Marc Levy

Příště

Úspěšný mladý architekt zažije po přestěhování do nového bytu šok – v koupelnové skříni objeví zcela nahou ženu, která se zdá být překvapena ještě víc než on. Musí to být žertík jeho přítele, protože ženino vysvětlení je příliš absurdní na to, aby mu mohl uvěřit. Ale co když je to pravda?

Bylo mu jedno, jestli je slečna na telefon nebo cvok. Byl utahaný a chtěl si prostě jenom lehnout. Ona ale nereagovala a dál vedla svou.

„Jaká se vám zdám?“ zajímala se.

„Nerozumím vaší otázce.“

„Jaká jsem? Já se totiž nevidím v zrcadle. Tak jaká jsem?“

„Rozrušená,“ řekl suše.

„Chci říct fyzicky.“

Arthur zaváhal. Pak ji popsal jako vysokou, s dlouhými kaštanovými vlasy, velkýma očima, pěknými ústy a jemnou tváří. Vykládal jí o jejích hezkých, ladně se pohybujících pažích.

„Kdybych se vás zeptala na stanici metra, popsal byste mi celou trasu?“

„Promiňte, ale já vám nerozumím.“

„Každou ženu popisujete tak dopodrobna?“

„Jak jste se sem dostala? Vy máte druhý klíč?“

„Nepotřebuju ho. To je neuvěřitelné. Vy mě opravdu vidíte.“

Byl to pro ni úplný zázrak, že ji vidí. Navíc způsob, jakým ji popsal, ji velmi potěšil. Poprosila ho, aby si sedl vedle ní.

„To, co vám teď řeknu, se neposlouchá snadno a ještě hůř se to připouští, ale jestli si poslechnete můj příběh, jestli mi budete důvěřovat, možná mi nakonec uvěříte. To je moc důležité, protože jste zřejmě jediný člověk na světě, se kterým mohu sdílet své tajemství.“

Arthur pochopil, že nemá na vybranou. Bude muset vyslechnout, co mu ta mladá žena chce říct, přestože momentálně je jeho jedinou touhou spát. Sedl si vedle ní a poslouchal ten nejneuvěřitelnější příběh, jaký ve svém životě slyšel.

Jonathane,

jmenuješ se stále tak, nebo ne? Dnes si uvědomuji, že je tolik věcí, o kterých jsem neměl ponětí, a neustále se bráním onomu velkému prázdnu, jež je kolem mne od chvíle, kdy jsi odešel. Často, když mé dny tížila samota, díval jsem se nejprve na nebe a pak i kolem sebe s neodbytným pocitem, že tu někde jsi. A tak tomu bylo celá ta dlouhá léta, jenom jsme se už spolu nemohli ani vidět, ani slyšet.

Vypadá to, že na ulici bychom mohli kolem sebe projít, aniž bychom jeden druhého poznali.

Od toho dne, kdy jsi odešel, jsem nepřestal číst; hledal jsem Tě na spoustě míst, hledal jsem způsob jak pochopit, hledal jsem nějaké vysvětlení, jak se obracely stránky knihy mého života, stále víc jsem si uvědomoval, že se mi poznání vzdaluje stejně, jako tomu bývá ve zlých snech, kde každičký krůček vpřed je zároveň stejným krokem zpět.

Prošel jsem nekonečnými chodbami rozsáhlých knihoven i ulicemi města, jež bývalo naším městem. Města, kde jsme spolu už od dob našeho dětství prožívali všechno dobré i zlé. Včera jsem se procházel po nábřeží a po dlažbě tržnice, což jsi tolik miloval. Občas jsem se někde zastavil s pocitem, že mě stále doprovázíš. Potom jsem jako každý pátek zašel do toho malého baru blízko přístavu. Vzpomněl by sis ještě na něj? Tolikrát jsme se tam spolu sešli, když se den chýlil k večeru. Z legrace jsme jeden druhého zahrnovali záplavou slov, tryskajících z našich úst stejně jako spousty vášní, jež jsme společně prožívali. Nevnímali jsme čas a hovořili spolu o obrazech, zpestřujících náš život a odnášejících nás do jiných časů.

Bože, jak jsme oba dva milovali malování! Často si listuji knihami, které jsi napsal – nacházím v nich Tvůj styl, Tvé záliby.

Nevím, kde teď jsi, Jonathane. Nevím, zda vše, co jsme prožili, mělo nějaký smysl, nevím, zda existuje pravda, ale jestli jednoho dne najdeš tento dopis, budeš vědět, že jsem dodržel slib, který jsem Ti dal.

Vím, že až budeš stát před obrazem, složíš ruce za zády a přimhouříš oči jako pokaždé, když jsi překvapený, a potom se usměješ. Jestli ona bude stát vedle tebe – a já si to přeji –, obejmeš ji kolem ramen a oba se budete dívat na tu nádheru, kterou jsme měli to privilegium spolu sdílet. A možná, možná si vzpomeneš. Jestli tomu tak bude, je řada na mně, abych Tě o něco požádal – určitě mi to dlužíš. A vlastně zapomeň na to, co jsem právě napsal, mezi přáteli dluhy neexistují. Nicméně Tě prosím o tohle:

Řekni jí, prosím Tě, řekni jí, že někde na tomhle světě, daleko od vás a od vašeho času, jsem bloumal stejnými ulicemi a smál se s Tebou u jednoho stolu. A jelikož kameny přetrvávají, řekni jí, že každý z těch, na něž jsme položili ruce a na nichž jsme spočinuli pohledem, nesou v sobě navždy kousek našeho příběhu. Řekni jí, Jonathane, že jsem byl Tvým přítelem, že jsi byl mým bratrem, dokonce možná i víc, protože jsme si jeden druhého vybrali; řekni jí, že nás nikdy nic nedokázalo odloučit, dokonce ani váš nenadálý odchod.

Od té doby nepřešel jediný den, abych na vás dva nemyslel s nadějí, že žijete šťastně.

Teď už jsem, Jonathane, starý muž, a hodina mého odchodu se blíží. Ale díky vám dvěma jsem stařec se srdcem naplněným jiskřičkou světla, které mu dává pocit lehkosti. Miloval jsem! jestlipak všichni muži mohou odejít obohaceni takovým prožitkem?

Ještě pár řádek a ty složíš tenhle dopis a mlčky ho vložíš do kapsy saka. Pak si založíš ruce za zády a usměješ se, stejně jako já při psaní těchto posledních slov. já se také usmívám, Jonathane, nikdy jsem se nepřestal usmívat.

Žijte oba šťastně.

Tvůj přítel Peter

1

„To jsem já – právě vyjíždím ze Stapledonu, dorazím k tobě tak za půl hodiny. Doufám, že jsi doma? Zatracený záznamník! Tak já jedu.“

Peter nervózně zavěsil a začal si prohrabovat kapsy, hledaje klíče, a pak si uvědomil, že je předešlého večera nechal zřízenci v garážích. Podíval se na hodinky – letadlo do Miami startuje z Loganova letiště až pozdě odpoledne, jenomže v této neklidné době nová bezpečnostní opatření vyžadují, aby se dostavil k odletu minimálně dvě hodiny před startem letadla. Zavřel dveře malého elegantního apartmá, které si na celý rok pronajal v rezidenci ve finanční čtvrti, a vydal se chodbami s tlustými koberci. Třikrát stiskl tlačítko výtahu – toto netrpělivé gesto však příjezd kabiny výtahu ještě nikdy neurychlilo. O osmnáct pater níže prošel rychlým krokem kolem portýra jménem Jenkins a sdělil mu, že se vrátí až druhý den a že v předsíni bytu nechal balík s prádlem do prádelny v sousedství. Jenkins zastrčil do zásuvky stolu přílohu ‚Umění a kultura‘ z Boston Globe, kterou právě četl, zapsal si Peterovu žádost do služební knihy a pak vystartoval od svého pultu, aby ho předběhl a podržel mu dveře.

Před domem otevřel velký deštník s iniciálami rezidence a skryl Petera před jemným hustým deštěm, snášejícím se na město.

„Nechal jsem poslat pro váš vůz,“ prohlásil s pohledem upřeným na zatažený obzor.

„To je od vás velmi milé,“ odvětil Peter suše.

„Vaše sousedka na poschodí paní Bethová je právě teď pryč, a tak když jsem viděl, že výtah jede z vašeho poschodí, usoudil jsem –“

„Jenkinsi, já vím, kdo je paní Bethová!“

Domovník se zahleděl na příkrov šedých a bílých mraků nad jejich hlavami.

„Strašné počasí, nemyslíte?“ pokračoval.

Peter mu neodpověděl. Některé výhody života v luxusní rezidenci upřímně nesnášel. Vždy, když procházel kolem Jenkinsova pultu, měl pocit, jako by přicházel o jistou část soukromí. Muž se služební knihou u ruky byl obrácen čelem k velkým otáčivým dveřím a od svého pultu měl dokonalý přehled o všech příchodech a odchodech každičkého obyvatele rezidence. Peter byl přesvědčen, že portýr bude nakonec vědět o jeho zvycích víc než většina jeho přátel. Jednou, když měl mrzutou náladu, se proplížil služebním schodištěm až do parkingu, aby se dostal z domu výjezdem z garáží. Při návratu procházel pyšně kolem Jenkinse, když ten mu náhle dvorně podával zvláštně tvarovaný klíč. Když se na něj Peter zaraženě zadíval, Jenkíns suše prohlásil:

„Pokud by vás zajímala i cesta obráceným směrem, mohlo by se vám to hodit. Dveře v jednotlivých patrech jsou směrem ze schodiště zamčené a tímhle by se mohl ten drobný problém vyřešit.“

Cestou nahoru výtahem pak Peter považoval za věc osobní cti nedat na sobě nic znát – byl si jist, že Jenkins jej vidí díky kamerovému systému. Když pak o šest měsíců později udržoval nějaký čas poměr s jistou velmi populární mladou herečkou jménem Thaly, překvapilo ho, že raději tráví noc v hotelu, dávaje přednost anonymitě prostředí před nadšeným výrazem portýra, jehož nezdolně dobrá ranní nálada ho na nejvyšší možnou míru rozčilovala.

„Už to nebude dlouho trvat, pane. Mám dojem, že slyším motor vašeho vozu.“

„Vy poznáte auta podle zvuku motoru, Jenkinsi?“ zeptal se Peter vědomě nezdvořilým tónem.

„Ó, jistě že ne všechny, pane, jenže jak jistě sám uznáte, vašemu starému angličanovi poněkud klepou ventily. Zní to trochu jako tadadáá a připomíná to roztomilý přízvuk mých bratranců z druhé strany Atlantiku.“

Peter povytáhl obočí, jak v něm všechno vřelo. Jenkins byl typem muže snícího celý život o tom, že se narodil jako poddaný Její Královské Výsosti, což bylo v tomto městě s anglosaskými tradicemi známkou jisté elegance. Ve výjezdu z podzemního parkoviště se objevily velké kulaté světlomety Jaguáru XK 140 coupé. Zřízenec zastavil vůz na bílé čáře, vyznačené na vozovce před vchodem do budovy.

„Myslíte, Jenkinsi?“ pronesl Peter, když vykročil ke dveřím vozu. Zřízenec mu je pozorně podržel.

Peter se uraženě posadil za volant, vyhnal motor starého angličana do otáček a při rozjezdu Jenkinsovi zlehka pokynul rukou.

Ve zpětném zrcátku si ověřil, že portýr přesně podle svého zvyku čeká, až jeho vůz zahne za roh, a teprve potom se vrátí do domu.

„Zatracený podvodníku!“ ulevil si polohlasem. „Narodil jsi se v Chicagu a celá ta tvoje zatracená rodina se narodila v Chicagu!“

Zastrčil mobil do držáku handsfree a stiskl tlačítko rychlé volby k Jonathanovi domů. Nahnul se směrem k mikrofonu na sluneční cloně a zakřičel:

„Já vím, že jsi doma! Nedovedeš si představit, jak mě tenhle tvůj filtr rozčiluje. Ať zrovna děláš, co chceš, zbývá ti už jen devět minut. Je ve tvém vlastním zájmu, abys dorazil!“

Natáhl se, aby přepnul stanici na rádiu, umístěném v přihrádce. Jak se narovnával, zaregistroval v ještě dostatečné vzdálenosti od předku svého vozu přecházející ženu. Pak si uvědomil, že na svůj pokročilý věk kráčí velmi rychle. Pneumatiky zanechaly na asfaltu dlouhé černé čáry. Když vůz zastavil, Peter opět otevřel oči. Žena klidně pokračovala v chůzi. S rukama ještě křečovitě svírajícíma volant se zhluboka nadechl, pak si odepnul bezpečnostní pás a vysoukal se ven z vozu. Vrhl se ke staré paní a zahrnul ji omluvami, přitom ji vzal za ruku, aby jí pomohl překonat těch pár metrů, dělících ji od chodníku.

Potom jí podal vizitku a ještě jednou se omluvil. S použitím veškerého svého šarmu jí přísahal, že pocit viny za to, že ji tak vyděsil, ho bude provázet minimálně týden. Stará paní vypadala velmi překvapeně. Uklidňovala ho a při tom poklepávala o zem svou bílou holí. Slabý sluch byl tedy příčinou, proč sebou tak trhla, když ji galantně uchopil za loket, aby jí pomohl přejít. Peter konečky prstů odstranil zbloudilý vlas z jejího gabardénového pláště a nechal ji, aby pokračovala v cestě za svým cílem, a on se zase vydal za svými povinnostmi. Usadil se znovu do důvěrně známé vůně staré kůže, jíž byla kabina vozu plná. Zvolna pokračoval k Jonathanovu bydlišti. Na třetí křižovatce už si pohvizdoval.

—

Ve starém přístavu stoupal Jonathan po schodech nádherného domu, v němž bydlel. V posledním patře končilo schodiště u dveří proskleného ateliéru, kde se jeho snoubenka věnovala malování. S Annou Waltonovou se setkali jednoho večera na vernisáži. Nadace, patřící bohaté a přitom nenápadné sběratelce z města, vystavovala Annina plátna. Jak si tak v galerii prohlížel obrazy, připadlo mu, že Annina elegance je přítomna i v jejích plátnech. Její styl byl přesně stylem století, jemuž zasvětil svou kariéru odborníka na výtvarné umění. Anniny krajiny byly bez hranic a on je hodnotil vybranými slovy. Mladou umělkyni, vystavující poprvé svá plátna, zájem tak věhlasného profesionála, jakým byl Jonathan, velmi potěšil.

Od té chvíle se od sebe takřka nehnuli na krok a následujícího jara se nastěhovali do domu nedaleko starého přístavu, který Anna vybrala. Místnosti, kde trávila většinu svých dnů a občas i nocí, vévodila velká prosklená stěna. V prvních minutách dne pronikalo do místnosti světlo, které ji naplňovalo zcela výjimečnou, kouzlem poznamenanou atmosférou. Od režné zdi z bílých cihel na jednom konci místnosti až k velkým oknům na druhém se rozkládala světlá podlaha ze širokých prken. Když Anna odložila štětec, ráda si vykouřila cigaretu na dřevěném parapetu, odkud byl výhled na celou zátoku. Ať bylo počasí jaké chtělo, zvedla padací okna, lehce se posouvající na konopných provazech, a nasávala onu sladkou směs tabáku a jemné spršky slané vody, již přinášelo moře.

Peterův jaguár zastavil u chodníku.

„Mám dojem, že tvůj přítel je tady,“ řekla, když vytušila Jonathana za svými zády.

Přistoupil k ní, vzal ji do náruče a přitiskl tvář na její šíji, aby ji políbil. Anna se zachvěla.

„Peter bude netrpělivý!“

Jonathan vsunul ruku do výstřihu jejích bavlněných šatů a pak pokračoval na prsa. Znovu se ozval klakson auta a ona ho vesele odstrčila.

„Tvůj svědek je drobátko otravný. Tak běž, utíkej na tu svoji konferenci, čím dřív půjdeš, tím dřív budeš zpátky.“

Jonathan ji znovu políbil a ustupoval. Když zaklaply vchodové dveře, zapálila si Anna další cigaretu. V okýnku vozu dole na ulici se na chvilku objevila Jonathanova ruka a zamávala, zatímco se automobil vzdaloval. Anna si povzdechla a obrátila pohled ke starému přístavu, kam kdysi připlulo tolik imigrantů.

„Proč nikdy nedodržíš domluvený čas?“ zeptal se Peter.

„Máš na mysli čas, který ty stanovíš?“

„Ne. Myslím čas, kdy odlétá letadlo, čas, který si lidé sjednají na oběd nebo na večeři, myslím čas, který my ostatní máme na hodinkách. Jenomže ty hodinky nenosíš!“

„Ty jsi otrokem času, zatímco já času vzdoruji.“

„Když takovouhle pitomost řekneš svému psychoanalytikovi, můžeš si být jistý, že už neposlouchá, co mu dál vykládáš. V tu chvíli přemýšlí, jestli si díky honoráři, který z tebe vymámí, bude moct koupit své auto snů jako coupé nebo kabriolet.“

„Já k žádnému psychoanalytikovi nechodím!“

„Měl bys o tom začít uvažovat. Jak se cítíš?“

„A proč ty máš takovou dobrou náladu?“

„Četl jsi v Boston Globe přílohu ‚Umění a kultura‘?“

„Nečetl,“ prohlásil Jonathan a díval se při tom z okna.

„Četl ji dokonce i Jenkins! Tisk mě chce odrovnat!“

„Vážně?“

„Ty jsi to četl!“

„Tak trochu,“ odvětil Jonathan.

„Jednou na fakultě jsem se tě zeptal, jestli jsi spal nebo nespal s Kathy Millerovou, do které jsem byl zamilovaný, a ty jsi mi odpověděl ‚Tak trochu‘. Mohl bys mi laskavě definovat, co máš na mysli tím svým ‚Tak trochu‘? Už dvacet let si říkám…“

Peter udeřil rukou do volantu.

„Dovedeš si to představit? Viděl jsi ten štvavý titulek? poslední prodeje Petera Gwela jsou zarmucující!‘ Kdo dosáhl při prodeji Seurata historického rekordu, který celých deset let nikdo nepřekonal? Kdo uzavřel ten nejskvělejší prodej Renoira za posledních deset let? A co Bowenova sbírka s Jongkindem, Monetem, Mary Cassatovou a dalšími? A kdo byl jedním z prvních, kdo obhajoval Vuillarda? Viděl jsi, jakou hodnotu to dneska má?“

„Petere, trápíš se pro nic za nic. Prostě úkolem kritiků je psát kritiky, to je všechno.“

„Trápím se, protože na záznamníku jsem měl čtrnáct znepokojených vzkazů od mých společníků z Christie’s!“

Zastavil na červenou a pokračoval ve svém hudrování. Jonathan počkal pár minut a potom otočil knoflíkem autorádia. Vozem se rozezněl hlas Louise Armstronga. Jonathan si všiml krabice, položené na zadním sedadle.

„Co to tam máš?“

„Nic!“ odsekl Peter.

Jonathan se otočil dozadu a pobaveně si prohlížel obsah krabice.

„Elektrický holicí strojek, tři roztrhané košile, dvě nohavice od pyžama utržené jednu od druhé, pár bot bez tkaniček, čtyři roztrhané dopisy a to vše bohatě přelité kečupem… Ty jsi se s ní rozešel?“

Peter se kroutil na sedadle, jak se snažil dostat kartónovou krabici na podlahu.

„Tobě se nikdy nestalo, že bys měl špatný týden?“ odpověděl Peter a zesílil rádio.

Jonathan cítil, jak Peterova nervozita stoupá, a pokusil se ho uklidnit.

„Nemáš nejmenší důvod být nervózní, tebe přeci není možné potopit.“

„Kdybych uvažoval stejně hloupě jako ty, tak už bych si mockrát pěkně nabil hubu. Dneska jsem se za volantem příšerně vyděsil,“ dodal Peter.

„Kdy?“

„Když jsem před chvílí odjížděl z domova.“

Jaguár opět vyrazil vpřed a Jonathan sledoval, jak za oknem ubíhají letité budovy starého přístavu. Vyjeli na rychlostní silnici vedoucí na Loganovo mezinárodní letiště.

„Jak se má náš starý Jenkins?“ zeptal se Jonathan.

Peter zaparkoval vůz přímo naproti budce hlídače parkoviště. Diskrétně mu vsunul do dlaně bankovku, zatímco Jonathan vyndával ze zavazadlového prostoru svou odřenou cestovní tašku. Společně kráčeli parkovištěm a ozvěna jim vracela zvuk jejich kroků. Jako pokaždé, když měl letět letadlem, ztrácel Peter trpělivost ve chvíli, kdy ho požádali, aby si odepnul pásek a sundal boty poté, co třikrát po sobě rozezvučel signál bezpečnostního rámu. Zabručel pár málo zdvořilých slov a službu konající důstojník mu za to velmi podrobně prohlédl zavazadlo. Jonathan Peterovi naznačil, že na něj počká jako obvykle u stánku s novinami. Když k němu Peter dorazil, byl právě začtený do antologie jazzu od Miltona ‚Mezz‘ Mezrowa. Jonathan si knihu koupil. Nástup na palubu letadla proběhl bez problémů a let odstartoval přesně na čas. Jonathan odmítl nabízené jídlo, stáhl roletu na okénku, rozsvítil lampičku a ponořil se do svých poznámek k přednášce, kterou měl za pár hodin přednést. Peter si listoval magazínem letecké společnosti, pak se začetl do bezpečnostních pokynů a nakonec do katalogu zboží nabízeného na palubě letadla, který už ovšem znal zpaměti. Nakonec se začal ve svém sedadle pohupovat.

Jonathan ani nezvedl zrak od papírů, které studoval, a zeptal se: „Nudíš se?“

„Přemýšlím!“

„Vždyť říkám, že se nudíš!“

„A ty se nenudíš?“

„Procházím si svoje poznámky.“

„Ty jsi tím chlápkem naprosto posedlý,“ odsekl Peter a znovu se začetl do bezpečnostních pokynů Boeingu 747.

„Prostě mě zajímá!“

„Kamaráde, při takovémhle stupni posedlosti si dovolím trvat na tom, že ten ruský malíř má k tobě téměř majetnický vztah.“

„Vladimír Radskin zemřel koncem 19. století a já neudržuji žádný vztah s jeho osobou, ale s jeho dílem.“

Jonathan se znovu ponořil do četby a na chvíli se rozhostilo ticho.

„Právě jsem měl pocit déj?-vu,“ prohlásil Peter velmi posměšně. „Ale to bude možná tím, že je to už posté, co se o tomhle bavíme.“

„Poslyš, co vlastně děláš v tomhle letadle, když jsi nechytil tentýž virus co já?“

„Tak za prvé ti dělám společnost. Za druhé prchám před telefonáty svých kolegů, traumatizovaných tím idiotským článkem v Boston Globe. A za třetí se nudím.“

Peter vytáhl z kapsy saka fixu a na okraj čtverečkovaného papíru, na němž si Jonathan upravoval své poslední poznámky, namaloval křížek. Aniž by spustil zrak z obrazů, které studoval, namaloval Jonathan hned vedle Peterova křížku kolečko. Ten ihned přidal další křížek a Jonathan doplnil v diagonále další kolečko…

Letadlo přistálo o deset minut dříve proti předpokládanému plánu. Neměli s sebou žádná velká zavazadla a taxík je dovezl až do hotelu. Peter se podíval na hodinky a prohlásil, že do začátku konference mají hodinu volna. Když se zapsali na recepci, šel se Jonathan převléknout. Dveře jeho pokoje se za ním nehlučně zavřely. Položil tašku na nízký mahagonový stolek, stojící proti oknu, a popadl telefon. Když Anna zvedla sluchátko, zavřel oči a nechal se vést jejím hlasem, jako by stál vedle ní v ateliéru. Všechny lampy tam byly zhasnuty. Anna se opřela o okenní parapet. Nad její hlavou nesměle prosvítalo přes velkou prosklenou stěnu pár hvězd, vzdorujících světlům města a tvořících na bledé štole nebe jemnou krajku. Na staré okenní tabulky v olověných rámečcích dopadala jemná sprška mořské vody. Anna se poslední dobou Jonathanovi vzdalovala, jako kdyby se od té chvíle, kdy se rozhodli vzít, kolečka jemné mechaniky jejich vztahu zadírala. V prvních týdnech si Jonathan narůstající vzdálenost mezi nimi vysvětloval jako strach tváří v tvář životnímu rozhodnutí. Přitom to byla Anna, kdo si ten sňatek přál více než co jiného. Jejich město bylo stejně konzervativní jako umělecké prostředí, v němž oba žili. Po dvou společně strávených letech bylo společensky vhodné učinit jejich svazek oficiálním. Příslušníci bostonské vyšší společnosti to při každém společenském koktejlu, na každé vernisáži a při každé velké aukci čím dál častěji naznačovali.

Jonathan a Anna podlehli tlaku mondénní společnosti. Dobrý dojem pevného svazku by byl rovněž zárukou Jonathanova profesního úspěchu. Anna na druhém konci drátu mlčela a on naslouchal jejímu dechu a představoval si její gesta. Dlouhé prsty Anniných rukou se ztrácely v jejích hustých vlasech. Když zavřel oči, mohl téměř cítit vůni její pokožky. V podvečer se její parfém mísil s vůní dřeva, vystupující z každičkého koutku ateliéru. Jejich rozhovor skončil dlouhým mlčením. Jonathan položil sluchátko a otevřel oči. Pod okny se jako dlouhá červená stuha táhl proud vozidel. Zaplavil ho pocit samoty jako pokaždé, když byl daleko od domova. Povzdechl si a přitom ho napadlo, proč jen přislíbil účast na téhle konferenci. Čas ubíhal. Vybalil tašku a vybral si bílou košili.

Než Jonathan vstoupil na pódium, zhluboka se nadechl. Nejprve ho uvítal potlesk a potom se mu posluchači rozplynuli v pološeru. Postavil se za řečnický pult, opatřený malou lampičkou s mosazným stínidlem, která bude bdít nad jeho textem jako nápověda; Jonathan však své vystoupení ovládal a text znal nazpaměť. Na obří obrazovce za jeho zády se promítlo první z Radskinových pláten, o nichž zde dnes večer bude hovořit. Rozhodl se nechat defilovat obrazy ruského malíře v obráceném chronologickém pořadí. První série obrazů z anglického venkova představovala díla, která Radskin vytvořil na sklonku života, předčasně ukončeného nemocí.

Radskin namaloval poslední obrazy ve svém pokoji, který mu jeho podlomené zdraví nedovolilo opustit. Zemřel ve věku šedesáti dvou let. Dva velké portréty představovaly sira Edwarda Langtona, sběratele a věhlasného obchodníka, který učinil z Vladimíra Radskina svého chráněnce. Na prvním z nich sir Edward stál, na druhém seděl za mahagonovým stolem. Deset obrazů se s nekonečnou citlivostí snažilo zprostředkovat život chudých lidí na předměstí Londýna koncem devatenáctého století. Jonathanovu prezentaci doplňovalo dalších šestnáct pláten. Přestože nevěděl, ve kterém konkrétním období své tvorby je Radskin namaloval, jejich náměty odkazovaly na umělcovo mládí v Rusku. Šest z jeho prvních pláten, vzniklých na objednávku samotného cara, zobrazovalo osobnosti panovnického dvora; deset dalších podle vlastních nápadů mladého umělce ukazovalo bídu prostého lidu. Tyto pouliční scény byly důvodem Radskinova nuceného exilu, kdy musel narychlo a navždy opustit svou rodnou zemi. Když mu car zřídil expozici ve své osobní galerii v petrohradské Ermitáži, Vladimír tam vystavil pár těchto pláten. Obrazy vyvolaly skandál. Car se na malíře divoce rozhněval za to, že bídu jeho lidu zpodobnil s mnohem větší věrností než lesk jeho vlády. Dějiny hovoří o tom, že když se dvorní poradce pro kulturní záležitosti malíře zeptal, proč to udělal, Vladimír odpověděl, že pokud se člověk ve své honbě za mocí živí lží, jeho malování podléhá zcela opačným pravidlům.

Cožpak bída ruského lidu byla méně hodna zobrazení než sám car? Rádce, který si malíře vážil, mu trpkým gestem pokynul. V ohromné knihovně, plné vzácných rukopisů, otevřel tajné dveře a vyzval mladého muže, aby co nejrychleji utekl ještě dříve, než si pro něj přijde tajná policie. V této chvíli už pro něj nemůže nic víc udělat. Vladimír se vydal po klikatém schodišti a dále dlouhou temnou chodbou, připomínající cestu do pekla. V temnotě se orientoval jen pomocí rukou, které si rozdíral o drsné stěny, a mířil k západnímu křídlu paláce. Procházel přitom podzemními prostorami, kde se musel shýbat, a sklepeními z vlhkého kamení. O tvář se mu třely velké krysy, putující opačným směrem, a místy se až příliš zblízka zajímaly o vetřelce, kterého pak sledovaly a kousaly do kotníků.

Když se konečně snesla noc, Vladimír vystoupil na povrch a našel úkryt na korbě dvoukoláku, kde zalezl do balíku použité slámy z carských stájí. Schoval se v ní, aby zde počkal do úsvitu a v ranním zmatku unikl z paláce.

Téhož odpoledne veškerá Vladimírova plátna zkonfiskovali. Byla spálena, strávena plameny v monumentálním krbu při banketu pořádaném carovým rádcem. Oslava trvala čtyři hodiny.

O půlnoci se účastníci hostiny nahrnuli k oknům, aby se rozptýlili představením, jež se jim nabízelo na dvoře paláce. Vladimír ukrytý ve stínu přístěnku byl svědkem vraždy. Jeho ženu Claru, zadrženou zvečera, vyvlekly stráže až k místu popravy. Sotva se objevila, nespustila oči z hvězd na nebi. Hlavně dvanácti pušek se zvedly. Vladimír zapřísahal nebesa, aby jeho žena odvrátila pohled a jejich zraky se ještě naposledy setkaly. Ona tak neučinila. Zhluboka se nadechla a pak zaznělo dvanáct výstřelů. Nohy se jí podlomily a rozstřílené tělo se zhroutilo na zdupaný špinavý sníh. Ozvěna jeho lásky odezněla nad hradbami a rozhostilo se ticho. Ve světle bolesti, jež ho dusila, poznal Vladimír, že život je silnější než jeho umění. Dokonalá souhra všech barev světa by nedokázala vykreslit jeho hoře. Víno, tekoucí proudem u prostřených stolů, se pro něj té noci mísilo s Clařinou prolitou krví. Karmínově rudé potůčky rozpouštěly bílý hermelín sněhu a kreslily epigrafy na obnaženou dlažbu z kamenů, jejichž tmavé hlavy jako černé záblesky zraňovaly malířovo srdce. Vladimír si odnesl v paměti jedno z nejkrásnějších děl, které ztvárnil v Londýně o deset let později. V průběhu let strávených v exilu znovu namaloval i ostatní zničené obrazy z ruského období, ale upravil je, neboť už nikdy nenamaloval ženské tělo ani ženskou tvář a v jeho obrazech se již nikdy neobjevila sebemenší stopa červené barvy.

Z obrazovky zmizel poslední diapozitiv. Jonathan poděkoval shromáždění a to odměnilo jeho přednášku bouřlivými ovacemi. Zdálo se, že potlesk publika jej tíží, jako by porušil svou diskrétnost. Nahrbil se a rukou pohladil desky své složky, obkreslujíce prstem obrysy písmen tvořících jméno Vladimíra Radskina. „To tleskají tobě, starý brachu,“ zašeptal. Se zrudlými tvářemi sebral svou aktovku a naposledy pozdravil shromáždění nesmělým pohybem ruky. V sále se zvedl muž a zavolal na něj. Jonathan si přitiskl aktovku k hrudi a znovu se postavil čelem k publiku. Muž se jasným a silným hlasem představil.

„Franz Jarvitch z magazínu Art and News. Pane Gardnere, připadá vám normální, že žádný z obrazů Vladimíra Radskina není vystaven v některém významném muzeu? Myslíte si, že správci sbírek tohoto umělce opomíjejí?“

Jonathan se naklonil k mikrofonu, aby tazateli odpověděl.

„Velkou část svého odborného života jsem zasvětil tomu, abych seznámil veřejnost s dílem tohoto malíře, a snažím se, aby došlo uznání. Radskin je velký malíř, jenže stejně jako mnoho ostatních byl ve své době přehlížen. Nikdy se nesnažil nikomu zalíbit, upřímnost byla nejvýraznějším rysem jeho díla. Vladimír se snažil malovat naději, zajímalo ho to, co je u člověka nejpravdivější. To mu přízeň kritiky nepřinášelo.“

Jonathan zvedl hlavu. Pohledem se najednou zdál být někde úplně jinde, jakoby ztracen v nějaké jiné době a jiném místě. Setřásl ze sebe trému a slova z něj vytryskla, jako kdyby se v něm ten starý malíř znovu pouštěl do díla s vlastním srdcem místo malířského stojanu.

„Podívejte se na tváře, které maloval, na světlo, které vytvářel, na ušlechtilost a pokoru jeho postav. Nikde žádná zaťatá pěst, nikde žádný křivý pohled.“

V tichém sále se zvedla žena.

„Sylvie Leroyová z muzea v Louvru. Legenda praví, že nikdy nikdo nespatřil poslední obraz Vladimíra Radskina, to plátno prý není k nalezení. Co si o tom myslíte?“

„Vážená paní, to není legenda. V korespondenci, kterou vedl s Alexisem Savrasovem, Radskin píše, že navzdory chorobě, jež mu každým dnem víc a víc ubírá sil, začal pracovat na něčem, co sám označil za své nejkrásnější dílo. Když se jej Savrasov ptal na jeho zdravotní stav, zajímal se i o to, jak je daleko s prací. Vladimír mu odpověděl: ‚Zdokonalovat tento obraz je mým jediný lékem proti strašlivému utrpení, rozdírajícímu mé útroby.‘

Vladimír Radskin skonal poté, co své poslední plátno dokončil. Obraz záhadně zmizel během prestižní aukce konané v roce 1868 v Londýně, tedy rok po umělcově smrti.“

Jonathan vysvětlil, že toto pravděpodobně zcela mimořádné plátno bylo na poslední chvíli staženo z aukce a z důvodů, o nichž mu není nic známo, žádný z Radskinových obrazů toho dne nenašel kupce. Malíř upadl na dlouhou dobu v zapomnění. Bylo to nespravedlivé, což mrzelo stejně tak Jonathana jako všechny ty, kdo v Radskinovi viděli jednoho z nejvýznamnějších malířů devatenáctého století.

„Otevřené srdce často budí závist či opovržení současníků,“ pokračoval Jonathan. „Někteří lidé totiž vidí krásu jenom v tom, co už je mrtvé. Dnes už však nemá čas nad Vladimírem Radskinem vládu. Umění se rodí z citu a to jej činí nadčasovým a nesmrtelným. Většina jeho prací je v současnosti vystavena v malých muzeích nebo tvoří součást několika velkých soukromých sbírek.“

„Říká se, že na svém posledním obraze Radskin porušil tabu, které sám sobě stanovil, a použil zcela výjimečnou vlastnoručně namíchanou červenou barvu,“ poznamenal další člověk.

Celý sál napjatě očekával Jonathanovu odpověď. Ten si založil ruce za zády, přivřel oči a zvedl hlavu.

„Jak jsem před chvílí říkal, zmíněný obraz se nenadále ztratil ještě před tím, než mohl být představen veřejnosti. Do dnešního dne se nenašel nikdo, kdo by dosvědčil jeho existenci. Já sám po něm pátrám od chvíle, kdy jsem začal s touto profesí. Skutečnost, že obraz opravdu existoval, dokládá pouze korespondence, kterou Vladimír Radskin vedl se svým přítelem Savrasovem, a pár novinových článků v dobovém tisku. Je třeba zdůraznit, že jakékoli úvahy o tom, co na obraze je, nebo o jeho kompozici, jsou pouhými dohady. Děkuji vám za pozornost.“

Jonathan sklidil další mohutný potlesk. Rychlým krokem zamířil pryč z pódia a zmizel v kulisách. Peter na něj už čekal. Popadl Jonathana za rameno a blahopřál mu.

—

Pozdě odpoledne opustilo čtyři tisíce šest set účastníků sály Miamského sjezdové centra, ve kterých konference simultánně probíhala. Lidská záplava se rozdělila na jednotlivé proudy, hrnoucí se o překot do četných barů a restaurací sjezdového centra. Promenádou pod širým nebem byla budova James L. Knight Center o rozloze třiceti tisíc čtverečných stop spojena s hotelem Hyatt Regency, nabízejícím ubytování ve více než šesti stech pokojích.

Uběhla hodina od chvíle, kdy Jonathan skončil svou přednášku. Peter od té doby nepustil z ruky mobil a Jonathan se zatím posadil na barovou stoličku. Objednal si koktejl Bloody Mary a rozepnul si knoflíček u krku. Vzadu v sále s tlumenými světly hrál starý pianista píseň Charlieho Hadena. Jonathan sledoval doprovázejícího basistu. Tiskl svůj nástroj k tělu a šeptal mu každičkou notu, kterou hrál. Jen málokdo věnoval hudebníkům pozornost. Přitom jejich hra byla úchvatná. Když je člověk sledoval, muselo mu být jasné, že ti dva společně urazili dlouhou pouť. Jonathan se zvedl, aby do sklenky na nožičce stojící na pianu vhodil desetidolarovou bankovku. Basista jako výraz díků ostrým hmatem práskl strunou svého nástroje. Než se Jonathan vrátil zpět k baru, bankovka zmizela ze sklenky, aniž by ve hře obou hudebníků chyběla jedna jediná nota. Na stoličce vedle Jonathana se usadila jakási žena. Pozdravili se kývnutím hlavy. Ženiny bílé vlasy mu okamžitě připomněly vlastní matku. V jistém věku se vizuální vzpomínky na naše rodiče zastaví, jako kdyby nám láska zakazovala pamatovat si, že jsme je viděli stárnout.

Žena upřela zrak na jmenovku na Jonathanově saku, kterou si zapomněl sundat. Přečetla si na ní jeho jméno a profesi znalce v oboru malířství.

„Které období?“ zeptala se místo pozdravu.

„Devatenácté století,“ odpověděl Jonathan a pozvedl sklenku.

„Nádherná doba,“ pokračovala žena a dlouze upila z bourbonu, který jí barman přinesl. „Zasvětila jsem jí velkou část svých studií.“

Puzen zvědavostí se Jonathan naklonil, aby si prohlédl jmenovku, již měla žena zavěšenou na krku. Stálo tam, že se účastní sympozia o okultních vědách. Lehkým potřesením hlavy prozradil Jonathan své překvapení.

„Vy asi nejste typ člověka, který by se zajímal o horoskopy, nemám pravdu?“ prohlásila žena.

Znovu se napila a dodala:

„Ujišťuji vás, že já také ne!“

Zakolísala na stoličce a podala Jonathanovi ruku, kde na prsteníku trůnil pozoruhodný diamant.

„Je to starý šperk,“ pokračovala. „Vypadá mnohem dráž, než je jeho skutečná váha v karátech. Ale je to rodinný šperk a já ho mám moc ráda. Jsem profesorka, vedu výzkumnou laboratoř na univerzitě v Yale.“

„A čím se zabýváte?“

„Jistým syndromem.“

„Jde o nějakou novou chorobu?“

S jiskřičkou šibalství v oku ho uklidnila.

„Jedná se o syndrom ‚déj?-vu‘!“

Tohle téma Jonathana přitahovalo od nepaměti. Onen pocit, že to, co se právě děje, už kdysi prožil, mu nebyl cizí.

„Slyšel jsem, že náš mozek prý předvídá, co se má stát.“

„Právě naopak. Jedná se o projev paměti.“

„Jenže jak si můžeme pamatovat něco, co jsme ještě neprožili?“

„Kdo tvrdí, že jsme to neprožili?“

Začala mu vyprávět o předchozích životech a na Jonathanově tváři se usadil téměř výsměšný výraz. Žena se malinko odtáhla, aby si Jonathana změřila pohledem.

„Máte milý pohled. Kouříte?“

„Ne.“

„Myslela jsem si to,“ řekla. Potom vytáhla z kapsy balíček cigaret a zeptala se: „Vadí vám kouř?“

„Nevadí,“ odvětil Jonathan.

Popadl krabičku zápalek ležící na barovém pultu, škrtl zápalkou a natáhl ruku k ženě. Tabák vzplanul. Vzápětí plamínek zhasl. „Přednášíte?“ zeptal se Jonathan.

„Občas se mi stane, že nějakou tu posluchárnu naplním. A proč vy trávíte svůj život v devatenáctém století, když na minulé životy nevěříte?“

Poznámka ťala Jonathana do živého. Chvilku přemýšlel a potom se k ní naklonil.

„Udržuji téměř citový vztah s jedním malířem, který v té době žil.“

Nechala prasknout mezi zuby kousek ledu, který cucala, a odvrátila pohled směrem k policím, plným láhví s pitím.

„Jak se člověk dostane k tomu, že se začne zajímat o minulé životy?“

„Když se dívá na hodinky a nespokojí se s tím, co na nich vidí.“

„Tohle je úhel pohledu, který se už dlouho a beznadějně snažím vysvětlit svému nejlepšímu příteli. Ostatně, já sám hodinky nikdy nenosím!“

Žena se na něj upřeně zahleděla a Jonathan se najednou cítil trapně.

„Omluvte mne, prosím,“ řekl. „Nechtěl jsem si z vás utahovat.“

„Muže, který se omlouvá, nepotká člověk právě často. Čím se přesně v malířství zabýváte?“

Dlouhý sloupeček popela cigarety se nebezpečně ohýbal k barovému pultu. Jonathan přisunul pod zažloutlý ukazovák své společnice popelník.

„Jsem znalcem obrazů.“

„Takže vaše povolání vás nutí cestovat.“

„Až příliš.“

Bělovlasá žena pohladila prstem sklíčko svých hodinek.

„Čas také cestuje. Mění se společně s místem. Jen v naší zemi máme čtyři časová pásma.“

„Časové posuny mi jdou na nervy. Ostatně můj žaludek je taky nesnáší. Jsou týdny, kdy snídám v době, kdy bych měl večeřet.“

„Naše vnímání času je chybné. Čas je dimenze naplněná částečkami energie. Každý živočišný druh, každý tvor, každičký atom prochází touto dimenzí jinak. Možná se mi jednoho dne podaří prokázat, že vesmír je součástí času, a nikoli naopak.“

Už hodně dlouho nepřišel Jonathanovi do cesty někdo, kdo by byl tak zaujatý svou prací, že by se od něj nechal vtáhnout do rozhovoru. Žena pokračovala ve svém proslovu.

„Taky jsme věřili, že Země je placka a že Slunce se kolem ní otáčí. Většina lidí se spokojí s tím, že věří tomu, co vidí. Jednoho krásného dne pochopíme, že čas je v pohybu, že se otáčí stejně jako Země a že se neustále rozpíná.“

Jonathan zůstal zaraženě zírat. Začal se hrabat v kapsách saka, aby zakryl rozpaky. Žena s bílými vlasy se naklonila těsně k němu.

„Ve chvíli, kdy se rozhodneme pochybovat o teoriích, které jsme si sami vymysleli, pochopíme toho mnohem víc o skutečné a relativní délce života.“

„A tohle vy přednášíte?“ zeptal se Jonathan a malinko se odtáhl.

„Koukněte se na sebe, jak se tváříte! Dovedete si představit, jak by se tvářili mí studenti, kdybych jim dnes rozdávala ovoce své práce? Ještě se příliš bojíme, nejsme připraveni. A se stejnou měrou ignorance jako naši předkové označujeme za paranormální nebo ezoterické všechno, co nechápeme a co se příčí našemu vědění. Jsme živočišný druh posedlý vědeckým bádáním, jenomže zároveň máme strach něco objevit. Na svůj strach odpovídáme vírou, trochu jako staří námořníci, kteří odmítali vydat se na dalekou plavbu, neboť byli přesvědčeni, že když se vzdálí od svých jistot, skončí v bezedné propasti.“

„Mé povolání má i svou vědeckou stránku. Čas malbě neprospívá a činí spoustu věcí oku neviditelnými. Nedovedete si představit, jakou nádheru objevujeme, když restaurujeme nějaké plátno.“

Vtom jej žena uchopila za paži. Vážně se mu zadívala do očí. Najednou se zdálo, že její modré zřítelnice září.

„Pane Gardnere, vy naprosto nechápete dosah toho, co vám říkám. Nechci vás ale ubíjet slovy. Když na toto téma přijde řeč, jsem k nezastavení.“

Jonathan pokynul barmanovi, aby jí ještě nalil. Zpod ztěžklých víček sledovala žena barmanovy pohyby. Pozorovala, jak jantarově žlutá tekutina stéká po skle křišťálové sklenice. Kroužením rozhýbala pár kostek ledu, až do sebe ve sklenici narážely, a jedním tahem sklenici vypila. Jelikož to vypadalo, že ji k tomu Jonathan pobízí, pokračovala:

„Ještě čekáme na nové výzkumníky, na cestující v čase. Stačila by jen hrstka dalších Magellanů, Koperníků a Galileu. Označili bychom je za heretiky, vysmívali bychom se jim, ale budou to oni, kdo nám otevřou cestu k dalším vesmírům, to oni nám ukážou, jak vypadají naše duše.“

„To je od vědkyně zajímavé prohlášení. Věda a spiritualita spolu obvykle moc dobře nevycházejí.“

„Oprostěte se od takových banalit! Víra je věcí náboženství, spiritualita se rodí v našem vědomí, kdokoli jsme nebo si myslíme, že jsme.“

„Vy si vážně myslíte, že naše duše nás po smrti přežívají?“

„Co není okem postřehnutelné, nepřestává ještě kvůli tomu existovat!“

Hovořila o duši a Jonathan myslel na duši starého ruského malíře, která v něm sídlila od oné deštivé neděle, kdy jej otec vzal do muzea. Ve velkém sále s převysokým stropem jej uchvátil obraz Vladimíra Radskina. Emoce, která ho v té chvíli zasáhla, otevřela dokořán brány jeho dospívání a navždy určila jeho životní dráhu.

Žena jej upřeně pozorovala. Modř jejích očí se změnila na černou a Jonathan cítil, že jej hodnotí. Obrátila pohled ke své skleničce.

„To, co nemůže odrážet světlo, je průsvitné,“ řekla chraplavým hlasem. „Neexistuje to proto o nic míň a my už nemůžeme vidět život, když opouští naše tělo.“

„Přiznám se vám, že se mi často stává, že ho nevidím uvnitř některých lidí kolem sebe.“

Malinko se pousmála a odmlčela se.

„Jednoho dne ale všechno umírá,“ pokračoval Jonathan trochu zaraženě.

„Každý z nás vede svou existenci podle svého vlastního rytmu. Nestárneme kvůli ubíhajícímu času, ale v závislosti na množství energie, kterou spotřebováváme a pouze částečně obnovujeme.“

„Vy tedy předpokládáte, že se pohybujeme díky jakýmsi bateriím, které vybíjíme a znovu nabíjíme?“

„Ano, někdo lépe a jiný hůře.“

Kdyby její jmenovka na krku nepotvrzovala vědeckou hodnost, uvěřil by Jonathan klidně, že má co do činění s jednou z těch osamělých žen, vysedávajících po barech a hledajících někoho, kdo by byl ochoten naslouchat jejich blábolení. Zmateně pokynul barmanovi, aby jí znovu nalil. Ona ale pohybem hlavy nabídku odmítla. Barman položil láhev bourbonu zpátky na pult.

„Myslíte si, že duše žije vícekrát?“ pokračoval Jonathan a přitáhl si stoličku blíž.

„Některé ano.“

„Když jsem byl malý kluk, babička mi vyprávěla, že hvězdy jsou duše těch, kteří se dostali do nebe.“

„Světlu hvězdy netrvá jistý čas, než k nám dorazí, je to čas, kdo nese to světlo k nám. Pochopit, co je ve skutečnosti čas, znamená najít způsob jak jím cestovat. Naše těla jsou limitována fyzickými silami, které stojí proti nim, ale naše duše jsou od toho osvobozeny.“

„Bylo by skvělé představit si, že nikdy nezemřou. Znám duši jednoho malíře –“

„Nebuďte příliš velký optimista, většina duší se nakonec rozplyne. My stárneme, zatímco ony mění svůj rozměr podle toho, jaké vzpomínky v sobě nesou.“

„A co si duše pamatují?“

„Přeci svou pouť napříč vesmírem! Světlo, které do sebe vstřebávají! Genom života. To je sdělení, které si s sebou nesou; od nekonečně malého po nekonečně velké, kterého se všechny snaží dosáhnout. Žijeme na planetě, kterou jen málo z nás stihne za svůj život objet, a stejně tak jen málo duší dokáže dosáhnout cíle své pouti: projít celým kruhem stvoření. Duše jsou elektrické vlny. Skládají se z miliard částeček stejně jako vše, co tvoří součást našeho vesmíru. Stejně jako hvězda vaší babičky se duše obává svého vlastního rozptýlení, a tak vše je pro ni otázkou energie. Právě proto potřebuje duše pozemské tělo, ona jej obsadí, regeneruje se v něm a pokračuje ve své cestě časem. V okamžiku, kdy tělo již nemá dostatek energie, duše ho opustí a hledá nový zdroj života, který ji přijme, a pokračuje ve své okružní cestě.“

„A jak dlouho jí takové hledání trvá?“

„Den, nebo století? To závisí na její síle, na zdroji energie, kterou nashromáždila během jednoho lidského života.“

„A když se jí té energie nedostává?“

„Tak se rozplyne!“

„Co je to za energii, o které hovoříte?“

„Je to pramen života – cit!“

Jonathan nadskočil, neboť ucítil na rameni Peterovu ruku.

„Omlouvám se, že ruším, kamaráde, ale naši rezervaci nebudou držet do nekonečna. A najít jiný volný stůl by vyžadovalo nadlidské úsilí, protože tohle místo doslova přetéká hladovými venkovskými balíky.“

Jonathan slíbil, že za ním za pár minut přijde do restaurace. Peter pozdravil ženu a s pohledem obráceným k nebi vyšel z baru.

„Pane Gardnere,“ pokračovala žena, „já vůbec nevěřím na náhodu.“

„Co tady má dělat jaká náhoda?“

„Je znepokojivé, jakou míru důležitosti náhodě přikládáme. Ze všeho, co jsem vám právě řekla, si zapamatujte jednu věc. Stává se, že se dvě duše setkají, aby spolu vytvořily jednu jedinou duši. Od té chvíle jsou navždy závislé jedna na druhé.

Jsou neoddělitelné a neustále se budou snažit sejít, život za životem. Jestliže se během některé ze svých pozemských existencí jedna z nich odloučí od druhé, jestliže poruší přísahu, jež je k sobě poutá, obě duše se brzy rozplynou. Jedna nemůže pokračovat ve své pouti bez té druhé.“

Ženina tvář se náhle změnila. Její rysy ztvrdly a oči měly znovu temně modrou barvu. Vstala a uchopila Jonathana za zápěstí. Tiskla ho ze všech sil. Její hlas teď zněl ještě naléhavěji.

„Pane Gardnere, v téhle chvíli něco ve vás pochopilo, že nejsem stará ženská, co nadobro přišla o rozum. Dávejte velký pozor, co vám teď řeknu: nevzdávejte to! Ona se vrátila, ona je tady. Někde na téhle Zemi na vás čeká a hledá vás. Vám oběma teď běží čas. Jestliže byste se teď jeden druhého vzdali, bylo by to mnohem horší, než kdybyste se jen svými životy minuli, znamenalo by to ztrátu vašich duší. Svoji pouť byste promarnili, teď když jste tak blízko cíle. Až se navzájem poznáte, nesmíte kolem sebe projít jen tak.“

Peter, který se mezitím vrátil, popadl Jonathana za paži a přinutil ho otočit se o sto osmdesát stupňů.

„Nechtějí mi dát ten stůl, dokud ‚nebudeme všichni‘! Právě jsem uhádal s vrchním tři minuty odkladu, než nás přesune až úplně na konec pořadníku. Takže si pospěš, na jídelníčku je krásně krvavá roštěná, a její srdce už pro tebe nevydrží dál krvácet!“

Jonathan se prudkým pohybem vymanil z přítelova sevření, jenomže když se otočil, žena s bílými vlasy už byla pryč. Srdce se mu prudce rozbušilo a on se vrhl do chodby. Dav lidí však zmařil jakoukoli naději, že by ji ještě našel.

2

Vrchní je posadil do boxu v zadní části restaurace. Jonathan seděl na lavici potažené červenou koženkou a jen stěží se zbavoval napětí, jež ho zaplavilo. Jídla na talíři se zatím ani nedotkl.

Peter s chutí žvýkal sousto a přitom prohodil: „To je legrační, co děláš.“

„A co dělám?“

„Pořád si upravuješ uzel na kravatě.“

„A co má být?“

„Nic, jen že žádnou kravatu nemáš!“

Jonathan si uvědomil, jak se mu pravá ruka třese. Schoval ji tedy pod stůl a zahleděl se na Petera.

„Věříš na osud?“

„Tahle roštěnka nemá nejmenší šanci svému osudu uniknout, jestli ti jde o tohle.“

„Já s tebou mluvím vážně!“

„Vážně?“

Peter napíchl na vidličku kousek bramboru a hojně ho omočil ve šťávě.

„Ve 22 hodin letí letadlo: jestli vyrazíš hned, můžeš ho ještě stihnout,“ pokračoval Peter a upřeně sledoval pořádnou porci masa na vidličce. „Vypadáš strašně.“

Jonathan, který se stále ještě nedotkl jídla, si ulomil kousek chleba z ošatky ležící na stole mezi nimi. Mačkal vlažnou střídku mezi prsty. Srdce mu v hrudi dál uhánělo šíleným tryskem.

„Utíkej, já ten účet v hotelu zaplatím.“

Jonathanovi najednou připadal Peterův hlas velmi vzdálený.

„Necítím se zrovna nejlíp,“ řekl Jonathan, který si chtěl trochu srovnat myšlenky.

„Už mi začínáš jít s tou svou Annou na nervy. Ožeň se s ní konečně jednou provždy.“

„Nechtěl by ses dnes večer vrátit se mnou?“

Peter v té chvíli nepochopil, že ho přítel prosí o pomoc. Nalil si další sklenku vína.

„Chtěl jsem tuhle večeři využít a říct ti o problémech, co mám právě teď v práci, chtěl jsem s tebou popřemýšlet nad tím, jak reagovat na všechny ty články, které do mne bezdůvodně tepou. Chtěl jsem, aby ses podíval na věci, které budu v budoucnu prodávat, ale budu holt večeřet o samotě s touhle roštěnkou. Co se dá dělat. Nemůžu ji tady nechat, mohlo by to uškodit představě o tom, jak veselé bývají večery svobodných mládenců.“

Jonathan zaváhal, pak se zvedl z lavice a z kapsy saka vytáhl peněženku.

„Nezlobíš se?“

Peter ho uchopil za paži.

„To ať tě ani nenapadne. Nebudeš přece platit za jídlo, kterého ses skoro nedotkl. Položím ti jednu velmi osobní otázku a odpověď zůstane jen mezi námi, ano?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Jonathan.

Peter opatrně stočil zrak na netknutý kus masa, trůnící uprostřed Jonathanova talíře. „Nemáš nic proti tomu?“

Než jeho přítel stačil odpovědět, vyměnil na stole talíře a pokračoval.

„No tak už běž a polib ji i za mne. Zavolám ti zítra, až přiletím. Vážně potřebuji, abys mi pomohl, v práci to neklape.“

Jonathan položil ruku příteli na rameno a stiskl ho. Nalezl tak trochu rovnováhy, jež mu právě chyběla. Peter zvedl hlavu a dlouze se na něj zadíval.

„Jsi si jistý, že je s tebou všechno v pořádku?“

„Jistě, jsem jen trochu unavený, nedělej si starosti. A v tom ostatním se mnou můžeš počítat.“

Pospíchal k východu. Oslepily ho tisíce světel na průčelí hotelu. Rukou pokynul dveřníkovi. Se svým ohromeným a neohrabaným výrazem se Jonathan podobal hazardnímu hráči, zničenému vlastní smůlou. Pod stříšku před vchodem přijel taxík. Sotva se vůz rozjel, otevřel si Jonathan okénko, neboť potřeboval trochu čerstvého vzduchu.

Řidič si ho prohlížel ve zpětném zrcátku: „Neměl jste štěstí?“

Jonathan mlčky přikývl. Zavřel oči a opřel si hlavu o opěrku sedadla. Pouliční lampy kreslily pod jeho zavřenými víčky přerušovanou čáru záblesků a díky jim mu z paměti vyskočila vzpomínka na kousek kartonu, který si jako kluk přidělal do drátů předního kola svého bicyklu. Vzduch se ochladil. Jonathan znovu otevřel oči. Za oknem ubíhalo předměstí. Cítil se prost chuti k čemukoli.

„Sjel jsem z dálnice a vzal to oklikou,“ řekl řidič. „Byla tam bouračka.“

Jonathan se zadíval na tvář muže, odrážející se v obdélníku zpětného zrcátka.

„Vypadal jste, že tvrdě spíte. Byla to bujará oslava?“

„Kdepak. Hodně jsem pracoval.“

„Něčím se zničit musíme!“

„Za jak dlouho tam budeme?“ zeptal se Jonathan.

„Za malou chvilku, aspoň doufám. A nebude vás to stát ani cent navíc.“

V dálce se v šeru začala rýsovat oranžová světla letištní plochy. Taxi zaparkovalo u chodníku v zóně vyhrazené cestujícím společnosti Continental Airline. Jonathan zaplatil účet a vystoupil z bílého fordu s červenými dveřmi. Vůz odjel.

U registrace cestujících mu hosteska oznámila, že všechna čtyři sedadla první třídy už jsou obsazena, zatímco turistická třída je téměř celá volná. Jonathan si vybral místo u okénka. V tuto pozdní večerní hodinu už příval cestujících slábl, takže bezpečnostní kontrolou prošel rychle a vykročil nekonečnou chodbou, vedoucí do odletové haly.

Letoun typu McDonnell Douglas v barvách společnosti Continental Airline zastavil u terminálu. Nos letadla se téměř dotýkal prosklené stěny. Malý chlapeček, čekající s maminkou, zamával pilotům nahoře v kabině. Kapitán letadla mu pozdrav opětoval. O pár minut později se z chodbičky vynořila skupinka asi deseti cestujících a vzápětí je o kus dál pohltil eskalátor. Letuška za nimi zavřela dveře a ujistila cestující, že úklid letadla už probíhá a čekání nebude dlouho trvat.

O chvíli později zachrčela její vysílačka. Dívka potvrdila příjem, sklonila se k mikrofonu a oznámila začátek odbavování.

Letadlo se vyhouplo ze silné vrstvy mraků. Noc ozařovalo stříbrné světlo. Jonathan si sklopil sedadlo, aby si udělal aspoň částečně pohodlí, a marně se snažil přivolat spánek. Položil si tvář na okénko a pozoroval vatové chuchvalce, klouzající pod křídly.

—

Když se vrátil domů, dům byl tichý. Jonathan prošel chodbou a vešel do svého pokoje. Postel nebyla rozesílaná, Anna byla zřejmě nahoře. Zamířil do koupelny. Proud vody ze sprchy mu bičoval tvář a stékal v pramíncích po těle. Vydržel tam dlouho. Pak si oblékl župan a stoupal po schodech do posledního patra. Otevřel dveře ateliéru. Nesvítila tu ani jedna lampa, příšeří rušil jen svit měsíce za prosklenou stěnou. Anna dřímala na pohovce. Potichu k ní přistoupil, zůstal nad ní stát a díval se, jak spí. Klekl si a zatoužil pohladit ji po tváři. Ve spaní se malinko odtáhla. Přetáhl jí přes ramena šedý šál, kterým měla přikryté nohy, a odešel. Lehl si sám do velké postele a schoulil se pod pokrývkou. Zaposlouchal se do zvuku deště na skle a propadl se do hlubokého spánku.

—

Na zasněžený Boston padla zima. Blížící se Vánoce vyzdobily centrum města jiskřícími světélky. Mezi dvěma cestami se Jonathan vracel domů k Anně, kde na něj čekaly další přípravy.

Anna zorganizovala jejich svatbu do nejmenších detailů. Určila, jak budou vypadat pozvánky, vybrala květinovou výzdobu do kostela, zvolila pořadí čtení při mši a sled jídel podávaných na koktejlu před slavnostní večeří. Sestavila zasedací pořádek, který musel bez jediné chybičky respektovat složitá pravidla hierarchie bostonské vyšší společnosti, poslechla si orchestr a odsouhlasila výběr skladeb, které bude v jednotlivých částech večera hrát. Jonathan, který si přál Annu milovat, s ní sdílel její frenetickou touhu po tom, aby tahle svatba byla nejkrásnější, jakou kdy tohle město zažilo. Veškeré jejich soboty byly věnovány návštěvám specializovaných obchodů, všechny neděle pak studiu katalogů a vzorků, půjčených předešlého dne. Někdy mu koncem víkendu připadalo, že ubrusy a kytice vybrané k výzdobě svatebních tabulí kráse celého obřadu spíše ublíží, než aby ji zvýšily. Týdny míjely a jeho nadšení ochabovalo.

Jaro přišlo předčasně a zahrádky restaurací ve starém přístavu se táhly pod širým nebem až k tržišti. Anna a Jonathan, kteří od časného rána nepřestali pilně pracovat, se posadili k plné míse darů moře. Anna vytáhla kroužkový blok a položila ho před sebe na stůl. Jonathan s povytaženým obočím sledoval, jak odškrtává řádky na poslední stránce, a doufal, že to možná znamená tak toužebně očekávaný konec příprav. Za čtyři týdny touhle dobou bude jejich svazek posvěcen slavnostním poutem manželství.

„Tři víkendy naprostého odpočinku nám rozhodně neublíží, jestli chceme být dokonale fit na den D!“

„Tobě to připadá směšné?“ zeptala se Anna okusujíc pero.

„Já vím, že to pero je tvá oblíbená značka, za poslední měsíce jsi jich musela rozkousat přinejmenším dvě desítky, ale stejně bys měla ochutnat tyhle ústřice.“

„Víš, Jonathane, nemám ani mámu, ani tátu, aby mi pomohli tenhle obřad zorganizovat, a když se tak na tebe dívám, opravdu jsou chvíle, kdy si myslím, že budu mít svatbu jenom já sama!“

„Anno, jsou chvíle, kdy mám dojem, že se chystáš vdát za kroužky na plátěné ubrousky!“

Anna ho probodla pohledem, popadla sešit, zvedla se a odešla z terasy restaurace. Jonathan se ji nepokusil zadržet. Počkal, až se indiskrétní obličeje hostů u sousedních stolů obrátí zpět, a dál se věnoval jídlu. Využil tohoto pozdního sobotního odpoledne, toulal se mezi dlouhými regály velkého obchodu s muzikou a zastavil se v obchodě, kde k němu z výlohy vzpínal ruce tlustý černý svetr. Procházel se ulicemi starého města a zkusil sehnat mobilem Petera, odpověděla mu však jen hlasová schránka. Nechal mu tedy vzkaz. O chvíli později se zastavil před stánkem prodavače květin, vybral si kytici z purpurových růží a pěšky se vrátil domů.

Anna v kuchyni měla na sobě plátěnou zástěru, která ji obepínala v bocích a zvedala její poprsí ve výstřihu. Kytici, kterou Jonathan postavil na stůl, nevěnovala jediný pohled. Posadil se na stoličku. S očima plnýma něhy sledoval Annu, jak beze slova pokračuje v přípravě večeře. Její prudká gesta prozrazovala, že má vztek.

„Je mi to líto,“ řekl, „nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Ale dokonale se ti to povedlo! Není to jen kvůli nám, proč chci, aby byl ten obřad nezapomenutelný. Jsem tvoje žena a podílím se na tvé kariéře, uvědom si to! Nejsem to já, kdo si potřebuje získat úctu a vážnost u veškeré honorace z celého východního pobřeží. Když si lidé pověsí na zeď v obýváku tvé obrazy, tak doufají, že tam uvidí kousek tvého úspěchu.“

„Co kdybychom nechali téhle pitomé hádky?“ navrhl. „Poslyš, řekni mi raději, koho budeš mít za svědka. Už sis to konečně rozmyslela?“

Zvedl se, obešel kuchyňský pult a pokusil se ji sevřít v náručí. Anna ho odstrčila.

„Musíš vzbuzovat závist, Jonathane,“ pokračovala Anna. „Kvůli tomu se líčím, i když jdu jenom na nákup, kvůli tomu je tahle domácnost dokonale udržovaná a večeře, co tu pořádáme, se jen tak někde nevidí. Tahle země funguje na závisti, takže mi laskavě nevyčítej moji starost, aby vše bylo dokonalé. Jsem náročná kvůli tvé budoucnosti.“

Jonathan si povzdechl.

„Anno, já obrazy neprodávám, já je posuzuji. Je mi fuk, co si lidi myslí, a když už se budeme brát, musím se ti přiznat k jedné hrozně důležité věci: vůbec mi nezáleží na tom, jestli se líčíš, nebo ne, protože když se ráno dívám, jak spíš, připadáš mi tisíckrát krásnější, než když jsi nalíčená na jánevímjaký večírek. V takovou denní dobu, v soukromí naší postele, nikdo jiný nevidí to, co vidím já. Přál bych si, aby nás čas sbližoval, a ne, aby nás od sebe oddaloval, jak je tomu v posledních několika týdnech.“

Postavila na stůl láhev vína, kterou právě začala otvírat, a upřeně se na něj zadívala. Jonathan si stoupl za ni, ruce mu sklouzly po jejích zádech, zastavily se na bocích a prsty rozvázaly uzel na zástěře. Anna chvíli vzdorovala, ale nakonec podlehla.

Den začal studeným slunečním svitem. Večerní hádka se s počátkem noci rozplynula. Jonathan vstal a připravil podnos se snídaní, kterou pak odnesl Anně. Společně se najedli a vychutnali si dlouhé nedělní ráno. Anna pak odešla do ateliéru a Jonathan se ještě rozvalil v posteli. Oběd vynechali a počátkem odpoledne se toulali uličkami starého přístavu. Okolo čtvrté hodiny vyplenili stánek italského obchodníka nákupem zásob k večeři a o chvíli později se už skláněli nad regály ve videoklubu na rohu ulice.

—

Na druhém konci města se z hromady peřin vyhrabala Peterova rozcuchaná kštice. Denní světlo jej nakonec probralo z hlubokého spánku. Protáhl se a mrkl na radiobudík na nočním stolku. Dlouhý spánek, který si dopřál, se protáhl nad veškeré jeho očekávání. Dlouze zívl a pak po hmatu hledal v hlubinách lůžkovin dálkové ovládání k televizoru. Když ho našel, stiskl tlačítko. Přímo proti němu se rozsvítila obrazovka pověšená na zdi. Přepínal kanály. Malý symbol obálky blikající v dolním rohu obrazovky signalizoval, že mu přišla elektronická pošta. Potvrdil funkci čtení a zpráva se objevila na obrazovce. Její hlavička naznačovala, že ji někdo odeslal téhož dne ze sídla Christie’s v Londýně. Na východním pobřeží Spojených států byly tři hodiny odpoledne a na druhé straně oceánu už osm večer.

„No tak tam taky nečetli noviny!“ zabručel Peter.

Text byl psán drobným písmem. Peter nenáviděl brýle na čtení, jež měl už pár měsíců nosit. Odmítal stárnout, a tak raději prováděl komické cvičení sestávající z řady důmyslných grimas, které mu měly zlepšit zrakovou ostrost. Při četbě vyvalil oči. Zatímco si už potřetí za sebou četl zprávu odesílatele z Londýna, rukou hledal telefon a aniž by se díval na klávesnici, vyťukal číslo a nervózně čekal. Po deseti zazvoněních zavěsil a vytočil číslo znovu. Po třetím pokusu vztekle otevřel zásuvku nočního stolku a popadl mobil. Zavolal na informace a požádal o co nejrychlejší spojení s rezervační kanceláří společnosti British Airways. Přidržel si telefon ramenem u ucha a zamířil k šatně. Stoupl si na špičky, aby dosáhl na kufr v nejhořejší polici. Uchopil ho za držadlo, ale kufr náhle sklouzl, strhl s sebou hromadu cestovních tašek a ty Petera zasypaly. Zatímco klel, zasypán v pyžamu uprostřed šatny, úředník v rezervační kanceláři konečně zvedl telefon.

„To už se zase ztratila koruna Jejího Veličenstva a vy ji teď všichni hledáte?“

—

Bylo osmnáct hodin a nebe potemnělo předčasným soumrakem, přinášejícím nad město přeháňku. Mraky se nadouvaly do tvarů velkých plachet natěsnaných vedle sebe a tak plných vody, že se zbarvovaly jantarově žlutě a černě. Pár kapek protrhlo vrstvu mraků, kreslíce do šedivého pozadí rovné stříbrné čáry, aby vzápětí prudce dopadly na asfalt. Jonathan zavřel stahovací okno. K takovému pochmurnému počasí by se velmi dobře hodil večer, strávený před televizní obrazovkou. Došel do kuchyně, otevřel ledničku a vytáhl z ní několik krabic s italskými jídly, které Anna vybrala. Zapnul troubu, aby ohřál zapékané baklažány. Bohatě je posypal parmazánem a zamířil k telefonu na zdi. Právě se chystal vyťukat číslo k Anně do ateliéru, když se rozblikala kontrolka vnější linky, předcházející zvonění.

„Kam ses sakra poděl? Volám ti už nejmíň podesáté!“

„Ahoj, Petere!“

„Zabal si to nejnutnější, sejdeme se na Loganově letišti v odletové hale British Airways. Letadlo do Londýna letí večer ve čtvrt na deset, rezervoval jsem pro nás dvě místa.“

„Připusťme na chvíli, že není neděle, že ve své kuchyni právě nechystám večeři pro dívku, se kterou se za čtyři týdny ožením, a že se nechystám jít s ní na Jezinky a bezinky. Jaký by asi tak mohl být důvod odjíždět?“

„Moc se mi líbí tvoje ironie,“ odpověděl mu Peter sžíravě. „Hned mám pocit, jako bychom už byli v Anglii.“

„Bezva, starouši, je fajn si s tebou popovídat, ale abych použil jednu z tvých oblíbených průpovídek, mám tu právě důležitý hovor se zapékanými baklažány, takže jestli se nebudeš zlobit –“

„Právě mi přišel mail z Londýna, nějaký sběratel prodává pět mistrovských pláten a všechna by měla pocházet od jistého Vladimíra Radskina… S čím že máš ty svoje lasaně?“

„To mluvíš vážně?“

„Příležitostně tě představím tomu, kdo mi ten mail poslal. A ujišťuji tě, že je mi víc do smíchu, když jdu k zubaři! Jonathane, aukci těch obrazů uspořádáme buď my, anebo konkurence, takže je to na tobě. Trh nás často rozlišuje podle kvality expertizy.“

Jonathan vraštil obočí a nervózně si natáčel na ukazovák šňůru od telefonu.

„Nemůže existovat pět Radskinových pláten, která by mohla být vydražena v Londýně.“

„Já jsem ti neřekl, že tam mají být vydražena, budou tam vystavena. Pro takhle významnou sbírku bych uspořádal aukci v Bostonu… a profesně si tak zachránil kůži.“

„Petere, tvoje počty jsou chybné. Opakuji ti, že v prodeji nemůže být pět pláten. Já vím, kde se nacházejí všechny Radskinovy obrazy. Už jen čtyři z nich jsou ještě v soukromých neidentifikovaných sbírkách.“

„Ty jsi expert,“ odtušil Peter, než jízlivě dodal: „Jenom jsem si říkal, když jsem ti volal v tuhle nevhodnou dobu, že tahle záhada by mohla stát za jeden talíř těstovin. Tak zatím.“

Jonathan slyšel ve sluchátku cvaknutí – Peter zavěsil, aniž by se s ním rozloučil. Pověsil sluchátko na zeď. O několik vteřin později učinila Anna ve svém ateliéru totéž. Z jejich hovoru jí neušlo ani slůvko. Odložila štětec do nádoby s vodou a zabalila se do pašmínové štoly. Pak si rozpustila vlasy a sestoupila po schodech do kuchyně. Jonathan ještě zamyšleně stál vedle telefonu. Při zvuku Annina hlasu sebou polekaně trhl.

„Kdo to byl?“

„Peter.“

„Jak se má?“

„Dobře.“

Anna nasála vůni šalvěje, jíž byla místnost plná. Otevřela dvířka trouby a pozorovala jídlo, zapékající se v grilu.

„To si dáme. Pustím kazetu a počkám na tebe v jídelně. Umírám hlady. Ty ne?“

„Jo, já taky,“ pronesl Jonathan téměř mrzutě.

Cestou kolem kuchyňského pultu popadla Anna za koneček kousek artyčoku a hned si ho strčila do pusy.

„Za italskou kuchyni bych klidně dala duši,“ prohlásila s plnými ústy.

Utřela si kapku oleje v koutku úst a vyšla z místnosti. Jonathan si povzdechl. Vytáhl z trouby horkou misku a pozorně chystal podnos. Rozložil předkrmy kolem jednoho talíře a svou porci uklidil do ledničky. Potom otevřel láhev chianti a nalil krásnou skleničku na nožičce, kterou pak postavil vedle koláče s mozzarellou.

Anna se usadila na kanapi. Velká plazmová obrazovka už svítila, stačilo stisknout tlačítko na ovládači DVD přehrávače, aby slavný film Franka Capry začal.

„Mám ti dojít pro tvůj tác?“ zeptala se mile, zatímco Jonathan jí položil na klín ten její.

Posadil se vedle ní a vzal ji za ruku. Se zkroušeným výrazem jí vysvětlil, že nebude večeřet doma. Ještě dřív, než stačila zareagovat, se jí přiznal, proč Peter volal, a omluvil se tak něžně, jak jen dovedl. Zkrátka musí odjet. Nejenom kvůli sobě, ale kvůli svému nejlepšímu příteli, který je právě ve velmi delikátní profesní situaci. Společnost Christie’s by nepochopila, že je mu takový obchod lhostejný. Byla by to profesionální chyba, která by mohla silně poškodit jeho kariéru, na níž ona sama tak lpěla. Nakonec se čestně přiznal, že vždy snil o tom, že se jednou přiblíží těm plátnům, bude pozorovat jejich plastičnost, prohlížet si jejich barvy, aniž by byly zkresleny optikou fotografického přístroje nebo vrstvou tisku na papíře.

„Kdo je prodává?“ zeptala se téměř neslyšně.

„Nemám ponětí. Mohou patřit nějakému potomkovi Radskinova galeristy. Na veřejných aukcích jsem na jejich stopu nikdy nenarazil. Při prvním vydání souborného katalogu Radskinova díla jsem se musel spokojit s fotografiemi a certifikáty pravosti.“

„Kolik těch obrazů je?“

Jonathan zaváhal, než číslo vyslovil. Věděl, že je nemožné sdílet s ní onu sžíravou naději, že objeví obraz, o němž mu Peter řekl. Poslední Radskinův obraz byl v Anniných očích chimérou, výplodem šílené a zhoubné vášně, již její budoucí manžel k tomuto starému bláznivému malíři choval.

Jonathan vstoupil do své šatny, otevřel malý kufřík, naskládal do něj několik pečlivě složených košil, svetr, kravaty a prádlo na pět dní. Byl tak soustředěný na balení, že neslyšel za zády Anniny kroky.

„Už zase mě opouštíš kvůli své milence. Čtyři týdny před svatbou. Ty máš tedy způsoby!“

Jonathan zvedl hlavu. Přitažlivá silueta jeho budoucí ženy se rýsovala ve dveřích.

„Ta moje milenka, jak ty říkáš, je starý malíř – ty mu také říkáš blázen, a zemřel před mnoha desítkami let. Co se týká mých zálib, to by tě na počátku našeho vztahu mělo spíš uklidňovat, ne?“

„Nevím, jak si mám tenhle tvůj komentář vyložit. Jestli tedy ještě stále patřím k tvým zálibám.“

„Tohle jsem říct nechtěl.“ Znovu ji vzal do náruče. Anna odolala Jonathanovu sevření a odstrčila ho. „Zamotáváš se do toho, kamaráde!“

„Anno, já nemám na vybranou. Nedělej mi celou věc ještě těžší. Sakra, proč nemůžu takovéhle radosti prožívat společně s tebou.“

„A co kdyby Peter zavolal den před obřadem? Odvolal bys naši svatbu?“

„Peter je můj nejlepší přítel a náš svědek, on by den před obřadem nezavolal.“

„Myslíš? Ten by si s tím hlavu nedělal!“

„Mýlíš se. Až na jistý druh humoru, který ti nevyhovuje, má Peter velkou míru taktu.“

„Tak to ho musí dokonale skrývat. A kdyby přesto zavolal, co bys udělal?“

„V tom případě předpokládám, že bych musel opustit svou milenku, abych zlegalizoval svazek se svou družkou.“

Jonathan doufal, i když tomu příliš nevěřil, že Anna ho přestane trápit. Aby nepřiléval olej do ohně hádky, kterou se Anna snažila mezi nimi rozdmýchat, vzal si své zavazadlo a odešel do koupelny pro toaletní potřeby. Anna ho rázným krokem následovala. Kráčel bytem před ní a sejmul z věšáku kabát. Když se k ní sklonil, aby ji políbil, couvla a upřeně se na něj zadívala.

„Vidíš to. Sám přiznáváš, že Peter by klidně zavolal dokonce i ráno v den svatby!“

Jonathan sestupoval po schodech; když došel do haly, uchopil knoflík dveří a otočil se, aby se dlouze zadíval na Annu, stojící se založenýma rukama nahoře na schodišti.

„Ne, Anno, on by počkal, až ho v pondělí ráno zabiju za to, že to neudělal.“

A na odchodu za sebou práskl dveřmi. Na ulici mávl na taxi. Požádal řidiče, aby ho odvezl na terminál společnosti British Airways na Loganově letišti. Voda, tekoucí ještě stále po chodnících, záhy smyla jeho stopy. Když vůz odjel, lamely žaluzií v okně Annina ateliéru se spustily dolů. Usmívala se.

3

Jonathan stál před odbavovací přepážkou letu BA 776 a čekal na Petera. Pohledem sledoval poslední cestující, jak mizí v chodbičce vedoucí k letadlu. Na rameno mu dopadla čísi ruka. Peter si všiml přítelova zničeného výrazu a pozvedl obočí.

„Ještě pořád jsem váš svědek?“

„Podle toho, jak se věci mají, budeš spíš svědkem mého rozvodu.“

„Jestli chceš, tak souhlasím i s tím, ale to se budeš nejdřív muset oženit, protože jsou jisté chronologické postupy, které je záhodno dodržet.“

Vrchní stevard jim netrpělivě pokynul, dveře letadla už čekaly jenom na ně, aby se mohly zavřít. Peter se sedl k okénku. Jonathan si jentaktak stačil uložit aktovku do schránky na zavazadla a letadlo se dalo do pohybu.

O hodinu později, když se k jejich sedadlům blížila letuška, Peter jí uctivě poděkoval, že ani jeden, ani druhý o tác s jídlem, který jim podávala, nestojí. Jonathan se na přítele s obavami zadíval.

„Nedělej si starosti!“ zašeptal Peter spiklenecky. „Vykoumal jsem dvě skvělé lsti, jak tyhle dálkové lety vylepšit. Stavil jsem se u tvého oblíbeného lahůdkáře a nakoupil jsem suroviny na opravdovou večeři. Měl jsem trochu výčitky svědomí kvůli těm tvým lasaním.“

„To byly zapékané baklažány,“ utrhl se Jonathan uraženě. „A kde máš tu skvělou hostinu, já umírám hlady!“

„Ve schránce na zavazadla nad našimi hlavami. Jen co ta letuška s tím svým vozíkem plným vakuovaných potravin zmizí za závěsem, dojdu pro naši večeři!“

„A ta tvoje druhá válečná lest?“

Peter se naklonil a vytáhl z kapsy malou lahvičku na léky. Zatřepal s ní příteli před obličejem.

„Tady!“ pronesl spokojeně, když mu ukazoval dvě bílé pilulky. „To je zázračná pilulka. Až se probudíš, koukneš se z okna a řekneš si: Hele, to vypadá skoro jako Londýn!“

Peter si vysypal do dlaně dva prášky. Jeden nabídl Jonathanovi, ten jej však odmítl.

„Děláš chybu,“ prohlásil Peter a energickým pohybem si poslal pilulku do krku. „To není prášek na spaní, jenom to pomáhá usnout, a jediný vedlejší účinek je, že se nemůžeš kochat pohledem z okna.“

Jonathan svůj názor nezměnil. Peter přitiskl hlavu na okénko a každý na svém sedadle se ponořil do vlastních myšlenek. Vrchní stevard dokončil obsluhování pasažérů a zmizel v oddělení, vyhrazeném pro letový personál. Jonathan si odepnul pás a vstal.

„Ve které schránce?“ zeptal se Petera a ukázal na řadu schránek na příruční zavazadla, táhnoucí se nad jejich hlavami.

Peter neodpověděl. Jonathan se k němu sklonil a poznal, že přítel usnul. Poplácal ho po rameni a na chvíli zaváhal, než s ním několikrát krátce zatřásl. Ať dělal, co chtěl, nemělo to žádný účinek, Peter spal jako dudek. Jonathan otevřel dvířka schránky přímo nad jejich sedadly. V šíleném zmatku se tam válelo aspoň tucet tašek a kabátů. Vztekle se posadil zpátky na sedadlo. Kabina tonula v přítmí. O hodinu později Jonathan zhasl lampičku nad hlavou a snažil se najít v přítelově saku krabičku s prášky na spaní. Peter vesele chrápal, opřen o okénko. Jeho pravá kapsa byla nedostupná.

O šest hodin později se v kabině znovu objevila letuška a před sebou opět tlačila vozík. Jonathan, jehož po celou dobu letu trápil pořádný hlad, radostně uvítal svou snídani. Letuška se sklonila, aby sklopila Peterův stoleček. Peter se probudil a zatímco mu servírovala tác, zívl. Pak se prudce narovnal.

„Já jsem ti přece řekl, že se o večeři postarám!“ prohlásil rozhodně a probodával při tom Jonathana pohledem.

„Řekni ještě slovo a až se příště probudíš, podíváš se okénkem ven a řekneš si hele, to vypadá jako londýnská nemocnice svatého Vincenta!“

Letuška podala Peterovi tác a Jonathan mu z něj okamžitě sebral briošku a rohlík. Před přítelovými vytřeštěnými zraky si oboje honem nacpal do pusy.

Taxi je dovezlo z letiště Heathrow až do centra Londýna.

Projíždět v rodícím se ránu Hyde Parkem bylo tak kouzelné, až člověk zapomněl, že se nachází v srdci jednoho z největších evropských velkoměst. Kmeny stoletých stromů se vynořovaly ze závoje mlhy, ještě pokrývající nekonečné plochy trávníků. Jonathan sledoval oknem vozu dva grošované koně, klusající společně po čerstvě uhrabaném písku jezdecké aleje. Projeli otevřenou branou Prince Gate. Nebylo ještě ani osm hodin ráno, a přitom kulaté náměstí Marble Arch už bylo zcela zahlcené automobilovým provozem. Projeli po Park Lane a typický černý taxík je konečně vysadil před hotelem Dorchester, stojícím v sousedství parku ve výstavní čtvrti Mayfair. Ubytovali se každý ve svém pokoji. Peter přišel za Jonathanem, když se právě oblékal, takže mu přišel otevřít v bílé košili a spodkách se skotskými motivy.

„Skláním se před cestovatelovou elegancí!“ zvolal Peter mezi dveřmi. „To by mě zajímalo, jak by ses oblékl, kdybych tě vzal do Afriky. Ten let mě úplně odrovnal,“ dodal a svalil se do velkého koženého křesla u okna.

Jonathan bez odpovědi zmizel v koupelně.

Peter na něj zavolal:

„Ty se ještě zlobíš?“

Jonathan vystrčil hlavu ze dveří.

„Konec týdne jsem strávil tím, že jsem se díval, jak sladce spíš v letadle, a čtyři týdny před svou vlastní svatbou se zřejmě nacházím ve stavu odluky od své nastávající. Jaký bych měl důvod se zlobit?“ zeptal se a rovnal si při tom uzel na kravatě.

„Vždycky si bereš kalhoty až úplně nakonec?“ zajímal se Peter posměšně.

„Vadí ti to?“

„Ne, vůbec ne, ale já osobně se v případě požáru cítím méně trapně, když musím vyběhnout na chodbu bez kravaty.“ Jonathan se na něj vyčítavě podíval.

„Netvař se tak nešťastně,“ pokračoval Peter. „Jsme tady přece kvůli tomu tvému malíři.“

„Je aspoň tvůj informátor důvěryhodný?“ Peter se díval z okna.

„Podle ceny, co nás stojí, by udělal nejlíp, kdyby byl! Ve své zprávě jasně psal pět pláten.“

„No tak to se spletl, můžeš mi věřit!“

„Když jsem se vzbudil, měl jsem v poště jeho mail, a už se mi ho nepodařilo dostihnout. Tady už bylo pozdě večer a já mu nemůžu vyčítat, že má v neděli večer vlastní program.“

„Ty jsi zas vstával odpoledne?“

Když Peter Jonathanovi odpovídal, měl téměř provinilý výraz.

„Trošku jsem ponocoval… Poslyš, kamaráde, to jsem byl já, kdo obětoval víkend, aby ses mohl vyžívat v té své vášni, takže se mě nesnaž osočovat!“

„Protože takhle důležitá aukce by ti nepomohla ve vztahu k tvým společníkům, pane licitátore?“

„Řekněme, že jsme obětovali náš víkend ve prospěch společné věci!“

„Máš další informace?“

„Mám adresu galerie, kde budou plátna ode dneška vystavena. Tam mají také proběhnout expertizy, nežli si majitel nebo majitelé vyberou šťastlivce, který se postará o prodej.“

„Koho máš za protivníka?“

„Každého, kdo udrží v ruce kladívko a dokáže říct prodáno. Spoléhám na tebe, že to kladívko, co nakonec lidi uslyší dopadnout, bude moje!“

Jonathanova pověst bude největším trumfem v souboji, jenž vypukne mezi jednotlivými licitátory, toužícími získat tuto aukci pro sebe. Tím, že se dostavil jako první a navíc ve společnosti experta Jonathanových kvalit, získal Peter docela slušný náskok.

Prošli společně velkou halou hotelu Dorchester a Peter se zastavil u recepce. Zeptal se recepčního, kterým směrem se mají vydat, aby se dostali na adresu napsanou na papírku, jejž mu podával. Muž v červené livreji bystře obešel pult, rozložil plán města a propiskou načrtl cestu, kudy se má host dát, aby se dostal do umělecké galerie. Rozvážným hlasem Peterovi doporučil a křížkem označil několik míst na cestě, kde by měli zvednout hlavu, aby mohli obdivovat fasádu nebo dům, který by je určitě mohl zajímat. Peter udiveně pozvedl obočí a zeptal se recepčního, zda čirou náhodou nemá v Bostonu nějakého bratrance nebo jiného vzdáleného příbuzného. Recepční se otázce podivil a doprovodil oba muže až k otáčivým dveřím, které jim úslužně roztočil. Doprovodil je dokonce až před dveře hotelu a považoval za svou povinnost zopakovat postupně všechny informace, které jim před malou chvílí podal. Peter mu vytrhl plán města z ruky a táhl Jonathana za paži pryč.

Úzké uličky, jimiž procházeli, zářily ve slunci. Výlohy obchodů podél chodníků s dlažbou z bílého kamene se předháněly v barevnosti. Květináče plné květů, zavěšené v pravidelných intervalech na sloupech pouličního osvětlení, se houpaly v mírném větru. Jonathan měl pocit, že se pohybuje v jiném čase a v jiné době. Kráčel na schůzku, na kterou čekal od nepaměti, a obdivoval břidlicové a šindelové střechy domů. I kdyby se Peterův informátor mýlil, i kdyby měl být Jonathan zklamán (s čímž ostatně počítal), dobře věděl, že v některé z galerií vzadu za Piccadilly konečně narazí na poslední obrazy Vladimíra Radskina. Deset minut jim stačilo k tomu, aby dorazili do Albermarle Street číslo 10. Peter vytáhl z kapsy saka papírek a ověřil si adresu. Letmo pohlédl na hodinky a přitiskl tvář na železnou mříž chránící výlohu.

„Asi je ještě zavřeno,“ prohlásil zklamaně.

„S takovým postřehem jsi měl jít dělat ke kriminálce,“ odsekl mu Jonathan.

Všiml si výlohy malého obchůdku na protější straně ulice, kde prodávali kávu a sladké pečivo.

Rozhodl se přejít ulici a Peter ho následoval. Bylo tu útulně. Vůně čerstvě umleté kávy se mísila s vůní briošek právě vytažených z trouby. U vysokých stolků sedělo pár zákazníků ponořených do četby novin nebo časopisů. Žádný z nich nezvedl při jejich příchodu hlavu.

U pultu ze starého zrnitého mramoru si objednali dvě cappuccina a odnesli si šálky k pultíku umístěnému podél okna. Tam Jonathan Claru poprvé spatřil. Seděla na stoličce u pultíku, na sobě plášť z béžového gabardénu, otáčela stránky Herald Tribune a popíjela bílou kávu. Zcela zabrána do četby pozvedla šálek s kouřící tekutinou k ústům, ušklíbla se, když si opařila jazyk, a aniž by spustila zrak z článku, který četla, položila poslepu šálek a rychle otočila stránku. Clara měla velmi smyslný šarm, zvýrazněný dokonce linkou bílého knírku od smetany nad horním rtem. Jonathan se usmál, vzal si papírový ubrousek, přistoupil k ní a podal jí ho. Clara ho popadla, ani nezvedla hlavu. Utřela si ústa a stejně mechanickým gestem mu jej vrátila. Jonathan ho zastrčil do kapsy a nespouštěl z Clary oči. Dočetla článek, který ji zřejmě rozčílil, odstrčila noviny a nevěřícně zakroutila hlavou. Potom se otočila a zaraženě se podívala na Jonathana.

„My se známe?“

Jonathan neodpověděl.

S papírovým ubrouskem v ruce jí ukázal na špičku brady. Clara si osušila tvář, vrátila mu ubrousek, na chvilku se zamyslela a pak se jí oči rozzářily.

„Promiňte,“ řekla. „Je mi to vážně líto, já nevím, proč tyhle noviny čtu, pokaždé mě to rozzlobí na celý zbytek dne.“

„A o čem byl ten článek?“ zajímal se Jonathan.

„Na tom nezáleží,“ odpověděla mu Clara. „O věcech, které se tváří stejně tak technicky jako učeně a které nakonec nejsou nic víc než domýšlivé žvásty.“

„A dál?“

„Je to od vás opravdu velmi milé, že se tak zajímáte, ale nejspíš byste tomu vůbec nerozuměl. Je to šíleně nudné a souvisí to se světem, v němž se pohybuji.“

„Tak mi dejte šanci. Co je to za planetu?“

Clara pohlédla na hodinky a popadla šátek, ležící na sousední stoličce.

„Malby! Já už vážně musím běžet, mám zpoždění, mají mi něco přivézt.“

Zamířila ke dveřím a těsně před tím, než vyšla ven, se ještě otočila.

„Děkuji vám za –“

Jonathan ji přerušil:

„Není zač.“

Naznačila lehkou úklonu a vyšla z obchodu. Sklem výlohy Jonathan sledoval, jak přebíhá přes ulici. Na protějším chodníku zastrčila klíč do malé skříňky na zdi domu a roleta na galerii v čísle 10 ulice Albermarle se zvedla. Peter přistoupil k Jonathanovi.

„A co uděláš teď?“

Jonathan sledoval Claru, jak mizí uvnitř galerie. „Mám dojem, že můžeme jít na to.“

„To s ní máme tu schůzku?“

„Mám takový pocit.“

„V tom případě buď tak laskav a přestaň se na ni takhle dívat.“

„Co tím myslíš?“

„Že ze mě děláš vola. No to nic, za těch dvacet let už jsem si zvykl.“

Jako odpověď na Jonathanův udivený pohled se Peter zašklebil a prstem si ukázal na bradu. Vyšel z kavárny a při tom dělal, že mává kapesníkem. Galerii ozařovalo denní světlo. Jonathan přitiskl čelo na výlohu. Zdi byly holé a místnost prázdná, ta mladá žena musela být někde vzadu. Stiskl malé tlačítko zvonku vedle dřevěných, na modro nalakovaných dveří. Peter stál za ním. Clara se objevila o chvíli později. Ještě měla na sobě kabát a hrabala se v kapsách. Usmála se, když poznala Jonathana, odsunula závoru a pootevřela dveře.

„Zapomněla jsem si na stole klíče?“

„To asi ne,“ řekl Jonathan, „protože jak předpokládám, nedostala byste se dovnitř.“

„To máte nejspíš pravdu. Takže peněženku?“

„Taky ne.“

„Takže diář! Stále ho ztrácím. Zřejmě mám podvědomou hrůzu ze schůzek.“

„Ujišťuji vás, že jste tam nic nezapomněla.“

Peter Jonathana netrpělivě obešel a podal jí svou vizitku.

„Jsem Peter Gwel a zastupuji společnost Christie’s. Přijeli jsme dnes ráno z Bostonu, abychom se s vámi sešli.“

Clara je pustila dál a zeptala se: „Z Bostonu? To je pěkně daleko, copak vy nemáte hlavní sídlo tady v Londýně?“

Vracela se s nimi dozadu a přitom se zeptala, co pro ně může udělat. Peter s Jonathanem na sebe udiveně pohlédli. Jonathan ji následoval až do zadních prostor galerie.

„Já jsem expert na obrazy. Dozvěděli jsme se, že –“

„Já tuším, co vás sem přivádí,“ přerušila jej s pobaveným výrazem Clara, „i když jste tu příliš brzo. Jak sami vidíte, první dodávku očekávám až k poledni.“

„První dodávku?“ zeptal se Jonathan.

„Z bezpečnostních důvodů budou obrazy převáženy jednotlivě, každý den jeden. Museli byste strávit v Londýně skoro týden, abyste je viděli všechny. Tahle galerie je sice nezávislá, jenomže v tomhle oboru mají největší slovo pojišťovací společnosti.“

„Obáváte se možné krádeže během převozu?“

„Krádež nebo nehoda, takováhle sbírka si vyžaduje určitá opatření.“

Před výlohou zaparkoval přepravní vůz v barvách společnosti Delahaye Moving. Clara zamávala šéfovi stěhováků, vystupujíčímu z kabiny. Peter a Jonathan měli velké štěstí – první obraz právě dorazil. Zadní plošina se sklopila a tři muži z ní do galerie vynesli obrovskou bednu. Velice opatrně odstraňovali dřevěné bednění chránící plátno. Když byl obraz konečně vysvobozen ze svého dřevěného sarkofágu, ukázala Clara stěhovákům místo, kde má být obraz zavěšen. Jonathan hořel nedočkavostí. Stěhováci zavěsili obraz s takovou přesností, že to až budilo údiv. Sotva od něj odstoupili, prohlédla Clara rám a začala pečlivě zkoumat plátno. Spokojeně pak podepsala přejímací protokol, který jí šéf podal.

Uběhly skoro dvě hodiny, než kamion opustil ulici. Po celou tu dobu se Peter s Jonathanem nábožně dívali, jak Clara umísťuje obraz. Jonathan jí chtěl několikrát pomoci, ale ona vždy odmítla. Připojila rám na poplašné zařízení a vylezla na vysoké skládací schůdky, aby postupně nastavila malé reflektory osvětlující plátno. Jonathan si stoupl proti obrazu a navigoval, jak má reflektory nastavit, ale ona nebrala jeho pokyny vážně. Několikrát slezla ze schůdků dolů, aby se sama podívala, jak její dílo vypadá. Mumlala si cosi, čemu rozuměla jen ona sama, vylezla hned zase zpátky na schůdky a upravovala osvětlení. Peter pošeptal příteli do ucha, že až do této chvíle si myslel, že jenom Jonathan je cvok, posedlý ruským malířem, ale v této chvíli že se mu zdá, jako by jeho prvenství bylo v ohrožení. Jonathan se na něj koutkem oka vyčítavě podíval. Peter se vzdálil a zbytek dopoledne strávil s mobilem u ucha. Při hovoru přecházel kolem výlohy, chvílemi venku na chodníku, chvílemi uvnitř galerie, kde si Clara s Jonathanem vyměňovali názory na dosaženou kvalitu osvětlení. Kolem jedné hodiny po poledni se Clara postavila před obraz vedle Jonathana. Ruce měla založené v bok, její rysy se uvolnily a ona malinko strčila loktem do Jonathana. Ten sebou trhl.

„Mám hlad,“ prohlásila. „Vy ne?“

„Mám!“

„Máte rád japonskou kuchyni?“

„Ano.“

„A jste pořád tak upovídaný?“

„Ano,“ řekl Jonathan těsně před tím, než dostal nový šťouchanec.

„Je to nádherný obraz, že?“ pokračovala Clara dojatě.

Výjev na obraze představoval oběd na venkově. Na kamenné terase obklopující dům stál stůl. Kolem něj seděl asi tucet stolovníků, zatímco další osoby stály o kus dál v krajině. Ve stínu vysokého topolu postávali dva muži v elegantních oblecích. Tahy umělcova štětce byly tak dokonalé, až se zdálo, že z jejich rtů lze odečíst, co si povídají. Barvy listoví a jas oblohy prozrazovaly krásné letní odpoledne, které sice zmizelo před více než sto lety, přesto se zdálo, jako by trvalo dodnes. Jonathana napadlo, že žádná z postav na obraze už nežije, že jejich těla jsou jen prach, a přitom díky Vladimírovu štětci nezmizí nikdy. Stačilo se na ně podívat, aby si je člověk představil živé. Přerušil obdivné ticho, v němž on i Clara dlouhé minuty pozorovali obraz.

„Je to jeden z jeho posledních obrazů. Všimla jste si toho jedinečného úhlu? Takhle namalované scény jsou vzácné. Vladimír si pohrál s nadhledem, aby ještě zvýšil hloubku pole. Tak by to udělal fotograf.“

„A vy jste si všiml, že kolem stolu není jediná žena? Každá druhá židle je prázdná.“

„On ženy nikdy nemaloval.“

„Byl misogyn?“

„Vdovec, a neutěšitelný.“

„Jen jsem vás zkoušela! Tak pojďte, žaludek mě trýzní, když si ho moc dlouho nevšímám.“

Clara táhla Jonathana pryč. Nastavila průmyslové kamery, zhasla světla, zapnula poplašné zařízení a zavřela za sebou dveře galerie. Peter, který stále pochodoval po chodníku sem a tam, jim pohybem naznačil, že jenom dokončí hovor a přijde hned za nimi.

„Váš přítel má baterii, co se nikdy nevybíjí, nebo se mu podařilo najít způsob, jak používat baterii svého protějšku?“

„Srší takovou energií, že si tu baterii hned sám dobíjí!“

„To bude asi ono. Pojďte, je to kousek odtud.“

Jonathan a Clara přešli ulici, vstoupili do malé japonské restaurace a posadili se do boxu. Jonathan zrovna podával Claře jídelní lístek, když dovnitř hřmotně vstoupil Peter a hrnul se k nim.

„Tohle místo je rozkošné,“ prohlásil, když si sedal. „Promiňte, že sem vás nechal čekat, myslel jsem si, že díky časovému posunu budu mít trochu času, než v kanceláři v Bostonu začnou pracovat, jenže tamní vlčáci jsou ranní ptáčata.“

Jonathan podával příteli jídelní lístek.

„Máš hlad?“

Peter otevřel desky a se zarmouceným výrazem je položil zpátky na stůl.

„Syrová ryba? Vám něco takového vážně chutná? Já dávám přednost jídlům, která mi nepřipomínají, že byla živá, než jsem na nich spočinul pohledem.“

„Vy dva už se znáte dlouho?“ zeptala se Clara pobaveně.

Oběd byl příjemný. Peter použil veškerý svůj šarm a několikrát Claru rozesmál. Na papírový ubrousek nenápadně načmáral pár slov a strčil ho Jonathanovi do dlaně. Ten si ho rozložil na kolenou; když dočetl, zmačkal ubrousek a nechal ho spadnout na zem. Obraz na druhé straně ulice pod londýnskou oblohou, jež se začínala zatahovat mraky, vyzařoval světlo dávného léta, které nikdy nepřestane existovat.

Po obědě se Peter vydal do kanceláře Christie’s, zatímco Jonathan se s Clarou vrátil do galerie. Celé odpoledne tam proseděl na stoličce před obrazem. Lupou zkoumal každičký detail a své poznámky si pečlivě zapisoval do velkého kroužkového bloku.

Peter si objednal fotografa a ten dorazil do galerie v podvečer. Pečlivě rozestavil své nádobíčko. Na každé straně obrazu stály na stativech velké bílé deštníky, kabely spojené s fotopřístrojem na formát 6x6.

S přicházejícím večerem ozařoval výlohu nepřetržitý sled záblesků. Při pohledu z ulice to vypadalo, jako by uvnitř galerie vypukla bouřka. Večer uložil fotograf své vybavení v zázemí galerie a rozloučil se s Clarou a Jonathanem. Vrátí se zítra ve stejnou dobu, aby vyfotil druhý obraz. Zatímco se na prahu loučil s Clarou, zkoumal Jonathan podpis dole na obraze. Jednalo se skutečně o Oběd na venkově od Vladimíra Radskina. Počátkem století byl vystaven v Paříži, poté před válkou v Římě a bude součástí příštího vydání odborného katalogu umělcova díla.

Na Jonathanovi se už delší dobu projevovala únava z časového posunu. Navrhl Claře, že jí pomůže zavřít galerii. Poděkovala mu, ale měla ještě nějakou práci. Doprovodila jej až ke dveřím.

„Byl to úžasný den,“ řekl. „Jsem vám za něj velmi vděčný.“

„To opravdu není moje zásluha,“ odpověděla mu Clara tiše. „To musíte poděkovat jemu,“ dodala a ukázala na obraz.

Když Jonathan vycházel na chodník, jen stěží překonal zívnutí. Otočil se a upřeně se zahleděl na Claru.

„Chtěl bych se vás zeptat na tisíc věcí.“

Usmála se.

„Mám dojem, že na to budeme mít celý týden. Běžte si lehnout. Já jsem si celé odpoledne říkala, jak ještě dokážete stát na nohou.“

Jonathan couvl a rukou naznačil pozdrav. Clara mávla rukou a u chodníku zastavil černý taxík.

„Děkuji,“ řekl Jonathan.

Nastoupil do vozu a ještě jednou jí okénkem zlehka zamával. Clara vešla do galerie a zavřela za sebou dveře. Stoupla si k výloze a zamyšleně sledovala vzdalující se taxík. Už od oběda jí cosi táhlo hlavou. Pocit, že Jonathana už někdy potkala, byl čím dál tím neodbytnější. Když seděl na stoličce a pozoroval obraz, připadala jí některá jeho gesta důvěrně známá. Marně nad tím však stále přemýšlela, nedokázala k tomu pocitu přiřadit žádný čas ani místo. Pokrčila rameny a vrátila se ke svému psacímu stolu.

Po návratu do hotelového pokoje si Jonathan všiml blikající červené kontrolky na telefonu. Okamžitě položil aktovku, popadl sluchátko a stiskl tlačítko hlasové schránky. Peterův hlas neprozrazoval sebemenší únavu. Oba dva jsou pozváni na vernisáž s následnou večeří v luxusní restauraci, s ‚opravdovým vařeným jídlem‘, jak Peter dodal. Sejdou se před devátou večer v hale.

Jonathan dělal, že si nevšímá jeho lehkého zklamání. Teď pro změnu on zanechal vzkaz na Peterově záznamníku. Přemohla ho únava a raději se vyspí, sejdou se druhý den ráno. Potom hned vytočil své číslo do Bostonu. Telefon zvonil marně. Anna byla asi v ateliéru a vypnula zvonění nebo šla ven a nezapnula záznamník. Jonathan se svlékl a šel do koupelny.

Když se vrátil zpátky do pokoje, zabalený v tlustém bavlněném županu, vzal znovu do ruky blok a procházel si své poznámky. Úplně dole na popsané stránce přejel prstem po drobné kresbičce, kterou si načrtl odpoledne. Přestože linka kresby byla neumělá, Clařin profil byl bezpečně rozeznatelný. Jonathan si vzdychl, odložil blok, zhasl světlo, založil si ruce pod hlavou a čekal, až ho přemůže spánek.

O hodinu později stále ještě nespal. Vyskočil z postele, sundal z ramínka oblek, vzal si čistou košili a opustil pokoj. Proběhl dlouhou chodbou vedoucí k výtahům, v kabině si zavázal tkaničky a kravatu si upravoval ve chvíli, kdy se v přízemí otevíraly dveře výtahu. Zahlédl Petera, jak stojí u mramorového sloupu na druhém konci haly. Jonathan pospíchal, jenomže když se blížil k Peterovi, oddělila se od sloupu další, tentokrát ženská silueta. Peterova paže objala v pase sošně krásnou mladou ženu, jejíž oděv zakrýval jen nejnutnější minimum. Jonathan se usmál a zastavil se, zatímco Peter se svým krásným doprovodem mizel v otáčivých dveřích hlavního vchodu. Jonathan, sám uprostřed haly hotelu Dorchester, zahlédl bar a rozhodl se tam zajít. Bylo tu plno lidí. Číšník jej usadil k malému stolku. Jonathan se zabořil do klubovky z černé kůže. Sklenka bourbonu a pořádný sendvič jistě pomohou jeho žaludku vyrovnat se s účinky časového posunu a měnícími se choutkami.

Otevřel noviny, když tu jeho zrak přilákaly bílé vlasy ženy sedící u baru. Jonathan se předklonil, jenomže několik osob tísnících se u barového pultu mu překáželo ve výhledu a nedovolilo mu zahlédnout její obličej. Jonathan ji chvíli sledoval. Vypadala, že upřeně pozoruje barmana.

Chtěl se zase věnovat četbě, když tu jej náhle zaujal osobitý způsob, jímž ženina ruka plná skvrn kroužila s ledovými kostkami ve sklenici whisky. Potom si všiml prstenu zdobícího její prst. Srdce se mu prudce rozbušilo a on se okamžitě zvedl. Ztěžka si razil cestu davem, než se mu konečně podařilo dojít k barovému pultu.

Jenomže na barové stoličce se mezitím usadila žena úplně odlišného věku. Kolem ní stála skupinka finančníků. Ti se jej vesele zmocnili a zvali ho, aby se k nim přidal. Jonathan se jen s největším úsilím od veselého hloučku odpoutal. Stoupl si na špičky a spatřil bílou hřívu, plující jako na imaginárním moři směrem k východu. Když dorazil ke dveřím, byla hotelová hala prázdná. Proběhl halou a pospíchal ven. Zeptal se portýra, zda neviděl před malou chvílí vycházet ženu. Portýr mu rozpačitě naznačil, že jeho profese mu zakazuje odpovídat na tento druh dotazů… To je zkrátka Londýn.

—

Jonathan a Peter se sešli brzy po ránu, aby si společně zaběhali v parku.

„Poslyš, ty ale vypadáš!“ řekl Peter Jonathanovi. „Na někoho, kdo spal dvanáct hodin v kuse… nezdá se, že by ti spánek prospěl. Ty jsi byl večer ještě venku?“

„Ne, jen jsem nezamhouřil oko, to je všechno. A co tvůj večírek?“

„Otravný až na půdu, s pozoruhodnými lidmi.“

„Vážně? A jaká byla?“

„Pozoruhodná!“

„Taky mi tak připadala.“

Peter se opřel Jonathanovi o rameno.

„Dobrá, řekněme, že jsem na poslední chvíli změnil program, ale to jenom kvůli tomu, že jsi nešel se mnou.“ Potom vesele prohlásil: „Potřebuju kafe, já jsem toho taky moc nenaspal.“

„Buď tak laskav a ušetři mě veškerých detailů,“ požádal ho Jonathan.

„Máš dobrou náladu, to je fajn. Naši konkurenti nesestaví své týmy dřív než v pátek. To nám před nimi dává týdenní náskok, abychom ten prodej získali pro sebe. Nasaď si tedy na obličej trochu svůdný výraz, než zase půjdeš za naší galeristkou. Netuším ještě, komu patří ty obrazy, ale její názor bude určující a já mám dojem, že k tvému šarmu není lhostejná.“

„Petere, jdeš mi na nervy.“

„Přesně, jak jsem říkal,“ pokračoval Peter zadýchaně. „Máš skvělou náladu! Měl bys tam jít hned.“

„Já ti nerozumím?“

„Toužíš po jedné jediné věci: vrátit se k tomu svému obrazu. Tak už upaluj!“

„Ty se mnou nepůjdeš?“

„Mám práci. Odvézt Radskinova plátna do Spojených států není jednoduchá záležitost.“

„Tak uspořádej tu svoji aukci v Londýně.“

„Nepřipadá v úvahu. Potřebuji u toho tebe.“

„Já stále nechápu, v čem je problém?“

„Až se vrátíš do hotelu, aby ses převlékl, vezmi si svůj diář a ověř si, co ti teď řeknu: koncem června bys měl mít v Bostonu svatbu.“

„Ty chceš ty obrazy prodat do měsíce?“

„Za deset dní budeme uzavírat definitivní katalog, takže to ještě můžu stihnout.“

„Uvědomuješ si, že to, co říkáš, nemyslíš vážně?“

„Já vím, je to šílený risk,“ zavrčel Peter. „Jenže já nemám na vybranou.“

„Nemyslím, že bys byl šílený, to je něco mnohem horšího!“

„Jonathane, ten článek obrátil celou agenturu vzhůru nohama. Včera se na mne lidi na chodbách dívali, jako bych právě umřel.“

„Ty máš záchvat paranoie!“

„To bych rád,“ povzdechl si Peter. „Ne, ujišťuju tě, že věci vzaly špatný spád. Tenhle prodej mě může zachránit a já tě vážně potřebuju jako ještě nikdy dřív. Nějak to zařiď, abychom se mohli o toho tvého stařičkého malíře postarat. Jestli nám tohle přiklepnutí uteče, tak už se z toho nevzpamatuju, a ty ostatně taky ne.“

Toho týdne byly londýnské kanceláře Christie’s v plné pohotovosti. V jednacích místnostech se střídali znalci, prodejci i kupci. Od rána do večera se tu potkávali specialisté ze všech oborů. Společně jednali a sestavovali kalendáře aukcí v jednotlivých pobočkách po celém světě, schvalovali katalogy a rozdělovali nejvýznamnější díla mezi jednotlivé komisaře. Peter musel přesvědčit své společníky, aby mu umožnili odvézt obrazy Vladimíra Radskina do Bostonu. Zhruba za pět týdnů se pod jeho vedením uskuteční aukce pláten mistrů 19. století, o které se určitě zmíní všechny mezinárodní umělecké magazíny. Měnit program nebylo u jeho zaměstnavatelů zvykem. Peter věděl, že partie bude náročná, a ve své osamělosti nakonec začal pochybovat sám o sobě.

Bylo pár minut po desáté dopoledne, když Jonathan stanul před číslem 10 na Albermarle Street. Clara už tu byla. Přes sklo výlohy viděla, jak vystupuje z taxíku a přechází ulici směrem ke kavárničce. O několik minut později vyšel ven a v umělohmotných kelímcích nesl dvě velká cappuccina. Otevřela mu dveře. Chvíli před jedenáctou zastavil u chodníku před galerií kamion společnosti Delahaye Moving. Bednu s druhým obrazem postavili na dřevěný stojan uprostřed místnosti a Jonathan cítil, jak v něm roste netrpělivost naplněná vzpomínkami. Tuto ničím nenarušenou schopnost nechat se okouzlit si s sebou nesl z jistého období dětství, od něhož se nikdy nedokázal zcela odpoutat. Kolik dospělých kolem něj na tuhle báječnou vlastnost zapomnělo? I když to mnohým mohlo připadat staromódní, Jonathan se dokázal nadchnout barvou večera, vůní ročního období, úsměvem na tváři anonymní kolemjdoucí, dětským pohledem, gestem starce nebo i obyčejnou drobností, která dokáže narušit každodenní šeď. A i když si z něj Peter občas tropil žerty, Jonathan si přísahal, že zůstane celý život věrný slibu, který dal jednoho dne svému otci, a sice že se nikdy nepřestane nechávat okouzlit. Dnes mu ještě více než předešlého dne přišlo obtížné skrýt vlastní netrpělivost. Možná by měl ještě trochu počkat, než spatří dílo, o kterém tolik snil, možná ani není součástí téhle sbírky. Jenže Jonathan pevně věřil ve svou šťastnou hvězdu.

Sledoval pracovníky přepravní firmy, jak jednu po druhé postupně odstraňují latě ze světlého dřeva. S každým kouskem dřeva, které opatrně sundali, cítil, jak mu srdce tluče čím dál rychleji. Clara vedle něj založila ruce za záda, i ona se třásla nedočkavostí.

„Přál bych si, aby ten dřevěný obal servali co nejrychleji a já ho už uviděl,“ zašeptal Jonathan.

„Právě proto, že to udělají přesně opačně, jsem si je vybrala!“ odpověděla Clara tiše.

Bednění bylo mnohem důkladnější nežli předešlého dne. Vybalování obrazu bude trvat ještě dobrou hodinu. Parta stěhováků si dala pauzu. Šli si sednout na sklopenou rampu svého kamionu, aby si užili slunečný den. Clara zamkla galerii a pozvala Jonathana, aby se šli trochu projít. Kráčeli ulicí, když tu náhle mávla na taxík.

„Už jste se někdy procházel po břehu Temže?“

Kráčeli alejemi stromů podél nábřeží. Jonathan odpovídal na všechny otázky, jež mu Clara kladla. Zajímala se, co ho vedlo k tomu stát se expertem přes umění, a aniž by to tušila, otevřela tak dvířka do jeho minulosti. Posadili se na lavičku a Jonathan jí líčil ono podzimní odpoledne, kdy ho otec vzal poprvé do muzea. Popisoval jí rozměry toho obrovského sálu, do něhož vstoupili. Otec pustil jeho ruku na znamení volnosti. Chlapec se najednou zastavil před jedním obrazem. Připadalo mu, že muž na plátně uprostřed rozměrné zdi se dívá jen a jen na něho.

„To je autoportrét,“ pošeptal mu otec. „Malíř namaloval sám sebe. Tohle dělala řada umělců. Představuji ti Vladimíra Radskina.“

A dítě si se starým malířem začalo spiklenecky hrát. Ať se chlapec běžel schovat za sloup, ať šel sálem z jednoho konce na druhý nebo nazpátek, pomalu nebo rychle, popředu či pozpátku, mužův pohled jej sledoval, jeho a pouze jeho. Dokonce i když chlapec přivřel oči, tušil, že ‚muž na obraze‘ se na něj dál upřeně dívá. Fascinován popošel blíž k plátnu a čas, strávený před obrazem, jako by neubíhal. Jako kdyby hodiny v okruhu tisíc mil přestaly tikat, jako kdyby se dvě epochy spojily silou jediného pocitu, jediného pohledu. A Jonathan si z výše svých dvanácti let začal představovat. Díky tahům štětce na obraze, popírajícím veškeré fyzikální zákony, mu mužovy oči napříč staletími říkaly slova, která může slyšet pouze dítě. Otec usedl na lavici za jeho zády. Jonathan zaujatě pozoroval plátno; otec sledoval ten nejkrásnější obraz: svého syna.

„Kam by se asi ubíral váš život, kdyby vás otec toho dne nevzal do muzea?“ zeptala se Clara nesměle.

Byl to snad jeho otec, ten muž s věčným úsměvem, kdo řídil jeho kroky k tomu malému obrazu, zavěšenému na zdi? Byl to osud, nebo toho dne zasáhli oba najednou? Jonathan neodpověděl. Naopak se zeptal Clary, co ji poutá ke starému malíři. Usmála se, zahleděla se do dálky na hodiny na zvonici Big Ben, zvedla se a zastavila taxík.

„Ještě je před námi spousta práce,“ řekla.

Jonathan nenaléhal. Má před sebou ještě dva dny, a když se na něj usměje štěstí a ten pátý obraz skutečně existuje, stráví v její společnosti dokonce tři dny.

Příštího rána se Jonathan opět sešel s Clarou a stěhováci přivezli další obraz. Jenomže zatímco rozebírali obal, zastavil před výlohou nablýskaný austin mini. Vystoupil z něj mladý muž a vešel do galerie s plnou náručí dokumentů. Clara mu pokynula a zmizela v zadní místnosti. Neznámý deset minut tiše pozoroval Jonathana, než se Clara znovu objevila, oblečená v kožených kalhotách a v topu od předního módního návrháře. Jonathan byl unesen smyslnou jemností, jež z ní vyzařovala.

„Za dvě hodiny budeme zpátky,“ řekla Clara mladíkovi.

Spěšně popadla desky, které položil na stůl, zamířila ke dveřím a obrátila se k Jonathanovi.

„Doprovodíte mě.“

Na chodníku se k němu naklonila a pošeptala mu:

„Jmenuje se Frank, pracuje v mé druhé galerii,“ dodala a upravila si oblečení. „Tam máme současné umění!“

Lehce užaslý Jonathan jí otevřel dveře auta. Clara nasedla a přes řadící páku vklouzla na sousední sedadlo.

„U nás je volant na druhé straně!“ řekla se smíchem a vyhnala motor svého coopera do obrátek.

Galerie v Soho byla pětkrát větší než ta v Mayfair. Vystavená díla nespadala do Jonathanovy kompetence, přesto však na zdech poznal tři obrazy od Basquiata, dva Andy Warholy, jednoho Bacona, jednoho Willema de Kooniga a uprostřed spousty dalších děl několik moderních plastik, z nichž dvě byly od Giacomettiho a Chillidy.

Clara půl hodiny jednala s klientem, pak uložila asistentovi, aby přemístil dva obrazy, ověřila čistotu jednoho kusu nábytku diskrétním přejetím prstem po jeho povrchu a podepsala dva šeky, které jí na oranžové podložce podala dívka s červenými vlasy, doplněnými několika zelenými prameny. Potom na počítači, který sám o sobě mohl být uměleckým dílem, naťukala dopis a nakonec spokojeně nabídla Jonathanovi, aby ji doprovodil k jednomu kolegovi. Požádala personál, aby zavolali Frankovi, že bude muset v Mayfair zůstat o něco déle, a sotva pozdravila čtyři zaměstnance pracující v galerii, odjeli v jejím malém voze.

Energickým způsobem projížděla úzkými uličkami v Soho a podařilo se jí vměstnat se na poslední volné místo k parkování na Greek Street. Jonathan na ni čekal a ona u obchodníka dohadovala nákup monumentální plastiky. Do čísla 10 v Albermarle Street se vrátili po poledni. Obraz nebyl ten, jejž doufal spatřit, ovšem jeho nádhera vykompenzovala Jonathanovo zklamání.

Příchod fotografa znamenal konec prchavé intimity, kdy se oba cítili šťastní, aniž by to však přiznali. Jonathan zkoumal plátno a Clara zatím u psacího stolu třídila dokumenty a procházela své poznámky. Čas od času zvedla zrak a pozorovala ho; on dělal co chvíli to samé. Ve vzácných okamžicích, kdy se jejich zraky setkaly, se okamžitě odvrátili, prchajíce před takovými náhodami.

Peter strávil den u Christie’s, kde musel zařídit vše potřebné k přípravě aukce. Probíral se snímky z předešlého dne a vybíral ty, které by mohly být uvedeny v katalogu. Když právě nejednal s některým ze členů vedení a nepřesvědčoval jej, že se mu vše podaří zorganizovat včas, zavíral se v archivu. Před obrazovkou počítače, napojeného na jednu z největších soukromých databází o prodeji uměleckých děl, archivoval a třídil veškeré reprodukce děl a všechny registrované články o Vladimíru Radskinovi za posledních sto let. Porada vedení ohledně jeho osudu byla odložena na zítřek a jak hodiny ubíhaly, měl Peter pocit, že se mu límec košile kolem krku stahuje víc a víc.

S Jonathanem se sešel v hotelu, aby ho zatáhl na mondénní večírek, což Jonathan nesnášel ze všeho nejvíc. Profese si však žádá určité oběti, a tak se objevili na musichallovém představení, kde se jeden z nich sešel s největšími sběrateli a druhý s nejvýznamnějšími kupci. Po představení se Jonathan vrátil rovnou do hotelu. Jak procházel uličkami Covent Garden, myslel na život, jenž v těchto místech kdysi pulzoval. Zářivé fasády bývaly oprýskané, ulice nejžádanější čtvrti metropole ubohé a nezdravé. V chabém svitu pouličních lamp, odrážejícím se na lesknoucí se dlažbě, mohl před stopadesáti lety v jedné z uliček potkat ruského malíře, jak ořezanými kousky uhlí skicuje chodce spěchající kolem tržiště.

Peter naopak potkal dávnou známou z Itálie, jež právě projížděla Londýnem. Chvíli váhal, zda ji má pozvat na skleničku. Koneckonců, schůzka se má konat až po poledni, tedy v době, kdy se vždy cítil v nejlepší formě. Byla teprve půlnoc a on s Melenou pod paží vešel do jednoho z klubů.

Jonathan vstal brzy. Peter nebyl na smluveném místě v hale a on toho využil, aby se lehkým krokem pomalu vydal do galerie. Našel staženou roletu, a tak si koupil noviny a čekal na Claru v kavárně. O něco později tam za ním dorazil Frank a podával mu obálku. Jonathan ji rozlepil.

Drahý Jonathane,

odpusťte mi mou nepřítomnost, ale dnes ráno se s Vámi nemohu sejít. Frank převezme obraz místo mne a dveře galerie jsou Vám samozřejmě otevřené. Vím, že budete hořet nedočkavostí spatřit dnešní obraz, je opravdu nádherný. Jeho nasvícení nechám tentokrát zcela na Vás, vím, že si s tím poradíte na jedničku. Přijdu za Vámi hned, jak jen to bude možné. Přeji Vám hezký den s Vladimírem. Přála bych si být ve společnosti Vás dvou. Srdečně Vás zdravím

Clara

Zamyšleně složil dopis a schoval ho do kapsy. Když zvedl hlavu, byl už mladík uvnitř galerie. Kamion společnosti Delahaye Moving právě zajížděl k chodníku. Jonathan zůstal sedět u pultu a znovu si četl dopis od Clary. Před jedenáctou se připojil k Frankovi; do dvanácti pak spolu neprohodili jediné slůvko. Šéf stěhováků jim oznámil, že vybalování bude ještě nějakou dobu trvat. Jonathan se podíval na hodinky a vzdychl. Neměl dokonce ani chuť podívat se na již nainstalovaná plátna.

Došel k výloze a nejprve počítal projíždějící auta, potom odhadoval průměrný čas, jaký potřeboval strážník na protějším chodníku, aby vypsal pokutu; do kavárny vešlo sedm zákazníků, čtyři z nich si něco dali na místě; sloup pouličního osvětlení mohl měřit tak dva metry deset. Ulicí projížděl červený cooper, jenže nezastavil. Jonathan vzdychl. Zamířil ke Clařinu stolu a zvedl telefon.

„Kde jsi?“ zeptal se Petera.

„V očistci! Mám pořádnou kocovinu a ta schůzka se koná o hodinu dřív.“

„Jsi připravený?“

„Mám v sobě čtyři aspiriny, jestli ti jde o tohle, a začínám uvažovat o pátém.“ Když se chystal zavěsit, Peter se zeptal: „Co to máš s hlasem?“

„Co by mělo být s mým hlasem?“

„Nic, jenom, že mi to zní, jako bys právě pochovával vlastní babičku.“

„Kamaráde, tu už jsem bohužel pochoval.“

„To je mi líto, promiň, já nejsem tak docela ve své kůži.“

„Jsem s tebou. Neboj, všechno dobře dopadne.“

Jonathan položil sluchátko a pozoroval Franka, jak kmitá v zadní části galerie.

Odkašlal si a potom se zeptal: „Už tu pracujete dlouho?“

„Už je to tři roky, co si mě slečna najala,“ odpověděl mladík a zastrčil zásuvku pořadače.

„Rozumíte si spolu dobře?“ zajímal se Jonathan.

Frank se na něj zaraženě podíval a vrátil se ke své práci. O hodinu později Jonathan znovu přerušil ticho, když mladíkovi navrhl, aby si zašli na hamburger. Frank však byl vegetarián.

—

Peter vešel do jednací místnosti a usadil se na jediné volné místo u velkého mahagonového stolu. Srovnal si křeslo a čekal, až na něj přijde řada. Pokaždé, když si některý z jeho kolegů vzal slovo, měl pocit, jako by mu po ušních bubíncích hřmotila tanková divize na zrezivělých pásech, aby se kousek od jeho spánků cvičila ve střelbě. Debata se protahovala donekonečna. Soused po jeho pravici skončil prezentaci a Peter byl konečně vyzván, aby přednesl svoji. Členové komise se zahleděli do desek, které jim rozdal. Podrobně se rozhovořil o kalendáři aukcí a své vystoupení zaměřil zejména na tu, již povede koncem června v Bostonu. Když je seznámil se svým záměrem uvést na aukci v Bostonu nedávno ohlášené obrazy Vladimíra Radskina, proběhl shromážděním vzrušený šum. Slovo si vzal ředitel, předsedající schůzi. Připomněl Peterovi, že klientka, nabízející Radskinovy obrazy, je známou galeristkou. Pokud svěří své obrazy Christie’s, po právu bude očekávat, že budou jejím zájmům věnovat největší možnou péči. V žádném případě není žádoucí celou věc uspěchat. Aukce, konané ve druhém semestru zde v Londýně, by tomu dokonale vyhovovaly.

„Drahý Petere, ten článek jsme všichni četli a cítíme s vámi, jenže já pochybuji, že se vám kolem Radskina podaří udělat dostatečný rozruch.“ Nakonec ředitel bodře dodal: „Přeci jen to není žádný van Gogh!“

Zadržovaný smích kolegů Petera vytočil, jenomže v té chvíli se mu nedostávalo argumentů.

Vstoupila asistentka s tácem a na něm nesla těžký stříbrný čajník. Debata byla přerušena na dobu, než obešla stůl a obsloužila všechny, kdo měli o čaj zájem. Dveře zůstaly otevřené a Peter zahlédl, jak z jedné kanceláře vychází James Donovan. To on byl tím kontaktem, který mu nedávno poslal do Bostonu mail.

„Omluvte mě na okamžik,“ zakoktal a vzápětí se překotně vrhl do chodby.

Chytil Donovana za rukáv a odtáhl ho kousek stranou.

„Poslyšte,“ zamručel Peter přiškrceným hlasem. „Nechal jsem vám šest vzkazů během dvou dní. To jste ztratil moje číslo, nebo co?“

„Dobrý den, pane Gwele,“ odpověděl Donovan suše. „Proč jste se mi neozval? Vy taky věříte tomu, co píšou v novinách?“

„Ukradli mi mobil a kromě toho vůbec netuším, o čem to mluvíte.“

Peter se snažil najít svůj ztracený klid. Smetl z klopy Donovanova saka neviditelné smítko a odtáhl ho raději ještě kousek stranou.

„Chtěl bych vám položit jednu velmi důležitou otázku, a vy se pokusíte zaktivovat co nejvíc buňky své šedé kůry mozkové, abyste mi dal jednu jedinou odpověď, kterou chci slyšet.“

„Udělám, co budu moci, pane,“ odpověděl mu Donovan.

„Ohledně Radskina jste mi v mailu napsal, že bylo ohlášeno pět obrazů?“

Mladík vytáhl z kapsy notýsek v kožených deskách a listoval v něm odpředu dozadu a zase zpátky. Konečně se zastavil na jedné stránce a spokojeně oznámil:

„Je tomu přesně tak, pane.“

„A jak jste se vlastně dobral téhle číslice?“ zajímal se Peter, rozhořčen na nejvyšší možnou míru.

Donovan mu vysvětlil, že jakási galerie kontaktovala Christie’s a on byl předešlý pátek vyslán na schůzku ve 14 hodin 30 minut v čísle 10 na Albermarle Street. Přijala ho osobně ředitelka galerie a poskytla mu všechny informace. Když se v 16 hodin vrátil do kanceláře, sepsal zprávu o schůzce a tu v 16 hodin 45 minut předal řediteli svého oddělení. Ten se zajímal, jestli je tomuto malíři přiřazen nějaký licitátor. Slečna Blenzová z oddělení rešerší zmínila jméno Petera Gwela, který pravidelně spolupracuje s Jonathanem Gardnerem, velkým znalcem díla Vladimíra Radskina.

„Snažil jsem se poslat vám co nejrychleji mail, psal jsem vám z domova v sobotu pozdě odpoledne.“

Peter se na něj upřeně podíval a lakonicky pronesl:

„To je opravdu vyčerpávající odpověď, Donovane.“

Poděkoval mu a poté, co se zhluboka nadechl, vrátil se zpátky do jednací místnosti.

„Mám svůj velmi dobrý důvod, proč chci ty obrazy představit 21. června v Bostonu,“ oznámil hrdě shromáždění.

Komise tedy rozhodla následovně: jestliže poslední Radskinův obraz skutečně existuje, jestli je opravdu největším malířovým dílem a jestli se Jonathan Gardner zaváže prozkoumat ho v co nejkratším možném termínu, pak v takovém případě – a pouze v tomto případě – může Peter zorganizovat aukci v červnu. Ještě předtím, než Petera propustili z jednací místnosti, ho ředitel formálně varoval. Takováto akce mu připadá značně riskantní a sebemenší chybička nepřipadá v úvahu; Peter dává před kolegy v sázku svou odbornou pověst.

Clara toho dne do galerie nepřišla. Uprostřed odpoledne se telefonicky omluvila. Jonathan s Frankem se vrhli na pověšení a instalaci osvětlení čtvrtého plátna tohoto týdne. Zbytek času Jonathan obětoval své znalecké práci. Když pak fotograf pořizoval snímky, zašel si Jonathan do kavárny. Jak hledal v kapse saka drobné, našel papírový ubrousek, který Claře podal při jejich prvním setkání. Přičichl si k vůni pižma, jež z něj ještě byla cítit. Pěšky se vrátil do hotelu. Peter za ním přišel v podvečer. Během společně stráveného večera si vyměnili jen pár slov. Každý z nich byl ponořen do vlastních myšlenek. Vyčerpaný Peter se s bolavou hlavou odebral rovnou do postele. Jonathan pak z pokoje zavolal Anně a nechal jí vzkaz na záznamníku. Potom se natáhl na postel, aby si prošel poznámky z dnešního dne.

Clara stáhla roletu své galerie v Soho po nabitém dni. Jelikož byl právě čas, kdy končila divadelní představení, změnila trasu, aby se vyhnula zácpám.

Jonathan zapnul televizi. Vyzkoušel všechny kanály, pak se znovu zvedl a přešel k oknu. Po Park Lane svižně uhánělo několik vozů. Díval se dolů na pruhy světel, táhnoucí se do daleka. Na křižovatce přibrzdil červený cooper, aby se vzápětí vydal směrem na Notting Hill.

4

Ten pátek počátkem června měl být možná jedním z nejdůležitějších dní v jeho životě. Jonathan už byl vzhůru. Pustá avenue pod jeho okny dosvědčovala, že je ještě velmi časné ráno. Sedl si k psacímu stolu v rohu místnosti a začal psát dopis Anně, který jí chtěl ještě před odchodem odfaxovat.

Claro,

každý večer jsem se tě pokoušel sehnat, jenže bezvýsledně. Měla bys na náš záznamník nahrát novou zprávu, aspoň bych slyšel zvuk Tvého hlasu, když volám domů. Ve chvíli, kdy Ti píši tento dopis, ještě spíš. Můj pracovní den začíná se svítáním a já bych tu rád byl s Tebou, zejména dneska. Dnes dopoledne možná konečně uvidím obraz, po jehož spatření už tolik let toužím. Nechci být přehnaným optimistou, ale po několika dnech strávených v Londýně jsem nakonec dospěl k tomu, že v něj opravdu věřím. Bude to snad znamenat konec hledání, trvajícího téměř dvacet let?

Znovu myslím na noci za svých studentských let, kdy jsem sám ve svém pokoji dlouhé hodiny četl publikace, které existenci tohoto jedinečného díla předpokládaly. Poslední Vladimírův obraz bude moje nejskvělejší expertiza. Tolik jsem na ni čekal!

Přál jsem si, aby tyto chvíle, jež mě odnášejí daleko od nás dvou, nekolidovaly s přípravami naší svatby. Je však možné, že těch pár dní nám oběma prospěje. Přál bych si vrátit se zpátky do Bostonu a být zase s Tebou, daleko od onoho napětí, co nás už tolik týdnů rozděluje.

Myslím na Tebe a doufám, že jsi v pořádku. Dej mi vědět, jak se máš.

Jonathan

Složil list papíru do obálky, zastrčil si dopis do kapsy saka a rozhodl se pro procházku ve vlahém vzduchu rodícího se rána. Dole v hale svěřil dopis recepčnímu a vyšel na ulici. Park na druhé straně avenue lákal k procházce. Stromy už byly krásně zelené a květinové záhony mezi sebou soupeřily o to, který z nich bude nejkrásnější. Jonathan došel až k můstku klenoucímu se nad centrálním jezírkem. Sledoval pelikány, majestátně plující po klidné hladině. Když kráčel alejí, napadlo ho, jak by se mu líbilo žít v tomto městě, které mu připadalo tolik známé. Čas pokročil. Jonathan se vydal na zpáteční cestu a pěšky došel ke galerii. Usadil se v kavárničce a čekal, až přijede Clara. Austin zaparkoval přímo před modrými dveřmi. Clara zasunula klíč do malé skříňky poplašného zařízení na zdi domu a zvedající se železná roleta zahájila jejich denní program. Zdálo se, že Clara váhá. Mříž se zastavila v půli cesty a pak zase sjela dolů. Clara se otočila na podpatku a přešla ulici.

Rozhodným krokem vešla dovnitř a o chvíli později si k němu přisedla se dvěma šálky v rukou.

„Cappuccino bez cukru! A dejte si pozor, je horké.“

Jonathan na ni překvapeně zíral.

„Abychom poznali něčí zvyky, stačí dát si tu práci a sledovat ho, jak žije,“ prohlásila a přistrčila mu šálek. Zvedla svůj šálek ke rtům.

„Takovéhle nebe mám ráda,“ řekla. „Město je úplně jiné, když je hezky.“

„Můj otec říkával, že když žena mluví o počasí, znamená to, že se chce vyhnout nějakému jinému tématu,“ odpověděl Jonathan.

„A co na to říkala vaše matka?“

„Že kdyby tomu tak bylo, tak to nejposlednější, co by měl muž udělat, je upozornit ji na to.“

„Vaše matka měla pravdu!“

Hodnou chvíli se na sebe pozorně dívali a pak se Clara zářivě usmála.

„Vy jste samozřejmě ženatý, že mám pravdu?“ Právě v té chvíli vstoupil do kavárny Peter. Pozdravil se s Clarou a hned se obrátil na Jonathana.

„Musím s tebou mluvit.“

Clara si vzala kabelku, na chvilku se na Jonathana zahleděla a pak prohlásila, že musí otevřít galerii a nechá je tedy jejich debatě.

„Doufám, že jsem vám nepřerušil zajímavou konverzaci,“ zajímal se Peter, když si bral Clařin šálek.

„Co má znamenat ten tvůj výraz?“ zeptal se Jonathan.

„Víš, když chce někdo hodně nahlas volat Smrt blbcům!, měl by být opatrný, protože by se to mohlo zvrhnout v masakr. Moji britští kolegové se totiž právě rozhodli. Tvrdí, že když Radskin vytvořil většinu svých děl v Anglii, měla by se aukce jeho obrazů konat tady v Londýně!“

„Vladimír byl Rus, ne Angličan!“

„Dík, že jsi mi to připomněl, ale to už jsem jim taky říkal.“

„Co chceš dělat?“

„Chceš říct, co už jsem udělal? Prosadil jsem, aby se aukce konala tam, kde žije největší dostupný znalec.“

„Aha.“

„Ten největší dostupný znalec jsi přece ty, ty troubo!“

„To mě těší, že to slyším zrovna od tebe.“

„Problém je v tom, že vedení se beze všeho postará o tvůj zdejší pobyt a uhradí ti čas, který budeš považovat za nezbytně nutný.“

„To je od nich velmi milé.“

„Tobě to ještě po ránu moc nemyslí, viď? Sám dobře víš, že to není možné!“

„Proč by to nebylo možné?“

„Protože se za tři neděle v Bostonu ženíš a ta moje aukce se má konat dva dny nato! Ta galeristka ti úplně pobláznila hlavu, kamaráde, a já o tebe začínám mít starost.“

„A oni tenhleten důvod uznali?“

„K mému spěchu se staví nepřátelsky, protože jsou to konzervativci. Raději počkají až po prázdninách.“

„A nemáš dojem, že by to bylo lepší? Měli bychom na všechno mnohem větší klid.“

„Já mám dojem, že mě už dvacet let vláčíš s sebou po konferencích, a taky mám dojem, že Radskin si zasluhuje pořádnou velkou aukci. A právě ty červnové přitahují největší sběratele.“

„A já si myslím, že právě Vladimírovy obrazy učiní tvoji aukci výjimečnou. Taky mám pocit, že máš strach z nepříznivé kritiky. A ještě si myslím, že jelikož jsem tvůj nejlepší přítel, tak ti pomůžu, jak nejlíp budu umět.“

Peter si ho pozorně prohlížel od hlavy k patě.

„Mám pocit, že si příliš fandíš!“

„Buď vážný, Petere. Jestli se na mne usměje štěstí a jestli se ten poslední obraz dnes objeví, pak expertiza bude vyžadovat pořádný kus práce, bude třeba hledat v archivech a já mám ještě sepsat čtyři další zprávy.“

„Jestli se na nás usměje štěstí, tak zorganizujeme největší aukci desetiletí. Nechám tě pracovat a ty nějak zařiď, abychom v pondělí podepsali smlouvu s tou okouzlující galeristkou, co pracuje tamhle naproti. Jestli mi ten prodej uteče, dostane moje kariéra pořádnou ránu pod pás, takže skutečně spoléhám na tebe!“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Zase to nepřeháněj. Připomínám ti, že jsem tvůj svědek! Vzpomínáš si na to ještě?“

„Kamaráde, někdy dovedeš být nesnesitelný.“

„Jistě, ale těší mě, že to slyším zrovna od tebe!“

Peter poplácal přítele po rameni a vyšel z kavárny. Jonathan sledoval, jak skočil do taxíku, a pak rovněž opustil kavárnu.

Zůstal stát na chodníku a přes výlohu sledoval Claru. Právě seřizovala osvětlení nad plátnem přivezeným předešlého dne. Zatvářila se malinko rozpačitě, sestoupila ze schůdků a šla mu otevřít dveře. Zdržel se všech poznámek a spokojil se s pohledem na hodinky. Kamion by měl dorazit každou chvíli a jeho netrpělivost pomalu dosahovala vrcholu. Dopoledne strávil u čtyř předchozích obrazů. Každých patnáct minut se zvedl a nenápadně vyhlížel na ulici. Clara ho od svého psacího stolu po očku sledovala. Znovu se postavil k výloze a pozoroval nebe.

„Vypadá to, že se nebe zatáhne,“ oznámil.

Clara zvedla hlavu:

„U mužů to platí taky?“

„Co platí u mužů taky?“

„Přeci ta konverzace o počasí!“

„Předpokládám, že ano,“ odpověděl Jonathan v rozpacích.

„Všiml jste si, jak jsou ulice prázdné? Dnes je v Anglii svátek. Nikdo nepracuje… Tedy kromě nás. A jelikož je dnes pátek, lidi vyrazili na prodloužený víkend. Londýňané hrozně rádi jezdí na venkov. Já dnes odpoledne také odjíždím na své venkovské sídlo.“

Jonathan pohlédl na Claru a beze slova se nazlobeně vrátil ke své práci. Bylo poledne, obchody v ulici byly zavřené. Jonathan se zvedl a informoval Claru, že si jde naproti dát kávu. Když už byl mezi dveřmi, popadla svůj plášť, přehozený přes opěradlo židle, a dohnala ho. Na chodníku vzala Jonathana za ruku a táhla ho za sebou.

„Nebuďte tak netrpělivý,“ řekla. „Tenhle otrávený obličej vám vůbec nesedí. Já mám nápad. Změním své plány a dnes večer zůstanu v Londýně. Jelikož bude tma, nebudeme moct mluvit o počasí, a navíc jsem slyšela předpověď na tento víkend: v sobotu má pršet a v neděli má být slunečno, nebo naopak, tady jeden nikdy neví!“

S těmi slovy vstoupili do kavárničky. Odpoledne mu svěřila galerii a nechala ho pracovat samotného. Jonathan neměl stání. Peter mu zavolal kolem páté odpoledne.

„Tak jak?“ zeptal se netrpělivě.

„Tak nic,“ odpověděl mu Jonathan otráveně.

„Co – nic?“

„Prostě tři písmena – NIC. Líp to říct nedokážu.“

„Do prdele!“

„To je sice řečeno trochu jinými slovy, nicméně sdílím tvůj názor.“

„Takže je to v háji,“ zamručel Peter.

„Možná ještě úplně ne. Nikdy si nemůžeme být jisti, že nás nezastihne dobrá zpráva.“

„To je intuice, nebo jenom doufání?“ zeptal se Peter.

„Možná oboje dohromady,“ přiznal Jonathan plaše.

„Přesně toho jsem se obával. Takže mi zavolej!“ prohlásil Peter a zavěsil.

Ledově klidný Frank se zastavil v podvečer, aby zamkl galerii. Claru něco zdrželo, a tak se s Jonathanem setká na adrese, kterou mu mladík naškrábal na kousek papíru.

Jonathan se zastavil v hotelu, ale na záznamníku nebyla žádná odpověď na zprávu, kterou poslal Anně. Převlékl se a znovu vyťukal bostonské telefonní číslo. Ve sluchátku stále slyšel jen svůj vlastní hlas na záznamníku. Vzdychl si a zavěsil, aniž by zanechal vzkaz.

—

Clara si s ním dala schůzku v malém módním baru ve čtvrti Notting Hill. Díky tlumenému osvětlení i hudbě působil jako příjemné místo. Clara ještě nedorazila a Jonathan na ni čekal u barového pultu. Už podesáté před sebou postrkoval mističku se slanými mandlemi, když ji spatřil, jak vchází do dveří; okamžitě vyskočil. Pod lehkým kabátem měla přiléhavé černé šaty. Spatřila Jonathana.

„Promiňte mi to zpoždění. Můj vůz má na pravém předním kole elegantní botičku a sehnat taxíka bylo umění.“

Jonathan postřehl pozorné pohledy ostatních hostů, když Clara procházela kolem nich. Pozorně se na ni díval, zatímco studovala nápojový lístek. Ve svitu svíček na barovém pultu se jí ve tváři jasně rýsovala křivka úst. Jonathan počkal, až se barman vzdálí, a teprve pak se ke Claře plaše naklonil.

Oba promluvili ve stejné chvíli a jejich hlasy se smísily.

„Tak nejdřív vy,“ prohlásila Clara se smíchem.

„Ty šaty vám fantasticky padnou.“

„Vyzkoušela jsem šestery a ještě v taxíku jsem málem změnila názor.“

„Já takhle měnil kravatu… čtyřikrát.“

„Ale vždyť máte na sobě rolák!“

„Nemohl jsem se rozhodnout.“

„Jsem ráda, že s vámi mohu večeřet,“ pronesla Clara. Teď to byla ona, kdo si hrál s miskou mandlí.

„Já taky,“ řekl Jonathan.

Clara požádala barmana o radu. Doporučil jí velmi dobré bílé víno ze Sancerre, jenže Clara nevypadala, že by ji přesvědčil. Jonathanovi se rozzářila tvář a okamžitě přispěchal s vysvětlením:

„Má žena dává přednost červenému vínu.“

Clara na něj pohlédla překvapenýma očima. V mžiku se však ovládla, podala Jonathanovi lístek a prohlásila, že nechá manžela, aby jí něco vybral. Nikdy se prý nezmýlí v odhadu, na co má chuť. Jonathan objednal dvě sklenky pomerolu a barman se diskrétně vzdálil.

„Když se uvolníte, vypadáte jako dospívající klučina. Humor vám moc sluší.“

„Kdybyste mě znala jako puberťáka, tak byste něco takového neřekla.“

„Jaký jste v té době byl?“

„Když jsem chtěl působit zábavně na dívku, potřeboval jsem na to asi tak půl roku.“

„A dneska?“

„Dnes už je to mnohem lepší. S přibývajícími léty si připadám jistější, dneska mi stačí jen tři měsíce! Mám pocit, že mnohem snáze se mi hovořilo o počasí,“ dodal Jonathan tiše.

„Jestli vám to tedy pomůže, já se ve vaší společnosti cítím velmi příjemně,“ řekla tiše Clara a tváře jí při tom lehce zčervenaly.

V baru bylo zakouřeno a Clara zatoužila po čerstvém vzduchu. Opustili podnik a vyšli na ulici. Jonathan mávl na taxík a vydali se směrem k Temži. Kráčeli po cestě lemující břeh líně tekoucí řeky. V klidné hladině se odrážel měsíc. Větvemi platanů mírně pohyboval lehký větřík. Jonathan se zajímal o Clařino dětství. Z důvodů, které jí nikdy nikdo nevysvětlil, se jí ve věku čtyř let ujala její babička. Když bylo Claře osm, dala ji na výchovu do anglického penzionátu. Nikdy jí nic nechybělo a její bohatá babička ji každý rok v den jejích narozenin navštěvovala. Clara si bude celý život pamatovat jediný okamžik, kdy jí umožnila uniknout ze zdí školy. Slavila tehdy šestnácté narozeniny.

„To je zvláštní,“ dodala, „říká se, že z prvních třech let života si člověk nic konkrétního nepamatuje, a přitom mám jasně před očima obraz otce, jak stojí na konci ulice, kde jsme bydleli. Vlastně si jen myslím, že to byl on. Neohrabaně mával rukou, jako kdyby mi chtěl dát sbohem, a potom nastoupil do nějakého auta a odjel.“

„Možná se vám to jenom zdálo,“ namítl Jonathan.

„To je dost dobře možné. Každopádně jsem se nikdy nedozvěděla, kam to odjel.“

„A pak už jste ho nikdy neviděla?“

„Nikdy. A rok co rok jsem v to doufala. Vánoce bývaly zvláštní období. Většina dívek z penzionátu odjížděla domů k rodičům, a já jsem až do svých třinácti let prosila Boha, aby se na mne rodiče přijeli podívat.“

„A později?“

„Potom jsem ho prosila o pravý opak – hlavně aby mě nepřijeli vytrhnout z toho místa, kde se mi konečně podařilo vytvořit si domov. Já vím, že se to těžko chápe. Jako dítě jsem trpěla, že jsem nikdy nezůstala delší dobu na jednom místě. V dobách, kdy jsem ještě žila s rodiči, jsme pod jednou a toutéž střechou nestrávili nikdy víc než měsíc.“

„Proč jste pořád jezdili z místa na místo?“

„To já netuším a babička mi to nikdy nechtěla prozradit. Od nikoho se mi nepodařilo zjistit ani to nejmenší.“

„A co jste vlastně udělala v den svých šestnáctých narozenin?“

„Moje ochránkyně – tak jsem říkala své babičce – si pro mne přijela do penzionátu ve fantastickém automobilu. Je to určitě hloupé, ale kdybyste věděl, jak jsem byla před ostatními děvčaty pyšná. Ne proto, že ten vůz byl neuvěřitelný bentley, ale že ho sama řídila. Projeli jsme Londýnem a ona přes mé urputné prosby odmítla zastavit. Tak jsem jenom v rychlosti hltala očima průčelí kostelů, výlohy hospod, ulice plné chodců, všechno to, co se míhalo za oknem, a hlavně nábřeží Temže.“

Od toho dne měla Clara vždy někde schůzku s nějakou řekou. Na každé ze svých cest si dopřála potěšení hodit na chvíli za hlavu všechny povinnosti, jít se projít k proudící vodě a zvednout hlavu k mostním obloukům, spojujícím dva břehy města. Žádné nábřeží před ní neobstálo. Když kráčela v Praze podél Vltavy, podle Dunaje v Budapešti, Arna ve Florencii, podél Seiny v Paříži nebo nejzáhadnější řeky světa Jang-c‘-ťiangu v Šanghaji, vždy tímto způsobem poznávala dějiny města a jeho obyvatel. Jonathan jí vyprávěl o řece Charles, o starém bostonském přístavu, kde se tak rád toulal. Slíbil jí, že jí jednou ukáže dlážděné ulice trhu pod širým nebem.

Jonathan se vrátil k tématu: „Kam jste tehdy jely?“

„Na venkov! Byla jsem příšerně vzteklá. Z venkova jsem přece přijela! Spaly jsme v hotelovém pokoji, ze kterého bych vám ještě dnes dokázala popsat každičký detail. Vzpomínám si na látkové tapety na zdech, na vrzající komodu, na pach leštěného dřeva nočního stolku, o nějž jsem se opřela a usnula poté, co jsem dlouho bojovala se spánkem. Chtěla jsem slyšet její dech vedle sebe, cítit její přítomnost. Druhý den, ještě před tím, než mě odvezla zpátky do penzionátu, mi jela ukázat svou usedlost.“

„Líbila se vám?“

„To se o ní nedá říct, ve stavu v jakém byla.“

„Proč tedy celá ta cesta, aby vám ji ukázala?“

„Moje babička byla zvláštní žena. Dovezla mě tam, aby se mnou uzavřela obchod. Seděly jsme ve voze před zavřenou mříží brány, a ona mi řekla, že v šestnácti letech už jsem dost velká na to, abych jí něco slíbila.“

„A jaký slib jste jí měla dát?“

„Asi vás svým příběhem nudím, že?“ zeptala se Clara.

Posadili se na lavičku. Pouliční lampa nad jejich hlavami svítila do snášející se tmy. Jonathan ji pobídl, aby pokračovala.

„Ve skutečnosti to byly sliby tři. Musela jsem jí přísahat, že po její smrti tu usedlost okamžitě prodám a že se nikdy neodvážím vstoupit dovnitř.“

„Proč?“

„Počkejte si na dva zbývající sliby, pak pochopíte. Babička byla tvrdá vyjednavačka. Přála si, abych se dala na vědeckou dráhu, chtěla ze mne mít chemičku. Musela ve mně vidět něco jako novou Marii Curie!“

„Mám takový nejasný pocit, že v tomto bodě jste slovo zřejmě nedodržela.“

„A to ještě není nic proti mému třetímu slibu! Musela jsem se zavázat, že se nikdy ani nepřiblížím k ničemu, co by se nějak týkalo světa malování.“

„No ovšem,“ řekl Jonathan zaraženě. „Jenomže proč to po vás chtěla a co jste za ty své sliby získala?“

„Odkázala mi veškeré své bohatství, a věřte, že to byla velmi slušná částka. Hned, jak jsem jí všechno slíbila, vrátily jsme se zpátky.“

„To jste tehdy do domu nevstoupily?“

„Ani jsme nevystoupily z vozu.“

„Prodala jste to sídlo?“

„Bylo mi dvaadvacet, když babička zemřela, a já se v té době zrovna trápila ve třetím ročníku chemie. Ten samý den jsem z fakulty odešla. Pohřeb se nekonal, protože mezi jiné vrtochy přidala ve své poslední vůli ještě jeden: notář neměl právo mi sdělit, kde je uložena k poslednímu odpočinku.“

Potom se Clara, která sama sobě přísahala, že se už nikdy v životě nedotkne žádné zkumavky, usadila v Londýně, aby se v National Gallery věnovala studiu umění. Pak strávila rok ve Florencii a svá studia zakončila na pařížské Ecole des Beaux Arts.

„Já jsem tam byl také,“ přerušil ji Jonathan nadšeně. „Možná jsme tam byli ve stejnou dobu!“

„Ani náhodou,“ zareagovala Clara s úšklebkem. „Je mi líto, že vám to ušlo, ale přece jen je mezi námi pár let rozdíl!“

Jonathan se na lavičce velmi rozpačitě napřímil.

„Chtěl jsem říct, že jsem tam přednášel.“

„A ještě se do toho zamotáváte!“ řekla se smíchem.

Hodina uběhla, aniž by si toho Jonathan nebo Clara všimli. Spiklenecky se na sebe dívali.

„Už jste někdy zažil pocit déj?-vu?“ zeptala se.

„Jistě, to se mi stává často. Jenže teď je to naprosto v pořádku, tady jsme se byli projít včera.“

„To jsem neměla zrovna na mysli,“ odtušila Clara.

„Abych byl upřímný, kdybych se nebál jisté banálnosti, díky níž bych ve vašich očích vypadal jako naprostý idiot, tak bych se vás rád zeptal, jestli už jsme se někdy nesetkali v té kavárně, kde jsme se viděli poprvé.“

„Nevím, jestli už se naše cesty někdy zkřížily,“ řekla a upřeně Jonathana pozorovala, „ale někdy se mi zdá, že už vás odněkud znám.“

Clara vstala a společně opustili břeh řeky. Bok po boku se vrátili na předměstí. Pohyb nehmatatelné vteřinové ručičky odměřoval v tiché noci rytmus, jako kdyby je přítomnost chtěla zadržet spolu na onom opuštěném dláždění v kouzelném okamžiku, kdy je neviditelný příkrov ukrýval přede všemi. Při vzájemném letmém doteku si jejich těla vytvářela vlastní nový svět, který se vlnil v rytmu jejich kroků. Směrem, kterým kráčeli, jel černý taxík. Jonathan se smutným úsměvem na rtech pohlédl na Claru. Zvedl ruku a vůz zastavil. Ve chvíli, kdy do něj Clara nastupovala, obrátila se na Jonathana a milým hlasem se přiznala, že strávila velmi hezký večer.

„Já také,“ odpověděl Jonathan s pohledem upřeným na špičky svých bot.

„Kdy se vracíte zpátky do Bostonu?“

„Peter se vrací zítra… Nevím.“

Naklonila se k němu malinko blíž.

„Tak tedy brzy na viděnou.“

Políbila ho na tvář. Bylo to úplně poprvé, co se jejich těla dotkla, a rovněž poprvé, kdy došlo k tomu neuvěřitelnému jevu.

Jonathan nejprve cítil, jak se mu točí hlava a země mu pod nohama ujíždí. Zavřel oči a pod víčky mu vybuchly tisíce drobných hvězdiček. Podivná závrať jej táhla kamsi do neznáma. Srdeční chlopně se mu otevřely naplno, aby jimi mohl proudit příval krve, prudce letící jeho žilami. Ve spáncích mu hučelo. Scenérie ulice kolem něj se náhle začala prudce měnit. Mraky na nebi klouzaly rychle k západu a přes ně prosvítal kotouč zářícího měsíce. Chodníky se pokryly nízkou mlhou a pod foukaným sklem letité pouliční svítilny nahradil elektrické osvětlení plamen svíčky. Asfalt se valil zpět po silnici a v tlumeném šumění moře, ustupujícího tryskem z pláže, odkrýval dřevěné dláždění. Průčelí domů jedno po druhém prýskala a odhalovala místy holé cihlové zdi a jinde zase omítku z nehašeného vápna. Napravo od Jonathana se v ústí slepé uličky objevila mříž, skřípějící v dávno zrezavělých pantech.

Za zády uslyšel klapot koňských podkov, blížících se rychlým klusem. Rád by byl otočil hlavu, jenomže svaly ho neposlouchaly. Jakýsi hlas, který nemohl rozeznat, mu šeptal do ucha ‚honem, honem, pospěšte si, snažně vás prosím!‘ Jonathan cítil, že mu brzy prasknou ušní bubínky. Zvíře teď bylo docela blízko. Nemohl ho vidět, ale cítil jeho dech a přes rameno se mu převalila pára z jeho nozder. Pocit závratě sílil a plíce mu stlačovaly srdce.

Z posledních sil se snažil popadnout dech. Z dálky slyšel Clařin hlas, jak jej volá; všechno kolem znehybnělo.

A potom mraky znovu zakryly měsíc, přes dřevěné dlažební kostky se opět přelil asfalt a popraskané zdi domů se jedna po druhé pokryly neporušenou omítkou. Pouliční svítilna s blikající špatně zašroubovanou žárovkou se vrátila na své místo a vrčení motoru taxíku nahradilo dech koně zmizelého v závrati.

„Jste v pořádku, Jonathane?“ ptal se ho Clařin hlas už potřetí.

„Myslím, že ano,“ hlesl a pomalu se vzpamatovával. „Jenom se mi zatočila hlava.“

„Nahnal jste mi pořádný strach, najednou jste hrozně zbledl.“

„To bude asi únava z cesty. Nedělejte si starosti.“

„Nastupte si, hodím vás do hotelu.“

Jonathan poděkoval. Jeho hotel je kousek odtud, procházka mu udělá jenom dobře a noc je vlahá.

„Vrací se vám barva,“ prohlásila Clara s úlevou.

„Jistě, to bude v pořádku, buďte klidná. Jenom se mi udělalo trošku nevolno. Jeďte domů, už je pozdě.“

Clara chvíli váhala, než se posadila do taxíku. Zabouchla dveře a Jonathan sledoval, jak se vůz vzdaluje. Clara ho sledovala zadním oknem. Její tvář zmizela v záři koncových světel taxíku zahýbajícího za roh ulice. Jonathan vykročil.

Už byl zase plně při smyslech, jenže cosi ho stále znepokojovalo. Scéna, která se mu zjevila, když měl mžitky před očima, mu nebyla zcela neznámá. Něco, co se vynořovalo z hlubin jeho paměti, mu to téměř potvrzovalo. Z nebe začal padat jemný déšť; zastavil se, zvedl hlavu a nastavil tvář kapkám. Teď viděl pod víčky Claru, jak vchází do baru, ten hřejivý okamžik, kdy si sundala plášť, a potom úsměv, když ho uviděla sedět u barového pultu. Právě v tomhle okamžiku si velmi přál mít možnost vrátit ručičky hodinek zpět. Znovu otevřel oči a vrazil ruce hluboko do kapes. Když se vydal dál, připadalo mu, jako by mu na ramenou seděla podivná tíha.

V hale hotelu Dorchester pozdravil pohybem ruky recepčního a zamířil k výtahům. U schodiště změnil názor a vyrazil pěšky po schodech. Když vcházel do svého pokoje, našel na prahu ležet obálku. Zřejmě potvrzení o doručení faxu, který poslal Anně. Sebral obálku a položil ji na psací stůl. Potom si pověsil promočenou vestu na tichého sluhu a vešel do koupelny. Zrcadlo odráželo jeho bledou tvář. Vzal si ručník a osušil si vlasy. Když se vrátil do pokoje, uchopil sluchátko a zavolal domů do Bostonu. Také tentokrát si jeho hlas vyslechl jen záznamník. Jonathan požádal Annu, aby mu neprodleně zavolala, neboť si dělá starosti, když neví, jak se má. O pár minut později se ozval zvonek telefonu. Jonathan se k němu vrhl a zvedl sluchátko.

„Prosím tě, Anno, kde jsi byla?“ vyhrkl. „Volal jsem ti už desetkrát, vážně jsem si už začínal dělat starosti.“

Ve sluchátko bylo několik vteřin ticho a potom mu odpověděl Clařin hlas.

„To já jsem si dělala starosti, tak jsem se jen chtěla ujistit, že jste se dostal v pořádku domů.“

„To je od vás moc milé. Déšť mi dělal společnost.“

„To jsem právě viděla a napadlo mě, že nemáte ani deštník, ani pršiplášť.“

„Tohle vás napadlo?“

„Ano.“

„Nedokážu vám říct proč, ale udělalo mi to radost, vážně, velkou radost.“

Clara chvíli neříkala nic.

„Jonathane, chtěla jsem vám říct něco důležitého ohledně našeho společného večera.“

Napřímil se na posteli, přitiskl si sluchátko ještě víc k uchu a zadržel dech.

„Já vám také,“ řekl.

„Já vím, že jste se ovládl, abyste mi to neřekl – nic mi neříkejte, slouží vám to ke cti, a já chápu vaši diskrétnost, dokonce ji i obdivuji. Musím přiznat, že já jsem vám to vůbec neusnadnila, vlastně chci říct, že jsme kolem toho oba dva kroužili od našeho prvního rozhovoru v galerii. Když jsem vás dnes večer poslouchala, získala jsem jistotu a myslím, že Vladimír by mi můj postup schválil. Dokonce si myslím, že by vám důvěřoval, koneckonců, já jsem se rozhodla vám důvěřovat. Měli vám doručit obálku, nechala jsem ji u vás v hotelu na recepci, když jsme se rozloučili. V té obálce je plánek cesty. Pronajměte si vůz a přijeďte zítra za mnou. Musím vám ukázat něco moc důležitého, něco, co jistě rád uvidíte. Budu vás čekat v poledne, buďte přesný. Hezký večer, Jonathane, a zítra na viděnou.“

Zavěsila, aniž by mu dala čas na odpověď. Jonathan zamířil k malému psacímu stolu, popadl obálku a rozložil plánek. Na hotelové recepci si na druhý den zamluvil vůz a využil příležitosti, aby se zeptal, zda mu nepřišel nějaký fax. Recepční odpověděl, že mu odpoledne volala jistá Anna Waltonová a jediný vzkaz, který nechala, byl, aby mu o jejím telefonátu řekli, Jonathan pokrčil rameny a zavěsil.

Spánek jej přepadl, sotva si lehl, a celou noc ho pronásledoval podivný sen. Bloudil na koni po kluzké dlažbě staré londýnské čtvrti. Jel krokem a pozorně sledoval chodce, tísnící se ve velkém chumlu před jedním z domů. Všichni měli na sobě oblečení z dávných dob. Aby unikl davu tlačícímu se kolem něho, vyrazil tryskem pryč.

Ulička ústila do volné krajiny. Zpomalil do klusu a vjel do aleje, lemované vysokými stromy. Zprava se k němu připojila žena na koni. Z nebe se začal snášet jemný déšť. ‚Rychle, rychle, pospěšte si,‘ zapřísahala jej a pobídla svého koně do divokého trysku.

—

Ze snění ho vytrhlo telefonické buzení, objednané předešlého večera. Hotel Dorchester opustil za volantem vozu z půjčovny a vyjel po dálnici vedoucí z města na východ. Důsledně se řídil pokyny Clařina plánku a o sto kilometrů dál odbočil z dálnice. O půl hodiny později už jel po úzké vesnické silničce a neustále si připomínal, že v Anglii se musí držet vlevo. Pusté pláně lemovaly dřevěné farmářské ploty. Spatřil rozcestí, zakreslené v plánku, a o kousek dál hospodu, kterou na něm vyznačila. Po dvou zatáčkách odbočil na úzkou cestičku, ztrácející se v hustém lese. Výmoly na vozovce zmítaly vozem, ale on nezpomalil. Kola vozu zvedala závěje bahna, které ostřikovalo krajnici, což se mu líbilo. Potom se úzká cesta trochu rozjasnila, když ji začaly lemovat vyšší stromy. Zastavil před branou tvořenou kovanou mříží. Na druhé straně impozantního vjezdu se kroutila štěrková cesta, končící po sto metrech před okouzlující anglickou usedlostí. Tři široké kamenné schody lemovaly ochoz u prostranství před domem. Po obou stranách hlavního vchodu byly velké prosklené dveře. Clara v lehkém nepromokavém plášti držela v ruce zahradnické nůžky. Zamířila k růžovému keři, pnoucímu se po celé délce zdi, a ustřihla několik bílých květů. Zkrátila jejich stonky, přivoněla si ke květům a začala skládat kytici. Byla omamně krásná. Slunce si hrálo na schovávanou, ale právě v té chvíli protrhlo tenkou vrstvu mraků. Clara nechala plášť sklouznout na zem. Bílé tričko obepínalo její tělo, odhalovalo jí ramena a zvýrazňovalo všechny křivky těla.

Jonathan vystoupil z vozu. V okamžiku, kdy se přiblížil k mříži, zašla Clara do domu. Jak otvíral levou rukou bránu, padl mu pohled na hodinky, které mu Anna darovala v den jejich zásnub. Přímo před ním vklouzl paprsek slunce francouzským oknem usedlosti a rozlil se po světlých parketách salonu. Jonathan zůstal dlouho nehybně stát, než se konečně odhodlal k tomu, o čem věděl, že ho to bude stát hodně. Vrátil se zpět, nastoupil do vozu a zařadil zpátečku. Cestou zpátky do Londýna prudce bubnoval do volantu. Podíval se na hodiny na přístrojové desce, vytáhl mobil a zavolal Peterovi. Informoval ho, že jede rovnou za ním na letiště, a poprosil ho, aby mu vzal v pokoji zavazadla, a potom zavolal do British Airways a potvrdil svou rezervaci.

Celou cestu jel v ponuré náladě. Ne kvůli svému zmařenému snu spatřit obraz, na který čekal celé dlouhé roky, ale kvůli tomu, že mu hlavou neustále vířila jediná, velice zneklidňující myšlenka. Čím víc kilometrů ho dělilo od usedlosti, tím více se v něm zhmotňovala postava Clary, před níž utíkal. Když dorazil na letiště Heathrow, přiznal si zcela očividnou skutečnost. Clara mu chyběla.

5

Peter nervózně podupával a přecházel neustále sem a tam čekárnou. Když nebude mít let do Bostonu zpoždění, mohl by Jonathan dorazit domů v podvečer.

„Co jsi na tom nepochopil?“ zeptal se Jonathan.

„Dvacet let mě vláčíš po kongresech, dvacet let bloudíme mezi regály knihoven a hrabeme se tunami archiválií, abychom našli sebemenší stopu, co by ti pomohla osvětlit tajemství toho tvého malíře, dvacet let se o něm téměř neustále bavíme, a ty rezignuješ na to, aby ses dozvěděl, jestli ten obraz existuje?“

„Petere, pátý obraz s největší pravděpodobností neexistuje.“

„Jak to můžeš tvrdit, když jsi do toho zámku ani nestrčil nos? Jonathane, já ho musím mít, já ho potřebuju, abych nepřišel o místo. Mám pocit, jako bych byl zavřený v akváriu, jehož stěny se k sobě neúprosně přibližují.“

V Londýně Peter mimořádně riskoval. Podařilo se mu přesvědčit vedení, aby odložili tisk katalogu prestižní aukční síně, což znamenalo vyslat do uměleckého světa jasný signál – bylo to jako oznámit, že se chystá cosi úžasného. Tato periodická díla sloužila jako odborné podklady a jejich obsah dával v sázku reputaci slavné společnosti, jež ho zaměstnávala.

„Prosím tě, řekni mi, nenasliboval jsi jim toho moc, že ne?“

„Poté co jsi mi dnes ráno volal, vylíčil mi svůj rozhovor s Clarou a náhlý odjezd na venkov, jsem telefonoval prezidentovi naší londýnské kanceláře.“

„Vážně jsi to udělal?“ zeptal se Jonathan znepokojeně.

„Dnes je sobota, takže jsem mu dokonce volal domů!“ zaskuhral Peter a složil hlavu do dlaní.

„Co jsi mu řekl?“

„Že se v celé věci osobně angažuji a že jestli mi bude důvěřovat, bude ta aukce jednou z největších v tomhle desetiletí.“

Peter věděl, o čem mluví. Kdyby se mu s Jonathanovou pomocí podařilo objevit poslední dílo Vladimíra Radskina, zájemci z nejznámějších muzeí by se seběhli na jeho aukci navzdory nabídkám význačných sběratelů. Jonathan by dodal svému starému malíři věhlas, jaký mu vždy toužil opatřit, a Peter by se stal jedním z momentálně nejceněnějších licitátorů.

„Tomu tvému idylickému obrázku ovšem chybí jeden podstatný detail! Počítal jsi i s jinou alternativou?“

„Samozřejmě. Budeš mi poštou posílat peníze na pustý ostrov, kam mě pošleš do exilu výměnou za slib, že nespáchám sebevraždu, až se mi vysmějí všichni lidi z branže.“

Americké břehy už byly v dohledu a konverzace obou přátel po celou dobu letu neustala, k malé radosti okolosedících, kteří kvůli nim celou cestu nezamhouřili oko. Když jim letuška přinesla tácy s jídlem, vytáhl Peter nevinně záclonku na okénku a obrátil se tváří k mrakům venku, jen aby se vyhnul Jonathanovu pohledu. Pak se bleskurychle otočil, z Jonathanova tácu sebral čokoládový košíček a jedním polknutím ho zhltl.

„Uznáš sám, že tohleto jídlo je fakt hnusné.“

„Jsme třicet tisíc stop nad oceánem a vzdálenost mezi dvěma kontinenty můžeme překonat za osm hodin, aniž bychom dostali mořskou nemoc, takže snad si nebudeš stěžovat jenom kvůli tomu, že krůta nebyla podle tvého gusta!“

„Kdyby v tom sendviči aspoň byla krůta!“

„Tak se tvař, jako kdyby tam byla!“

Peter se na Jonathana dlouze zadíval, až si toho Jonathan všiml a zeptal se: „Co se děje?“

„Když jsem ti v pokoji balil věci, našel jsem tam doručenku toho faxu, co jsi poslal Anně. Neměl jsem to číst, já vím, ale padlo mi to do ruky, takže –“

Jonathan ho suše přerušil: „A co má být?“

„No a ty jsi ji místo Anno oslovil Claro! Radši ti to říkám ještě dřív, než ti to vpálí tvoje snoubenka.“

Oba přátelé se na sebe spiklenecky podívali a Peter vybuchl smíchem.

„Já tedy vážně nevím!“ vyhrkl, když opět nabral dech. „Co nevíš?“

„Co děláš se mnou v tomhle letadle!“

„Přece se vracím domů!“

„Položím tedy tu otázku jinak a uvidíš, že ji pochopíš i ty! Nevím, z čeho jsi měl vlastně strach?“

Jonathan dlouho přemýšlel, než odpověděl.

„Sám ze sebe! Měl jsem strach sám ze sebe.“

Peter přikývl a okénkem se zahleděl na ostrov Manhattan rýsující se v dáli.

„Já z tebe taky často mívám strach, kamaráde, a přesto mi to nebrání v tom, být tvým nejlepším přítelem! Stýkej se sám se sebou častěji, zvykneš si na všechny své vrtochy a stejně jako já budeš nakonec nadšený jedním dávno mrtvým ruským malířem, o kterém si budeš celé dny povídat sám se sebou. Uvidíš sám sebe, jak otráveně chystáš svou vlastní svatbu s obličejem protaženým až k zemi. Vážně tě ujišťuji, že když se ti povede se sám se sebou spřátelit, uvidíš, jak je život plný zvratů!“

Jonathan mu neodpověděl. Znovu vytáhl z kapsy sedadla před sebou magazín letecké společnosti. Náhoda někdy bývá pěkně zlomyslná. Když magazínem listoval při startu, zastavil se u krátkého rozhovoru se známou londýnskou galeristkou. Článek doplňovala Clařina fotografie, pořízená před jejím zámečkem. Jonathan se předklonil a vrátil magazín do kapsy sedadla. Peter ho koutkem oka pozoroval.

„Jestli si mohu dovolit poznámku,“ spustil opět Peter, „až půjdu do exilu na ten svůj opuštěný ostrov, tak tam musím bezpodmínečně jít sám.“

„Ach tak. A proč?“

„Protože jestli budeš nucen mě na ten ostrov následovat, tak už rozhodně nebude opuštěný!“

„A za co bych měl být nucen tě na ten ostrov následovat?“

„Za to, že ses v Bostonu naprosto zmýlil a uvědomil sis to až příliš pozdě!“

„Na co narážíš, Petere?“ zeptal se Jonathan dotčeně.

„Na nic!“ odsekl Peter posměšně a ledabyle vzal do ruky svůj výtisk dotyčného magazínu.

Poté, co prošli celní kontrolou, zamířili Jonathan s Peterem na hlídané parkoviště. Vstoupili na lávku klenoucí se nad vchodem do terminálu. Peter se naklonil přes zábradlí.

„Vidíš tu frontu na taxíka? A komu teď budeme vděčni za ten báječný nápad nechat si tu vlastní auto?“

V dlouhé frontě cestujících, tvořící se na chodníku dole pod nimi, si Jonathan nevšiml bělovlasé ženy nastupující do vozu, který byl právě na řadě.

Městský okruh byl naprosto ucpaný a Peterovi trvalo více než hodinu, než dovezl přítele domů. Jonathan si odložil kufřík a plášť pověsil na věšák. Světla v kuchyni byla zhasnutá, pod schodištěm zavolal nahoru na Annu, ale nedostalo se mu odpovědi. Jeho pokoj tonul ve tmě a postel nebyla rozesílaná. Nad hlavou zaslechl zapraskání podlahy a honem zamířil nahoru do patra. Zlehka strčil do pootevřených dveří ateliéru. Místnost byla prázdná. Na stojanu stálo nové Annino plátno. Jonathan přistoupil blíž a pozorně si ho prohlížel. Obraz znázorňoval pohled z ateliéru, jaký bylo možné spatřit v minulém století. Na plátně poznával pár budov, jež odolaly zubu času a dosud se tyčily za okny jejich bytu. Uprostřed obrazu kotvila ve starém přístavu velká dvoustěžňová plachetnice. Na můstku stálo několik postav. Po lávce, spojující loď s pevninou, kráčela jakási rodina. Kdyby Jonathan přistoupil ještě blíž, mohl by obdivovat přesnost tahů Annina štětce. Na trupu lodi byla zřetelně znát struktura dřeva. Rozložitý muž držel za ruku svou dceru a kapuce zakrývající jeho tvář byla krásně perlově šedá. Na ruce jeho ženy, držící se provazového zábradlí, byl vidět veliký prsten.

Jonathan si vzpomněl na svého přítele, který teď byl doma sám. Ať se to Peter snažil zamaskovat sebevíc, Jonathan ho znal příliš dobře, aby si nepovšiml starostí, jež přítele trápily, a cítil se tím vinen. Zamířil k Annině pracovnímu stolu a zvedl sluchátko. Peter právě telefonoval. Jonathan se rozhlédl po místnosti koupající se v posledních paprscích slunce, pronikajících dovnitř velkými okny. Barva, kterou na sebe právě vzala prkna podlahy, byla stejně nazlátlá jako světlé parkety starého anglického sídla. Srdce mu začalo tlouct v rytmu touhy, jež ho naplňovala štěstím. Zavěsil, vyšel z ateliéru a rychle seběhl po schodech. Na židli v předsíni popadl svůj kufřík a zavřel za sebou dveře. Skočil do taxíku a udal řidiči cíl cesty.

„Loganovo letiště, prosím, a co nejrychleji!“ Řidič pohlédl na výraz svého pasažéra ve zpětném zrcátku a pneumatiky fordu zapískaly na asfaltu.

Zatímco vůz zahýbal za roh, Anna nechala spadnout dolů lamely dřevěných žaluzií. Za oknem ateliéru se usmívala. Pak sešla po schodech, v kuchyni zapnula záznamník a z misky si vzala svazek klíčů. V předsíni si všimla, že Jonathan zapomněl na věšáku plášť. Pokrčila rameny, vyšla z domu a vydala se pěšky ulicí. O kus dál nastoupila do svého vozu a vyjela směrem na sever. Přejela přes Harvard Bridge, klenoucí se nad Charles River, a pokračovala v cestě až do Cambridge. Provoz byl hustý. Zahnula na Mass Avenue, objela univerzitní městečko a zatočila na Garden Street.

Anna zaparkovala vůz kousek od domu číslo 27. Vyběhla po třech schodech před vchodem a stiskla tlačítko zvonku. Elektrický zámek zabzučel a dveře se otevřely. Výtahem vyjela až do posledního patra. Dveře na konci chodby byly pootevřené.

„Je otevřeno,“ ozval se zevnitř ženský hlas.

Byt byl elegantní. Dokonale naleštěný dobový nábytek v salonu zdobilo několik kousků stříbra. Záclony na prosklené stěně se zlehka vlnily.

„Jsem v koupelně,“ ozval se znovu hlas. „Okamžik, přijdu za chviličku.“

Anna se usadila do křesla potaženého hnědým sametem. Odtud si mohla vychutnat pozoruhodný výhled na Danehy Park.

Žena, za níž přišla na návštěvu, vstoupila do místnosti, a na opěradlo židle odložila osušku, do které si utírala ruce.

„To cestování mě ubíjí,“ oznámila Anně a stiskla ji v náručí.

Potom si z jemně cizelované misky vzala starobyle vyhlížející prsten s nádherným diamantem a navlékla si ho na prst.

Během letu nabral Jonathan opět sílu. Sotva se letadlo odlepilo od startovací dráhy, zavřel oči a otevřel je teprve ve chvíli, kdy se z trupu stroje společnosti British Airways vysunul podvozek. Jonathan si pronajal vůz, opustil letiště Heathrow a najel na dálnici. Když před sebou spatřil malou hospůdku, ještě více sešlápl plynový pedál. O chvíli později se před čelním sklem vozu zhmotnila impozantní černá mříž brány usedlosti; byla otevřená dokořán. Vjel na pozemek, zpomalil a zastavil před terasou.

Průčelí domu hladily sluneční paprsky. Divoké růže se plazily vzhůru po zdech v tanci pastelových barev. Uprostřed kruhu trávy se ve větru kýval mohutný topol a svými dlouhými větvemi se dotýkal střešní krytiny. Clara se objevila na terase a scházela dolů ze schodů.

„Je přesně poledne,“ řekla a kráčela mu vstříc. „S tolerancí plus minus den jste tu přesně!“

„Je mi to vážně líto,“ omlouval se rozpačitě. „Ale to je dlouhá historie.“

Otočila se a vrátila se do domu. Jonathan zůstal chvíli v rozpacích, pak ji teprve následoval. V tomto venkovském sídle se zdálo, že každá věc byla umístěna náhodně, a přitom má své přesné místo. Některá místa vytvářejí dojem pohody, aniž je jasné proč. Dům, v němž Clara trávila velkou část života, k nim patřil. Byl to přívětivý kout, jako kdyby se tu v průběhu let vytvořilo nějaké pozitivně působící vlnění.

„Pojďte za mnou,“ vyzvala ho.

Vešli do rozlehlé kuchyně s podlahou pokrytou hnědými dlaždicemi. Vypadalo to, jako by se tu zastavil čas. V krbu dohořívalo pár rudých uhlíků. Clara se sehnula k proutěnému košíku, uchopila do ruky poleno a hodila ho na žhavé uhlíky. Téměř okamžitě vyšlehly plameny.

„Zdi jsou tu tak tlusté, že se v téhle místnosti musí v zimě v létě topit. Když sem přijdete ráno, překvapí vás, jaká tu panuje zima.“

Začala prostírat na velký stůl.

„Dáte si šálek čaje?“

Jonathan se opřel zády o zeď a pozoroval ji. I v těch nejjednodušších gestech byla Clara velmi elegantní.

„Takže vy jste nerespektovala ani jeden bod babiččiny poslední vůle?“ řekl Jonathan.

„Právě naopak.“

„My tedy nejsme v jejím sídle?“

„Babička byla velmi dobrý psycholog. Nejlepší zárukou toho, že udělám, co si doopravdy přeje, bylo nechat mě slíbit pravý opak.“

Konvice na vodu začala pískat. Clara nalila čaj a Jonathan si sedl k velkému dřevěnému stolu.

„Ještě než jsem se vrátila do penzionátu, zeptala se mě, jestli jsem nezapomněla překřížit prsty, než jsem dala slib.“

„Předpokládám, že to je také způsob, jak je třeba se na celou věc dívat.“

Clara se posadila proti němu.

„Znáte příběh Vladimíra Radskina a jeho galeristy sira Edwarda?“ zeptala se Clara. „Postupem času se z nich stali nerozluční přátelé a vztah, který se mezi nimi vytvořil, byl vztahem dvou bratrů. Vladimír prý zemřel v jeho náručí.“

V jejím hlase bylo znát radostné očekávání. Jonathan se cítil dobře a Clara začala vyprávět.

Radskin dorazil do Anglie poté, co v roce 1860 utekl z Ruska. Londýn byl přechodným útočištěm všemožných exulantů: potkali jste tady Turky, Řeky, Švédy, Francouze a Španěly, dokonce i cestovatele z Číny. Město bylo tak kosmopolitní, že neoblíbenějšímu alkoholu se tu přezdívalo ‚nápoj všech národů‘. Jenže Vladimír nepil – byl úplně bez peněz. Bydlel ve špinavém pokoji ve vyhlášené čtvrti Lambeth. Radskin byl hrdý a odvážný muž a navzdory své chudobě by raději zemřel hlady, než by natáhl ruku a žebral. Přes den chodil na trh do Covent Garden s kousky uhlí ořezanými jako tužky a na sebrané kousky starého papíru si tam načrtával tváře kolemjdoucích.

Když měl šťastný den, zahnal nejhorší bídu prodejem svých kreseb za pár drobných. Tak potkal sira Edwarda a onoho podzimního rána v Covent Garden sehrál osud svou velkou roli.

Sir Edward byl bohatý a uznávaný obchodník s uměním.

Na tržiště by zřejmě nikdy sám nezamířil, jenomže právě tehdy jim po nemoci zemřela jedna ze služebných a jeho choť si přála, aby za ni neprodleně našel náhradu. Když Vladimír Radskin strčil siru Edwardovi pod nos jeho portrét, který namaloval ve chvíli, kdy se sir zastavil před stánkem se zeleninou, galerista okamžitě rozpoznal, že ten muž v bědné situaci má obrovský talent. Skicu od něj koupil a celý večer si ji prohlížel. Druhého dne se vrátil v kočáře ve společnosti své dcery a požádal Radskina, aby ji namaloval. Vladimír odmítl. Ženské portréty zásadně nemaloval. Jeho chabá angličtina mu nedovolila řádně vysvětlit proč, a sir Edward se velmi rozčílil. První setkání dvou mužů, kteří se v budoucnu již nikdy neměli rozdělit, málem skončilo fyzickým napadením. Jenomže Vladimír klidně předložil siru Edwardovi jinou kresbu. Byl to portrét, tentokrát stojícího sira Edwarda, tak jak jej zpaměti namaloval po jeho odchodu. Podoba byla neuvěřitelně věrná.

„To byl ten portrét sira Edwarda, který je vystaven v San Francisku?“

„Skica k tomu obrazu. Ano, podle ní byl –“

Clara se zamračila.

„Vy ten příběh znáte a já tady ze sebe jenom dělám šaška. Jste ten největší odborník na Radskina, jaký může být, a já vám tu vykládám historky, které si můžete přečíst v jakékoli publikaci o něm.“

Jonathanova ruka se přiblížila ke Clařině. Zatoužil její ruku uchopit, nakonec však svůj pohyb ovládl.

„Tak za prvé – jen málo knih se zabývá Radskinem a za druhé vás ujišťuji, že tenhle příběh jsem neznal.“

„Děláte si ze mne legraci?“

„Nedělám, ale musíte mi prozradit, odkud se k vám tyhle informace dostaly, protože já je použiji ve své příští monografii.“

Clara chvíli váhala, než se znovu pustila do vyprávění.

„Dobře, věřím vám,“ řekla, když mu dolévala čaj. „Jelikož sir Edward byl nedůvěřivý, požádal Vladimíra, aby mu přímo na místě namaloval portrét jeho kočího.“

Jonathan nadšeně vyhrkl: „A tenhle náčrtek byl základem obrazu, který jsme vybalovali ve středu?“

„Přesně tak. Kočí a Vladimír byli přátelé, které pojila stejná vášeň. Jestli si ze mne jenom děláte šoufky a přitom už to všechno víte, tak vám slibuji, že –“

„Nic neslibujte a pokračujte.“

Vladimír byl v mládí velmi dobrý jezdec. O mnoho let později, když se kočího nejmilejší kůň přímo uprostřed ulice zhroutil, utišil Vladimír žal toho muže tím, že namaloval jeho portrét, jak před stájemi stojí vedle svého koně. Kočí mezitím zestárl a Vladimír maloval jeho tvář podle kresby, bleskově naskicované jednoho lezavě vlhkého podzimního rána na tržišti v Covent Carden.

Jonathan neodolal touze říct Claře, že ten příběh podstatně zvýší hodnotu draženého plátna. Clara to nijak nekomentovala. Jeho povolání nabývalo vrchu a on se několikrát pokusil dozvědět, odkud její znalosti pramení. Snažil se rozeznat, kde v Clařině vyprávění končí pravda a začíná legenda. Po celé odpoledne Clara pokračovala ve vyprávění příběhu Vladimíra a sira Edwarda.

Galerista malíře téměř denně navštěvoval a drobnými pozornostmi si jej k sobě připoutal. Uběhlo pár týdnů a sir Edward mu nabídl zdarma bydlení v příjemně vytápěném pokoji v podkroví měšťanského domu, který vlastnil nedaleko trhu.

Radskin se tak už nemusel toulat po špinavých a málo bezpečných ulicích Londýna v bledém úsvitu i stínu snášejícího se večera. Bydlení zdarma odmítl. Za přístřeší platil svými kresbami. Sotva se nastěhoval, nechal mu sir Edward poslat velice kvalitní oleje a pigmenty, které dal dovézt až z Florencie. Vladimír si sám míchal barvy, a jakmile od sira Edwarda dostal první v rámu natažená plátna, opustil uhel a začal opět malovat. To byl začátek jeho anglického období, trvajícího osm let života, které mu zbývaly. Usazen v pokoji poblíž Covent Garden plnil malíř galeristovy objednávky. Sir Edward mu osobně přinášel materiál. Pokaždé zůstal v umělcově přítomnosti o něco déle. V průběhu týdnů tak zkrotil hrdost malíře, z něhož hodlal učinit svého chráněnce. Během jednoho roku pro něj ten, jehož nazýval svým ruským přítelem, namaloval šest rozměrných pláten. Clara je vyjmenovala: Jonathan je všechna znal a poučil ji, kde se každé z nich nachází.

Jenomže útěk a složité životní podmínky ve čtvrti Lambeth nepříznivě poznamenaly Vladimírův fyzický stav. Často trpěl úpornými záchvaty kašle a čím dál více jej sužovaly nemocné klouby. Když jednoho rána přišel sir Edward na návštěvu, nalezl Vladimíra ležet na podlaze skromného pokojíku, který mu obstaral. Kvůli silnému revmatismu se nedokázal sám dostat zpátky na postel, z níž spadl.

Vladimír byl okamžitě převezen do galeristova domu ve městě, kde na něho sir Edward každý den dohlížel. Když jej osobní lékař ujistil, že jeho chráněnec se skvěle zotavuje, nechal malíře odvézt na své sídlo za městem, aby se v pohodlí zotavil. Vladimír zde znovu získal skvělou kondici. Díky siru Edwardovi podnikl několik samostatných cest do Florencie, aby si sám vybral pigmentové prášky, s jejichž pomocí míchal své tak syté barvy. Sir Edward se k němu choval jako k vlastnímu bratrovi. Po celá ta léta bylo jejich přátelství příkladné. Když Vladimír právě necestoval, maloval. Sir Edward vystavoval jeho obrazy ve své londýnské galerii, a když obraz nenašel žádného kupce, pověsil jej galerista na zeď některého ze svých sídel, přičemž malíři zaplatil, jako by bylo dílo opravdu prodáno. O osm let později Vladimír opět ochořel a tentokrát se jeho zdravotní stav velmi rychle zhoršoval.

„Zemřel počátkem měsíce června, když seděl pokojně v křesle ve stínu rozložitého stromu, kam jej sir Edward odnesl.“

Clařin hlas na konci příběhu posmutněl. Vstala, aby sklidila ze stolu, a Jonathan jí bez pobídnutí okamžitě pomáhal. Clara vzala šálky, Jonathan konvici a odnesli nádobí do dvou dřezů z popraskané kameniny, nad nimiž čněly velké měděné kohoutky. Voda tekla dlouhým tenkým praménkem. Jonathan se Claře přiznal, že o Vladimírově venkovském pobytu takřka nic nevěděl, a popsal jí zase jiné momenty ze života starého malíře, jemuž zasvětil svůj život.

Odpoledne se pomalu chýlilo ke konci. Clara s Jonathanem prošli v duchu mlhou starého Londýna, prohlédli si dům nedaleko Covent Garden, kde Vladimír žil, navštívili růžovou zahradu, kde se tak rád procházel, když byl na venkově. Hovořili o malíři tak zaujatě, že mohli téměř zaslechnout, jak jeho kroky praskají na slámě ve stájích, když šel navštívit svého přítele kočího. Jonathan myl nádobí a Clara po jeho boku utírala. Zcela si jej podmanila smyslností, jež z ní vyzařovala. Stoupla si na špičky, aby uložila talíře do dřevěného odkapávače, pověšeného na zdi nad její hlavou. Stokrát zatoužil vzít ji do náruče a stokrát té touze odolal. Clara zavřela kohoutek, utřela si ruce do zástěry, rozvázala ji a odložila vedle starého sporáku na dřevo. Plná života zamířila k Jonathanovi. „Teď pojďte za mnou,“ řekla.

Táhla ho ven kuchyňskými dveřmi, vedoucími dozadu za dům. Přešli přes dvůr a zastavili se před ohromnou stodolou. Když otočila klíčem v zámku, cítil Jonathan, jak mu prudce buší srdce. Energicky odstrčila obě křídla velkých vrat. Uvnitř stodoly zářil chromém chladič roadsteru Morgan. Clara se usadila za starobylým dřevěným volantem a motor zavrčel.

„Netvařte se tak a pojďte! Musím zajet do vesnice nakoupit. To, co vás sem přivedlo, najdete, až se vrátíme. Ostatně, kdo má čtyřiadvacet hodin zpoždění?“ dodala s šibalským zablýsknutím v očích.

Jonathan si sedl vedle ní a Clara ostře vyrazila.

Vůz svižně uháněl krajinou. Zastavili před malým koloniálem. Clara koupila vše potřebné k večeři. Jonathan vyšel z obchodu a v náručí nesl bedýnku, kterou položil na titěrné zadní sedadlo. Na zpáteční cestě mu Clara svěřila řízení. Nervózně zařadil jedničku a motor okamžitě zhasl.

„Spojkový pedál má trochu krátký krok, když na to člověk není zvyklý!“ řekla.

Jonathan spolkl svou hrdost a snažil se nedat najevo netrpělivost. Uvolnil se teprve tehdy, když zastavili před domem. Nákupy vyložili v kuchyni a Clara ho táhla za sebou útrobami domu. Vedla ho dlouhou chodbou, ústící do velké knihovny. Okenní parapety s dřevěným, časem oprýskaným ostěním byly potažené starým čalouněním. Velké hodiny nad krbem se zastavily na šesti hodinách a nikdo už nedokázal říct, zda ráno nebo večer. Na mahagonovém stolku, vévodícím středu místnosti, leželo několik knih v ohmataných deskách. Okny z malých tabulek bylo vidět slunce, mizející za hřbety kopců. Jonathan si všiml dveří v obložení, Clara k nim zamířila. Chtěla je otevřít a Jonathan odstoupil, aby jí uvolnil cestu. V okamžiku, kdy položila ruku na kliku, se jejich těla otřela o sebe a znovu se dostavila podivná závrať.

Těžké mraky velkou rychlostí zakryly nebe. Den končil a z nebe se začal snášet večerní déšť. Jedno z oken knihovny podlehlo poryvu větru. Jonathan přešel místnost a pokusil se ho zavřít, jenže ruka mu odmítla poslušnost. Všechny svaly mu ztěžkly. Chtěl zavolat na Claru, z úst mu však nevyšel ani hlásek. Venku se vše měnilo. Rozvité růže, způsobně se pnoucí po fasádě domu, ji nyní pokrývaly naprosto divoce. V patře vrzaly v poryvech větru oprýskané okenice. Několik tašek prudce sjelo ze střechy a roztříštilo se dole na terase. Jonathan měl pocit, že se dusí; plíce ho pálily a tváře mu bičoval prudký déšť. Před domem stál zapražený rozpadající se fiakr. Do písku bušící kopyta prozrazovala nervozitu koně a kočí v cylindru se ho taháním za opratě ze všech sil pokoušel zadržet. Uvnitř kočáru seděla mladá postava zahalená v šedém plášti a s kapuci zakrývající tvář. Z domu spěšně vyšel pár zralého věku. Ramenatý muž pomohl nastoupit ženě, již chránil svou paží. Zavřel dvířka, strčil hlavu do okénka a zakřičel: „Jeďte lesem! Rychle, už jsou tady!“

Kočí šlehl koně bičem a kočár vyrazil kolem mohutného stromu. Na topole kralujícím celému parku nezbyl už jediný lísteček. Právě se rodící léto naopak vypadalo, že se blíží ke svému konci. K Jonathanovi znovu dolehl neznámý hlas. „Honem, honem, pospěšte si, snažně vás prosím!“ šeptal ten hlas a splýval se svistotem větru.

Jonathan jen s největším úsilím obrátil zrak do knihovny. Scéna se změnila. Na konci místnosti se prudce otevřely dveře vedoucí do chodby. Jonathan spatřil dvě postavy, prchající do horního patra. Jedna z postav držela v podpaží balík zabalený do deky. Jonathan tušil, že za pár vteřin se mu už nebude dostávat vzduchu. Zhluboka se nadechl a ze všech sil se pokusil bojovat s mdlobami. Ustoupil o krok a závrať okamžitě pominula. Clara stála pořád proti němu. Zase byl zpátky před přístěnkem.

„Přišlo to zase, je to tak?“ zeptala se Clara.

„Ano,“ hlesl Jonathan a snažil se popadnout dech.

„Mně se také stává, že mám přeludy,“ zašeptala. „Stane se to pokaždé, když se dotkneme jeden druhého.“

Podivné věci se stanou ještě podivnějšími, když se s nimi člověk někomu svěří. Pozorně se na něj zadívala a aniž by už řekla slovo, vešla do malé pracovny.

Uprostřed místnosti stál malířský stojan. Sejmula látku chránící obraz a dopřála Jonathanovi ten jedinečný okamžik, o němž vždy snil. Díval se na plátno a nevěřil vlastním očím.

Otočená zády k nim a strnulá v nekonečnu obrazu stála na plátně mladá žena. Její zřasené šaty byly sytě a temně rudé, Jonathan takovou barvu ještě nikdy neviděl. Bříšky prstů se dotkl plátna. Obraz byl mnohem krásnější, než by si kdy dokázal představit.

Nejprve tu bylo téma, porušující veškerá pravidla, jež si Vladimír sám stanovil, a pak ta nepopsatelná červeň, připomínající Jonathanovi, že Vladimír své barvy sám postaru třel a připravoval.

Jeho odborné úvahy přehlušil pocit opojení z úspěchu. Protisvětlo, které malíř použil, bylo už ryze současného provedení. Nejednalo se tu o chvění světla, ale o jeho přesné znázornění, o předčasný skok do dvacátého století. V pozadí obrazu namodralý topol na smaragdově zeleném nebi oznamoval budoucí fauvismus. Jonathan teď mnohem lépe chápal rozměr talentu svého malíře. Vladimír nepatřil do žádného času. Tento obraz neměl žádné předchůdce ani se mu nic nepodobalo.

„Takže ty jsi to dokázal, ty starý lišáku!“ zašeptal. „Ty jsi to své veledílo namaloval.“

Dlouhé hodiny jen stál a pozoroval Mladou ženu v červených šatech a Clara, která opustila místnost, nepřišla po celou noc přerušit ticho, halící jedinečné spojení malíře a jeho historika.

Vešla teprve za svítání. Položila podnos na stolek, roztáhla závěsy a nechala pronikat světlo oknem, které pootevřela. Jonathan přimhouřil oči a protáhl se. Posadil se naproti ní k nízkému stolku a nalil jí šálek čaje. Chvíli na sebe mlčky hleděli a nakonec to byl on, kdo přerušil ten okamžik tichého spiklenectví.

„Co s ním hodláte udělat?“

„To bude hodně záležet na vás,“ řekla a odešla.

Jonathan na chvíli osaměl. Teď už si byl jist, že obraz, který celou noc studoval, konečně přinese Radskinovi uznání, jaké si zaslouží. Mladá žena v červených šatech posílí malířovu pozici mezi jeho současníky. Správci sbírek z newyorského Metropolitanu, londýnské Tate Gallery, pařížského Musée d‘Orsay, madridského Prada, florentského Uffizi i tokijského Bridgestonu, ti všichni teď budou chtít vystavovat Radskinovo dílo. Jonathan na vteřinku pomyslel na Petera, který bude určitě přemýšlet, kdo z nich přihodí víc, aby si toto dílo s konečnou platností pověsil na zeď svého muzea. Vytáhl z kapsy mobil, vyťukal Peterovo číslo a nechal mu vzkaz na záznamníku.

„To jsem já,“ řekl. „Chtěl bych se s tebou podělit o jednu novinku. Stojím před obrazem, který jsme tak dlouho hledali, a můžeš mi věřit, to plátno je nad všechna naše očekávání. Udělá z tebe nejšťastnějšího licitátora, kterému budou všichni závidět.“

„Až na jeden malý detail,“ ozvala se za jeho zády Clara.

„Jaký detail?“ zeptal se Jonathan a zastrčil si mobil zpátky do kapsy.

„Vy musíte být opravdu ještě, v šoku, když vám něco takového uniklo!“

Zvedla se a natáhla k němu ruku, aby ho dovedla až k obrazu. Zaraženě na sebe pohlédli a ona okamžitě ukryla svou ruku za zády. Došli až k malířskému stojanu. Jonathan znovu zkoumal Vladimírovo plátno. Když si uvědomil svou chybu, vytřeštil oči, uchopil plátno, obrátil ho a podíval se na zadní stranu. V jediném okamžiku pochopil katastrofický důsledek toho, co mu v noci ušlo: Vladimír Radskin svůj poslední obraz nepodepsal.

Clara k němu přistoupila a chtěla mu položit ruku na rameno, aby ho utěšila, ale pak se zarazila.

„Nic si nevyčítejte, nejste první, s kým si obraz takhle pohrál. Sir Edward si toho také nevšiml, byl stejně tak uchvácený jako vy. Pojďte, nestůjte tady takhle. Myslím, že malá procházka vám udělá dobře.“

V parku pak pokračovala ve vyprávění příběhu malíře a jeho galeristy.

Vladimír své chorobě záhy podlehl – zemřel krátce poté, co dokončil Mladou ženu v červených šatech. Sir Edward se ze smrti svého přítele nevzpamatoval. Šílený bolestí a zlostí nad tím, že dílo jeho malíře nedocházelo spravedlivého ocenění, dal o rok později veřejně všanc svou odbornou pověst a prohlásil, že poslední obraz Vladimíra Radskina je jedním z nejvýznamnějších děl století. Rozhodl se uspořádat ve výroční den malířovy smrti velkolepou aukci, na níž by plátno představil veřejnosti. Z celého světa se sjeli přední sběratelé. V předvečer aukce vynesl obraz z bedny, kam jej uložil pro převoz do aukční místnosti.

Když si všiml, že obraz není podepsán, bylo už příliš pozdě. Kouzlo velkého ceremoniálu, zorganizovaného k oslavě přítelova díla, se obrátilo proti němu. Všichni tehdejší obchodníci a kritici toho využili, aby na něj zaútočili. Umělecké kruhy ho zesměšňovaly. Sir Edward byl obviněn, že představil nestydatý padělek. Zhanoben a zruinován opustil své sídlo a spěšně odcestoval z Anglie. Odjel se ženou a dcerou do Ameriky a zemřel pár let poté v naprosté anonymitě.

„Prosím vás, jak tohle všechno víte?“ zeptal se Jonathan.

„Vy jste ještě stále nepochopil, kde se vlastně nacházíte?“

Clara postřehla Jonathanův udivený výraz a v té chvíli nedokázala zadržet výbuch upřímného smíchu.

„Tady jste přece v sídle sira Edwarda. Právě zde prožil malíř poslední léta svého života, právě tady namaloval velkou část svých obrazů.“

Jonathan se rozhlédl kolem sebe a náhle viděl dům z jiného pohledu. Když procházeli kolem topolu, pokusil se představit si malíře, jak pod ním pracuje. Poznal místo, kam si Vladimír postavil malířský stojan, aby namaloval jeden z jeho oblíbených obrazů. Podle toho, co věděl, bylo dílo, jehož originální předlohu viděl před sebou, vystaveno v jednom malém muzeu v Nové Anglii. Jonathan se díval na bílý plot, táhnoucí se do daleka kolem celého pozemku. Kopec v pozadí byl mnohem vyšší na obraze než ve skutečnosti. Pak si Jonathan klekl na kolena a v té chvíli pochopil, že Vladimír namaloval svůj obraz vsedě, nikoli vstoje. Clara se musela v chronologii svého při běhu splést. Dva roky poté, co se sem Vladimír přistěhoval, byl již zřejmě velmi zesláblý. V krásném letním odpoledni se vrátili zpátky do domu.

Zbytek dne strávil Jonathan v malé pracovně. S Clarou se sešel až v podvečer, prozpěvovala si v kuchyni. Vešel tiše, opřel se o rám dveří a díval se na ni.

„To je zvláštní, vždy, když se zadumáte, složíte si ruce za záda a přimhouříte oči. Něco vás trápí?“ zeptala se.

„Trápí mě víc věcí! Je tu někde v okolí nějaká útulná hospůdka, kam bych vás mohl pozvat na večeři? Rád bych si ve vašem morganu zdokonalil řidičské umění. A pak mám taky hlad, vy ne?“

„Umírám hlady!“ prohlásila a odhodila do dřezu příbory, které měla právě v ruce. „Jdu se nahoru převléct, za dvě minuty budu hotová.“

Své slovo téměř dodržela. Jonathan měl tak tak čas pokusit se dovolat Peterovi, ovšem neúspěšně. Zjistil, že baterie jeho mobilu je úplně vybitá, a Clara už ho volala z haly pod schodištěm.

„Jsem hotová!“

Roadster uháněl v bledém světle srpku dorůstajícího měsíce. Clara si schovala vlasy pod šátek, aby se chránila před větrem, Jonathan se snažil vzpomenout, kdy naposledy cítil takový hluboký cit. Znovu myslel na Petera. Musí ho upozornit na to, že obraz Mladá žena v červených šatech není signován. V duchu už viděl, jak se Peter bude tvářit, a tu spoustu práce, kterou bude muset vynaložit, aby svého přítele zachránil. Během několika málo dní musí najít způsob jak potvrdit autorství obrazu, tolik se lišícího od ostatních děl malíře, o němž se předpokládá, že je jeho autorem.

A přestože každičký tah štětce pro něho znamenal mnohem víc než podpis, nepřítomnost i té nejjednodušší parafy na plátně vzbudí v uměleckých kruzích jistě spoustu pochybností.

Předně bude muset přijít na to, proč Vladimír na obraze své jméno neuvedl. Bylo to snad kvůli tomu, že porušil dvě ze svých železných pravidel: nikdy nepoužít červený pigment a nikdy nemalovat ženu? Pokud by toto byly jediné dva důvody oné podivné anonymity, pak se mu nevědomky podařilo ošklivě si pohrát se znalcem, který se o sto let a několik desetiletí později pokouší dokázat světu význam jeho díla.

‚Vladimíre, proč jsi mi to jen udělal?‘ pomyslel si Jonathan.

„Tuhle otázku si kladu stále dokola,“ poznamenala Clara.

Stolní lampička u stolu, kam je hospodský posadil, jemně osvětlovala Clařinu tvář. Jonathan zvedl hlavu a neodolal pokušení dlouze se na ni zadívat.

„Vy umíte číst mé myšlenky?“

„Já je nečtu, já je sdílím! Žádnou zásluhu na tom nemám. Aniž byste si to uvědomoval, vaše rty si šeptají slova, která vám táhnou hlavou.“

„Nepodepsané plátno způsobí řadu dohadů. Potřebujeme najít konkrétní prvky, které by prokázaly, že autorem obrazu je skutečně Radskin.“

„Čím chcete začít?“

„Složením malby. A bude třeba vypátrat původ pigmentů Mladé ženy v červených šatech, abych je mohl porovnat s těmi, jež použil na jiných obrazech. To nám poskytne první indicii.“

Jejich ruce ležely tak blízko sebe, že jim stačilo několik centimetrů, jež by zvítězily nad studem či strachem, aby splynuly v jednu jedinou. A kdo ví, zda by jim pak neposkytly odpovědi na otázky, které si oba kladli, aniž by se s nimi odvážili jeden druhému svěřit?

V domě bydlel Jonathan v pokoji pro hosty. Odložil si cestovní kabelu na křeslo a tlakem rukou vyzkoušel tvrdost matrace v posteli s nebesy z režné látky. Potom přešel k jednomu ze dvou oken vedoucích do parku a ucítil silnou vůni vysokého topolu, chvějícího se v jasné noci. Otřásl se, zavřel vnitřní okenice a vešel do koupelny. Clara šla po chodbě a na chvíli se zastavila přede dveřmi jeho pokoje. Po chvíli se vzdálila do své ložnice na konci chodby.

Vstal velmi brzy ráno. Hned jak se oblékl, sešel do kuchyně. Místnost příjemně voněla vyhaslým ohněm. Clara nepřeháněla, v brzkém ránu bylo v místnosti skutečně mrazivo. Na velkém stole stály vedle košíku na chleba dvě misky. Jonathan položil na stůl lístek se vzkazem. Rozdělal oheň a zadními dveřmi vyšel ven. Tiše je za sebou zavřel. Zdálo se, jako by park spal, zahalen do ranní rosy. Jonathan nasál do plic čerstvý vzduch. Tuhle denní dobu, kdy se na kratičký okamžik potkají dva tak rozdílné světy, miloval. Větve stromů a stonky růžových keřů na zdi domu se ani nezachvěly. Štěrk mu skřípal pod nohama. Nastoupil do svého vozu, nastartoval a vyjel z parku. Na úzké silničce lemované vysokými stromy viděl, jak se dům ve zpětném zrcátku zmenšuje. Právě v okamžiku, kdy vjížděl do zatáčky, otevřela Clara nahoře v patře okno.

Na letiště Heathrow se snášel jemný déšť. Jonathan vrátil auto a nasedl do letištního autobusu, který ho odvezl k terminálu společnosti Alitalia. Let do Florencie startoval až za dvě hodiny, a tak se šel podívat po obchodech.

Clara vstoupila do kuchyně, došla k plápolajícímu ohni v krbu a usmála se. Zamířila k plynovému sporáku, postavila konvici na hořák a posadila se ke stolu. Hospodyně, která docházela každý den, přinesla noviny a čerstvý chléb. Její uklidňující kroky mohla teď slyšet nad svou hlavou. Clara si všimla dopisu, který tu Jonathan pro ni nechal. Odložila noviny a otevřela obálku.

Claro,

odjel jsem časně ráno. Byl bych na Vás zaklepal, abych se s Vámi rozloučil, ale Vy jste ještě spala. Až budete číst tyto řádky, budu už na cestě do Florencie, kde se vydám po stopách našeho malíře. Je to zvláštní, že jsem musel čekat tak dlouho, než jsem učinil ten největší objev, jaký mi život mohl nabídnout. Chtěl jsem se s Vámi podělit o myšlenku, která mi utkvěla při probuzení. To odhalení se podobá cestě a mám dojem, že ta cesta začala právě v té chvíli, kdy jsem Vás potkal. Jenže kdy to přesně bylo? Víte to Vy?

Zavolám Vám dnes večer. Přeju Vám hezký den, rád bych ho strávil s Vámi. Už teď jsem si jist, že mi Vaše přítomnost bude chybět.

Váš Jonathan

Clara složila dopis a velmi pomalu ho uložila do kapsy županu. Zhluboka se nadechla, zdvihla pohled k lustru visícímu ze stropu zvedla ruce k nebi a vydala ze sebe silný, radostný výkřik.

V pootevřených dveřích se objevil udivený obličej hospodyně Dorothy Blaxtonové.

„Volala jste mě, paní?“

Clara si odkašlala do dlaní.

„Ne, Dorothy, to jenom pískala voda na čaj!“

„Zřejmě,“ odpověděla Dorothy s pohledem upřeným na hořák pod konvicí, který Clara zapomněla zapálit.

Clara vstala a aniž by si to uvědomila, zatočila se dokolečka. Pak požádala slečnu Blaxtonovou, aby byl dům připravený a aby dala do pokoje pro hosty nějaké květiny. Jede do Londýna, ale velmi záhy bude zpátky.

„Samozřejmě, paní,“ odvětila hospodyně cestou ke schodišti.

Sotva byla Dorothy Blaxtonová za dveřmi, zvedla oči k nebi a vykročila po schodech nahoru.

Ve stejném okamžiku, kdy kola podvozku letadla opustila rozjezdovou dráhu, měla už Clara za volantem morgana usedlost za zády. Na nebi zářilo kulaté a teplé slunce.

O dvě hodiny později zaparkovala vůz před galerií.

Několik tisíc kilometrů odtud vyložil taxík Jonathana před hotelem Savoy na Piazza della Repubblica. Sotva se stačil ubytovat a už volal svému příteli, jehož dlouhou dobu neviděl. Lorenzo zvedl sluchátko po prvním zazvonění a ihned poznal Jonathanův hlas.

„Co tě k nám přivádí?“ zeptal se Lorenzo svým toskánským přízvukem.

„Šel bys se mnou na oběd?“ odpověděl mu Jonathan.

„S tebou vždycky! Kde ses ubytoval, že jsi tentokrát nepřijel spát k nám?“

„V hotelu Savoy.“

„Tak se sejdeme za půl hodiny v kavárně Gilli.“

Na terase bylo plno, jenže Lorenzo byl pravidelným hostem všech hojně navštěvovaných míst ve městě. Číšník se s ním přátelsky objal, Jonathanovi potřásl rukou a za pohoršených pohledů turistů čekajících frontu před podnikem je okamžitě usadil ke stolu. Jonathan uctivě odmítl jídelní lístek, který mu podával vrchní.

„Dám si to samé, co on!“

U stolu, kde si oba přátelé vychutnávali radost ze shledání, se opět rozproudil hovor.

„Takže ty si myslíš, že jsi ten svůj slavný obraz našel?“

„Jsem si tím jist, jenomže vážně potřebuji tvou pomoc, aby si všichni mysleli to samé, co já.“

„A proč ten tvůj zatracený umělec svůj obraz nesignoval?“

„To ještě nevím, a právě proto tě potřebuji.“

„Ty ses vůbec nezměnil! Jsi pořád stejný blázen. Už při naší pařížské stáži na École des Beaux Arts jsi mě otravoval s tím svým Vladimírem Radskinem.“

„Ty ses taky vůbec nezměnil, Lorenzo.“

„Je mi o dvacet let víc, takže jsem se přeci jenom změnil.“

„A jak se má Luciana?“

„Pořád žije se mnou a je to matka mých dětí, a ty dobře víš, co to u nás v Itálii znamená. Tady je rodina instituce. A co ty, už jsi ženatý?“

„Skoro!“

„No vždyť říkám, vůbec ses nezměnil!“ Číšník položil na stůl dvě černé kávy a účet. Jonathan vytáhl peněženku, jenže Lorenzo měl okamžitě v ruce svou.

„Schovej to. Dolary už nemají v Evropě vůbec žádnou hodnotu, to jsi nevěděl? Tak, doprovodím tě k Zecchimu, jejich dílna je jenom kousek odtud. Možná se tam dozvíme něco nového o pigmentech, které ten tvůj Rus používal. Už celá staletí užívají stále tytéž postupy. Ten obchod je živá kronika našeho malířství.“

„Lorenzo, já přece znám firmu Zecchi!“

„Jistě, jenomže neznáš nikoho, kdo tam pracuje, zatímco já ano!“

Opustili náměstí Piazza della Repubblica. Taxík je vyložil v ulici della Studio před číslem 19. Lorenzo se ohlásil na recepci. Okouzlující bruneta jménem Graziella ho přišla uvítat s otevřenou náručí. Lorenzo jí cosi pošeptal do ucha, na což ona reagovala téměř zazpívaným ‚si‘. Mrkla na něj a odvedla oba muže dozadu. Tam se vydali po starém dřevěném schodišti, jehož každičký schod pod jejich kroky zapraskal. Graziella si s sebou vzala klíč úctyhodných rozměrů. Otočila jím v zámku dveří, za nimiž se rozkládaly obrovské prostory, dokonale chráněné před světlem. Tisíce knih vyrovnaných na policích v podkroví pokrývala tenká vrstva prachu. Graziella se otočila k Jonathanovi a téměř bez přízvuku se ho zeptala:

„V kterém roce sem ten váš malíř přišel?“

„Někdy mezi rokem 1862 a 1865.“

„Tak pojďte za mnou, záznamy z té doby jsou ještě o kousek dál.“

Přejížděla prstem po polici a zastavila se před popraskanými hřbety pěti svazků, které vzápětí vytáhla ven.

Položila tlusté knihy na nízký stolek. V těch svazcích byly zaznamenány veškeré objednávky u firmy Zecchi za čtyři století.

„Kdysi dávno se tu připravovaly pigmenty a čisté oleje,“ řekla Graziella. „Po těchto prknech chodili ti největší mistři. Dnes je tu uložen archiv, který patří florentskému muzeu. Víte, že byste měli mít povolení správce sbírek, abyste sem směli? Kdyby mě viděl otec, byl by bez sebe vzteky. Jenomže vy jste Lorenzův přítel, takže tu buďte jako doma. Pomohu vám hledat.“

Jonathan, Lorenzo a Graziella si stoupli kolem stolu. S přibývajícími ručně popsanými stránkami záznamů, jimiž se probíral, si Jonathan představoval Vladimíra, jak chodí sem a tam po místnosti a čeká, až bude jeho objednávka připravena. Radskin tvrdil, že odpovědnost malíře nekončí estetickou a technickou výjimečností kompozice obrazu, ale že je třeba jej chránit před působením zubu času. Když Jonathan přednášel v Rusku, často litoval škod napáchaných nešetrným restaurováním mistrovských pláten, která posuzoval. Jonathan znal v Paříži několik restaurátorů sdílejících bezvýhradně názor jeho oblíbeného umělce. Zaslechli praskat schody a krev jim ztuhla v žilách – někdo šel nahoru. Graziella se vrhla k záznamům a běžela je vrátit na místo. Klika dveří zavrzala a Graziella měla právě tak čas zaujmout nenucenou pózu, aby přivítala svého otce, jenž vešel do místnosti se zamračenou tváří. Giovanni si přejel dlaní vousy a obořil se na Lorenza.

„Co tady děláš? Žádnou schůzku jsme si na dnešek nedomluvili.“

„Giovanni, setkat se s tebou je pořád stejná radost,“ odpověděl Lorenzo a zvesela mu kráčel vstříc.

Představil Jonathana svému hostiteli. Rysy Graziellina otce se uvolnily, když zjistil, že jeho dcera není s Lorenzem v podkroví jeho domu sama.

„Nezlob se na svou dceru, to já jsem ji prosil, aby jednomu z mých nejvěrnějších přátel ukázala tenhle jedinečný kout Florencie. Přijel sem z Ameriky, z Bostonu. Dovol, abych ti představil Jonathana Gardnera, poznali jsme se v lavicích pařížské fakulty, kde jsme společně studovali. Je to jeden z největších světových odborníků v oboru malířství.“

„Přehánění není naším národním zvykem, Lorenzo, tak se trochu ovládej!“ pronesl Graziellin otec.

„Ale tati!“ ozvala se jeho dcera vyčítavě.

Giovanni pohledem ohodnotil Jonathana, znovu si dlaní pohladil vousy, zdvihl pravé obočí a pak konečně napřáhl ruku.

„Vítejte u mne. Jestliže jste Lorenzův přítel, pak jste i mým přítelem. Teď by bylo vhodnější, kdybyste šli pokračovat ve vašem rozhovoru dolů. Obyvatelé této místnosti příliš nemilují průvan.“ Starý muž je zavedl do rozlehlé kuchyně. U kuchyňských sporáků tam stála žena s vlasy svázanými v šátku. Zatáhla za tkaničku zástěry, otočila se a podávala hostům své dcery masitou ruku. Jonathan na ni pohlédl a zvláštní pohyb víček prozradil jeho stesk po Claře, který ho náhle přepadl. O hodinu později opouštěli Lorenzo a Jonathan Giovanniho dům.

„Zůstaneš tu dnes večer?“ zeptal se Lorenzo, když jej doprovázel ulicemi města.

„Jistě, radši si počkám na výsledek hledání, o něž jsem tvou přítelkyni požádal.“

„Graziella na tom bude pracovat, můžeš se na ni spolehnout.“

„Pokud ji ovšem otec nechá pracovat.“

„Nemusíš se bát, já ho moc dobře znám, on vždycky vypadá nepřístupně, ale před svou dcerou taje jako sníh.“

„Jsem tvým velkým dlužníkem, Lorenzo.“

„Tak pojď k nám na večeři, Luciana tě moc ráda uvidí, a pak si můžeme promluvit o tom, co právě děláš.“

Lorenzo opustil Jonathana před hotelem a vrátil se ke své práci na akademii umění, kde řídil oddělení výzkumu. Jonathan by si moc rád zašel do muzea Uffizi, jenomže to bylo zavřené. Vzal své zklamání klidně. Přešel přes Ponte Vecchio a kráčel až na Piazza Pitti. U pokladny si koupil vstupenku a vstoupil do zahrady Boboli.

Prošel nádvořím a stoupal po schodech, vedoucích na terasu, kterou od paláce oddělovala fontána Carciofo. Odtud byl úchvatný výhled na Florencii. V dálce čněl nad donekonečna se táhnoucí střechy dóm a zvonice. Připomnělo mu to obraz vystavený v Louvru, který Camille Corot namaloval v roce 1840. V hloubi parku se nalézal amfiteátr z patnáctého století. Uprostřed obdivoval mělkou románskou kašnu a egyptský obelisk. Vrátil se na vrchol kopce. Stoupající alej po jeho pravé ruce ústila na kruhové náměstíčko. Posadil se u kmene stromu, aby v teplém florentském odpoledni nabral dech. Vedle něj se na lavičce z bílého kamene držel za ruce jakýsi pár. Tiše obdivovali majestátnost uměleckých děl kolem sebe. V zahradách Boboli panuje poklidná atmosféra, jakou dokáží vytvořit jen uplynulá staletí. Jonathan přivřel oči v návalu stesku vyvolaného jejich blízkostí a zamířil k Viottolone.

Dlouhá cesta, lemovaná stoletými cypřiši, prudce klesala k Piazzale dell’Isolotto, jemuž vévodilo sochami zdobené kruhové jezírko. Na malém ostrůvku uprostřed rostly pomerančovníky a citronovníky. Jonathan přistoupil k Ókeanově fontáně. Na klidné hladině se náhle uprostřed mytických postav zrcadlil obraz Vladimírovy tváře, jako kdyby se mu malíř neslyšně přikradl za záda. Jonathan se otočil. Zdálo se mu, že poznává Vladimírovu siluetu, jak se snaží ukrýt za blízkým stromem. Starý malíř se nonšalantně toulal uprostřed všech minulých kultur, jež poznamenaly toto místo svými tajnými vůněmi. Jonathan ho zvědavě následoval až k Neptunově fontáně; Vladimír se zastavil před sochou Hojnosti a přistoupil k němu. S prstem položeným na rtech mu naznačil, aby nic neříkal, zlehka mu položil ruku na rameno a vedl ho s sebou.

Alej, kterou kráčeli bok po boku, je dovedla až k pevnosti Belveder. Vydali se po široké rampě na pravé straně paláce a ta je zavedla k jeskyním. „To je Buontalentiho výtvor a tvoří jej několik sálů zdobených nádržemi, malbami, stalaktity a tesanou skálou,“ pošeptal mu malíř do ucha. „Podívej, jak je to všechno krásné,“ dodal tiše. Potom ho pozdravil a zmizel v jeho snech. Jonathan se zvedl z lavičky, na níž usnul.

Jak vycházel z parku kolem Bacchovy fontány, pozdravil trpaslíka jedoucího na želvě.

—

Graziella se opatrně vplížila zpět do podkroví. Velmi opatrně otočila knoflíkem zámku, prošla kolem polic a jemně uchopila svazek. Položila jej na stůl a ve světle malé lampičky začala hledat to, o co ji Lorenzo požádal. Zabrána do četby sebou trhla, když se otec posadil vedle ní. Vzal ji za rameno a přitiskl ji k sobě.

„Tak co to pro tvé přátele hledáme, holčičko moje?“

Usmála se a políbila ho na tvář. Stránky starých knih se otáčely, jemné částečky prachu se třpytily v pruhu světla a usedaly na staré rukopisy, uložené v těchto tajemstvím opředených místech. Graziella a Giovanni pracovali až do večera.

—

Na Florencii se snášel večer. Jonathan došel k domu ze šestnáctého století, v němž se nacházel Lorenzův byt. Ve stejnou chvíli vyšla Graziella na dvůr firmy Zecchi. Širokou štolu neměla na sobě jen proto, aby se chránila před chladem toskánského večera. Ukrývala pod ní velký sešit v popraskaných deskách a pevně ho tiskla k hrudi. Zvedla pohled k oknům v patře. Otec a matka seděli u televize. Prošla branou a pustila se uličkami starého města.

—

V Londýně trávila Clara čas ve společnosti anglického aukčního komisaře a znalce, jenž ho doprovázel. Nenápadně se podívala na hodinky. Informovala Jonathanovy a Peterovy konkurenty, že už si vybrala a jejich kandidatura je tedy zbytečná. Opustila místnost. Ještě než zavřela dveře, podívala se na reprodukci Corotova obrazu na zdi jednací místnosti. Obraz byl podmanivě věrný. Ponořila se do té krajiny a její myšlenky zakroužily nad střechami Florencie.

—

Anna kráčela uličkami trhu ve starém bostonském přístavu. Usadila se na terase jedné z četných kavárniček, lemujících ulice, a otevřela noviny. O deset minut později dorazila bělovlasá žena a posadila se naproti ní.

„Omlouvám se za to zpoždění, ale byl hrozný provoz.“

Anna odložila noviny. „Takže?“ zeptala se.

„Takže všechno se vyvíjí nad očekávání dobře. Kdybych se jednoho dne odhodlala svou práci zveřejnit, určitě bych za ni dostala Nobelovu cenu.“

„Kdybys svou práci jednoho dne zveřejnila, zavřeli by tě do blázince.“

„S největší pravděpodobností máš pravdu, protože lidstvo vždy odmítalo objevy, které ho zneklidňovaly. A přitom se přece točí, jak říkal jeden můj starý známý!“

„Máš fotky?“

„Samozřejmě, že mám fotky.“

„Takže všechno je v nejlepším pořádku. Ráda bych to skončila co nejrychleji,“ dodala Anna.

„Buď trpělivá, má milá,“ pokračovala bělovlasá žena. „Čekáme na tu chvíli tak dlouho, že už to snad ani nepočítám, tak mi prosím dopřej těch příštích pár týdnů. Uteče to rychleji, než si myslíš, můžeš mi věřit.“

„To jsem taky vždy dělala,“ prohlásila Anna a zamávala rukou, aby přilákala číšníkovu pozornost.

—

Luciana připravila bohatou večeři. Jonathana přišly pozdravit obě Lorenzovy děti. Graziella dorazila v okamžiku, kdy se chystali usednout ke stolu.

„Mám dojem, že jsem něco našla,“ řekla Graziella, „ale podíváme se na to až potom.“

Sotva dojedli, šla do předsíně pro balík, který přinesla ukrytý pod štolou.

Položila svazek na stůl v saloně a otevřela jej. Jonathan a Lorenzo se posadili vedle ní.

„Ten váš Vladimír ve Florencii nikdy nebyl a k Zecchimu nikdy nevstoupil.“

„To není možné!“ vykřikl Jonathan.

Lorenzo mu gestem naznačil, aby nechal Graziellu mluvit. Graziella otočila stránku a pak ještě jednu, aby se nakonec vrátila zpět.

„Koukněte, tady to je,“ řekla a ukázala na drobné, modrým inkoustem psané písmo.

Prstem přejela přes první sloupec, kde byl poznamenán předmět objednávky – pigmenty, olej, štětce, ředidlo nebo konzervant. Druhý sloupec udával datum výroby, třetí pak dlužnou částku a konečně v posledním sloupci bylo jméno zadavatele. Na konci rukou psané řádky bylo jméno sira Edwarda.

„Takže on sám sem nejezdil,“ dodala.

Záhada, kterou Jonathan přijel do Florencie objasnit, se ještě více zamotala.

„Připravila jsem pro vás podrobný seznam všeho, co kupoval. Jeden detail vás bude zajímat. Přinejmenším můžeme říct, že ten váš galerista nehleděl na výdaje. Oleje, které vybíral, stály v té době doslova celé jmění.“

Vysvětlila Jonathanovi, že pro zvýšení čistoty oleje rozlévali výrobci olej do velikých nádob, které umísťovali na rozpálené střechy domu. Večer pak sbírali pouze kapalinu z hladiny.

„Ale to ještě není všechno. Narazila jsem na stopu štětců, které kupoval. Je to značka Majolicas; vynikající kvalita, vyrobená ze stejných chlupů, jaké se používaly na výrobu štětek na holení. Ty štětce rovněž stály velmi slušnou sumu. Zaručovaly však přesné a pravidelné rozprostření barevných směsí na malířově paletě.“

Luciana jim přinesla kávu. Šli si ji vypít stranou od knihy, kterou Graziella pečlivě zavřela.

„Jestli tě tvůj otec přistihne, tak mě znectí po celém městě,“ prohlásil Lorenzo s pohledem upřeným na Graziellu.

„Sám mi to pomáhal zabalit. Znáš otce stejně dobře jako já.“

Lorenzo býval Giovanniho žákem. Příšerným žákem, jak ho Graziellin otec nazval, přesto byl jedním z jeho oblíbenců, neboť jeho zvídavost byla nevyčerpatelná.

„Na druhou stranu ve chvíli, kdy by se otec dozvěděl, co jsem právě udělala, bych raději byla někde na míle daleko,“ dodala Graziella.

Po těch slovech vytáhla z kapsy papír a na něm měla opsána složení veškerých pigmentů, které sir Edward ve Florencii nakoupil.

„Přinesla jsem vám od každého z nich vzorek. Budete je moci porovnat s pigmenty na vašem obraze. Nevím, jestli vám to bude stačit k jeho ověření, ale víc pro vás udělat nemohu.“

Jonathan vstal a sevřel Graziellu v náručí.

„Nevím, jak vám poděkovat,“ řekl. „To je přesně to, co jsem potřeboval.“

Graziella se zarděla, vymanila se z jeho spontánního objetí a odkašlala si.

„Vraťte malíři význam, který mu právem náleží. Já jsem toho vašeho Vladimíra měla také ráda.“

Večer končil. Lorenzo doprovodil Graziellu a její vzácný rukopis. Když ji vysazoval před domem, zeptala se ho, jestli je Jonathan svobodný. Lorenzo se usmál a vysvětlil jí, že má takový pocit, jako kdyby citový život jeho přítele byl právě v této chvíli poněkud komplikovaný. Graziella pokrčila rameny a odevzdaně se usmála.

„To je vždycky tak, když se mi nějaký muž líbí. Konečně, jak říkávala moje babička, osudové setkání je, když jsou správní lidé ve správnou chvíli na správném místě. Každopádně jsem ráda, že jsem ho poznala. Pozdravuj ho ode mne a vyřiď mu, že jestli náhodou přijede do Florencie sám, velmi ráda s ním povečeřím.“

Lorenzo jí slíbil, že vzkaz vyřídí, a sotva za sebou Graziella zavřela dveře, vydal se na zpáteční cestu. Luciana využila Lorenzovy nepřítomnosti, aby si s Jonathanem promluvila.

„Lorenzo mi říkal, že ses prý konečně rozhodl se oženit?“

„Devatenáctého června. Kdybyste mohli přijet na svatbu, bylo by to skvělé.“

„Bohužel, to je nad naše možnosti! Můj muž má obdivuhodné povolání a vidět, jak ho prožívá, mě pořád naplňuje štěstím, jenomže koncem každého měsíce míváme co dělat, abychom vyšli. Ale jsme šťastní, Jonathane, nikdy jsme nepřestali být šťastní. Máme všechno, co potřebujeme, a v tomto domě je hodně lásky.“

„Já vím, Luciano. Ty a Lorenzo jste dva lidé, které obdivuju.“ Luciana se k němu naklonila a vzala ho za ruku. „Chystáš si taky tak hezkou budoucnost se ženou, kterou si bereš?“

„Proč se mě na to ptáš s tak smutným pohledem?“

„Protože mi připadá, že na někoho, kdo se má za pár týdnů ženit, nevypadáš příliš šťastně.“

„Poslední dobou jsem trochu rozhozený. Měl bych být s ní v Bostonu, abych jí pomohl s přípravou obřadu, a přitom jsem ve Florencii a honím se za záhadami, které čekají už sto let a mohly by tím pádem ještě pár měsíců počkat.“

„Proč to tedy děláš?“

„To nevím.“

„Já si myslím, že to velmi dobře víš, jsi přeci inteligentní muž. Je to jen ten obraz, co ti tak náhle vpadlo do života?“

Jonathan na Lucianu překvapeně pohlédl.

„Ty máš teď ke všemu ještě jasnovidecké schopnosti?“

„Jediný dar, co mám, je to, že si dokážu najít čas a pozoruju svého manžela, své děti a své přátele,“ řekla Luciana. „To je můj vlastní způsob, jak je pochopit a jak je milovat.“

„A co vidíš, když se díváš na mne?“

„Vidím ve tvých očích dvě světýlka, Jonathane. To je neklamné znamení. Jedno světýlko ozařuje tvůj rozum a druhé tvé city. Muži vždycky všechno komplikují. Dávej si pozor, protože když budeš své srdce příliš týrat, nevydrží a pukne. Abys rozuměl tomu, co ti říká, stačí jen umět naslouchat. Já znám jednoduchý způsob –“

U dveří zazvonil Lorenzo. Luciana se zvedla a usmála se na Jonathana.

„Zase si zapomněl klíče!“

„Jaký je ten tvůj jednoduchý způsob, Luciano?“

„Po grappě, kterou jsem ti dala pít, budeš dnes v noci dobře spát. Připravuji ji sama a dobře znám její účinky. Až se zítra ráno probudíš, pozorně si všimni první tváře, kterou spatříš. Jestli to bude tvář toho, na koho jsi myslel při usínání, pak najdeš odpověď na otázku, která tě trápí.“

Do místnosti vstoupil Lorenzo a poplácal přítele po rameni. Jonathan se zvedl a srdečně se rozloučil se svými hostiteli. Slíbil jim, že tentokrát si s další návštěvou nebude dávat tak na čas. Manželé jej doprovodili až na konec ulice a Jonathan pak kráčel sám až na Piazza della Repubblica. Kavárna Gilli zavírala a zaměstnanci uklízeli terasu. Jeden z číšníků mu přátelsky pokynul. Jonathan mu pozdrav opětoval a přešel přes téměř liduprázdné náměstí. Cestou nepřestával myslet na Claru.

—

Clara vešla do svého malého bytu na Notting Hill. Nerozsvítila světla a zamířila do přítmí obývacího pokoje. Přejela dlaní po stolku v předsíni, nechala bloudit ruku po opěradle pohovky, pohladila okraj stínidla na stojací lampě a došla až k oknu. Dívala se na pustou ulici dole a nechala plášť spadnout na zem. Rozepnula pásek sukně a sundala si blůzku. Nahá si přitáhla pléd, přehozený přes opěradlo křesla, a zahalila se do něj. Letmo pohlédla na telefon, vzdychla a odešla do svého pokoje.

—

Jonathan opustil hotel Savoy brzy ráno. Na palubě prvního letu odcestoval do Londýna. Sotva letadlo přistálo, dal se do běhu nekonečnými chodbami letiště Heathrow, zadýchaně prošel celnicí a znovu se rozběhl. Když dorazil před terminál, spatřil dlouhou frontu lidí u stanoviště taxíků, otočil se na podpatku a vyrazil ke stanici rychlovlaku. Heathrow Express ho doveze do centra města za patnáct minut: jestli mu neujede nejbližší spoj, mohl by dorazit včas, aby onu touhu, kterou pocítil okamžitě po probuzení, proměnil ve skutečnost.

Udýchán dorazil na horní konec závratně dlouhých eskalátorů vedoucích do podzemí. Jonathan je seběhl po dvou schodech najednou, na podlaze z kluzkého mramoru předvedl krkolomnou zatáčku a vběhl do dlouhé chodby, na jejíž konec ani nedohlédl. Elektronické panely, zavěšené v pravidelných rozestupech u stropu, oznamovaly nejbližší odjezd do Londýna za dvě minuty a dvacet sedm vteřin. Nástupiště ještě nebylo v dohledu, a tak Jonathan zrychlil svůj ztřeštěný běh.

Zdálo se, že chodba nikdy neskončí. Ozvalo se táhlé zvonění, na dlouhých světelných panelech se blikavě odpočítávaly zbývající vteřiny. Sáhl si až na dno svých sil. Když dorazil na nástupiště, dveře vlaku se zavíraly. Jonathan vymrštil ruce před sebe a katapultoval své tělo dovnitř vagonu. Heathrow Express v 8 hodin 45 minut vyjel. Za těch patnáct minut jízdy se mu podařilo jakžtakž popadnout dech. Sotva souprava zastavila, proběhl Jonathan Paddingtonským nádražím a skočil do prvního taxíku. Přesně v 9 hodin a 10 minut konečně usedal v kavárničce naproti číslu 10 v Albermarle Street. Clara dorazí za pět minut. Kdo to říkal, že k tomu, abychom ocenili něčí zvyklosti, stačí pozorovat, jak dotyčný žije?

Clara byla zabrána do četby nějakého článku a automaticky zamířila přímo k pultu. Objednala si cappuccino, na pokladnu položila minci, aniž by zvedla oči, vzala šálek a šla si sednout k pultíku podél výlohy.

Přiložila šálek ke rtům, když tu se v jejím zorném poli objevil bílý kapesník. Nezvedla hlavu hned. Teprve když cítila, že zadržovat stoupající radost by bylo naprosté plýtvání energií, prudce se obrátila s úmyslem sevřít Jonathana v náručí. Vzápětí se posadila zpět na židličku a snažila se schovat tvář za šálkem kávy a zamaskovat tak své rozpaky.

„Mám dobré zprávy,“ řekl Jonathan.

Vešli do galerie a Jonathan jí vylíčil téměř do detailů svou cestu do Itálie.

„Já tomu nerozumím,“ prohlásila Clara zamyšleně. „V dopise jednomu svému klientovi si sir Edward gratuloval k tomu, že poslal Vladimíra do Florencie. Proč by ale lhal?“

„Tu samou otázku si kladu i já.“

„Kdy budete moci porovnat vzorky, co jste si přivezl, se vzorky z obrazu?“

„Nejdřív se musím spojit s Peterem, aby mě doporučil do nějaké laboratoře tady v Anglii.“

Jonathan pohlédl na hodinky. V Londýně bylo téměř poledne a na východním pobřeží Spojených států sedm hodin ráno.

„Možná si ještě nešel lehnout!“

—

Peter poslepu hledal zdroj nesnesitelného zvuku, který mu bránil poklidně dospat noc. Sundal si z očí pásku na spaní, paží se natáhl nad tváří dívky jménem Anita a vztekle procedil mezi zuby:

„Ať jste kdokoli, táhněte k čertu!“ A zavěsil.

O pár vteřin později se zvonění ozvalo nanovo. Peter se vymrštil zpod rozměrné pokrývky.

„Otravnej a navíc tvrdohlavej! Haló, kdo je tam?“

„To jsem já,“ odvětil klidně Jonathan.

„Víš, kolik je hodin? Vždyť je neděle!“

„Úterý, Petere, dnes je úterý!“

„Sakra, nevšiml jsem si, jak ten čas letí.“

Zatímco mu Jonathan vysvětloval, co od něj potřebuje, zatřásl Peter jemně stvořením spícím vedle něho. Pošeptal Anitě do ucha, aby se šla rychle obléci, protože má šílené zpoždění.

Anita pokrčila rameny a vstala. Peter ji uchopil za paži a něžně ji políbil na čelo.

„A hodím tě k tobě domů, jestli stihneš být do deseti minut hotová.“

„Posloucháš mě?“ ptal se Jonathan na druhém konci linky.

„A koho jiného bych jako měl poslouchat? Nicméně mi zopakuj, co jsi mi právě řekl, tady je ještě moc brzo.“

Jonathan ho požádal, aby ho zkontaktoval s nějakou anglickou laboratoří.

„Tak na zrentgenování obrazu mám jednoho přítele, můžeš se na mě odvolat, jeho laboratoř je kousek od tvého hotelu.“

Jonathan si na kousek papíru naškrábal adresu, kterou mu Peter nadiktoval.

„No a kvůli těm organickým analýzám mě nech párkrát zavolat,“ pokračoval Peter.

„Máš na to jen jeden den. Pamatuj, že to tobě běží čas.“

„Mockrát ti děkuji, že jsi mi to připomněl hned po ránu, říkal jsem si, že k dobrému zahájení dne mi něco schází!“

Peter téměř dokončil zpracování dokumentace, kterou si přivezl z Londýna. Během hodin strávených v archivech Christie’s se mu podařilo okopírovat si novinové články uveřejněné v letech, kdy Radskin žil v Anglii.

Jen co je všechny přečte, sepíše souhrn obsahů všech článků připomínajících onu slavnou aukci pořádanou sirem Edwardem. Aukci, během níž se obraz vypařil.

„Musíme přijít na to, proč ten obraz zmizel.“

„To jsi mě uklidnil,“ pronesl Peter sarkasticky. „Tuhle informaci hledáme pouhých dvacet let, takže já tu záhadu určitě dokážu osvětlit během čtrnácti dnů.“

„Vzpomínáš si, co ti řekl ten tvůj kamarád od policie?“ pokračoval Jonathan.

„Já mám plno kamarádů u policie, takže buď prosím tě konkrétnější!“

„Ten, co bydlí v San Francisku!“

„Ach tak, Georges Pilguez!“

„Při našem pátrání jsi mi ho nejmíň stokrát citoval. Mnohdy i nepatrný náznak stačí k tomu, abychom našli nit událostí.“

„Mám dojem, že Pilguez to říkal o něco lépe, ale já tuším, co mi chceš naznačit. Zavolám ti hned, jak se mi podaří nějak zorganizovat všechny testy.“

Anita vyšla z koupelny právě ve chvíli, kdy Peter zavěsil. Na sobě měla džíny a přiléhavé tričko, protože to se po vyprání nemusí žehlit. Peter chvíli váhal a pak natáhl k dívce ruku, aby mu pomohla vstát. Okamžitě si ji přitáhl k sobě do postele.

—

Jonathan vytočil číslo, které mu Peter nadiktoval. Rentgenolog se ho zeptal na rozměry plátna a pak ho požádal, aby počkal u telefonu. O chvilku později opět zvedl sluchátko: Jonathan má štěstí, zbyly mu ještě dvě rentgenové desky odpovídajících rozměrů.

Domluvili si schůzku krátce po poledni. Clara s Jonathanem se na sebe váhavě podívali, než se vrhli na potahy, aby dílo zabalili. Na převozní bednu a zabezpečený nákladní vůz ve své pátrací horečce ani nepomysleli. Společně skočili do taxíku, který je vyložil v úzké uličce mezi Park Lane a Green Street. Stiskli tlačítko domácího telefonu a jakýsi hlas je vybídl, aby za ním přišli do druhého patra. Neklidný Jonathan netrpělivě stoupal po schodech a Clara ho následovala.

Asistentka v bílém plášti jim otevřela dveře a uvedla je do čekárny. Těhotná žena ve čtvrtém měsíci čekala na výsledek sonografu, mladík s nohou v sádře si prohlížel svůj nejnovější kontrolní snímek. Když se pacientka s rukou na pásce Jonathana podezřívavě zeptala, co přesně mu schází, schovala se Clara za výtisk Timesů, který vzala z konferenčního stolku. Ve dveřích se objevil doktor Jack Seasal. Lehce Jonathanovi a Claře pokynul.

„Naléhavý případ,“ zamumlal na omluvu směrem ke svým pacientům.

„Tak mi ukažte tu vaši nádheru!“ řekl potěšeně, když je vybídl, aby vešli za ním do rentgenové místnosti.

Jonathan sňal z obrazu obal a Peterův přítel a velký milovník umění Jack Seasal se nadšeně rozplýval nad Mladou ženou v červených šatech.

„Peter nepřeháněl,“ prohlásil a nastavil vyšetřovací stůl do vodorovné polohy. „Počítám, že ho v září navštívím v Bostonu, máme tam lékařský kongres,“ dodal a pomáhal Jonathanovi umístit plátno na stůl.

Rentgenolog značkami vymezil oblast snímkování. Jistými pohyby zasunul pod stůl kazetu s citlivým filmem, nastavil generátor kolmo k ploše plátna a podal svým návštěvníkům dvě hnědé zástěry.

„To máte na ochranu před zářením!“ poučil je. „Je to předpis.“ Jonathan s Clarou nastrojení v olověných zástěrách ustoupili do kabiny. Doktor Seasal ještě naposledy ověřil své přístroje a přišel za nimi. Stiskl knoflík. Paprsek rentgenového záření prošel všemi vrstvami obrazu, aby na negativním materiálu zvláštního chemického složení odhalil některé ze záhad, které obraz skrýval.

„Počkejte tu, udělám ještě druhý snímek,“ řekl doktor a šel vyměnit kazetu.

Jonathan a Clara trpělivě čekali, než se snímky vyvolají. Doktor Seasal se vrátil za patnáct minut. Dva snímky femuru a jeden snímek pravé plíce na negatoskopu nahradil snímky, které právě vyvolal. Na snímku byl průhledný obraz Vladimírova plátna. Pohled na rentgenový snímek obrazu je pro každého znalce nebo restaurátora velmi zvláštní okamžik. Rentgenové paprsky odhalí okem neviditelnou část díla; Jonathanovi poskytly cenné informace o povaze podkladu použitého Vladimírem. Až porovná dnešní snímky se snímky ostatních obrazů téhož malíře, pak bude moci potvrdit, že plátno, na němž je namalována Mladá žena v červených šatech, má stejnou strukturu jako plátna, jež Radskin v Anglii používal.

Jak tak studoval snímek zblízka, zdálo se Jonathanovi, že něco objevil.

„Mohli byste tu prosím zhasnout?“ řekl tiše.

„To jsou opravdu jediné snímky, u kterých nebudu muset diktovat diagnózu,“ prohlásil Jack Seasal cestou k vypínači. „Nicméně od vás očekávám, že oceníte jejich výjimečnou kvalitu.“

Místnost se ponořila do šera, rušeného pouze světlem negatoskopu. Jonathanovi a Claře začala srdce tlouci ve stejném rytmu. Před jejich užaslými zraky se po stranách Mladé ženy v červených šatech objevila řada tužkou psaných poznámek.

„Co to je? Co nám tím chtěl říct?“

„Vidím jen řadu čísel a několik velkých písmen,“ odpověděla Clara stejným nechápavým tónem.

„Já také, jenomže jestli se mi podaří prokázat jeho rukopis, pak máme důkaz, který jsme potřebovali,“ řekl Jonathan tiše.

Doktor Seasal si za jejich zády odkašlal. Pacienti v čekárně už jsou určitě značně netrpěliví! Jonathan posbíral rentgenové snímky, Clara opět zabalila obraz a oba srdečně poděkovali rentgenologovi za jeho pomoc. Na odchodu mu slíbili, že Peterovi vyřídí jeho přátelské pozdravy hned, jak s ním budou mluvit.

Po návratu do galerie se posadili ke stolu s prosvětlovací deskou, u něhož Clara obvykle prohlížela diapozitivy. Prohlížením rentgenových snímků tu strávili zbytek dne. Clara metodicky překreslovala Vladimírovy poznámky do Jonathanova sešitu. Ten ji pak na chvilku opustil a šel si do tašky pro nějaké dokumenty.

Clara náhodou shodila na zem velký sešit v kroužkové vazbě. Sehnula se, aby jej zvedla, a snažila se nalistovat zpět stránku, kde Jonathan zrovna psal. Náhle se zastavila u jiné stránky. Prstem pomalu přejela po náčrtu tváře, kterou okamžitě poznala. Jonathan se vracel zpátky. Honem zavřela sešit a položila ho na stůl.

Rukou psaný nápis z velkých písmen, který Vladimír vytvořil tužkou na plátno, nedovoloval jasně určit autora. Přesto však jejich celodenní úsilí nebylo marné. Jonathan mohl analyzovat plátno, které posloužilo za podklad pro malbu. Bylo ve všech bodech shodné s těmi, která zkoumal dřív. Jeho strukturu tvořilo čtrnáct vodorovných a stejný počet svislých vláken na čtvereční centimetr, a dokonale se tak podobalo plátnům, která Vladimírovi obstarával sir Edward. To samé platilo o rámu, na němž bylo plátno napnuto. S přicházející nocí Jonathan s Clarou zavřeli galerii a rozhodli se pro procházku tichými ulicemi města.

„Chtěla bych vám poděkovat za to, co děláte,“ řekla Clara.

„Do cíle máme ještě hodně daleko,“ odpověděl Jonathan, „a spíš já bych měl poděkovat vám.“

Jak kráčeli po pustých chodnících, vysvětloval Jonathan, že bude ještě potřebovat pomoc, aby mohl svůj úkol dovést ke šťastnému konci v čase, který má k dispozici. I když je přesvědčen o autentičnosti obrazu, bude třeba provést další testy, aby mohl podat nezvratný důkaz.

Clara se zastavila v kruhu světla pouliční lampy a otočila se k němu čelem. Ráda by něco řekla, ráda by našla správná slova, jenže právě v téhle chvíli bylo ticho přesně tím, co mezi nimi mělo zavládnout. Nadechla se a znovu vykročila. Jonathan rovněž zůstal potichu. O pár metrů dál už by došli společně před hotel, kde bydlel, a pod baldachýnem nad vchodem by se rozešli. V této noční chvíli by rád prodloužil do nekonečna těch několik kroků, co jim ještě zbývalo udělat. A v tom okamžiku, v lehkém pohybu paží, svěšených podél těla, zavadily jejich ruce jedna o druhou. Clařin malíček se zachytil o jeho a ostatní prsty se jim propletly vzápětí. Dvě ruce se uprostřed londýnské noci spojily v jednu jedinou a znovu se dostavila závrať.

Přepychové křišťálové lustry osvětlovaly svými tisíci svícemi impozantní aukční síň, kde všechna místa k sezení byla obsazena. Muži v oblecích a s cylindry na hlavách se tísnili v lavicích a stáli v každičkém koutku, někteří z nich byli ve společnosti dam v širokých šatech. Na pódiu stál za pultíkem muž. Kladívko dopadlo a stará váza byla prodána. V zákulisí za ním se horečně pohybovali muži v šedých halenách. Červeným sametem čalouněný panel se otočil kolem své osy a váza zmizela ze sálu. Zřízenec ji sundal z podstavce a okamžitě ji nahradil soškou.

Muž otočil panelem a bronzová soška se objevila před zraky účastníků aukce. Jonathan s Clarou na sebe pohlédli. Bylo to poprvé, kdy se ve své nevysvětlitelné závrati střetli. Nemohli sice pronést jediné slovo, ale také necítili nic z utrpení předešlých nevolností. Právě naopak. Jak tak stáli ruku v ruce, připadalo jim, jako by jejich těla byla oproštěna od jakéhokoli věku. Jonathan přistoupil ke Claře, dívka se k němu přitiskla a on ucítil vůni její kůže. Při zvuku licitátorova kladívka sebou trhli a sál naplnilo podivné ticho. Panel se znovu otočil, soška byla odebrána a muž v šedé haleně na její místo pověsil obraz, který oba okamžitě poznali. Licitátor vzápětí oznámil aukci vrcholného díla velkého ruského malíře. Upřesnil, že dražený obraz pochází z osobní sbírky sira Edwarda Langtona, v londýnské společnosti velmi známého galeristy. Sálem prošel koncipient a vystoupil na pódium. Pod paží nesl obálku a předal ji zřízenci. Ten obálku roztrhl, přečetl si list, který byl uvnitř, a sklonil se, aby ji podal licitátorovi, jehož rysy náhle ztvrdly. Požádal mladého koncipienta, aby přistoupil blíž, a do ucha mu zašeptal otázku:

„Dal vám to do rukou osobně?“

Zřízenec pod přísahou prostým přikývnutím přitakal. Licitátor tedy zakřičel na zřízence za pódiem, aby obraz neprodleně odstranili, neboť se prý jedná o padělek! Potom ukázal prstem na muže, sedícího v poslední řadě. Tváře všech přítomných se otočily k siru Edwardovi a ten se chvatně zvedl. Jakýsi hlas zakřičel cosi o skandálu, další zase o podvodu, třetí hlas se ptal, jakým způsobem budou vyplaceni ostatní účastníci dražby. „Tohle všechno je jedna velká bouda!“ křičel čtvrtý hlas.

Ramenatý muž si razil cestu houstnoucím davem. Podařilo se mu dosáhnout dveří vedoucích na široké schodiště. Sbíhal po schodech, následován kupci, kteří do něj strkali, a vyběhl na ulici. Sál za jeho zády se vyprazdňoval.

„Rychle, rychle,“ zašeptal nějaký hlas Jonathanovi do ucha. Před sebou viděl, jak nějaký pár utíká a odnáší s sebou poslední dílo Vladimíra Radskina, zabalené do kusu látky. Ve chvíli kdy zmizeli v kulisách jiného času, závrať pominula.

Clara s Jonathanem se na sebe udiveně podívali. Žárovky pouličních lamp na pusté ulici přestaly blikat. Pomalu zvedli oči. Na průčelí budovy, před níž se jejich ruce setkaly, pravil do bílého kamene vyrytý nápis: ‚Zde v 19. století sídlila aukční síň Mayfairského hrabství.‘

7

Peter zavíral dveře kanceláře, když zazvonil telefon. Vrátil se zpátky a stiskl tlačítko hlasitého příposlechu. Přál si s ním hovořit pan Gardner; bez váhání hovor přijal.

„U tebe už musí být hrozně pozdě,“ řekl a postavil si aktovku k nohám. „Už jsem se chystal odejít.“

Jonathan ho informoval o postupu svého pátrání. Autentifikoval podklad obrazu, jenže se mu zatím nepodařilo přijít na smysl poznámek, které malíř ukryl pod malbu, a k jeho velké lítosti nápis velkými písmeny neumožňoval přesnou identifikaci. Jonathan potřeboval přítelovu pomoc. Testy, jež hodlal provést, vyžadovaly technické prostředky, které mělo k dispozici jen velmi málo soukromých laboratoří. Peter měl jistý nápad. Měl jeden kontakt v Paříži a ten by jim mohl být nápomocen.

Ještě než zavěsil, pochlubil se Peter objevem, který učinil při prohrabování londýnských archivů. Novinový článek z června roku 1867, o jehož existenci neměli doposud tušení, se zmiňoval o skandálu během jedné aukce. Novinář však neuváděl žádné podrobnosti.

„Redaktorovi společenské rubriky šlo spíše o to, aby poškodil reputaci toho tvého galeristy,“ řekl Peter.

„Já si z několika důvodů myslím, že obraz byl ukraden právě toho dne,“ odpověděl Jonathan. „V každém případě byl obratně odcizen ještě před tím, než byl představen veřejnosti.“

„Udělal to sir Edward?“ zeptal se Peter.

„Ne, to nebyl on, kdo zabalil obraz do kusu látky.“

„O čem to mluvíš?“ nechápal Peter.

„To je trošku složitější. Já ti to vysvětlím.“

„Každopádně to nebylo v jeho zájmu,“ pokračoval Peter. „Prodej by dodal jeho sbírce úctyhodnou cenu, a to ti říká někdo, kdo tomu rozumí.“

„Já si myslím, že bohatství, kterým se pyšnil, už bylo v té době dávno pryč,“ soudil Jonathan.

Peter se zaraženě zeptal: „Kde jsi k takovým informacím přišel?“

„Kamaráde, to je na dlouhé povídání a nemyslím si, že bys měl chuť si to poslechnout. Sir Edward možná nebyl takový gentleman, jak jsme si oba mysleli,“ dodal Jonathan. „Podařilo se ti zjistit něco o jeho překotném odjezdu do Ameriky?“

„Jenom hrozně málo. Ale s tou překotností jsi to řekl dobře. Nevím, co se mu přihodilo, ale ten samý článek se zmiňuje o tom, že téhož večera, kdy se konala aukce, lidé jeho dům doslova vyrabovali. Policie je musela odtamtud vyhnat, aby to tam nezapálili. Co se jeho týká, už se nikdy neobjevil.“

Předešlého dne zašel Peter do archivu starého bostonského přístavu. Prošel si seznamy cestujících, kteří v té době emigrovali z Anglie. Briga na cestě z Manchesteru se před plavbou přes Atlantik zastavila v Londýně. Přistála tam v den, který odpovídá době, kdy se sir Edward mohl nacházet na její palubě.

„Bohužel pro nás nebyl na palubě nikdo jménem Langton,“ pokračoval Peter. „Třikrát jsem si to ověřil, ale při tom jsem objevil něco legračního. Jiná rodina, co v Americe vystoupila z téhle lodě, se na městském imigračním úřadě zapsala pod jménem Waltonovi.“

„A co je na tom legračního?“ zeptal se Jonathan a čmáral si při tom na kousek papíru.

„Nic! Ale jak sám uvidíš, je dojemné najít stopu vlastních kořenů nebo nějakých vzdálených příbuzných. Waltonová je doslova a do písmene rodné příjmení Anny, tvé budoucí manželky!“

Černá tužka v Jonathanově ruce praskla. Nastalo dlouhé ticho. Peter na něj z druhého konce linky několikrát volal, nervózně mačkal vidlici, ale Jonathan neodpovídal. Když pokládal sluchátko, říkal si, jak mohl Jonathan tvrdit, že obraz byl zabalen do kusu látky?

—

Jonathan a Clara opustili Londýn brzy po poledni. Peter jim na pozdní odpoledne sjednal schůzku se svým kontaktem v Paříži. Do doby, než bude autorství obrazu potvrzeno, nemohou pojišťovny požadovat, aby plátno cestovalo pod zvýšenou ochranou. Ostatně ten kratičký čas, co měli k dispozici, to ani neumožňoval. Clara zabalila obraz do látky a vložila jej do koženého pouzdra.

Taxík je vyložil na letišti v City. Na eskalátoru, unášejícím je do prvního patra terminálu, jel Jonathan za Clarou a kochal se její postavou. Čekání na odlet si krátili v kavárně vysoko nad ranvejemi. Seděli hned u prosklené stěny, a tak mohli pohodlně sledovat malá obchodní trysková letadla, která startovala v pravidelných intervalech. Jonathan šel do baru koupit Claře občerstvení. Opíral se lokty o pult a myslel nejprve na Petera, potom na Vladimíra a nakonec se ptal sám sebe, co ho ve skutečnosti žene do tohoto bláznivého dostihu. Vrátil se ke stolku, posadil se a díval se na Claru.

„Mám na vás dvě otázky,“ začal. „Nemusíte mi ale odpovídat.“

„Začněte tedy tou první!“ řekla a zvedla sklenici k ústům.

„Jak se ty obrazy dostaly až k vám?“

„Visely na zdi, když moje babička koupila usedlost, ale Mladou ženu v červených šatech jsem objevila já.“

Clara mu vylíčila okolnosti, za jakých ten objev učinila. Před několika lety se rozhodla přestavět podkroví domu. Jelikož konstrukce krovu byla památkově chráněna, musela dlouho čekat na stavební povolení. Její žádost však byla zamítnuta, a Clara se rozhodla od projektu ustoupit. Jenže zvuk staré, v noci praskající podlahy jí nepředstavitelně vadil. Místní tesař pan Wallace měl Claru velmi rád a tak se uvolil, že podlahu potají rozebere, vymění polštáře a na ně znovu položí původní prkna. Jen co se ve spárách opět usadí prach, ani inspektor z památkového úřadu nic nepozná. Jednoho dne pro ni tesař přišel, musí se prý na něco podívat. Clara ho následovala až nahoru pod střechu. Mezi dvěma polštáři podlahy tam tesař našel schovanou dřevěnou metr dlouhou a metr širokou bednu. Spolu s Clarou ji vytáhli ze skrýše a položili na tesařskou kozu. Mladá žena v červených šatech zabalená do šedé deky se vynořila z minulosti a Clara okamžitě poznala, kdo je jejím autorem.

Její vyprávění přerušil hlas z reproduktoru. Odbavování letu začalo. Před kontrolním stanovištěm se objímal jakýsi pár. Žena cestovala sama. Když prošla na druhou stranu bezpečnostního rámu, muž jí něžně zamával. Žena zmizela v ohybu chodby a mužova paže zůstala ještě nějakou dobu viset ve vzduchu. Jonathan sledoval, jak muž smutně odchází k eskalátorům. Zamyšleně dohonil Claru, kráčející k východu číslo 5.

Za tři čtvrtě hodiny přistál City Jet společnosti Air France v Paříži. Díky dokladům z galerie bez potíží prošli francouzskou celní kontrolou. Jonathan rezervoval dva pokoje v hotelové rezidenci na začátku avenue Bugeaud. Složili tam zavazadla, obraz uložili do hotelového trezoru a čekali, až nastane večer. Sylvie Leroyová, přední pracovnice Centra francouzských muzeí pro výzkum a restaurování, přišla za nimi do hotelového baru zkraje večera. Usadili se k diskrétnímu stolu pod úzkým dřevěným schodištěm. Jeho stupně šroubovitě stoupaly vzhůru ke spojovací chodbě, lemované knihovnou. Sylvie Leroyová Claru i Jonathana pozorně vyslechla a pak se s nimi posadila do malého salonu, oddělujícího pokoje jejich luxusního apartmá. Clara rozepnula suchý zip koženého pouzdra, vybalila obraz a postavila ho na okenní parapet.

„Je přenádherný,“ šeptla mladá vědecká pracovnice dokonalou angličtinou.

Dlouhou dobu obraz studovala a pak se odevzdaně posadila do jednoho z křesel.

„Je mi líto, ale bohužel pro vás nemohu nic udělat. Už jsem to včera vysvětlovala Peterovi do telefonu. Laboratoře v Louvru se zabývají pouze a výhradně díly, která zajímají Francouzské národní muzeum. Pro soukromý sektor zásadně nepracujeme. Bez výslovného souhlasu někoho ze správy sbírek vám nemohu dát naše vybavení k dispozici.“

„To naprosto chápu,“ řekl Jonathan.

„Jenže já to nechápu,“ vložila se do hovoru Clara. „Přiletěli jsme z Londýna, zbývá nám sotva čtrnáct dní na to, abychom potvrdili autorství toho obrazu, a vy máte k dispozici veškeré potřebné prostředky.“

„Slečno,“ odtušila Sylvie Leroyová, „problémy obchodu s výtvarnými díly se nás vůbec netýkají.“

„Jenomže tady jde přece o umění, a ne o obchod,“ vyhrkla Clara energicky. „Bojujeme za to, aby vrcholné dílo jednoho malíře bylo tomu umělci připsáno, ne za to, aby tenhle obraz překonal všechny světové rekordy v aukční síni!“

Sylvie Leroyová si odkašlala a usmála se.

„Nemusíte jít na mne tak zhurta, vždyť mi vás přece doporučil Peter!“

„Clara má pravdu. Já jsem znalec, ne obchodník,“ dodal Jonathan.

„Já vím, kdo jste, pane Gardnere, předchází vás váš věhlas. O vaše práce se hodně zajímám a některé z nich mi byly velmi užitečné. Dokonce jsem se zúčastnila vaší přednášky v Miami. Právě tam jsem se seznámila s vaším přítelem Peterem, dokonce jsem s ním byla na pozdní večeři, ale nepoštěstilo se mi se s vámi setkat. Vy už jste byl pryč.“

Sylvie Leroyová se zvedla a potřásla Claře rukou.

„Jsem velmi ráda, že jsem vás poznala,“ řekla Jonathanovi, když opouštěla salonek.

Dveře se za ní zavřely a Clara se zeptala:

„A co podnikneme teď?“

„Vzhledem k tomu, že potřebuji zařízení pro infračervenou fotografii, spektrometr s plazmovou lampou a bodový elektronový mikroskop, tak procházka Paříží bude asi to nejlepší, co můžeme udělat. A mám takový drobný nápad, kam bychom měli jít.“

Taxík uháněl po silnicích, vedoucích po navigacích řeky. V prodloužení mostu u Trocadéra zářila tisíci světel Eiffelova věž a odrážela se v klidné hladině Seiny. Zlatá kopule Invalidovny se třpytila v teple letního večera. Taxík je vyložil před pavilonem Oranžérie. Mezi dvěma fontánami na náměstí Svornosti bloudil bez cíle osamělý muž. Z kamenných úst soch proudila mohutnými prameny voda. Clara s Jonathanem mlčky kráčeli po nábřeží. Když procházeli kolem zahrad Tuilerií a očima sledovali aleje stromů, táhnoucí se po jejich levici, vzpomněl si Jonathan na zahrady Boboli.

„Půjdeme se taky projít kolem řeky, až budeme v Bostonu?“ zeptala se Clara.

„To vám slibuji,“ prohlásil Jonathan.

Prošli kolem Lví brány. Pod jejich nohama se v podzemních prostorách pod nádvořím Louvru rozkládaly laboratoře a dílny restaurátorů Francouzského národního muzea.

—

Sylvie Leroyová právě scházela do stanice metra, když jí zazvonil mobil. Zastavila se na horním konci schodiště a hrabala se v kabelce. Sotva přijala hovor, zeptal se jí Peterův hlas, jak v tom nejromantičtějším městě na světě může být bez něho.

—

Anna stála u malířského stojanu a prováděla poslední úpravy obrazu. Malinko couvla, aby se pokochala svou prací. Místností se rozlehl sled tichých pípnutí. Odložila štětec do keramické nádoby a šla se posadit za pracovní stůl, přistavený k jednomu z oken na konci ateliéru. Usadila se k počítači, na klávesnici vyťukala své osobní heslo a do čtečky vsunula magnetickou kartu. Vzápětí se na monitoru objevila série fotografií. Na první z nich, pořízené z ulice, byli zachyceni Jonathan s Clarou, jak v galerii na Albermarle Street bok po boku pozorují nějaký obraz, na druhé fotografii dodávalo chabé světlo pouličních lamp oranžový nádech liduprázdné úzké uličce, ale pohledy, jež na sebe Clara s Jonathanem upírali, nepřipouštěly žádné pochyby. Na třetím snímku se Jonathan a Clara procházeli v zahradách anglického panského sídla. Na dvou dalších fotografiích spolu seděli za výlohou kavárny a posléze stáli tváří v tvář pod baldachýnem před vchodem do hotelu Dorchester. Na šesté fotografii se Jonathan opíral o barový pult na letišti a Clara seděla u stolku poblíž prosklené stěny vysoko nad letištní plochou. Snímek byl tak ostrý, že se daly dokonce rozeznat detaily právě přistávajícího letadla. V rohu monitoru blikala ikonka obálky. Anna stáhla dokument, připojený k mailu. Další série digitálních fotografií se v jejím počítači připojila k těm již uloženým. Anna si je prohlížela. V Paříži na avenue Bugeaud sestupoval Jonathan s Clarou po schodech hotelové rezidence. Poslední snímek je zachytil, jak nastupují do taxíku. Snímek byl pořízen ve 21 hodin a 12 minut. Anna zvedla sluchátko a vyťukala místní číslo. Vzápětí se ve sluchátku ozval hlas. „Jsou dokonalé, že?“

„Jo,“ zamručela Anna. „Začíná to nabývat tvar.“

„Nebuď příliš optimistická. Obávám se, že je to přesně tak, jak říkáš: nejde to kupředu tak rychle. Cožpak jsem ti vždycky neříkala, že tenhle člověk je strašně pomalý?“

„Alice!“ okřikla ji Anna.

„No dobře, to je jenom můj osobní názor a jenom jsem ti ho sdělila,“ pokračoval hlas ve sluchátku. „To nic nemění na tom, že nám už zbývají jen tři týdny, abychom dosáhly svého, a nesmíme dopustit, aby to vzdali. Je to trochu riskantní, ale mám takový dojem, že budou potřebovat trochu postrčit.“

„Co máš za lubem?“ zeptala se Anna.

„Mám ve Francii pár kontaktů na správných místech. Víc vědět nemusíš. Půjdeme spolu zítra na oběd?“

„Jistě,“ řekla Anna a zavěsila.

Ruka na druhé straně linky položila sluchátko. Na prstě jí svítil diamant.

—

Clara a Jonathan kráčeli po Lávce umění. Vysoko na obloze visel dorůstající měsíc.

„Jste nervózní?“ zeptala se.

„Nemohu přijít na to, jak stihnu včas prokázat autentičnost toho obrazu.“

„Vy přeci věříte, že ho namaloval Vladimír!“

„Tím jsem si jistý!“

„A vaše přesvědčení stačit nebude?“

„Peterovým šéfům budu muset dát nějaké záruky. Oni také dávají v sázku svou pověst. Kdyby byla autentičnost obrazu zpochybněna po aukci, byli by za to vůči kupci přímo odpovědní a museli by mu vyplatit finanční náhradu. Teď hovoříme v řádech milionů dolarů. Musím mít nezvratné důkazy. Je nutné, abych mohl provést testy, které potřebuji.“

„Jak to chcete provést, když dveře laboratoří v Louvru jsou pro nás zamčené?“

„Nemám nejmenší tušení. Obvykle spolupracuji se soukromými laboratořemi, jenomže ty jsou zavalené prací a jejich služby si člověk musí rezervovat celé měsíce dopředu.“

Jonathan nenáviděl pesimismus, který se ho právě zmocňoval. Jeho úkol se stal životně důležitým. Kdyby potvrdil pravost obrazu, vysekal by Petera z profesně zapeklité situace a Vladimíru Radskinovi by konečně zajistil skutečné uznání. Dokonce ještě víc: možná by konečně pochopil něco z onoho podivného jevu, bránícího mu vzít Claru za ruku, aniž by se kolem něj v té chvíli zatočil svět. Jeho ruka se pomalu přiblížila ke Clařině tváři a naznačila pohlazení, aniž by se jí dotkla.

„Kdybyste jen věděla, jak rád bych to udělal,“ řekl.

Clara ucouvla a obrátila se, aby stála tváří k řece. Opřela se o zábradlí. Vlasy jí čechral lehký větřík.

„Já taky,“ zašeptala s pohledem upřeným na tekoucí Seinu.

Ozvalo se zvonění Jonathanova mobilu. Okamžitě poznal hlas Sylvie Leroyové.

„Nevím, jak jste toho docílil, pane Gardnere, ale musím uznat, že máte velmi vlivné známosti. Zítra ráno vás očekávám v laboratoři. Vchod je z nádvoří Louvru hned za Lví bránou. Buďte tam v sedm hodin,“ dodala a zavěsila.

Peter má nepochybně naprosto výjimečné kontakty, pomyslel si Jonathan.

—

V tuto ranní hodinu bylo ještě Centrum francouzských muzeí pro výzkum a restaurování zavřené. Jonathan s Clarou sestoupili po schodech vedoucích do podzemní části Louvru. Sylvie Leroyová je očekávala za neprůstřelným sklem dveří laboratoře. Přejela svoji identifikační kartou přes čtečku a posuvné dveře okamžitě zajely do zdi. Jonathan jí stiskl ruku a ona je vybídla, aby ji následovali.

Laboratoře byly nepředstavitelně moderní. Dlouhé kovové lávky se táhly nad rozlehlými sály, v nichž přes den pracovali vědci, technici a restaurátoři. Na nejrůznějších programech této organizace se podílelo sto šedesát lidí. Výzkumníci z Centra, autoři těch nejmodernějších technologií v oboru a strážci velké části paměti civilizace, zasvětili svůj život tomu, aby analyzovali, identifikovali, restaurovali, inventarizovali a chránili nejskvělejší díla kulturního bohatství národa.

Nebýt tak skromné, mohly by se týmy Centra pyšnit množstvím rozsáhlých kompetencí. Databáze sestavené v průběhu let byly uznávány a využívány po celém světě. S Centrem spolupracovala řada evropských i národních institucí. Na konci chodby je očekával Francois Hébrard, vedoucí sekce obrazů. I on nyní přiložil svoji identifikační kartu na čtečku a těžké, servomotorem ovládané dveře oddělení analýz se pomalu otevřely. Clara a Jonathan vstoupili do jedné z nejtajnějších laboratoří světa. Po obou stranách dlouhé chodby se nacházely prostorné sály, výtah ze skla a oceli uprostřed chodby umožňoval přístup do kanceláří v horním patře. Přes skleněné stěny mohli spatřit nazelenalé světlo řady monitorů. Jonathan s Clarou vstoupili do sálu, jehož výška byla udivující. Po kolejích se tu pohyboval obrovský měchový fotografický přístroj. Pracovníci laboratoře upevnili obraz na malířský stojan a dlouho malbu Vladimíra Radskina studovali. Přes veškeré technické vymoženosti, jimiž disponovali, nikdy neztráceli ze zřetele to, že nesmí narušit fyzickou integritu díla. Technik, pořizující snímky, umístil kolem plátna světelné rampy. Mladá žena v červených šatech bude fotografována v přímém, potom v ultrafialovém a nakonec v infračerveném světle.

Tyto zvláštní snímky umožní prokázat existenci kresby v podkladové vrstvě, případné přemalování obrazu anebo restaurátorské zásahy, provedené v průběhu let. Infračervená spektrometrie nepřinesla uspokojivé výsledky. Aby odhalili tajemství obrazu, museli se nejprve pokusit oddělit jeho jednotlivé prvky. Během dopoledne bylo provedeno několik mikroodběrů a nejrůznější vzorky, ne větší nežli špendlíková hlavička, byly podrobeny analýze metodou plynové chromatografie. Tento chytrý přístroj umožňoval izolovat jednotlivé molekuly, z nichž se malba skládala. Sotva měli první výsledky, zadal je Francois Hébrard do terminálu počítačové sítě. O pár minut později začala bzučet tiskárna. Před zraky se jim objevovalo udivující množství čar a grafů. Jeden z vědců ihned zahájil srovnávání. Celou laboratoř postupně zachvacovala horečka. Z druhé strany plátna se Mladá žena v červených šatech, jejíž obličej nikdo neviděl, musela usmívat tomu, co způsobila. Od chvíle, kdy se tu objevila, počet přítomných vědců neustále narůstal.

Nejpodivnější přístroj, jímž bude obraz zkoumán, umožní změřit jeho barvy. Přestože se gonio-spektro-foto-kolorimetr podobal spíš staré filmové promítačce, byl to naprosto dokonalý přístroj a výsledky vyplivl za necelou minutu. Francois Hébrard je popadl, dvakrát po sobě si je přečetl a podal list Sylvii Leroyové. Oba se na sebe zaraženě podívali. Sylvie mu cosi pošeptala do ucha. Hébrard vypadal, že váhá, potom pokrčil rameny, zvedl sluchátko telefonu a vyťukal čtyřciferné číslo.

„Náš Rychlík je připraven?“ zeptal se rozhodným hlasem.

Počkal na odpověď a spokojeně zavěsil. Pak vzal Jonathana za paži a odváděl ho s sebou. Prošli dalšími bezpečnostními dveřmi a ocitli se v podivuhodném komplexu. Betonová vstupní chodba tvořila podivný labyrint.

„Tímto způsobem se chráníme před atomy,“ řekl tiše Hébrard. „Nejsou dost fikané na to, aby si našly cestu ven!“

Na konci klikaté chodby došli do obrovské místnosti, kde byl instalován urychlovač částic. Desítky trubek se tu proplétaly podle logiky, jíž rozumělo jen několik málo vědců a techniků. Urychlovač částic, chlouba celého Centra, bylo jediné zařízení svého druhu na světě, naprosto zasvěcené službám kulturního dědictví národa. Když byly vzorky na svém místě, usadili se Jonathan s Clarou v sousední místnosti před počítačové terminály zaznamenávající postup všech analýz, které urychlovač na Mladé ženě v červených šatech prováděl.

Den končil. Francois Hébrard za psacím stolem pročítal spis, který měl před sebou. Jonathan a Clara seděli naproti němu a třásli se nedočkavostí jako rodiče čekající na výrok pediatra. Výsledky byly překvapivé. Vladimírem používané přírodní materiály byly velice různorodé. Oleje, vosky, pryskyřice, pigmenty… Jejich chemické složení bylo neuvěřitelně složité. V této chvíli nemohli odborníci z Louvru jednoznačně určit složení pigmentu tvořícího červeň ženiných šatů. Jejich živá barva byla udivující. Navzdory veškerému očekávání vypadal obraz, který nikdy nebyl restaurován, že na něm zub času nezanechal sebemenší stopu.

„Já vážně nevím, co bych vám řekl,“ uzavřel Hébrard. „Kdybychom tu všichni nebyli okouzleni rozmanitostí Radskinovy malířské techniky, řekl bych, že tenhle obraz je dílem nějakého geniálního chemika.“

Hébrard ještě nikdy ve své kariéře něco takového neviděl.

„Na plátně se nachází vrstva laku takového složení, jaké neznáme a hlavně kterému nerozumíme!“ dodal Hébrard.

Mladá žena v červených šatech popírala veškeré zákony stárnutí. K rozluštění záhady, stojící před pracovníky Centra, nestačilo spokojit se se zvláštními podmínkami konzervace obrazu. Když Jonathan opouštěl laboratoře, přemítal nad tím, co Vladimír udělal, aby čas jeho dílo spíše krášlil, než aby je poškozoval.

„Znám jediný recept, který dává stáří krásu,“ prohlásila Clara cestou po schodech. „Tím receptem je hluboký cit!“

Rozhodli se ukončit svůj pobyt v Paříži a měli právě tak čas vyzvednout si věci v hotelu. Cestou na letiště zavolal Jonathan Peterovi, aby mu sdělil, jak den probíhal. Když chválil Petera za to, jak skvěle zařídil tu neuvěřitelnou audienci v Louvru, vypadal Peter udiveně.

„Potřetí a naposled ti přísahám, že jsem celou noc prospal se svou vlastní ješitností pod polštářem. Sylvie Leroyová mě včera telefonicky poslala do háje!“

A zavěsil.

S počínajícím soumrakem přistálo letadlo, přivážející Claru a Jonathana do Londýna, na malém letišti v City.

8

Mladá žena v červených šatech odpočívala zabalená do šedého obalu v taxíku jedoucím směrem do centra města. Jonathan vyložil Claru před Notting Hill na Westbourne Crove.

„Pojďte, přece nebudete večeřet sám v hotelu,“ pozvala ho.

Vystoupali nahoru po schodech a zůstali stát před vylomenými dveřmi Clařina bytu. Jonathan jí přikázal, aby sešla až dolů na ulici, dokud nezjistí, že je v bytě bezpečno, a nepřijde pro ni, jenomže přesně jak očekával, Clara vešla do bytu první. Obývací pokoj vypadal neporušený a ani v ložnici nebyl žádný nepořádek.

O chvíli později seděli v malé kuchyňce, zatímco v bytě pracovala policie. Technici nenašli jediný otisk prstu. Nic nebylo ukradeno; komisař soudil, že lupiče zřejmě někdo vyrušil ještě dřív, než se mohli dostat dovnitř. Clara si myslela opak – některé věci nebyly na svých místech. Ukázala na lampičku na nočním stolku, posunutou o několik centimetrů, a také stínidlo na lampě v obývacím pokoji mělo trochu jiný sklon. Policisté sepsali protokol a nechali Jonathana s Clarou o samotě.

„Cítila byste se bezpečněji, kdybych tu zůstal do rána?“ zeptal se Jonathan. „Přespal bych na pohovce v obývacím pokoji.“

„Ne, jenom si sbalím pár věcí a odjedu na venkov.“

„Představa, že teď v noci pojedete sama, se mi moc nezamlouvá. Prší a už je pozdě.“

„Znám tu cestu zpaměti, můžete být klidný.“

Jenže Jonathan věděl, že nebude mít klid, dokud Clara nedorazí do cíle. A pomyšlení, že tam bude sama, se mu také příliš nelíbilo, což jí odhodlaně řekl. Clara sledovala, jak si sám pro sebe něco mumlá, a tvář se jí rozjasnila.

„Ruce máte složené za zády, oči máte ještě přimhouřenější než obvykle, a ve tváři máte výraz jako uražené pětileté děcko, takže mám pocit, že nemáme na vybranou. Pojedete se mnou!“

Clara zamířila do ložnice a vytáhla zásuvku prádelníku. Zaraženě vytáhla hromádku svetrů a pak ještě druhou.

„Ti zloději jsou vážně padlí na hlavu!“ zakřičela na Jonathana, čekajícího v předsíni.

Strčil hlavu do dveří.

„Ukradli mi moje výsledky!“

„Jaké výsledky?“ zajímal se Jonathan.

„Minulý týden jsem si nechala udělat krevní obraz. Nechápu, k čemu jim něco takového může být dobré!“

„Možná máte nějaký fanklub!“

„Jo, to bude asi ono. Ti chlapi jsou prostě naprostí cvoci, to je celé!“

Jonathanovi se podařilo zprovoznit zámek, aby dveře aspoň jakž takž držely zavřené, a pak i s Mladou ženou v červených šatech pod paží sešli na ulici. Sotva se ocitli na chodníku, Jonathan se zarazil a obrátil se na Claru.

„Obávám se, že do vašeho malého austina se všichni tři nevejdeme!“

Clara neodpověděla a táhla ho dozadu za dům. Staré stáje ve slepé ulici s ošlapanými dlaždicemi byly přestavěny na hezké domy s rozkvetlými fasádami. Clara otevřela vrata jedné garáže a stiskla knoflík na malé krabičce ve své kapse. V boxu zablikala směrová světla landroveru.

„Mám vám s ním pomoct do kufru?“ zeptala se a zároveň otevírala zadní dveře terénního vozu.

Jonathan se nezmýlil. Jen co sjeli z dálnice, spustil se hustý liják. Silnice pod pneumatikami terénního vozu se leskla a stěrače jen stěží zvládaly přívaly vody na čelním skle. Hospoda za rozcestím se ztrácela v temné noci a podél cestičky, mizící v podrostu, se vytvářely hluboké stružky. Vozovka byla čím dál tím víc kluzká a terénní vůz se kymácel a klouzal v bahně. Jonathan se držel madla nad dveřmi. Clara pevně svírala volant a bojovala s větrem, snažícím se srazit vůz na krajnici. Poryvy větru byly slyšet až do kabiny. Konečně se v paprscích světel reflektorů odrazily kmeny vysokých stromů. Mřížová brána usedlosti byla otevřená.

„Zaparkuju na dvoře,“ řekla Clara hodně nahlas. „Půjdu otevřít kuchyňské dveře a vy přeběhnete s obrazem dovnitř.“

„Dejte mi klíč,“ požádal ji Jonathan.

„Ne,“ trvala na svém Clara. „Zámek jde ztuha a vy nevíte, jak na něj. Věřte mi.“

Štěrk zaskřípěl pod koly a Clara zastavila vůz. Musela se opřít vší silou do dveří, aby je otevřela, a chvatně vyskočila ven. Jen co otevřela vstupní dveře, otočila se k Jonathanovi a pokynula mu, aby ji následoval.

Jonathan vystoupil z vozu a zamířil ke kufru auta. „Honem, honem, pospěšte si!“ křičela na něj Clara na prahu dveří.

Krev mu ztuhla v žilách. Sehnutý dovnitř kabiny se zahleděl na svoji ruku, svírající plátno v šedé dece, a když Clara znovu zavolala do noční tmy: „Honem, honem, pospěšte si!“, poznal hlas, který slýchal ve svých závratích. Odstrčil obraz k zadnímu sedadlu, zabouchl zadní dvířka vozu a ve světle reflektorů pomalu kráčel k domu. Clara ho zaraženě sledovala a déšť jí stékal po tvářích. V Jonathanových očích poznala pravdu a pospíšila mu v ústrety.

„Věříš, že se můžeme milovat tak silně, že ani smrt nevymaže naši paměť? Věříš, že je možné, že nás naše láska přežila a znovu nás vzkřísila k životu? Věříš, že čas může navždy spojit ty, kdo se milovali dostatečně silně na to, aby ho neztratili? Věříš tomu, Claro?“

„Věřím, že jsem do tebe zamilovaná,“ odpověděla a položila si hlavu na jeho rameno.

Jonathan ji sevřel v náručí a Clara mu zašeptala do ucha:

„Dokonce i na hranici mezi světlem a stínem.“

Políbili se, stejně upřímní ve své věčnosti, jako bývá rodící se cit. Topol se kýval ve větru, okenice na oknech domu se jedna po druhé otevíraly a vše kolem nich se pomalu proměňovalo. Nahoře pod střechou se usmíval Vladimírův stín.

Kožené vazby knih na stole v knihovně náhle nebyly popraskané. Leštěné dřevo schodiště zářilo ve světle, jež francouzskými okny salonu posílal dovnitř měsíc. Tapisérie v Clařině pokoji nahoře v patře znovu nabraly své původní barvy. Sukně jí sklouzla dolů po stehnech. Přistoupila k Jonathanovi a přitiskla se k němu. Milovali se až do úsvitu.

Do místnosti vstoupil den. Clara se zahrabala do pokrývky, kterou jí Jonathan přetáhl přes ramena. Rukou ho poslepu hledala. Protáhla se a otevřela oči. Místo, kde Jonathan spal, bylo prázdné. Prudce se posadila. Usedlost už zase vypadala jako obvykle. Clara vyskočila z postele a nahá vykročila do začínajícího dne. Opatrně došla k oknu a podívala se dolů na dvůr. Když jí Jonathan zlehka pokynul rukou, honem uskočila stranou a zahalila se do závěsu.

Jonathan se usmál, otočil se na podpatku a vešel do kuchyně. Clara tam za ním přišla, oblečená do županu. Jonathan se točil kolem sporáku. Kuchyně příjemně voněla rozpečeným chlebem. Kávovou lžičkou rozprostřel pěnu teplého mléka po kávové hladině a posypal ji čokoládou. Kouřící hrnek postavil před Claru. „Cappuccino bez cukru!“

Ještě omámená spánkem ponořila Clara špičku nosu do hrnku a pak si lokla kávy.

Potom se nesměle zeptala: „Viděl jsi mě stát v okně?“

„To rozhodně ne,“ pospíšil si s odpovědí Jonathan a bojoval při tom s krajíčkem chleba, zablokovaným v topinkovači. „A navíc bych si nedovolil se na tebe dívat, v současnosti mezi námi ještě k ničemu nedošlo.“

„To nebylo moc vtipné,“ zabručela.

Jonathan zatoužil položit jí ruce na ramena, ale potom couvl.

„Já vím, že to není moc vtipné, ale bylo by fajn pochopit, co se to s námi děje.“

„Máš adresu na nějakého dobrého specialistu? Nechci být pesimista, ale obávám se, že vesnický doktor by nás nechal oba dva zavřít do blázince, kdybychom se mu svěřili s našimi příznaky!“

Jonathan hodil do výlevky spálenou topinku a popálil si při tom prsty.

„Máš ruce složené za zády, tvůj výraz obličeje sice nevidím, ale klidně bych se vsadila, že mhouříš oči. Na co myslíš?“ zeptala se Clara.

„Na jedné konferenci jsem potkal ženu, která by nám mohla pomoct.“

„Co to bylo za ženu?“ zajímala se Clara.

„Profesorka na univerzitě v Yale, neměl by pro mne být problém najít ji. V pátek ráno předložím svou zprávu pánům v Christie’s a ještě ten samý večer odletím.“

„Vrátíš se do Států?“

Jonathan se obrátil a Clara už dále nenaléhala. Záležitost, kterou si musel ve svém životě dát do pořádku, byla jen a jen jeho záležitostí. Aby mohli žít spolu, museli se nejprve rozejít.

Jonathan strávil zbytek dopoledne u Mladé ženy v červených šatech. V poledne se vrátil do Londýna a zavřel se v hotelovém pokoji, aby sepsal svou zprávu.

Clara za ním přijela večer. Právě v okamžiku, kdy se chystal poslat Peterovi mail, zeptala se ho okázale, zda si je jist tím, co dělá. Rozbor pigmentů nepřinesl přesvědčivé výsledky stejně jako zkoušky v laboratořích muzea v Louvrů nepředložily žádný nevyvratitelný důkaz. Ovšem Jonathan, jenž studiu díla Vladimíra Radskina zasvětil celý svůj život, identifikoval techniku, použitou při vzniku obrazu, tahy štětce i skladbu plátna, sloužícího za podklad obrazu. Jeho přesvědčení mu stačilo, aby zvážil riziko, které se chystal podstoupit. Přestože chybí přesvědčivý důkaz, dá zakrátko před svými kolegy všanc svou odbornou pověst. V pátek ráno předá Peterovým společníkům potvrzení pravosti obrazu Mladá žena v červených šatech, předpisově podepsané vlastní rukou. Pohlédl na Claru a stiskl klávesu. O necelých pět vteřin později se na Peterově monitoru, stejně jako na monitorech všech členů vedení společnosti Christie’s, rozblikala malinká obálka.

Druhého dne večer vyložila Clara Jonathana před terminálem číslo 4 na letišti Heathrow. Požádal ji, aby ho nedoprovázela až k bezpečnostní kontrole. S těžkým srdcem se oba rozloučili.

Zatímco Clařin vůz uháněl po anglické venkovské silnici, zanechávalo letadlo za sebou na nebi dlouhou bílou stopu. Té noci tiskly rotačky tiskáren deníků New York Times, Boston Globe a Figaro velkými písmeny titulky typu:

AUTORSTVÍ POSLEDNÍHO DÍLA VELKÉHO RUSKÉHO MALÍŘE BYLO PRÁVĚ POTVRZENO

Vrcholné dílo malíře Vladimíra Radskina, zmizelé zhruba před sto čtyřiceti lety, se vynořilo na světlo. Autentičnost obrazu potvrdil věhlasný znalec Jonathan Gardner. Tento obraz by měl být zlatým hřebem prestižní aukce, uspořádané aukční síní Christie’s 21. června letošního roku pod vedením Petera Gwela.

Podobný článek z pera redaktora umělecké rubriky deníku Corriere della Sera byl doslova převzat prvními stranami třech mezinárodních uměleckých magazínů. Šest evropských televizních kanálů a dvě americké televizní sítě se rozhodly vyslat na místo aukce své štáby.

—

Jonathan dorazil do Bostonu pozdě odpoledne. Sotva si zapnul mobil, zjistil, že má zcela zaplněnou hlasovou schránku. Taxík ho vysadil ve starém přístavu. Usadil se ke stolku na terase kavárny, kde tolikrát sedávali s Peterem. Vytočil jeho číslo.

„Jsi si jistý tím, co děláš?“ zeptal se ho nejlepší přítel. „Není to jenom nějaký ztřeštěný nápad?“

Jonathan si přitiskl sluchátko na ucho.

„Petere, kdybys jen mohl pochopit, co se mi přihodilo.“

„Tak to chceš po mně moc, kamaráde! Chápat tvoje milostné pocity, to jo. Ale chápat takovou fantasmagorickou historku, jakou jsi mi předhodil, tak to tedy ne! Nechci to ani slyšet a uděláš mi hroznou radost, když to nebudeš vykládat vůbec nikomu a hlavně ne Anně. Bylo by docela fajn, kdyby se nerozběhla po celém městě a všude nevykládala, že jsi šílenec a že by tě měli zavřít do cvokárny. Zvlášť, když do aukce zbývají tři týdny.“

„Ta aukce je mi úplně fuk, Petere.“

„No vždyť říkám, že v tom pěkně lítáš! Byl bych rád, kdyby ses nechal pořádně prohlídnout, protože ti možná v hlavě praskla nějaká cévka. To je hned, kamaráde!“

„Přestaň plácat, Petere!“ vyjel na něj Jonathan.

Chvilku bylo ticho a pak se Peter omluvil.

„Promiň, je mi to líto.“

„Ne tak, jako mně. Svatba je už za dva týdny. Já ani nevím, jak to mám Anně říct.“

„Ale každopádně to musíš udělat! Nikdy není pozdě couvnout. Hlavně se nežeň proti své vůli jenom proto, že už jste rozeslali svatební oznámení! Jestli tu anglickou holku miluješ tak, jak říkáš, tak popadni svůj život za pačesy a konej! Ty máš pocit, že jsi totálně v háji, a přitom kdybys věděl, jak já ti závidím. Kdybys jen tušil, jak rád bych dokázal někoho takhle milovat. Nepromarni tenhle dar. Zkrátím to tady a přiletím z New Yorku zítra, abych byl u tebe. Přijeď za mnou v poledne do kavárny.“

Jonathan se procházel po nábřeží. Clara mu nesnesitelně scházela a on se má za chvíli vrátit domů a říct Anně pravdu.

Když dorazil domů, bylo v celém domě zhasnuto. Volal Annu, jenže nikdo mu neodpovídal. Vystoupal až nahoru do ateliéru. Na Annině pracovním stole tam našel rozloženou sérii fotografií. Na jednom snímku na sebe s Clarou hleděli na pohyblivém chodníku letištního terminálu. Jonathan složil hlavu do dlaní a posadil se do Annina křesla.

9

Vrátila se až nad ránem. Jonathan usnul na pohovce v obývacím pokoji v přízemí. Zamířila přímo do kuchyně a na Jonathana se ani nepodívala. Natočila vodu do konvice, do filtru nasypala kávu a stiskla knoflík. Na pracovní desku postavila dva šálky, z chladničky vzala balíček toastů, ze skříňky nad výlevkou vyndala dva talíře, a přitom stále neřekla ani slovo. Na skleněnou misku na máslo položila nůž a v místnosti byl slyšet jenom zvuk jejích kroků na dlaždičkách. Ještě jednou otevřela chladničku a první věta, kterou Jonathanovi adresovala zněla:

„Ještě pořád si dáváš k snídani jahodový džem?“

Jonathan se k ní chtěl přiblížit, jenže ona se po něm ohnala nožem na máslo. Jonathan se zahleděl na dva centimetry dlouhé ostří s kulatou špičkou a ona ho po něm hodila.

„Přestaň, Anno, musíme si promluvit.“

„Ne!“ křikla. „Nemáme si co říct!“

„To bys byla radši, kdybychom teprve za půl roku nebo za rok přišli na to, že to všechno byl omyl?“

„Mlč, Jonathane! Prosím tě, mlč!“

„Anno, tu komedii se svatbou už hrajeme celé měsíce, já jsem se snažil ze všech sil, protože jsem si přál, abychom se měli rádi, vážně jsem si to ze srdce přál. Jenomže vlastnímu srdci se lhát nedá.“

„Ale ženě, kterou si má člověk vzít, se lhát může? Je to tak?“

„Přišel jsem ti říct pravdu.“

„A v kterém okamžiku té své pravdy jsi našel odvahu mi ji sdělit, co?“

„Včera, když jsem tu pravdu poznal. Anno, volal jsem ti z Londýna každý večer.“

Anna nervózně popadla kabelku a otevřela ji. Vytáhla z ní obálku s dalšími fotografiemi a začala je jednu po druhé házet Jonathanovi na hlavu.

„Tady sedíš na terase kavárny ve Florencii, tady jsi v taxíku na náměstí Svornosti v Paříži, tady zase v příšerném anglickém zámku a tady ještě v londýnské restauraci… Tohle všechno jsi stihl za jeden jediný den? Všechny tyhle lži se odehrály předevčírem?“

Jonathan sledoval Clařinu fotografii, jež se mu snesla k nohám. Srdce se mu ještě více sevřelo. „Odkdy mě necháváš sledovat?“

„Od té doby, co jsi mi poslal fax, kde mě oslovuješ Claro! Předpokládám, že tak se jmenuje ta ženská!“

Jonathan neodpověděl a Anna křičela ještě víc.

„Jmenuje se Clara, je to tak? No tak to řekni, chci slyšet, jak vyslovíš jméno té, která mi chce zničit život! Budeš mít tu odvahu, Jonathane?“

„Anno, to nebyla Clara, kdo zničil náš vztah, ten jsme zničili my sami, nikdo jiný se na tom nepodílel. Oba jsme se rozešli do svých vlastních životů, které se měly za každou cenu navzájem podobat. Dokonce i naše těla už se přestala navzájem dotýkat.“

„Byli jsme vyčerpaní přípravou svatby, Jonathane!“

„Ty už mě nemiluješ, Anno.“

„A co ty, ty mě snad bláznivě miluješ?“

„Nechám ti dům, budu to já, kdo odejde…“

Probodla ho očima.

„Nebudeš mi nechávat nic, protože ty tyhle zdi neopustíš, Jonathane, nezmizíš takhle z našeho společného života. Ta svatba se konat bude. Ať chceš, nebo nechceš, v sobotu 19. června se oficiálně stanu tvou ženou, a to dokud nás smrt nerozdělí.“

„Nemůžeš mě nutit, abych si tě vzal, Anno. Ať se ti to líbí, nebo ne!“

„Ale ano, Jonathane, věř mi, že můžu!“

Její pohled se náhle změnil, Anna se uklidnila. Její paže, dosud založené na prsou, klesly podél boků a všechny vrásky vzteku se jí jedna po druhé vymazaly z tváře. Rozložila noviny, položené na pracovní desce. Na titulní straně byly vedle sebe Jonathanova a Peterova fotografie.

„Vypadáte nerozluční jako Body a Doyle, nemáš ten dojem, Jonathane? Takže bych ti ráda položila jednu otázku. Až se novináři dozví, že znalec, který potvrdil pravost obrazu, jenž strhne všechny aukční rekordy za posledních deset let, není nikým jiným než milencem ženy, která ten obraz prodává, kdo půjde první do vězení za podvod – ty, nebo Clara? Co myslíš, Jonathane?“

Zděšeně se na Annu díval. Jako by se mu pod nohama otevřela zem.

Znovu vzala do rukou noviny a posměšně začala předčítat z článku.

„Tento obraz s nejasnou minulostí byl představen přední galeristkou a jeho pravost potvrzena znalcem Jonathanem Cardnerem. Na své aukci jej uvede společnost Christie’s a aukci povede Peter Gwel… Tvůj přítel bude vyškrtnut z komory licitátorů a jako spolupachatel odsouzen ke dvěma letům podmíněně. Ty přijdeš o ten tvůj vzácný titul, jenže díky mně dostaneš jenom pět let. Moji právníci udělají všechno pro to, aby přesvědčili porotu, že hlavním strůjcem celého podvodu byla tvoje milenka.“

Jonathan už toho slyšel dost. Otočil se na podpatku a zamířil do předsíně.

„Počkej, ještě neodcházej,“ zasmála se Anna nervózně. „Nech mě, abych ti ještě přečetla pár řádek, jsou tam kvůli tobě, uvidíš sám… Díky potvrzení pravosti, předloženému Jonathanem Gardnerem, by obraz, oceněný na dva miliony dolarů, mohl být při aukci vydražen za částku dvoj až trojnásobně vyšší…“

Anna jej dostihla v hale a chytila ho za rukáv saka. Přinutila Jonathana, aby se na ni podíval.

„Za podvod ve výši šest milionů dolarů stráví Clara za mřížemi tak deset let. A špatná zpráva pro vás je, že věznice nejsou smíšené!“

Jonathan cítil, jak se ho zmocňuje nevolnost. Vyběhl na ulici a zlomený v pase stanul nad kanálem. Anna mu položila ruku na záda.

„Jen zvracej, kamaráde, jen to ze sebe dostaň. A až sebereš sílu zavolat Claře, abys jí řekl, že už se s ní nikdy neuvidíš, že to celé byl jenom takový směšný flirt a ty jsi ji nikdy nemiloval, tak já chci být u toho!“

Anna se otočila na podpatku a vrátila se do domu. Starý pán se psem na procházce přistoupil k Jonathanovi. Pomohl mu posadit se na zem a opřel ho o kolo parkujícího auta.

Labrador, jemuž se ani trochu nelíbil stav, v jakém se muž, sedící na zemi v jeho úrovni, nacházel, nadzvedl Jonathanovi čenichem ruku a pak ji štědře olízal. Stařík nabádal Jonathana, aby zhluboka dýchal.

„Jsou to jen žaludeční křeče, nic víc,“ pronesl pan Skardin rádoby uklidňujícím tónem.

Doktor zůstane doktorem, i když je v penzi, řekne mu jeho žena, až se vrátí z procházky.

—

Peter už na něj půl hodiny čekal na terase kavárny, kde se obvykle scházeli. Podráždění ho opustilo ve chvíli, kdy viděl Jonathana přicházet. Vstal, aby mu pomohl usednout.

„Co se ti stalo?“ zeptal se a hrdlo měl sevřené.

„Co se nám to stalo všem?“ opakoval po něm Jonathan s pohledem ztraceným v dálce.

V následující hodině vylíčil Peterovi, jak se mu za několik dní zhroutí svět.

„Já vím, co Anně řekneš. Pošleš ji ke všem čertům!“

Peter byl tak rozzlobený, že lidé u sousedních stolů ustali v hovoru, aby je lépe slyšeli.

„Co je, nechutná vám pivo?“ utrhl se Peter podrážděně na okolí.

Rodina sedící u sousedního stolu odvrátila pohled.

„Nemá smysl být hrubý a agresivní, Petere. To nic nevyřeší.“

„Přece si nezkazíš život, i kdyby ten obraz měl cenu deseti milionů dolarů.“

„Jenže tady nejde jen o můj život, ale i o tebe a o Claru.“

„No tak z toho vycouváš. Prohlásíš, že máš o pravosti toho obrazu pochybnosti a celé to zastavíme.“

Jonathan hodil na stůl výtisk Wall Street Journalu. Pak přidal ještě New York Times, Boston Globe, a nakonec přihodil Washington Post. Všechny deníky tu informaci převzaly.

„A to ani nepočítám týdeníky, co vyjdou dnes odpoledne, a měsíčníky. Už je pozdě zařadit zpátečku, podepsal jsem posudek a poslal jsem ho tvým společníkům do Londýna. Ve chvíli, kdy Anna předá tyhle fotky novinám, vypukne skandál. Christie’s podají žalobu, Annini advokáti jim pomůžou, a i kdybychom se vyhnuli vězení, o čemž silně pochybuji, budeš odepsaný a já taky. Co se týká Clary, tu to zruinuje. Do jejích galerií už nikdo nikdy nevkročí.“

„Jenomže my jsme nevinní, sakra!“

„To samozřejmě jsme, jenomže to víme jenom my tři.“

„Už jsem tě viděl i optimističtěji naladěného,“ prohlásil Peter a lámal si přitom klouby na prstech ruky.

Jonathan si vzdychl. „Dneska večer zavolám Claře.“

„Abys jí řekl, že už ji nemiluješ?“

„Jo, abych jí řekl, že už ji nemiluji. Právě proto, že ji miluji. Radši ji vrátím šťastnému životu, než abych ji po svém boku zatáhl do neštěstí. To přece znamená milovat, nebo ne?“

Peter se na Jonathana ohromeně díval.

„No tohle!“ prohlásil a založil si ruce v bok. „Právě jsi tu na mne vychrlil zamilovanou řeč, která by docela určitě rozplakala moji babičku, a možná dokonce i mne, kdybys ještě chvíli pokračoval. Snad ses v Londýně nepřecpal anglickým pudinkem?“

„Ty jsi ale blbec!“ řekl Jonathan.

„Možná jsem blbec, ale ty ses teď usmál, neříkej, že ne, viděl jsem tě! Tak vidíš, i na šibenici si budeme dál dělat srandu, a jestli nám v tom tvoje budoucí bývalá chce bránit, tak jí ukážeme, že my dva jsme silnější než ona.“

„Máš na mysli něco konkrétního?“

„Momentálně nic, ale můžeš mi věřit, na něco přijdeme!“

Oba přátelé se zvedli a svorně vykročili po starobylé dlažbě tržiště. Uprostřed odpoledne vyložil Peter Jonathana před domem. Když se znovu rozjel, uložil mobil do držáku v palubní desce a vyťukal číslo.

„To je Jenkins? Tady je Peter Gwel, váš nejmilejší nájemník. Potřebuju vaši pomoc, Jenkinsi. Byl byste tak laskav, zašel do mého bytu a připravil mi pár věcí, jako kdybyste si vy sám balil kufr na cestu? Máte klíč, že? A taky víte, kde mám košile. Jenkinsi, omlouvám se, jestli zneužívám vaše přátelství, ale požádám vás, abyste pro mě během mé nepřítomnosti sehnal ve městě pár informací. Nevím, k čemu to bude, ale můj instinkt mi říká, že ve vás dříme talent stopaře. Budu doma za hodinku!“

Peter zavěsil těsně před tím, než jeho vůz vjel do tunelu.

Když za soumraku opouštěl Stapledonskou rezidenci, nechal Jonathanovi na mobilu dlouhý vzkaz.

„Tady je Peter. Víš, měl bych tě asi nenávidět za to, že kvůli jednomu polibku jsi mi zhatil moji největší životní aukci, zruinoval naši kariéru, a to nemluvím o tvé svatbě, na kterou jsem ti měl jít za svědka, jenže zcela paradoxně je to přesně naopak. Jsme oba v nepředstavitelném průšvihu, a přitom jsem se už dlouho necítil v tak dobré náladě. Dlouho jsem přemýšlel nad tím, čím to je, ale teď mám dojem, že už to vím.“

Zatímco si povídal s Jonathanovým záznamníkem, prohledával si kapsy saka. Papírek, který příteli sebral, byl až na samém dně kapsy.

„Když jsem vás v Londýně viděl v té kavárně, pochopil jsem, že to není obraz, co tě dělá tak šťastným,“ pokračoval. „Takové pohledy, jaké jste si vyměňovali, se vidí zřídka, aby se dalo porozumět jejich smyslu. Takže, kamaráde, až budeš dnes večer mluvit s Clarou, zařiď to tak, abys jí mezi řádky naznačil, že i v úplně beznadějné situaci zbývá vždycky nějaká naděje. A jestli nebudeš vědět, jak jí to máš říct, tak mě můžeš klidně citovat. Až do zítřka mě neseženeš, ale já ti zavolám a všechno ti vysvětlím. Nevím ještě jak, ale já nás z toho dostanu.“

Zavěsil. Trápily ho sice pochyby, ale byl spokojený.

—

Jonathan vešel k Anně do ateliéru. Seděla u stojanu a malovala.

„Vyhrála jsi, Anno! Ustupuji tvému vydírání.“ Rozhodným krokem odcházel a ve dveřích ještě dodal přes rameno:

„Claře zavolám sám. Můj život mi ukrást můžeš, ale její důstojnost ne, to nepřichází v úvahu!“ A sešel dolů po schodech.

—

Clara pomalu zavěsila. Stála sama u okna a neviděla, jak se topol ve větru kymácí. Pod zavřenými víčky se jí perlily slzy. Následující noc byla poznamenána dlouhými vzlyky. Mladá žena v červených šatech v malé pracovně vypadala, že se hrbí, jako by smutek, zaplavující celý dům, pronikl až k ní do obrazu a usadil se jí na ramenou. Dorothy zůstala v domě přes noc. Že slečna před ní nedokázala ovládnout svůj smutek, svědčilo o tom, že její žal byl příliš hluboký, než aby ho mohla snášet sama. Někdy je něčí přítomnost uklidňující, i když je dotyčný jen mlčky přítomen.

Brzy ráno vešla Dorothy do malé pracovny. Zapálila oheň v krbu a zanesla Claře čaj. Když došla k ní, položila šálek s čajem na nízký stolek, klekla si a vzala ji do náruče.

„Uvidíte, aby se vám něco v životě splnilo, nesmíte v to nikdy přestat věřit,“ šeptala jí stále dokola a Clara plakala na jejím rameni až do úplného rozednění.

Když na Claru dopadly paprsky poledního slunce, otevřela oči a hned je zase zavřela. Bylo to světlo nebo klakson auta dole na dvoře, co ji vytrhlo ze spánku? Odhodila přikrývku a vstala z pohovky. Do místnosti vešla Dorothy. Jelikož čas důvěrnosti náležel pouze do království noci, ohlásila nahlas a zřetelně: „Slečna tu má návštěvu z Ameriky!“

Peter přešlapoval v kuchyni, kde ho před chvílí slečna Blaxtonová požádala, aby laskavě počkal, že se půjde zeptat, zda ho slečna přijme. Na Dorothinu důraznou radu utíkala Clara nahoru do svého pokoje, aby se honem upravila a oblékla. „V zemi Její Výsosti královny anglické se žena neukáže před neznámým návštěvníkem ve stavu smutku, i když se s ním již dříve letmo setkala ve městě,“ trvala na svém Dorothy, když následovala Claru do schodů.

—

„Takže on mě miluje?“ zeptala se Clara, sedíc proti Peterovi u kuchyňského stolu.

„Tak pro tohle jsem to všechno podstoupil! Právě jsem strávil noc v letadle, dvě hodiny jsem jel jako šílenec v autě, co mělo volant namontovaný na špatné straně, všechno jsem vám podrobně vypověděl a vy se mě ptáte, jestli vás miluje? Tak tedy ano, miluje vás, vy ho milujete, já ho taky miluju, on mě rovněž miluje, všichni se milujou, ale stejně jsou všichni v pěkné kaši!“

„Pán už snídal?“ zeptala se hospodyně ve dveřích kuchyně.

„Dorothy, vy jste svobodná?“

„Můj stav se vás netýká, pane, tady nejsme v Americe,“ odsekla slečna Blaxtonová.

„Dobrá, jste tedy svobodná! Chtěl bych vám představit jednoho naprosto fantastického chlapíka! Je to Američan z Chicaga, který žije v Bostonu a stýská se mu po Anglii!“

—

Jonathan zůstal v domě sám. Anna odešla velmi brzy ráno a vrátí se až pozdě večer. Vyšel nahoru do ateliéru, aby si stáhl elektronickou poštu, a zapnul počítač. Své složky měla Anna chráněné heslem, ale na internet se připojit mohl. Peter mu nenechal žádný vzkaz a on neměl nejmenší chuť odpovídat na žádosti o rozhovor, jimiž jeho mailová schránka přetékala. Raději se vrátí dolů do obývacího pokoje. Ve chvíli, kdy vypínal monitor, přilákal jeho pohled znalce drobný detail na jednom z Anniných obrazů, visících na zdi. Jonathan se naklonil blíž k obrazu. Zneklidněn pak zkoumal další obraz. Horečně otevřel velkou skříň a jeden po druhém z ní vytahoval Anniny obrazy, uložené zde už dlouhou dobu. Na řadě z těch obrazů objevil stejný detail, při kterém mu stydla krev žilách. Vrhl se ke stolu, otevřel zásuvku a vzal si lupu. Znovu zkoumal obrazy jeden po druhém. Nebylo pochyb, že dům, který Anna namalovala v pozadí každého svého vesnického výjevu, je právě Clařina usedlost. Nejmladšímu obrazu bylo deset let a v té době Jonathan Annu ještě neznal. Schody vzal dolů po třech, vyběhl na ulici, skočil do auta a uháněl ven z města. Jestli mu to provoz na silnicích dovolí, za dvě hodiny projede branou univerzitního městečka v Yale.

Díky jeho pověsti ho přijal samotný rektor. Jonathan čekal v dlouhé chodbě se dřevem obloženými zdmi, na nichž visely pochmurné portréty spisovatelů a vědců. Konečně jej profesor William Backer pozval do své pracovny. Rektor se Jonathanově žádosti podivil: očekával, že si spolu budou povídat o malířství, a on teď hovořil o vědě, a ještě k tomu o vědě ne právě nejběžnější. Backer litoval, ale nikdo z profesorů Jonathanovu popisu neodpovídá. Nikdo z řádných nebo čestných profesorů či profesorek žádný takový obor nepřednáší. Obor, o němž se Jonathan zmínil, zde na univerzitě býval, ovšem již řadu let neexistuje. Pokud si to Jonathan přeje, může si ty prostory prohlédnout. Budova číslo 625, v níž katedra pokrokových věd kdysi sídlila, je od doby, kdy byl tento obor zrušen, opuštěná.

„Pracujete tu už dlouho?“ zeptal se Jonathan údržbáře, který ho vezl napříč areálem univerzity.

„Od svých šestnácti let, a před pěti lety jsem už měl jít do důchodu, takže předpokládám, že odpověď je ano,“ odpověděl mu O’Malley.

Prstem ukázal na impozantní budovu z červených cihel a zastavil pod schodištěm před vchodem.

„Tady to bylo,“ řekl muž a vybídl Jonathana, aby jej následoval.

O’Malley hledal na velkém svazku, kde byla nejspíš stovka klíčů, ten pravý. Chviličku váhal a potom strčil do rzí pokrytého zámku dlouhý klíč s velkými zuby.

Mohutná vrata, vedoucí do haly budovy číslo 625, zavrzala v pantech.

„Čtyřicet let sem nikdo nevkročil,“ oznámil O’Malley. „Koukněte se na tu veteš!“

Jonathanovi připadlo, že až na silnou vrstvu prachu, pokrývající podlahu a nábytek, je to tu ve velmi dobrém stavu. O’Malley ho zavedl do laboratoře. V prostorné místnosti stálo deset laboratorních stolů z bílých dlaždiček, všechny pokryté zkumavkami a destilačními přístroji.

„Prý tu pracovali na problematice experimentální matematiky. Já jsem inspektorům řekl, že se tu hlavně vymýšlely chemické vzorce.“

„Jakým inspektorům?“ zeptal se Jonathan.

„Vy o tom nevíte? A já myslel, že jste tady kvůli tomu. Tady v kraji zná tu historii každý.“

Jak kráčeli chodbou vedoucí do místnosti profesorů, vyprávěl O’Malley Jonathanovi, co vedlo k překotnému uzavření bývalého oddělení pokrokových věd, jak katedru nazývali. Do tohoto oddělení přijímali jen velmi málo studentů. Většina z těch, kteří se přihlásili, neprošla vstupním pohovorem.

„Uchazeč musel být nejen výborný v řadě vědních oborů, ale musel také vynikat ve filozofii. A před tím, než byl přijat, dělal ještě pohovor v hypnóze s ředitelkou výzkumu. Právě ona skoro každého vyhodila. Nikdo nebyl v jejích očích dost dobrý. Ta ženská byla zkrátka divná. Pracovala v těchto zdech deset let, a přitom během vyšetřování si nikdo nebyl schopen vzpomenout, že by ji vlastně v areálu univerzity potkal. Kromě mne, samozřejmě, jenomže já tady znám každého.“

„Ještě stále jste mi neřekl, proč se vedlo to vyšetřování.“

„Před čtyřiceti lety se ztratil jeden ze studentů.“

„Kam se ztratil?“ zeptal se Jonathan.

„No, v tom je právě ten problém, pane. Když víte, kam se vám ztratily klíče, tak se vlastně neztratily, nemám pravdu?“

„A k jakým závěrům došla policie?“

„Policie usoudila, že odtud prostě utekl, ale já sám tomu nevěřím.“

„Proč?“

„Protože vím, že se vypařil přímo v laboratoři.“

„Možná jen unikl vaší pozornosti. Nemůžete přece mít oči všude.“

„V té době jsem byl členem ostrahy,“ pokračoval O’Malley. „Nazvat to tenkrát ochrankou by bylo značně přehnané. Naším úkolem bylo zabránit chlapcům, aby se v noci potulovali v blízkosti dívčích ubytoven… a naopak.“

„A přes den?“

„Jako všichni noční hlídači jsme přes den spali; tedy vlastně mí dva kolegové chrápali, já ne. Nikdy nespím víc než čtyři hodiny. Prý je to genetické, ostatně právě kvůli tomu mě opustila žena. Takže toho odpoledne jsem sekal trávník. A mladého Jonase jsem viděl vcházet do budovy – jenže už z ní nikdy nevyšel.“

„A policie vám to nevěřila?“

„Zkoumali zdi, převrátili naruby park, vyslýchali Starou – co chcete, aby udělali víc? Navíc já jsem v té době trochu pil, a umíte si představit, že červený nos svědkovi na věrohodnosti nikdy moc nepřidá.“

„Koho jste myslel tou Starou, o které jste se zmínil?“

„To byla ředitelka. Pojďte za mnou.“

O’Malley hledal na svazku další klíč, otevřel dveře jedné pracovny a první vstoupil. Malé okenní tabulky ve dvou oknech byly tak špinavé, že jimi sotva pronikalo světlo. Ke zdi byl přiražen dřevěný pultík, pokrytý silnou vrstvou šedého prachu. V rohu místnosti vedle povaleného věšáku ležela nohama vzhůru opuštěná židle. Stará zásuvková registratura naproti vypadala stejně uboze.

„Nechápu, proč tomu říkali místnost profesorů, když tu kromě ní nikdo jiný nepřednášel,“ prohlásil O’Malley.

Došel k policím, pokrývajícím jednu ze stěn, a hrabal se v hromadě starých zažloutlých novin.

„Koukněte, to je ona, Stará!“ dodal hlídač a ukazoval Jonathanovi fotografii na titulní straně.

Ženě, stojící v kruhu svých čtyř studentů, nemohlo být více než třicet let.

„Proč jí říkáte Stará?“ zeptal se Jonathan s pohledem upřeným na fotografii.

„Protože v té době mi bylo dvacet,“ procedil skrz zuby O’Malley a kopal nohou do prachu.

Jonathan popošel k oknu, aby lépe viděl na zažloutlou fotografii. Tvář té mladé ženy mu nic neříkala, ale jeho pozornost upoutala její ruka. Na prsteníku měla velký diamant.

Jonathan ukázal prstem na mladíka na pravé straně snímku. „Tohle je Jonas?“

„Jak to víte?“ zeptal se O’Malley udiveně.

„Jenom jsem hádal,“ odpověděl Jonathan.

Složil univerzitní noviny a zastrčil si je do kapsy. Mladý muž na fotografii měl ruce založené za zády a mhouřil oči. To ale klidně mohlo být kvůli fotografickému blesku.

„Jak jste jí říkal, když jste ji zrovna nenazýval Starou?“

„Nikdy jí nikdo neřekl jinak.“

„Když s vámi mluvila, tak jste ji přeci neoslovoval Stará!“ trval Jonathan na svém.

„Ona na nikoho nepromluvila a my jsme jí neměli co říct.“

„Proč jste ji tak nenáviděl, pane O’Malleyi?“

Starý hlídač se obrátil k Jonathanovi.

„Kvůli čemu jste sem přišel, pane Gardnere? Tohle všechno jsou staré historky a není dobré vrtat se v minulosti. Musíme už jít, mám ještě nějakou práci.“

Jonathan chytil O’Malleyho za paži.

„Když už mluvíte o minulosti, já jsem zajatcem jedné epochy, kterou neznám, a mám jen velmi málo času na to, abych zjistil, co se v ní skrývá. Přítel jednoho přítele tvrdil, že stačí nepatrný náznak, aby se dal sestavit sled událostí. Já hledám tenhle malinkatý kousek skládačky, který by mi pomohl znovu sestavit celý obraz. Potřebuji vaši pomoc, pane O’Malleyi.“

Hlídač se na Jonathana dlouho pozorně díval a pak se zhluboka nadechl.

„Tady dělali svoje pokusy. Proto byla budova uzavřena, aby se po Jonasově zmizení předešlo skandálu.“

„Jaký druh pokusů dělali?“

„Ti studenti byli vybráni proto, že mívali noční můry. Já vím, může vám to připadat absurdní, ale je to čistá pravda.“

„Čemu říkáte noční můry, O’Malleyi?“

Muž nakrčil čelo. Odpovědět na otázku mu zřejmě působilo obrovské potíže. Jonathan mu položil ruku na rameno.

„Byl to pocit, že znovu prožívají události, patřící do nějaké jiné doby? Je to tak?“

O’Malley kývl hlavou na znamení souhlasu.

„Ona je vždycky uvedla do transu; tvrdila, že jde o to dosáhnout našeho hlubokého podvědomí, jakéhosi podvědomého stavu, jenž by nám umožnil dostat se až k paměti našich předešlých životů.“

„Vy jste v té době nebyl členem ochranky, O’Malleyi, vy jste byl jedním ze studentů, je to tak?“

„Ano, pane Gardnere. Opravdu jsem byl jedním ze studentů, a když pak laboratoř zavřeli, nebyl jsem už po zbytek života schopen nic studovat.“

„Co se vám přihodilo, O’Malleyi?“

„Ve druhém ročníku nám něco stříkala do žil, mělo to vyprovokovat jevy. Po třetí injekci, co nám Stará dala, jsem si já a Coralie na všechno vzpomněli. Jste připraven slyšet něco skutečně strašného, pane Gardnere? Tak tedy dobře poslouchejte! V roce 1807 jsem žil se svou ženou v Chicagu, byl jsem schopný obchodník se sudy až do té doby, kdy Coralie zabila naši dceru. Té maličké byl rok, když ji udusila plenkami. Já jsem svou ženu miloval, jenomže ona trpěla chorobou, co jí ničila mozkové buňky. První příznaky nejsou nic než přechodné záchvaty zloby, jenomže po pěti letech se ti, kdo jsou chorobou postiženi, propadají do nevratného stavu šílenství. Coralie skončila na šibenici. Nedovedete si představit, jak člověk trpí, když mu kat neposkytne tu milost a nezatáhne vám uzel na krku, aby vám zlomil vaz. Viděl jsem, jak se houpe na konci provazu a uslzenýma očima mě prosí, abych ukončil její utrpení. Chtěl jsem holýma rukama zabít všechny ty hajzly, co se dívali na její umírání, a byl jsem bezmocný uprostřed davu. V roce 1843 to začalo znovu, já jsem ji nepoznal a ona mne také ne – možná, že bychom se nemilovali tak, jak jsme se milovali. Taková vášeň už dnes neexistuje, pane Gardnere. V roce 1902 začalo zase všechno nanovo a Stará mi řekla, že tomu tak bude pokaždé. Pranic nezáleží na tom, že moje žena se jmenuje jinak nebo jinak vypadá, je stále v té samé duši, se svým dílem šílenství, které se vždy vrátí, aby nás strašilo. Jediný způsob, jak by naše utrpení mohlo navždy skončit, je, aby jeden z nás přestal toho druhého za jeho života milovat. Dokud jeden z nás nezradí cit, který ho poutá k tomu druhému, každý další život nás znovu svede dohromady a stane se to samé, projdeme stejným utrpením.“

„A vy jste jí uvěřil?“

„Pane Gardnere, kdybyste prožil takové noční můry, jaké jsme my zažívali v bdělém stavu, také byste jí uvěřil!“

Když laboratoř zavřeli, procházela O’Malleyova manželka třetí krizí nekontrolované zloby. Ukončila svůj život ve věku třiadvaceti let. On se jako mladý uchýlil do exilu do Kanady. O dvacet let později se vrátil na Yale a nechal se tu zaměstnat jako údržbář. Změnil se natolik, že ho nikdo nepoznal.

„A nikdo neměl nikdy sebemenší podezření, co se Jonasovi stalo?“ zeptal se Jonathan.

„Stará ho zabila.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„I jemu se o něčem zdálo. To ráno, kdy zmizel, oznámil, že odtud odchází. Narychlo odjížděl do Londýna.“

„A vy jste policii nic neřekl!“

„Co myslíte: kdybych jim řekl, co jsem právě pověděl vám, uvěřili by mi, nebo by mě zavřeli do blázince?“

O’Malley doprovodil Jonathana až k jeho vozu, stojícímu na univerzitním parkovišti. Když se ho Jonathan zeptal, proč se rozhodl vrátit se sem, O’Malley pokrčil rameny.

„Tady cítím, že jsem jí nejvíc nablízku. Místa mají také svou paměť, pane Gardnere.“

Ve chvíli, kdy se Jonathan chystal rozjet, se O’Malley naklonil do okénka.

„Stará se jmenovala Alice Waltonová!“

10

Peter byl Radskinovou technikou doslova fascinován. Paprsek světla, zrcadlící se na nejsiInější větvi topolu, předtím než pronikne malým okénkem na pravé straně obrazu, byl namalován s pozoruhodnou působivostí. Stříbrný nádech, který paprsek získával ve chvíli, kdy pohladil podlahu u nohou Mladé ženy v červených šatech, byl totožný s paprsky, jimiž onu malou pracovnu zaléval večer měsíc. Peter se opakovaně bavil tím, že zhasínal světlo, aby ten úchvatně opravdový efekt navodil. Přesunul se k oknu a díval se na vzrostlý strom a pak na obraz.

„Kde byl Vladimírův pokoj?“ zeptal se Clary.

„Přímo nad námi. Dal jste si tam kufry a dnes v noci budete spát ve Vladimírově posteli.“

Bylo už pozdě a Clara se se svým hostem rozloučila. Peter chtěl zůstat ještě chvíli u obrazu. Zeptala se ho, zda něco nepotřebuje, a on ji ujistil, že určitě ne: má u sebe nikdy neselhávající zbraň proti časovému posunu ve formě pilulky s obdivuhodným účinkem.

„Děkuji vám, Petere,“ pronesla Clara ve dveřích do knihovny.

„A za co?“

„Za to, že jste tady!“

Když se k ní Peter otočil, byla už Clara pryč. Peter ležel natažený na posteli a nadával na Jenkinse. Ten pitomec si spletl antibiotika s prášky na spaní. Člověk už se nemůže na nikoho spolehnout! V Anglii bylo jedenáct hodin večer, což je pro něj příliš brzká hodina, a v Bostonu ještě ani nezapadlo slunce. Neschopen usnout Peter vstal, z kufru vzal papíry a odnesl si je na postel. Jelikož v místnosti bylo na jeho vkus příliš teplo, zase vstal a šel znovu otevřít okno. Zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu a okouzleně se díval na stříbrný šat, jímž měsíc téměř v úplňku oblékl topol. Náhle pojal podezření, oblékl si župan a sešel dolů do pracovny. Nejdříve si pozorně prohlédl obraz a potom se vrátil k oknu ve svém pokoji. Silnou větev topolu měl přímo nad hlavou v úrovni střechy. Jelikož stromy zvedají při růstu korunu vzhůru, předpokládal Peter, že Vladimír musel malovat svůj obraz až úplně nahoře pod střechou. Usmyslel si, že hned druhý den o tom řekne Claře. Netrpělivost se přidala k jeho nespavosti, a tak když uslyšel praskat podlahu pod kroky své hostitelky, pootevřel dveře pokoje a zavolal na ni do chodby.

„Jdu si pro sklenici vody, mám vám také přinést?“ ozvala se Clara ze schodiště.

„Vodu nikdy nepiju, reznou mi po ní trubky!“ odpověděl Peter cestou ke schodišti.

Dohonil Claru a požádal ji, aby ho následovala do pracovny, že jí něco ukáže.

„Já ten obraz znám nazpaměť!“ řekla.

„O tom samozřejmě nepochybuju, ale přesto pojďte prosím se mnou!“ naléhal Peter.

Po krátké zastávce v kuchyni dovedl Peter Claru až k oknu svého pokoje.

„Tak, přesvědčte se sama! Ručím vám za to, že Vladimír seděl při malování o patro výš!“

„To ale není možné, ke konci života už byl velmi zesláblý a musel vždy sebrat všechny své síly, aby vydržel u stojanu.

Jít nahoru po schodech do podkroví je obtížné i pro zdravého člověka. Nikdo v jeho zdravotním stavu by se tam nahoru neodvážil.“

„Ať je to krkolomné, nebo ne, já vám říkám, že tohle okno není to, které vidím na obraze, tady je mnohem větší, perspektiva není tatáž a ta silná větev stromu se nachází v úrovni střechy, a nikoli mého pokoje!“

Clara upozornila Petera, že za sto padesát let strom vyrostl a že vlastností každého malíře je i jistá dávka představivosti. Po těch slovech odkráčela do svého pokoje.

Peter si rozmrzele znovu lehl. Uprostřed noci rozsvítil světlo a opět se postavil k oknu. Jestliže byl Vladimír schopen dokonalým způsobem vystihnout odlesk úplňku na stromě tak, jak to právě vidí ze svého okna, proč by si dával tu námahu a přemísťoval kmen stromu?

Využil toho, že nemohl usnout, a pokoušel se najít řešení. Za svítání ještě stále seděl na posteli a znovu a znovu pročítal podklady své prestižní aukce, v jejíž konání za dva týdny nepřestával doufat. Dorothy přijela v půl sedmé a Peter záhy sešel dolů do kuchyně, aby si dal kávu.

„Tady je zima jako v hladomorně,“ prohlásil a u kuchyňského krbu si třel dlaně.

„Je to starý dům,“ odpověděla mu Dorothy, když mu na velkém dřevěném stole prostírala ke snídani.

„Dorothy, vy už tu pracujete dlouho?“

„Bylo mi šestnáct, když jsem nastoupila k paní do služby.“

„Ke které paní?“ zajímal se Peter a naléval si kávu do šálku.

„K babičce tady slečny.“

„Ona tady žila?“

„Ne, paní sem nikdy nevkročila. Žila jsem tu sama.“

„A to jste se nebála strašidel?“ popichoval ji Peter.

„Pane, strašidla jsou stejná jako lidé – některá jsou zlá, jiná zase hodná.“

Peter při mazání chleba máslem přikývl. „Dům se od té doby hodně změnil?“

„Tehdy jsme neměli telefon a to je tak zhruba všechno. Některé místnosti slečna trochu pozměnila.“

Dorothy se omluvila, neboť má ještě práci, a nechala Petera, aby v klidu dosnídal. Ten prolistoval noviny, odložil šálek do dřezu a rozhodl se dojít si do pokoje pro své papíry. Zdálo se, že bude pěkný den, takže než sejde Clara dolů, bude pracovat venku. Když stoupal po schodech do svého pokoje, zastavil se uprostřed schodiště před zarámovanou rytinou zobrazující zdejší usedlost. Na rámu byl uveden letopočet 1879. Nahnul se blíž, aby si ji prostudoval. Zmatený se vrátil po schodech dolů, vyšel ven a přešel dvůr. Zastavil se u kmene velkého topolu a pozorně si prohlížel střechu domu. Potom se vydal stejnou cestou zpět. Vrátil se na schodiště, sundal rytinu ze zdi a pod paží si ji odnesl ven.

„Claro, pojďte se podívat! Claro!“

Peter hulákal přesně uprostřed dvora. Dorothy rozzlobeně vyběhla z kuchyně.

„Pane, slečna odpočívá, takže vás žádám, abyste nedělal takový hluk!“

„Běžte ji vzbudit! Řekněte jí, že je to hrozně důležité.“

„Mohla bych vědět, co pánovi připadá uprostřed dvora tak hrozně důležité, že mu to dává právo žádat po mně, abych probudila slečnu, která si po příšerných nocích, jež prožila díky pánovu příteli, potřebuje odpočinout?“

„Dorothy, tuhle větu jste dokázala říct na jedno nadechnutí? Vy se mi líbíte! Pospěšte si, nebo si pro ni do pokoje dojdu já sám.“

Dorothy odešla s rukama vztaženýma k nebi, mumlajíc si cosi o Američanech, kteří rozhodně nepobrali příliš zdvořilosti. Clara v županu sešla k Peterovi, chodícímu stále dokola kolem stromu. Zběžně pohlédla na rytinu, kterou opřel o kmen stromu.

„Pokud si dobře vzpomínám, tak včera tu nebyla, že?“ řekla Peterovi hned po pozdravu.

Peter se předklonil a podal obrázek Claře.

„Koukněte se!“

„Petere, to je přece náš dům!“

„Kolik napočítáte ve střeše vikýřů?“ zeptal se rozčileně.

„Šest,“ odvětila Clara.

Vzal ji za rameno a udělal s ní čelem vzad.

„A kolik jich napočítáte teď?“

„Pět,“ hlesla Clara.

Peter ji uchopil za paži a táhl ji za sebou do domu. Schody brali společně po dvou a Dorothy, jíž se pranic nelíbilo oblečení, v němž se slečna Clara pohybovala v Peterově společnosti, vyšla z kuchyně a následovala je až do podkroví.

—

Jonathan naškrábal krátký vzkaz. Sděloval v něm Anně, že stráví den v muzeu a povečeří se správcem sbírek. Domů se vrátí kolem desáté večer. Vadilo mu, že ji musí informovat o svém rozvrhu. Vytrhl papír z bloku a magnetickou beruškou ho připlácl na dveře chladničky. Pak vyšel z domu a vydal se ulicí doprava. Posadil se za volant svého vozu a trpělivě čekal.

O hodinu později vyšla Anna z domu a pro změnu zvolila směr vlevo. Sotva se rozjela, vydala se na sever. Přejela přes most Harvard Bridge a pokračovala v cestě až do Cambridge. Jonathan zaparkoval na začátku Garden Street a nespouštěl ji z očí, když stoupala po třech schodech před elegantní budovou. Sotva zmizela uvnitř domu, vystoupil z auta a kráčel až k proskleným dveřím. Malý displej nad dveřmi výtahu v hale ukazoval, že kabina se zastavila ve třináctém patře. Vrátil se zpátky do vozu. Anna se objevila o dvě hodiny později. Když saab projížděl ulicí kolem jeho vozu, natáhl se Jonathan na sedadlo spolujezdce. Jen co byla Anna za křižovatkou, vyrazil Jonathan rozhodným krokem k domu číslo 27 na Garden Street. Chvíli váhal, zda na zvonku stisknout tlačítko 13A nebo 13B, a nakonec se rozhodl zazvonit na oba najednou. Takřka vzápětí zabzučel elektrický zámek.

Dveře na konci chodby byly pootevřené. Jonathan do nich zlehka strčil a hlas, který okamžitě poznal, se zeptal: „Zapomněla jsi něco, drahoušku?“

Když jej bělovlasá žena spatřila ve své předsíni, malinko sebou trhla, nicméně se dokázala bleskurychle ovládnout.

„Paní Waltonová?“ zeptal se chladně Jonathan.

—

Dorothy, rovná jako kůl a s rukama bojovně založenýma v bok, stála uprostřed velké místnosti až docela nahoře pod střechou proti Claře.

„Dorothy, přísahejte mi na svou čest, že moje babička nenechala přestavět střechu tohoto domu!“

Peter ji pozorně sledoval. Potom zvedl palici, pro kterou si došel do stodoly, a udeřil do zdi v zadní části půdy. Celá místnost se otřásla.

„Nebudu vám přísahat!“ odsekla vztekle Dorothy.

„Proč jste mi o tom nikdy neřekla?“ zeptala se Clara.

Peter znovu udeřil palicí do zdi. Objevila se první prasklina.

„Nikdy nebyla příležitost si o tom popovídat.“

„Ale prosím vás, Dorothy! Můj architekt pan Goesfield se divil, že radnice odmítá povolit úpravy půdních prostor. Mnohokrát opakoval, že si je naprosto jist, že už se v těchto místech kdysi něco dělalo.“

Když Peter znovu udeřil do zdi, Clara nadskočila.

„V mé přítomnosti jste tvrdila, že dům vypadá tak, jako vždy vypadal! Vzpomínám si na to, jako by to bylo včera. Ostatně k panu Goesfieldovi jste se chovala hanebně.“

Místnost se opět otřásla a shora se snesl závoj prachu. Clara zvedla hlavu a odtáhla Dorothy o kousek blíž k oknu.

„Vaše babička chtěla, abych jí to slíbila! To ona zařídila, že usedlost prohlásili kulturní památkou.“

„A proč?“ zeptal se Peter z druhého konce místnosti.

Nohou odstrčil kousky omítky, které spadly na zem. Velkou část zdi teď tvořily jen holé černé cihly. Ramena ho bolela. Zhluboka se nadechl a znovu se rozmáchl palicí.

„O tom nic nevím,“ zamručela Dorothy směrem ke Claře. „Vaše babička rozhodovala o všem, byla to moudrá žena. Říkala o vás, že z vás jednou bude slavná bioložka, a vy jste si přitom vždy dělala všechno podle své vlastní hlavy –“

Clara ji přerušila:

„To ona chtěla, abych dělala chemii! A také chtěla, abych tuhle usedlost prodala, vzpomínáte si?“

„Ano,“ hudrovala Dorothy, jíž toto místo přirostlo k srdci.

Cihly ve zdi už se pomalu začínaly rozpadat. Peter škrabal spáry násadou palice. Pod silou dalšího úderu se zeď začala prohýbat.

„Řekněte mi, Dorothy, proč nechala odstranit ze střechy ten vikýř?“

Dorothy se upřeně dívala na Claru a otálela s odpovědí. Nakonec jejímu naléhání podlehla.

„Protože její dceru potkalo neštěstí, když také chtěla tu zeď probourat. Zapřísahám vás, řekněte pánovi, ať toho proboha nechá!“ Clara se celá třásla, když položila další otázku: „Vy víte, co se stalo mé matce?“

Peterovi se podařilo vybourat ze zdi první cihlu. Strčil do otvoru ruku a natáhl paži. Prostor za přepážkou se zdál být hluboký. Znovu uchopil palici a zdvojnásobil své úsilí.

„Vaše babička si mne najala ve vesnici, právě v té době usedlost koupila. Ty zlé noční můry její dcery začaly během prvních prázdnin, co tady obě dvě strávily.“

Peter položil na zem druhou cihlu. Otvor teď byl dostatečně velký, aby do něj mohl strčit obličej. Na druhé straně zdi byla černočerná tma.

„Co to bylo za noční můry?“ zeptala se Clara.

„Ze spaní křičela příšerné věci.“

„Vzpomněla byste si, co křičela?“

„Kéž bych to byla mohla zapomenout! Bylo to naprosto nepochopitelné, neustále ze spaní opakovala on přijde, on přijde. Doktorovy léky ji nedokázaly zklidnit a paní už si při pohledu na svou dceru zoufala. Když její dcera netrávila celé dny prohledáváním každičkého koutu domu, sedala pod větvemi topolu. Brávala jsem ji do náruče, abych ji uklidnila, a ona se mi svěřovala s tím, že ve svých snech hovoří s mužem, jehož prý zná odedávna. Já jsem tomu vůbec nerozuměla – tvrdila, že teď se jmenuje Jonas a že už se dřív měli rádi. Nebude to dlouho trvat a přijde si pro ni, protože teď už ví, jak ji najít. A pak přišel ten strašlivý den, kdy svému žalu podlehla.“

„Jakému žalu?“

„Už ho totiž neslyšela. Tvrdila, že je mrtvý, že ho zabili. Nechtěla vůbec jíst a síly ji rychle opouštěly. Její popel jsme rozptýlily u paty toho velkého stromu. Paní nechala zeď znovu zazdít a přikázala zrušit ten vikýř. Snažně vás prosím, řekněte panu Gwelovi, ať toho nechá, než bude pozdě.“

Peter právě po dvacáté udeřil palicí do zdi. Paže ho nepředstavitelně bolely. Konečně se mu podařilo protáhnout otvorem a dostat se na druhou stranu zdi.

„A ten Jonas, to byl můj otec?“ zeptala se Clara.

„Proboha ne, slečno, pánbůh vás ochraňuj! Vaše babička vás adoptovala až mnohem později.“

Clara se opřela zády o rám okna. Dívala se dolů na dvůr a skoro při tom nedýchala. Smutek, stoupající do očí, jí nedovolil se otočit a postavit se Dorothy čelem.

Clara zadržovala pláč. „Lžete! Já jsem nebyla adoptovaná!“ vyhrkla.

„Vaše babička byla velmi šlechetná žena! Navštěvovala řadu sirotčinců v celém kraji. Zamilovala se do vás hned, jak vás poprvé spatřila. Říkala, že ve vašich očích vidí svou dceru, že se do vás reinkarnovala. To si jen vymýšlela, aby utišila svou bolest, po smrti dcery už nebyla jako dřív. Zakázala, abyste se k domu byť jen přiblížila. Ona sama už do něj nevstoupila. Když přijela z Londýna, aby mi přivezla plat a peníze na údržbu domu, musela jsem na ni čekat u brány. Pokaždé, když jsem ji viděla, plakala jsem.“

Petera rozkašlala mračna prachu. Nehybně čekal, až si jeho zrak zvykne na přítmí.

„Jak se dcera mé babičky jmenovala?“

Teď byla na řadě Dorothy Blaxtonová, aby se jí oči zalily slzami. Vzala mladou ženu, již tolik milovala, do náruče a třesoucím se hlasem jí šeptla do ucha:

„Stejně jako vy, slečno. Jmenovala se Clara.“

„Měli byste se jít podívat, co jsem tu objevil!“ zavolal Peter z druhé strany zdi.

—

Jonathan vešel do obývacího pokoje měšťanského bytu.

„Co tady děláte?“ zeptala se paní Waltonová chladně.

„Právě jsem přijel z Yale a dnes tady budu klást otázky já,“ odvětil suše Jonathan. „Co u vás Anna pohledávala, paní Waltonová?“

Bělovlasá žena na něj upřeně hleděla. V jejím pohledu vycítil soucit.

„Můj ubohý Jonathane, tolik věcí vám uniká.“

Jonathan se neovládl.

„Kdo si myslíte, že jste?“

„Vaše tchýně přeci! Což bude ostatně za pár dní pravda.“ Jonathan ji dlouho upřeně pozoroval a snažil se rozeznat, co v jejích slovech je ještě pravda.

„Annina matka i otec jsou přece mrtví!“

„Součástí našeho plánu bylo, abyste tomu uvěřil.“

„Co jste plánovala?“

„Vaše setkání s mou dcerou. Všechno, ode dne její první výstavy, kterou jsem za drahé peníze zorganizovala, až po vaši svatbu. Vše bylo dopředu připraveno, včetně onoho tak patetického a nevyhnutelného poměru s Clarou. Tak se teď přeci znovu jmenuje, nemám pravdu?“

„To vy jste nás v Evropě sledovala?“

„Já nebo někdo z mých přátel, co na tom záleží, hlavní je výsledek! Moje styky se vám v Louvru báječně hodily, že mám pravdu?“

„O co vám tedy vlastně jde?“ rozkřikl se Jonathan.

„O pomstu!“ štěkla Alice Waltonová. „O to, aby se mé dceři dostalo spravedlnosti!“ Zapálila si cigaretu. Navzdory zjevnému klidu, jejž v tu chvíli opět dávala okázale najevo, její ruka, ozdobená prstenem s diamantem, nervózně hladila přehoz pohovky, na niž se posadila. Pokračovala dál:

„Teď, když jsou kostky vrženy a váš osud je zpečetěn, mi dovolte, abych vám dovyprávěla smutný příběh sira Edwarda Langtona, který byl kdysi mým manželem.“

„Vaším manželem? Ale Langton je přece už více než sto let mrtvý!“

„Noční můry vám bohužel nemohou vyjevit všechno,“ povzdechla si Alice. „Sir Edward měl dvě dcery. Byl to šlechetný muž, možná až příliš šlechetný. Nejen že všechen svůj talent i veškeré své jmění obětoval tomu svému malíři Radskinovi, navíc choval v srdci velikou slabost pro svou prvorozenou dceru. Nic mu pro ni nebylo dost dobré, a kdybyste jen věděl, jak jeho mladší dcera trpěla nezájmem svého otce! Jenomže muži naslouchají pouze tomu, po čem sami touží, a nepřemýšlejí o bolesti, již způsobují. Jak jste nám to jen mohl udělat?“

„Co jsem vám měl udělat? Ani za mák nerozumím tomu, co mi tu vykládáte!“

„Jeho prvorozená dcera, ten jeho miláček, se zbláznila do mladého a skvělého znalce umění a oba milenci se od sebe nehnuli na krok, jeden pro druhého znamenali všechno na světě. Edward špatně snášel pohled na to, jak se mu jeho dcera vzdaluje, začal žárlit, jak tomu u spousty otců bývá, když jejich děti zatouží po tom postavit se na vlastní nohy. Já jsem si nepřála nic jiného, než aby odešla. Doufala jsem, že Edward se pak konečně bude trochu více věnovat Anně. Po Vladimírově smrti už nám nezůstalo mnoho naděje, že bychom mohli nějak splatit dluhy. Před naprostým krachem nás mohl zachránit jedině prodej Vladimírova posledního obrazu. Částka, kterou jsme měli z prodeje utržit, byla značná, a všechna dosud neprodaná plátna, která můj manžel v průběhu let nashromáždil, by pak úžasně stoupla v ceně. Bylo by to jen spravedlivé po tom, jak dlouho Edward udržoval Vladimíra v nevkusném blahobytu, a to na úkor našeho majetku!“

—

Nyní se otvorem, který Peter rozšířil, protáhla i Clara. Vše za zdí ukazovalo na naprostou chudobu. Skromný nábytek sestával z nízkého stolku, židle s prostým sedadlem a nevelké postele, připomínající lehátko z polní nemocnice. Na jedné ze tří polic stál starý keramický hrnec. Na konci místnosti úzký paprsek světla dopadal na podlahu právě pod malířským stojanem. Peter se ponořil do šera. Zvedl hlavu a spatřil ke stropu přibitá prkna. Stoupl si na špičky a prkna jedno po druhém odtrhl. Stojan zalilo šedavé světlo. Peter odstrčil střešní okénko, to povolilo a on se silou paží vyhoupl nahoru.

Jeho prachem pokrytá hlava čněla nad svažující se střechu. Díval se do parku, rozprostírajícího se dole pod ním, a když uviděl silnou větev topolu, jak se o kousek níž dotýká okapu, usmál se a seskočil zpátky do místnosti.

„Mám dojem, Claro, že jsme právě objevili skutečný pokoj Vladimíra Radskina. Právě tady namaloval svou Mladou ženu v červených šatech.“

—

Alice Waltonová točila prstenem kolem prstu. Zbytek cigarety ještě doutnal v popelníku. Nervózně ji zadusila a vzápětí si zapálila další. Plamínek zápalky jí smutně ozářil obličej. V každé z vrásek v jejím obličeji byla vryta bolest a vztek.

„Bohužel, v den aukce jeden znalec umění, veden špatnými úmysly, nechal licitátorovi doručit dopis, v němž prohlásil, že obraz je padělek! Muž, který zhatil aukci a zruinoval naši rodinu, nebyl nikdo jiný než poblázněný komplic prvorozené dcery, která se mstila svému otci za to, že jí zakázal svatbu. Co bylo dál, už víte. Odjeli jsme do Ameriky. Můj muž zemřel pár měsíců po našem příjezdu. Zabila ho ztracená čest.“

Jonathan vstal a zamířil k velkému oknu. Nic z toho přece nemohla být pravda. Hlavou mu neustále vířil poslední sen, který společně s Clarou prožil. Zády k Alici jen kroutil hlavou na znamení hlubokého nesouhlasu.

„Nedělejte ze sebe neviňátko, Jonathane! Vy jste také v zajetí podivných snů. Ani jednomu z vás dvou jsem nikdy neodpustila. Nenávist je cit, který dokáže udržet naše duše dlouho při životě. Neustále jsem si ji pěstovala, aby žila stále dál a dál. V každé době jsem si vás oba dokázala najít a ovlivnit vaše osudy. Bože, jak jsem se bavila, když jste byl mým studentem na Yale. Byli jste oba tak blízko cíle. Ve vašem tehdejším životě jste si nechával říkat Jonas, přijel jste studovat do Bostonu a přál jste si, aby vaše jméno znělo víc americky, ale na tom nezáleží, na to si nemůžete pamatovat. Málem už jste našel Claru, ve svých snech jste viděl, že je v Londýně, ale podařilo se mi vás včas od sebe oddělit.“

„Vy jste se dočista zbláznila!“

Jonathan měl náhle neodolatelnou touhu opustit tohle místo, kde na něj všechno padalo. Zamířil ke dveřím. Bělovlasá žena ho brutálně zadržela za paži.

„Všichni velcí vynálezci mají jedno společné: dovedou se odpoutat od okolního světa, aby mohli snít. Podařilo se mi přivést k šílenství Coralii O’Malleyovou a toho dne, kdy jsem otrávila Jonase, se mi to samé téměř podařilo s Clarou. Říkala jsem vám to už při našem prvním setkání v Miami. Milovat a nenávidět znamená být strůjcem vlastního života a ne jen jeho pozorovatelem. Cit neumírá, Jonathane. Pokaždé vás zase svedl dohromady.“

Jonathan si ji chladně změřil, potom uchopil její ruku a vymanil svou paži z jejího sevření.

„O co vám jde, paní Waltonová?“

„Chci vysílit vaše duše a navždy vás s Clarou od sebe oddělit. Proto jsem vás nejdřív musela nechat, abyste se navzájem našli. Pomalu se blížím ke svému cíli. Pokud svou lásku nebudete moci prožívat, bude pro vás oba tento život životem posledním. Vaše duše už nemají téměř žádnou sílu. Další odloučení už určitě nepřežijí.“

„Takže o tohle vám šlo?“ pronesl Jonathan a vstal. „Toužíte se pomstít za něco, co jste prožila před víc než stoletím? Připusťme, že přistoupím na vaši logiku: obětovala byste této nenaplněné touze jednu ze svých dcer? A to mi chcete namluvit, že nejste šílená?“

Jonathan opustil byt, ani se neotočil. Ve chvíli, kdy překročil práh, Alice Waltonová za jeho zády zakřičela:

„Clara nebyla moje dcera, jenom Anna! A ať chcete nebo nechcete, bude to ona, s kým se za pár dní oženíte!“

—

„Rozhodně se nedá říct, že by náklady na Radskinovo bydlení mohly sira Edwarda zruinovat!“

Peter zakašlal. Vzduch v místnosti byl štiplavý, lehce nasáklý pachem česneku.

„On žil v tomhletom kumbále?“ pronesla Clara zaraženě.

„Aspoň jedna věc, která je podle mne nesporná!“ dodal Peter a položil na zem další cihlu.

Během příští hodiny se mu podařilo vytvořit ve zdi dostatečně velký otvor, aby do místnosti proudilo světlo z podkroví. Peter ukázal prstem na přístěnek.

„Vladimírův uzavřený svět připomínal spíš vězeňskou celu než pokoj pro hosta.“

Peter se zaraženě díval na podlahu. Barva dřeva byla naprosto odlišná od barvy prken ve zbývající části půdy.

„Je vidět, že tahle část podlahy nebyla nikdy natírána!“

„To je vidět!“ zopakovala jeho slova Clara.

Peter pokračoval v prozkoumávání místnosti a sehnul se, aby nakoukl pod postel.

„Co tam hledáte?“ zeptala se Clara.

„Jeho paletu, štětce, lahvičky s pigmenty, zkrátka alespoň nějaké vodítko.“

„Nevidím tu kolem vůbec nic, jako kdyby někomu záleželo na tom, aby odsud odstranil sebemenší stopu po jeho pobytu.“

Peter si stoupl na postel a přejel rukou po policích.

„Něco jsem našel!“ zvolal.

Seskočil z postele a podal Claře malý černý notýsek. Foukla na desky a ve vzduchu zaviní oblak prachu. Peter jí notýsek netrpělivě vytrhl z ruky.

„Já ho otevřu!“

Clara ho zarazila uprostřed pohybu.

„Pomalu!“

„Já se také zabývám uměleckými předměty, a i když vám to může připadat zvláštní, v zacházení se starými věcmi mám jistou praxi.“

Clara mu vzala notýsek z ruky a opatrně otočila jeho první stránku.

„Tak co v něm je?“ naléhal Peter.

„Já nevím, vypadá to jako deník, ale je to napsané cyrilicí.“

„Myslíte v ruštině?“

„To je to samé!“

„Já vím, že je to to samé,“ odsekl Peter.

„Počkejte,“ řekla Clara, „je tu taky celá řada nějakých chemických značek.“

„Jste si tím jistá?“ tázal se Peter a jeho hlas prozrazoval velké vzrušení.

„Jsem si jistá!“ odpověděla Clara podrážděně.

—

Francois Hébrard seděl za psacím stolem a končil svůj pracovní den pročítáním zprávy, kterou mu přinesla Sylvie Leroyová. Od chvíle, kdy tu byl Jonathan, se odborníci z Louvru neustále pokoušeli rozluštit tajemství červeného pigmentu.

„Podařilo se vám spojit se s panem Gardnerem?“ zeptal se šéf oddělení.

„Ne, hlasovou schránku na mobilu má plnou, takže jsem mu ani nemohla nechat vzkaz, a na mailové zprávy neodpovídá.“

„Kdy se má konat ta aukce?“ zajímal se Hébrard.

„Jednadvacátého, což je za čtyři dny.“

„Už kvůli vší té námaze, co nás to stálo, je bezpodmínečně nutné, aby se o tom dozvěděl. Udělejte to, jak chcete, ale prostě ho najděte!“

Sylvie Leroyová vyšla z kanceláře a vrátila se do své pracovny. Věděla o někom, kdo by jí mohl říct, jak Jonathana Gardnera sehnat, jenomže neměla nejmenší chuť dotyčnému volat. Vzala si kabelku a zhasla světlo nad pracovním stolem. Na chodbách potkávala kolegy, jenže byla tak rozmrzelá, že ani neslyšela, jak ji zdraví. Prošla kolem pultu bezpečnostní služby a vložila svou průkazku do čtečky. Posuvná křídla velkých dveří se vzápětí rozjela. Sylvie Leroyová stoupala po venkovním schodišti. Obloha byla zářivě modrá a ve vzduchu už bylo cítit léto. Přešla nádvořím Louvru, posadila se na lavičku a užívala si krásy kolem sebe. Peiova skleněná pyramida odrážela červené paprsky zapadajícího slunce až na arkády galerie, nesoucí jméno kardinála Richelieu. Sledovala dlouhou frontu návštěvníků, táhnoucí se jako dlouhá stužka přes celé prostranství. Pracovat v těchto kouzlem prodchnutých místech je sen, z něhož se nikdy neprobudí. S povzdechem pokrčila rameny a na mobilu vyťukala číslo.

—

Dorothy prostřela na malém stole na terase. Večeřeli brzy, druhého dne se za rozbřesku vracejí do Londýna. Tým společnosti Delahaye Moving by měl dorazit do galerie brzy po ránu, aby připravil Mladou ženu v červených šatech na cestu. Clara s Peterem pojedou v pancéřovaném přepravním voze s doprovodem, který je odveze na letiště Heathrow. Pět Vladimírových obrazů poletí v kontejnerech letadla Boeing 747 společnosti British Airways až do Bostonu. Na Loganově letišti na ně bude čekat další obrněný nákladní vůz. Zítra Peter v Londýně naskenuje rukou psané stránky z Vladimírova sešitu a pošle je elektronickou poštou kolegovi ruské národnosti, aby ihned začal pracovat na jejich překladu. Dolil Claře kávu do šálku. Oba byli duchem někde jinde a za celou večeři si vyměnili jenom několik málo slov.

Clara porušila ticho otázkou:

„Mluvil jste s ním?“

„V Bostonu je ještě brzy a Jonathan možná teprve vstává. Zavolám mu později, slibuji.“

Peterův mobil na stole zavibroval.

„Věříte na přenos myšlenek?“ zeptal se Peter vesele. „Jsem si jistý, že to bude on!“

„Petere, tady je Sylvie Leroyová. Mohu s tebou mluvit?“

Peter se omluvil Claře a poodešel stranou. Sylvie mu začala odříkávat podrobnou zprávu.

„Podařilo se nám částečně analyzovat ten pigment. Je vytvořen na základě červce hruškového. Zpočátku jsme si na něj vůbec nevzpomněli, protože se jedná o barvivo, které je stejně tak krásné jako prchavé, a my ještě stále nevíme, jak se vašemu malíři podařilo dosáhnout toho, aby barva časem nevybledla. Nicméně v tomto bodě se databáze vzácně shodují. Myslíme si, že celé tajemství obrazu spočívá v laku, který na něj Radskin použil. Složení toho laku neznáme, ale jeho vlastnosti se zdají být více než pozoruhodné. Jestli chceš znát můj názor, tak plní funkci jakéhosi filtru, asi jako tenoučký povlak, který by byl na některých místech průhledný a na jiných zcela nepropustný. Na rentgenových snímcích obrazu jsme objevili velmi jemné stíny. Jsou příliš nezřetelné na to, aby se mohlo jednat o přemalbu, i když ne všichni v laboratoři jsou stejného názoru. A teď se pořádně podrž, protože se nám podařily dva důležité objevy. Radskin použil i tureckou červeň. Ušetřím tě podrobného složení, recept pochází ze středověku. Aby se dosáhlo živé a trvanlivé barvy, míchal se tuk, moč a zvířecí krev.“

Peter ji přerušil.

„Chceš mi naznačit, že utratil nějakého psa? Pokud proti tomu nic nemáš, rád bych tento detail při aukci pokud možno pominul!“

„To bys udělal chybu, protože Vladimír neublížil ani mouše. Myslím si, že Radskin namíchal svou červenou s prostředky, které měl k dispozici, a výsledky testů DNA jsou jasné. V Radskinově pigmentu jsme našli lidskou krev.“

Přestože ta zpráva Petera šokovala, na chvíli se mu zdálo, že tohle je způsob jak prokázat pravost obrazu. Jestliže malíř použil svou vlastní krev, mělo by stačit porovnat výsledky testů DNA, jenomže jeho přechodné nadšení vzápětí vyprchalo. Radskinovo tělo se již dávno obrátilo v prach a tudíž neexistoval materiál, jehož by se dalo použít ke srovnání.

„A jaký je ten druhý důležitý objev?“ zeptal se Peter v obavách.

„Je to něco podivného. V pigmentu se vyskytuje realgar, což je nadbytečné barvivo, které by Vladimír nikdy nechtěl použít.“

„A proč?“ zeptal se Peter překvapeně.

„Protože jeho červeň je oproti jiným barvivům podřadnější a obsahuje silně toxický sulfid arzenu.“

Peter si připomněl závan česneku, jejž ucítil ve chvíli, kdy strčil hlavu do otvoru ve zdi. To byl pach typický pro tento jed.

„Realgar patří do stejné skupiny jako jed na krysy, a pokud ho člověk vdechuje, tak vlastně páchá sebevraždu.“

„Můžeš poslat jednu kopii té zprávy do Bostonu?“

„Slibuji, že to udělám hned, jakmile přijdu domů, ale pod jednou podmínkou.“

„Přej si, co chceš!“

„Už mi nikdy nevolej!“

Než stačil Peter cokoli říct, Sylvie Leroyová zavěsila. Nad křivku vrcholků kopců se vyhoupl měsíc.

„Dnes bude úplněk,“ pronesl Peter s pohledem zasněně upřeným k nebi.

Clara se tvářila tak smutně, že jí položil ruku na rameno.

„Najdeme nějaké řešení, Claro.“

„Mám pocit, že bychom to měli nechat být,“ řekla zamyšleně. „Možná půjdu na nutnou dobu do vězení a pak se s ním znovu setkám.“

„Tak šíleně ho milujete?“ zeptal se Peter.

„Obávám se, že ještě mnohem víc,“ prohlásila a vstala.

Clara se omluvila, že jí není dobře. Doprovodil ji až ke dveřím do kuchyně a vrátil se ke stolu, aby si vychutnal vlahý večer. Na greenwichském poledníku byla skoro půlnoc, světlo v Clařině okně zhaslo a Peter se odebral do svého pokoje, aby si zabalil věci. Na schodech se obrátil a zamířil do malé pracovny. O chvíli později už stoupal nahoru do podkroví. Posadil se na starou židli a Mladou ženu v červených šatech opatrně postavil na malířský stojan Vladimíra Radskina.

„Teď jsi tam, kam patříš,“ pronesl Peter tiše do noční samoty.

„To je hezký dárek Vladimírovi,“ řekla tiše Clara za jeho zády. „Dnes je právě výročí jeho smrti.“

„Neslyšel jsem vás přicházet,“ řekl Peter, aniž by se otočil.

„Věděla jsem, že budete tady.“

Měsíc stoupal po nebi a střešním oknem pronikal na půdu jeho svit. Náhle se všechno obléklo do modrostříbrného hávu. Světlo dopadlo na obraz a lak na plátně je pohltil. Před Peterovými a Clařinými ohromenými zraky se pod dlouhými vlasy Mladé ženy v červených šatech objevila tvář. Kulatý měsíc v úplňku pokračoval ve svém výstupu na nebe a čím více měsíc stoupal, tím více jeho paprsky ozařovaly obraz. O půlnoci, kdy byl měsíc v zenitu, se v rohu plátna objevil podpis Vladimíra Radskina. Peter vyskočil ze židle a objal Claru kolem ramen.

„Podívejte!“ řekla Clara a prstem ukazovala na obraz.

Tvář byla zřetelnější a zřetelnější. Nejprve oči, potom nos, tváře a nakonec jemně vykrojená ústa. Peter ani nedýchal, střídavě se díval na Claru a na Mladou ženu v červených šatech: jejich rysy byly ve všech bodech naprosto totožné. Před sto padesáti lety dokončil Vladimír své nejkrásnější dílo. Na této židli vydechl za svítání naposledy. Měsíc už začínal klesat a sotva jeho záře opustila lak obrazu, tvář i podpis se z plátna opět vytratily. Clara a Peter se rozloučili poté, co velkou část noci strávili před obrazem v malířově pokoji. Sešli se opět s prvními ranními paprsky. Sotva naložili zavazadla a uložili obraz do kufru auta, pokusil se Peter bezvýsledně dovolat Jonathanovi.

„Je to marné, spí!“

„Zkusíme to z Londýna a potom ještě z letiště.“

„Zavolám mu třeba z letadla, když to bude třeba,“ dodal Peter rozhodně.

Do galerie dorazili v devět hodin. Ještě před tím, než otevřela kovovou mříž, zahleděla se Clara krátce na výlohu kavárničky, zářící ve slunečních paprscích. Před polednem stěhováci zavřeli dveře vozu za bednou ukrývající Mladou ženu v červených šatech.

V poledne opustil dodávkový vůz firmy Delahaye v doprovodu civilního policejního vozu Albermarle Street. Clara seděla vpředu v kabině, Peter se usadil vzadu vedle obrazu.

„Tady nebudete mít signál,“ poznamenal šéf stěhováků směrem k Peterovi, potýkajícímu se s mobilem. „Stěny vozu jsou pancéřované a ohnivzdorné.“

„Mohl bych si na příštím semaforu na dvě minutky vyskočit, vážně potřebuju někomu zavolat.“

„Obávám se, pane, že to nebude možné,“ odpověděl mu s úsměvem šéf stěhováků.

Konvoj zastavil na ploše před terminálem vedle Boeingu 747. Peter podepsal pět předávacích protokolů. Podepsané dokumenty z něj až do okamžiku prodeje činily zákonného zástupce Vladimírových posledních děl. Od této chvíle přebírá za obrazy veškerou zodpovědnost. Clara a Peter zamířili společně ke schůdkům přistaveným k trupu letadla u nouzového východu. Peter zvedl hlavu a zadíval se k odbavovacímu prostoru, kde čekali cestující jejich letu.

„Tohle je ještě lepší než cestovat s malými dětmi!“

„Jonathanovi zavoláme, až dorazíme do Bostonu,“ řekla Clara.

„Ne, zavoláme mu tam odtud,“ odtušil Peter a ukázal směrem k nebi.

Vystoupal nahoru po schůdcích.

—

Jonathan spal jen chvíli. Když vylezl ze sprchy, zaslechl, jak Anna jde nahoru do ateliéru. Hodil na sebe župan a sešel dolů do kuchyně. Vtom zazvonil telefon. Zvedl ze zdi sluchátko a okamžitě poznal Peterův hlas.

„Prosím tě, kde jsi?“ vyjel na něj Jonathan. „Já už tě dva dny sháním!“

„Tohle je vážně svět naruby! Jsem deset tisíc metrů nad Atlantikem.“

„Ty už letíš na ten svůj opuštěný ostrov?“

„Ještě ne, kamaráde, já ti to vysvětlím, mám pro tebe báječnou novinku, ale nejdřív ti někoho předám.“

Peter podal sluchátko Claře, jakmile Jonathan uslyšel její hlas, přitiskl si sluchátku těsněji na ucho.

„Jonathane, máme důkaz! Vypovím ti to podrobně, až dorazíme, je to skoro k neuvěření. V pět odpoledne přiletíme na Loganovo letiště.“

„Počkám tam na vás,“ prohlásil Jonathan, z něhož náhle spadla veškerá únava.

„Moc ráda bych byla hned s tebou, jenže po příletu si nás přebere ochranka. Musíme doprovázet obrazy až do trezorů Christie’s. Zamluvila jsem pokoj ve Four Seasons, přijeď za mnou do hotelu, počkám na tebe v osm hodin v hale.“

„A já ti slibuji, že tě vezmu na procházku do starého přístavu. Uvidíš, večer je tam fantastická vyhlídka.“

Clara se obrátila tváří k okénku.

„Chyběl jsi mi, Jonathane.“

Vrátila sluchátko Peterovi. Ten se s přítelem rozloučil a vrátil přístroj pod opěrku sedadla.

Jonathan zavěsil sluchátko do držáku na zdi kuchyně a v ateliéru položila Anna sluchátko paralelní linky. Vzala si mobil, došla k oknu a vyťukala číslo do Cambridge. O čtvrt hodiny později opustila Anna dům.

—

V kabině boeingu roznášela letuška imigrační formuláře. „Nechtěla byste, aby Jonathan jel s námi v kamionu?“ zeptal se Peter.

„Byla jsem připravena počkat na něj deset let, takže zkusím odolat pokušení, aspoň než se trochu upravím. Jen se na mne podívejte, jak vypadám!“

—

Díky policejnímu doprovodu jim cesta do města netrvala ani dvacet minut. Jen co byl poslední obraz uložen v trezoru, skočila Clara do taxíku a uháněla do hotelu. Peter si najal další taxík, aby si odvezl domů kufr a vzal si svého starého jaguára. Jenkins mu vůz na jeho žádost nechal přivézt zřízencem garáží z letiště.

Cestou telefonoval kolegovi, kterému svěřil překlad Vladimírova sešitu. Ten strávil nad rukopisem celou noc a celý den.

Právě Peterovi posílal elektronickou poštou první část přeloženého textu. O překlad zbývající části dokumentu, obsahující jenom chemické vzorce, budou muset požádat překladatele s příslušnou specializací. Peter kolegovi srdečně poděkoval. Taxík zastavil před rezidencí, kde bydlel. Proběhl halou a vůbec se nestaral o to, co si bude portýr myslet, až ho uvidí netrpělivě přešlapovat v kabině výtahu, jen co dorazil do svého bytu, zapnul počítač a hned si dokument vytiskl.

Deset minut nato sjel Peter znovu dolů; sotva se stačil osprchovat a vzít si čistou košili. Jenkins na něj čekal před vchodem, rozevřel svůj velký deštník s logem rezidence a ukryl Petera před jemným deštěm, snášejícím se na město.

„Nechal jsem poslat pro váš vůz,“ prohlásil s pohledem upřeným na zatažený obzor.

„Strašné počasí, nemyslíte?“ prohlásil Peter.

Ve výjezdu z parkingu se objevily velké kulaté světlomety Jaguáru XK 140 coupé. Peter vykročil k vozu, na půl cestě se zastavil, vrátil se zpátky a vzal Jenkinse za ramena.

„Poslyšte, Jenkinsi, jste ženatý?“

„Ne, pane, já jsem bohužel svobodný,“ odpověděl portýr.

Cestou Peter zavolal Jonathanovi a do mikrofonu na sluneční cloně zakřičel:

„Já vím, že jsi doma! Nedovedeš si představit, jak mě tenhle tvůj filtr rozčiluje. Ať zrovna děláš, co chceš, zbývá ti už jen deset minut. Za chvíli jsem u tebe!“

—

Vůz zaparkoval u chodníku. Jonathan nastoupil a Peter se okamžitě zase rozjel.

„Musíš mi všechno vylíčit,“ řekl Jonathan.

Peter mu podrobně popsal svůj neuvěřitelný noční objev. Vladimír použil lak, jehož působení mohlo překonat jedině spektrum zvláštního světla, vrženého svisle na plátno. Zopakovat přesně podmínky, za nichž k tomuto jevu dochází, bude složité, ale s pomocí počítačů by to nakonec mohli dokázat.

„A ta tvář se opravdu podobala Claře?“ zeptal se Jonathan.

„Takováhle dokonalá shoda je mnohem znepokojivější než obyčejná podoba, to mi můžeš věřit!“

Když i Jonathan vyjádřil obavy, zda si Peter skutečně myslí, že mu jednoho dne bude dopřáno takové privilegium jako Peterovi oné noci, přítel ho uklidnil. Chemici určitě malířovy chemické vzorce nakonec rozluští, a i když to bude nějaký čas trvat, jednoho dne dostane plátno svou původní podobu.

„Myslíš, že právě tohle si přál? Radskin měl určitě nějaký důvod, proč svůj podpis ukryl.“

„A dokonce velmi dobrý důvod,“ přisvědčil Peter. „Na, to je přepis jeho osobního deníku. To tě bude zajímat.“

Peter vzal ze zadního sedadla desky s dokumenty a podal je svému příteli. Překladatel připojil ke svému rukopisu i fotokopie originálu. Jonathan pohladil prsty Vladimírův rukopis a pustil se do čtení.

Claro,

od smrti Tvé matky nebyl náš život vůbec snadný. Vzpomínám si na ten útěk, kdy jsme spolu pěšky putovali pláněmi širé Rusi. Nesl jsem Tě na ramenou a stačilo mi cítit Tvé drobné ručky, jak se drží mých vlasů, abych nikdy neumdléval. Doufal jsem, že nás oba zachráním tím, že odjedeme do Anglie, jenomže bída na nás trpělivě čekala i v Londýně. Když jsem na ulici kreslil kolemjdoucí chodce, nechával jsem Tě v péči nájemných chův. Za to, že Tě hlídaly, si ode mne braly všechno, co jsem utržil za těch pár obrázků, co se mi podařilo prodat. Opravdu jsem věřil tomu, že sir Edward bude náš spasitel. Odpustíš mi jednoho dne mou naivitu, která nás tady hned od našeho prvního dne od sebe odloučila? Tím, že Tě hýčkal jako svou vlastní dceru, si kupoval mou důvěru, a zároveň ji tím i zrazoval. Nebyly Ti ani tři roky, když Tě ode mne odtrhl. Odnáším si s sebou dětskou vůni onoho posledního políbení na čelo, které jsi mi dala před dávnými lety. Nemoc nade mnou získala vládu a Langton, využívaje mé slabosti, mě nechal přenést do tohoto brlohu, odkud Ti píši. Už je to šest let, co jsem tuto celu neopustil. Stejný čas jsem Tě nemohl sevřít v náručí a vidět světýlko zářící ve Tvých očích. V těch očích si neseš život, jehož byla Tvá matka plná.

Výměnou za malby, jež mu dodávám, se o tebe Langton stará, živí Tě a vychovává. Kočí za mnou často chodí a přináší mi zprávy o Tobě.

Někdy se společně smějeme, vypráví mi, co děláš, a říká, že jsi mnohem a mnohem šikovnější než Langtonova vlastní dcera. Ve dnech, kdy si hraješ dole na dvoře, mi pomáhá dostat se k malému okénku až úplně nahoře pod střechou. Odtud slyším Tvůj hlas a ať si mne kosti trápí bolestí, mou jedinou svobodou je vidět Tě ještě růst. Stín starého muže, který zahlédneš pod střechou a který Tě teď asi tolik děsí, je stínem Tvého pravého otce. Když ode mne kočí odchází, celý se hrbí a nese na svých bedrech tíhu svého mlčení a své hanby. Veškerá jeho odvaha jej opustila ve chvíli, kdy mu zemřel kůň. Namaloval jsem mu jeho obraz, jenže Langton mu jej zabavil.

Nemám už více sil, Claro. Můj přítel kočí mi přišel říct o jistém rozhovoru, který náhodou vyslechl. Hazardní hry přivedly Langtona do velkých finančních potíží a jeho žena ho přesvědčila, že po mé smrti má plátna stoupnou v ceně a zachrání je před krachem. Již několik dní trpím velkými bolestmi v útrobách a velmi se obávám, že on podlehl tomu nejstrašnějšímu pokušení. Má holčičko, kdybys neexistovala, kdyby Tvůj smích tam venku nepředstavoval mé nejkrásnější životní chvilky, přiznám se Ti, že bych přivítal smrt jako vysvobození. Jenže nemohu odejít s klidnou myslí, aniž bych se ubezpečil, že jsem Ti svým vlastním způsobem dokázal zanechat jedinečnou vzpomínku.

Toto je moje poslední plátno, mé vrcholné dílo, neboť jsi to Ty, mé dítě, koho maluji. Je Ti teprve devět let, ale už dnes neseš v sobě rysy své matky. Aby Tě Langton nemohl o tento obraz připravit, ukryl jsem Tvou tvář a zamaskoval svůj podpis pod vrstvu laku, jehož složení znám jenom já.

Vidíš, všechna ta léta dospívání v Petrohradě, kdy jsem se tolik nudil v lavicích chemické školy, jsou mi nakonec užitečná. V den Tvých šestnáctých narozenin Ti kočí předá tento sešit, to mi přísahal. Zavede tě k ruským přátelům a oni ten sešit pro Tebe přeloží. Pak Ti bude stačit použít vzorec, který jsem popsal na následujících stránkách, abys věděla, jakým způsobem odstranit lak, jejž jsem použil. Pak zveřejníš obraz a s pomocí tohoto sešitu budeš moci dokázat, že Ti právem náleží. To je to jediné, co Ti odkazuji, má malá holčičko, ale je to dědictví po otci, který Tě nikdy nepřestal milovat, ač je od Tebe tak daleko i blízko zároveň. Říká se, že opravdový cit nikdy neumírá, a já Tě i po smrti dál budu milovat.

Tak rád bych Tě sledoval, jak vyrůstáš, tak rád bych viděl, jak se měníš v ženu. Kdybych měl mít jedno jediné přání, přál bych si, aby Ti život umožnil dosáhnout všech Tvých snů. Naplň ty sny, Claro, a nikdy se neboj milovat. Já Tě miluji tak, jako jsem miloval Tvou matku a jak ji budu milovat do posledního dechu. Ten obraz je Tvůj, Claro, patří Ti, má malá holčičko.

Vladimír Radskin, 18. června 1867

Jonathan složil popsané stránky. Nedokázal říct příteli ani slovo.

—

Clara vyšla z koupele a zabalila si tělo do osušky. V zrcadle nad umyvadlem si zkontrolovala, jak vypadá, a ušklíbla se. Kufr ležel otevřený na posteli a věci z něj byly rozházené všude po pokoji. Vše, co se aspoň vzdáleně podobalo šatům, se houpalo na ramínkách, zavěšených tu na stínidle stojací lampy, tu na hlavici protipožární trysky nebo na madlech skříněk. U okna vedle velkého křesla ležely na hromadě další šaty. Džíny ještě zcela nevypadly ze hry, pod podmínkou, že pánská košile, kterou si právě zkoušela, jí bude sahat dostatečně přes boky.

Opustila pokoj i s nepořádkem. Zavřela dveře a na kliku pověsila cedulku ‚Prosím, nerušit‘. Dveře výtahu se otevřely do haly. Clara pohlédla na náramkové hodinky, bylo za deset minut osm. Při čekání na Jonathana dostala chuť se napít. Sklenka vína ji jistě uklidní. Vešla do hotelového baru a posadila se k barovému pultu.

Starý jaguár mířil do centra města. Když dorazili k hotelu, kde se Clara ubytovala, otočil se Jonathan k Peterovi.

„Ona ten dopis četla?“

„Ne, ještě ne, překlad mi přišel těsně před tím, než jsem jel pro tebe.“

„Petere, musím tě o něco požádat.“

„Já vím, Jonathane. Ten obraz stáhneme z programu aukce.“

Jonathan vděčně položil svému nejlepšímu příteli ruku na rameno. Když pak vystoupil z auta, stáhl Peter okénko a zakřičel na něho:

„Ale přijedeš se za mnou na ten pustý ostrov podívat?“

Jonathan mu pokynul paží.

11

Když Jonathan vstupoval do Four Seasons, srdce mu nedočkavostí prudce bušilo. Hledal Claru a zamířil k recepci. Recepční zavolal k ní do pokoje, ale telefon nikdo nezvedal. U vchodu do baru se utvořil hlouček lidí. Jonathana napadlo, že televizní přenos baseballového utkání asi přilákal více diváků, než byla místnost schopna pojmout. Pak uslyšel za zády zvuk sirény. K hotelu se blížila ambulance. Vykročil směrem k hloučku lidí a pak si jím začal razit cestu. Clara ležela nehybně na zemi u pultu a číšník ji ovíval utěrkou.

„Já vůbec nevím, co s ní je!“ opakoval neustále v panice.

Clara vypila sklenku vína a pár minut nato se zhroutila. Jonathan poklekl a uchopil Clařinu ruku do své. Její dlouhé vlasy ležely rozhozeny po obou stranách obličeje. Oči měla zavřené, pleť bledou a z úst jí vytékal úzký pramínek rudé krve. Víno z roztříštěné sklenky se mísilo s Clařinou krví a vytvářelo na mramorové podlaze karmínový potůček.

Záchranáři dorazili ke dveřím hotelu a táhli za sebou do haly pojízdná nosítka. Nějaká bělovlasá žena, vynořivší se zpoza sloupu, jim ochotně uvolnila cestu.

Jonathan se usadil uvnitř ambulance. Blikající majáky vozu se odrážely ve výkladních skříních úzkých uliček. Řidič soudil, že za necelých deset minut budou v nemocnici. Clara se pořád ještě neprobrala z bezvědomí.

„Klesá jí tlak,“ prohlásil jeden ze záchranářů. Jonathan se nad ni sklonil.

„Proboha tě prosím, tohle mi nedělej,“ zašeptal a sevřel ji v náručí.

Lékař jej odstrčil stranou, aby mohl zavést Claře do paže infuzi. Solný roztok pronikl do žíly a krevním oběhem putoval k srdci, které vzápětí zrychlilo tep. Údaj na tlakoměru se o pár dílků zvedl. Spokojený lékař položil Jonathanovi povzbudivě ruku na rameno. V té chvíli ještě netušil, že roztok unáší ve svém proudu tisíce cizorodých molekul, jež vzápětí zaútočí na tělesné buňky, které právě zaplavují. Jonathan hladil Claru po obličeji; jak jí přejel prstem po tváři, zdálo se mu, že se na něj usmála. Sotva sanitka zastavila před pohotovostí, položili záchranáři Claru na pojízdnou postel. Začal šílený běh chodbami. Zářivky míhající se na stropě způsobily, že Clara mrkala víčky. Jonathan ji držel za ruku až ke dveřím ordinace. Peter, kterému mezitím stačil zavolat, za ním co nejrychleji přijela teď seděl na jedné z prázdných lavic lemujících dlouhou chodbu, po níž Jonathan bezcílně přecházel sem a tam.

„Nebuď tak vystrašený,“ řekl Peter. „Není to nic víc než náhlá nevolnost. Únava z cesty, emoce posledních pár dní, radost ze shledání. Měl jsi ji vidět, když jsme přistáli na letišti. Kdybych ji nezadržel, otevřela by si sama dveře ještě před tím, než letadlo zastavilo! Vidíš, teď jsi se zase usmál! Měl by ses se mnou vídat častěji, protože já jsem jediný, s kým se dokážeš uvolnit. Myslel jsem si, že vytrhne svůj pas celníkovi z rukou, když se jí zeptal, na jak dlouho do Států přiletěla.“

Jenomže neklidný Jonathan dobře vytušil pod záplavou přítelových slov obavy. O dvě hodiny později k nim přišel lékař.

Profesor Alfred Moore, kterého Peter zavolal, si s tímhle případem vůbec nevěděl rady. Výsledky vyšetření, jež měl v rukou, postrádaly jakoukoli logiku. Clařin organismus začal z ničeho nic produkovat doslova armádu protilátek, které napadaly její vlastní krevní buňky. Rychlost, s jakou bílé krvinky ničily ty červené, byla značná. Tímto tempem nebude dlouho trvat a její krevní systém se naprosto zhroutí.

„Kolik máme času na záchranu?“ zeptal se Jonathan.

Moorova prognóza byla pesimistická. Do této chvíle se již objevilo několik podkožních krvácení a zakrátko začnou krvácet i vnitřní orgány. Nejpozději zítra se jedna po druhé začnou trhat žíly a tepny.

„Ale existuje přece nějaká terapie? Vždycky je nějaká možnost! Proboha, žijeme přece v jednadvacátém století, medicína už není bezmocná!“ rozohnil se Peter.

Moore na něj zarmouceně pohlédl.

„Přijďte za mnou tak za dvě stě tři sta let a nejspíš budete mít pravdu. Pane Gwele, abychom mohli tuto mladou ženu léčit, museli bychom znát příčinu její choroby. Jediné, co mohu v této chvíli udělat, je podávat jí prostředky na srážení krve a pokusit se zpomalit neodvratné, ale bohužel ne o více než čtyřiadvacet hodin.“

Profesor Moore se s nimi srdečně rozloučil a odcházel. Jonathan ho dostihl uprostřed chodby. Zeptal se ho, zda existuje byť jen nepatrná možnost, že Clara byla otrávena.

„Vy máte nějaké podezření?“ pronesl Moore obezřetně.

Jonathan trval na svém: „Odpovězte mi na otázku.“

„Vyšetření na toxiny nic neprokázala. Mohu nařídit, aby se provedly podrobnější testy, pokud ovšem máte pro takovou hypotézu dobrý důvod.“

Profesor Moore se tvářil pochybovačně. Vysvětlil Jonathanovi, že pokud by zde zapůsobil nějaký jed, změnil by v Clařině krvi bílé krvinky tak, aby považovaly krevní destičky a červené krvinky své vlastní krve za cizorodá tělesa.

„Pouze v takovém případě totiž přirozená obrana organismu spustí takový proces autodestrukce, jaký právě vidíme,“ uzavřel profesor.

„Ale je to technicky možné?“ zeptal se Jonathan.

„Řekněme, že to není úplně vyloučeno. V takovém případě bychom měli co do činění s jedem vyrobeným přímo na míru. Aby někdo připravil něco takového, musel by předem znát přesné složení krve své oběti.“

„A nedala by se její krev vyčistit nebo vyměnit?“ zaprosil Jonathan.

Profesor Moore se smutně usmál.

„To bychom museli mít k dispozici velké množství krve –“ Jonathan ho okamžitě přerušil a nabídl, že daruje svou krev.

Dodal, že má skupinu A pozitivní.

„Jenže ona má RH negativní a úplně jinou krevní skupinu. Kdyby jeden z vás daroval tomu druhému krev, na místě by ho zabil.“

Moore ještě dodal, že s Jonathanem upřímně cítí, ale to, co Jonathan navrhuje, je naprosto nereálné. Slíbil, že se spojí se sérologickou laboratoří, aby provedla podrobnější testy na přítomnost jedu.

„Nebudu před vámi nic skrývat,“ dodal Moore, „byla by to naše poslední naděje. Na řadu jedů existují protilátky.“

Aniž by to lékař řekl nahlas, počítal s nejhorším. Čas jim rozhodně nehraje do ruky. Jonathan mu poděkoval a běžel zpátky k Peterovi. Zapřísahal ho, aby se ho na nic neptal a zůstal pořád Claře nablízku. Vrátí se za pár hodin. Kdyby se její stav výrazně zhoršil, sežene ho Peter na mobilu.

Vyrazil přes most a na Camden Avenue projel všechny křižovatky na červenou. Zaparkoval auto u chodníku a pospíchal do čísla 27. Z domu vycházel jakýsi muž se psem, Jonathan toho využil, aby se dostal do vstupní haly, a skočil do kabiny výtahu. Zabušil pěstí na dveře na konci chodby. Jakmile mu Alice otevřela, popadl ji pod krkem a odvlekl ji až na druhý konec pokoje. Bělovlasá žena zaškobrtla o malý stolek a v pádu strhla Jonathana s sebou. Přestože bojovala ze všech svých sil, nedokázala odolat síle sevření, Jonathan ji škrtil oběma rukama. Marně lapala po dechu, vidění jí zastřel červený závoj. Cítila, že ztrácí vědomí, a měla právě tak sílu zašeptat, že má k dispozici protijed. Sevření povolilo a do plic jí opět volně proudil vzduch.

„Kde ho máte?“ zakřičel Jonathan a stále ji držel přitisknutou k zemi.

„Vůbec se nebojím smrti a vy velmi dobře víte proč, takže jestli chcete tu svoji drahou Claru zachránit, budete muset změnit přístup.“

Jonathan četl v jejích očích, že tentokrát rozhodně nelže. Pustil ji tedy.

„Čekala jsem vás, ale ne tak brzo,“ prohlásila a zvedala se ze země.

„Proč jste to udělala?“

„Protože jsem tvrdohlavá!“ řekla Alice a třela si lokty. „Clara musí zaplatit za to, co udělala.“

„Vy jste mi lhala. Clara není prvorozenou dcerou sira Langtona.“

„Přesně tak. A to ji činí v mých očích ještě více vinnou. Po smrti jejího otce ji můj muž úředně adoptoval. Miloval ji jako své vlastní dítě, byl jejím dobrodincem, a tím, že ukradla ten obraz, ho zradila.“

„Jenže Langton Vladimíra zabil!“ zvolal Jonathan.

„Ne, to nebyl on,“ pronesla Alice Waltonová spokojeně. „Můj manžel byl jen ubohý, dluhy sužovaný hazardní hráč. Bylo nutné, aby někdo napravil jeho slabost a zachránil nás před krachem. Iniciativa vyšla ode mne, on o tom nikdy neměl nejmenší tušení.“

„Jenomže Clara to věděla, protože našla Vladimírův deník. Ona vašeho manžela nezradila, ona se dokonce ani nepomstila, spokojila se s tím, že vyplnila poslední vůli svého otce. Zabránili jsme vám, abyste prodala obraz, který jste jí ukradla.“

„To je samozřejmě vaše verze příběhu, jenomže v této chvíli jsem to já, kdo vlastní protijed.“

Alice vytáhla z kapsy saka malou lahvičku s tekutinou lehce jantarového nádechu. Ujistila Jonathana, že lékařům se nepodaří najít sebemenší stopu jedu, který nalila Claře do skleničky, a to dokonce ani po její smrti. Neexistuje jiný způsob, jak Claru zachránit, nežli přesně vyplnit její pokyny. Jonathanova zítřejší svatba s její dcerou přiláká veškerou bostonskou smetánku. Nepřipadá v úvahu, že by strpěly, aby se svatba na poslední chvíli zrušila. Clara s Jonathanem už připravili o čest jejího manžela a ona nedopustí, aby totéž udělali i s její dcerou. V poledne si Jonathan vezme Annu za manželku. Po obřadu pojede Alice navštívit Claru a podá jí protijed.

„A proč bych vám měl věřit?“ zeptal se Jonathan.

„Protože čas, který vám zbývá, vám nedává jinou možnost! A teď odtud odejděte. Uvidíme se zítra v kostele.“

—

Nemocniční pokoj tonul v mléčném světle. Peter seděl na židli vedle lůžka. Do místnosti vešla ošetřovatelka, aby udělala další odběr. Odpojila infuzi a na jehlu v Clařině paži postupně připojila šest malých skleněných ampulek. Zkumavky se jedna po druhé plnily tekutinou, jež byla čím dál řidší a postupně bledla. Vždy, když byla zkumavka plná, zazátkovala ji, energicky s ní zatřásla a uložila ji do příslušného stojánku. Když naplnila poslední zkumavku, zapojila opět infuzi, sundala si gumové rukavice a šla je vyhodit do nádoby na infekční odpad. Zatímco byla otočená zády, vzal Peter jednu zkumavku a ukryl ji hluboko v kapse.

—

Po Jonathanově hlučném odchodu opustila Anna svůj úkryt v úklidové komoře. Teď seděla v křesle a upřeně matku pozorovala.

„K čemu je to teď všechno dobré? Hned se zase rozvede.“

„Ty moje chudinko,“ odpověděla jí Alice. „Ještě tě toho musím tolik naučit! Zítra si tě vezme a před Bohem se člověk rozvést nemůže. Tím, že řekne své ano, zatímco Clara bude umírat, poruší přísahu, která je k sobě poutá. Tentokrát budou od sebe odloučeni navěky.“

Alice odšroubovala uzávěr lahvičky s protijedem a nalila si její obsah do dlaně. Vzápětí si jím potřela šíji.

„To je můj parfém!“ pronesla šibalsky. „Lhala jsem mu!“

Anna se zvedla, bez jediného slova si vzala kabelku a zamířila ke dveřím. Zamyšleně pohlédla na matku a zavřela za sebou.

Když Anna vycházela z budovy, smutně a tiše řekla:

„A mně jsi taky lhala.“

—

Jonathan vešel do nemocničního pokoje a Peter je nechal o samotě.

Posadil se na postel a přitiskl rty Claře na čelo.

„Tak vidíš, líbám tě a přitom zůstáváme v přítomnosti,“ pronesl a krk měl sevřený.

Clara pootevřela oči a s náznakem úsměvu se jí podařilo pronést pár slov.

„Musím říct, že už nemám moc sil.“

Prsty sevřela Jonathanovu ruku a slabým hlasem vyčerpaně pokračovala.

„Ani jsme neměli čas na tu procházku po starém přístavu.“

„Já tě tam vezmu, to ti slibuji.“

„Musím ti vyprávět zbytek našeho příběhu, lásko. Teď už ho znám, dnes v noci se mi o něm zdálo.“

„Claro, prosím tě, šetři si síly.“

„Víš, co jsme udělali, když Langton utekl z usedlosti? Milovali jsme se tam; až do konce našich dvou životů jsme se nepřestali milovat.“

Zavřela oči a ve tváři se jí zrcadlila bolest.

„Tím, že mě Langton adoptoval, učinil ze mne svou dědičku. Tvrdou prací se nám podařilo splatit jeho dluhy a zachovat si usedlost. Měli jsme se tam rádi, Jonathane, až do posledního dne. Když jsi mi odešel, uložila jsem tě pod ten velký strom. Obraz jsem ukryla v podkroví a lehla jsem si těsně vedle tebe v očekávání, až i ze mne vyprchá život. A během té jediné noci bez tebe jsem přísahala, že tě budu pořád milovat i po smrti a že tě najdu, ať budeš kdekoli. Vidíš, dodržela jsem slovo a ty také.“

Jonathan zhroucený žalem objal Claru a opřel si její hlavu o rameno.

„Už nic neříkej, prosím. Odpočiň si, lásko.“

„Kdybys jen věděl, Jonathane, jak moc tě miluji. Ani jedna minuta bez tebe nestála za to žít. Poslouchej mě, mám pocit, že mi zbývá jen velmi málo času. Ty poslední týdny byly nejkrásnější v mém životě, nic z toho, co jsem prožila, nemělo takovou cenu jako štěstí, které jsi mi dal. Musíš mi slíbit, že teď budeš šťastný také ty. Chci, abys žil, Jonathane. Nezříkej se štěstí. V hloubi tvých očí vidím tolik okouzlení. Jednoho dne se opět setkáme, možná že ještě jednou.“

Jonathanovi se zalily oči slzami. Clara z posledních sil vztáhla ruku, aby pohladila Jonathana po tváři.

„Tiskni mě víc, můj milý, je mi hrozná zima.“

To byla její poslední slova. Clařiny oči se pomalu zavřely a výraz její tváře se postupně uklidnil. Srdce jí tlouklo jen velmi slabě. Jonathan u ní bděl bez přestání celou noc. Tiskl ji k sobě a něžně ji kolébal. Jeho vlastní dech souzněl s Clařinými pohyby. Začínalo svítat a její zdravotní stav se z hodiny na hodinu zhoršoval. Jonathan ji dlouze políbil na ústa a potom vstal. Ještě než opustil nemocniční pokoj, otočil se k ní a zašeptal:

„Claro, já tě nenechám odejít.“

Jakmile se za ním zavřely dveře, zbarvila Clařina krev pokrývku rudým pigmentem. Dlouhé vlasy jí rámovaly klidnou tvář. Denní světlo, pronikající oknem, dokončilo přeměnu místnosti na obraz Mladé ženy v červených šatech.

Peter došel na konec chodby, uchopil Jonathana za rameno a odvedl ho k nápojovému automatu. Vhodil do otvoru minci a stiskem tlačítka zvolil silnou černou kávu.

„Budeš to potřebovat a já taky,“ pronesl, když Jonathanovi podával kelímek.

„Mám pocit, jako bych v bdělém stavu prožíval nějakou hroznou noční můru,“ řekl Jonathan.

„Doufám, že mě v tom snu taky vidíš, protože já mám ten samý pocit. Telefonoval jsem jednomu příteli z kriminálky. Pošlu mu přes Federal Express vzorek krve, co jsem si vypůjčil od ošetřovatelky. Nechá na tom pracovat ty nejlepší odborníky z policejních laboratoří a přísahám ti, že toho hajzla, co to udělal, dostaneme.“

„Co všechno jsi tomu svému kamarádovi od policie vykládal?“ zajímal se Jonathan.

„Celý příběh, a dokonce jsem mu slíbil, že mu pošlu naše poznámky a kopii Vladimírova sešitu.“

„A on tě nechtěl rovnou zavřít do blázince?“

„Nedělej si starosti, Pilguez je odborník na podivné případy. Před pár lety mi vyprávěl o jednom vyšetřování, co vedl v San Francisku, a vedle něj je náš případ naprosto normální a rutinní záležitost.“

Jonathan pokrčil rameny a zamířil k východu. Peter za ním ještě zavolal.

„Při obřadu budu s tebou jako tvůj svědek, na to nezapomeň, a i kdybych měl být kvůli tomu vašemu příběhu označen za blázna, tak až zachráníme Claru, budu svědčit zase.“

—

Všechny lavice v kostele svatého Štěpána byly zaplněny do posledního místečka. Vypadalo to, jako by si bostonská smetánka dala schůzku po obou stranách hlavní uličky. Dva policejní vozy blokovaly po dobu obřadu přístup do Clark Street. Peter se zasmušilým výrazem usedl po Jonathanově pravici. Zazněly varhany a ztichlé shromáždění se otočilo dozadu. Anna s dlouhou vlečkou kráčela chrámovou lodí, zavěšena do své matky, která bude jejím svědkem. Svatební obřad začal v jedenáct hodin. Když usedala po levici své dcery, usmála se Alice směrem k Peterovi. Zářila spokojeností.

—

Profesor Moore vstoupil do Clařina pokoje. Přistoupil k posteli a položil jí dlaň na čelo. Horečka neustále stoupala. Posadil se na kraj postele a smutně si vzdychl. Z nočního stolku vzal papírový kapesník a utřel pramínek krve, vytékající jí z nosu. Vstal a seřídil průtok infuzního roztoku. S nahrbenými zády vyšel z pokoje a tiše za sebou zavřel dveře. Clara otevřela oči, zasténala a znovu usnula.

—

Obřad už trval půl hodiny a kněz se právě chystal požádat snoubence, aby vyslovili své ano. Naklonil se k Anně a laskavě se na ni usmál. Ona se však na něj nedívala. S očima plnýma slz upřeně pozorovala matčinu tvář.

„Odpusť mi,“ zašeptala.

Obrátila pohled k Jonathanovi a vzala ho za ruku.

„Už pro ni nemůžeš nic udělat, Jonathane, ale ještě můžeš udělat něco pro vás oba!“

„Co to říkáš?“

„Rozuměl jsi mi dobře, zmiz odtud, než bude pozdě. Nemůžeš ji už zachránit, ale můžeš se s ní ještě setkat. Utíkej.“

Ve chvíli, kdy se Peter a Jonathan vrhli do uličky mezi lavicemi, rozlehl se kostelem vzteklý výkřik z úst Alice Waltonové. Kněz zůstal udiveně stát s rukama směšně od těla a celé shromáždění jako jeden muž vstalo v okamžiku, kdy oba proběhli otevřenými dveřmi. Z výšky liduprázdného schodiště před kostelem zavolal Peter na policistu, opřeného o policejní vůz.

„Pracuji inkognito pro komisaře Pilgueze z kriminálního oddělení policie v San Francisku, můžete si to všechno ověřit cestou a teď mě okamžitě odvezte do Boston Memorial Hospital, je to otázka života a smrti.“

Ve voze nepadlo mezi přáteli jediné slůvko. Policejní siréna jim uvolňovala cestu. Jonathan si opřel hlavu o okénko a se zamženýma očima sledoval, jak v dálce ubíhají jeřáby starého přístavu. Peter ho vzal za rameno a přitiskl k sobě.

Když dorazili před dveře Clařina pokoje, obrátil se Jonathan ke svému nejlepšímu příteli a dlouze se na něj zadíval.

„Petere, můžeš mi něco slíbit?“

„Všechno, co budeš chtít!“

„Musíš očistit Vladimíra, i kdyby ti to mělo trvat nevímjak dlouho. Přísahej mi, že ať se stane cokoli, dotáhneš to do konce. Přesně tohle by si Clara přála.“

„To ti přísahám. Uděláme to spolu, já toho nenechám.“

„Budeš to muset udělat sám, kamaráde, já už nebudu moct.“

Jonathan zvolna otevřel dveře pokoje. Clara slabě oddechovala v šeru.

„Chceš odejít z Bostonu?“ zeptal se Peter.

„Svým způsobem ano.“

„Kam chceš jít?“

Jonathan sevřel přítele do náruče.

„Víš, já jsem taky dal slib. Slíbil jsem, že vezmu Claru na procházku po nábřeží… Příště.“

Vešel do pokoje a zavřel za sebou dveře. Peter slyšel, jak se v zámku otočil klíč.

„Jonathane, co to děláš?“ zavolal znepokojeně.

Zabušil na zárubeň, ale přítel mu neodpověděl.

Jonathan se posadil na postel vedle Clary. Sundal si sako a vyhrnul si rukáv košile. Z láhve s infuzí vytáhl jehlu a vbodl si ji do vlastní paže a tak propojil jejich těla. Když si lehal vedle ní, začala do jeho žil pomalu proudit Clařina krev. Pohladil bledou tvář a přiložil ústa k jejímu uchu.

„Miluji tě a nedokážu tě přestat milovat, aniž vím proč. Miluji tě takhle, protože neznám jiný způsob. Tam, kde ty neexistuješ, neexistuji ani já.“

Jonathan přitiskl svá ústa na Clařina a naposledy v jeho životě se všechno kolem něj zatočilo.

—

Podzim sotva začal. Peter kráčel sám po dlažbě tržiště. Zazvonil mu mobil.

„To jsem já,“ řekl hlas na druhém konci. „Tak jsme ji dostali. Slíbil jsem ti nejlepší odborníky, co tahle země má, a svůj slib jsem dodržel. Identifikovali jsme ten jed. Mám taky svědectví hotelového barmana, který paní Waltonovou s jistotou poznal. A to nejlepší jsem si schoval na konec: její dcera je ochotna svědčit. Stará už v životě z basy nevyleze. Přijedeš někdy do San Franciska? Nathalie by tě ráda viděla,“ dodal Pilguez.

„Přijedu před Vánoci, slibuju.“

„Co budeš dělat s těmi obrazy?“

„I já dodržím daný slib.“

„Každopádně ti musím ještě něco říct, ale to ti přísahám, že si to nechám jen a jen pro sebe. Jak jsi chtěl, nechal jsem porovnat DNA z toho obrazu s krví té mladé ženy, kterou otrávili.“

Peter se zastavil v chůzi a zadržel dech.

„Laboratoř si je naprosto jistá: oba vzorky mají jasnou příbuzenskou linii, jinými slovy krev z obrazu je krví jejího otce. Takže vidíš sám, že s daty, která jsi mi dal, to nemůže pasovat!“

Peter stiskl tlačítko na mobilu. Oči mu zvlhly. Zahleděl se do nebe a vzlykaje radostí zakřičel:

„Chybíš mi, kamaráde, oba dva mi chybíte!“

Vrazil si ruce do kapes a pokračoval v chůzi. Celou cestu po nábřeží se usmíval.

Když se Peter vrátil do rezidence, potkal se s Jenkinsem, který na něj čekal přede dveřmi domu. U nohou mu stály dva kufry.

„Jak se vám daří, Jenkinsi?“ řekl Peter.

„Nikdy vám nebudu moci dost poděkovat za ten zájezd, co jste mi věnoval. Celý život jsem snil o tom, že jednoho dne uvidím na vlastní oči Londýn. Je to ten nejkrásnější dárek, jaký mi kdy kdo dal.“

„A schoval jste si pořádně adresu a číslo telefonu, co jsem vám dal?“

Jenkins kývnutím hlavy přisvědčil.

„Tak tedy šťastnou cestu, milý Jenkinsi.“

A Peter s úsměvem vstoupil do domu, zatímco Jenkins mu mával, nastupuje do taxíku, jenž ho odvážel směrem k letišti.

12

Petrohrad, o řadu let později.

Den pomalu končil a Ermitáž se chystala zavřít své brány. Návštěvníci v sále Vladimíra Radskina pomalu mířili k východu. Jeden z hlídačů nenápadně pokynul svému kolegovi. Oba muži se diskrétně přiblížili k mladému páru opouštějícímu sál. Když usoudili, že situace jim to umožňuje, obstoupili muže a ženu a požádali je, aby je bez odporu následovali. Na zdvořilé naléhání pracovníků bezpečnostní služby oba turisté, nechápající, co se po nich chce, souhlasili. S nenápadným doprovodem prošli dlouhou chodbou a vešli do utajených dveří. Cestou vzhůru služebním schodištěm rostlo jejich znepokojení, jak se nořili hlouběji a hlouběji do nitra budovy. Nakonec je uvedli do rozlehlé pracovny. Vybídli je, aby se posadili k dlouhému stolu. Někdo si s nimi za chvíli přijde pohovořit. Záhy vstoupil do místnosti asi padesátiletý muž ve strohém obleku a posadil se naproti nim. Na stůl před sebou položil desky, do nichž několikrát nahlédl, a neustále sledoval mladý pár očima.

„Musím přiznat, že je to ohromující,“ pronesl anglicky s lehkým přízvukem.

„Mohl bych vědět, co po nás chcete?“ zeptal se mladý muž.

„To je už potřetí v tomto týdnu, co jste přišli obdivovat obrazy Vladimíra Radskina, nemám pravdu?“

„Máme toho malíře rádi,“ řekla mladá žena.

Jurij Jegorov se jim představil. Zastává funkci hlavního správce Ermitáže a je mu ctí přivítat je oba v muzeu.

„Plátno, na něž jste se dnes odpoledne tak dlouho dívali, je Mladá žena v červených šatech. Byla vrácena do svého původního stavu díky pečlivé restaurační práci, zorganizované jedním americkým obchodníkem s obrazy. Byl to on, kdo našemu muzeu věnoval pět Radskinových obrazů, které jsou zde vystaveny. Tato sbírka má nepředstavitelnou hodnotu a pravděpodobně bychom si ji nikdy nemohli dovolit pořídit jako celek. Díky tomuto štědrému dárci se tento velký ruský malíř po letech vrátil zpět do své rodné země. Jako protislužbu za tento dar našemu lidu slíbila Ermitáž, že dárci vyplní jeho poněkud zvláštní přání. Jelikož můj předchůdce odešel před několika lety na odpočinek, připadlo nyní splnění tohoto úkolu mně.“

„Jakého úkolu?“ zeptala se dvojice jednohlasně.

Správce si odkašlal do dlaně a teprve potom pokračoval.

„Pan Peter Gwel si od nás vyžádal slib, že pokud se jednoho dne před obrazem objeví žena, jejíž tvář se bude zarážejícím způsobem podobat tváři Mladé ženy v červených šatech, předáme muži, který ji bude doprovázet, tento jeho rukou psaný dopis. Madam, dlouho jsme vás pozorovali a myslím si, že nadešel čas splnit náš slib.“

Správce otevřel desky a podal páru dopis. Mladý muž rozlepil obálku. Při čtení dopisu, jenž byl uvnitř, vstal a začal přecházet po místnosti.

Když dočetl, složil list a mlčky si jej zastrčil do kapsy saka.

Potom si složil ruce za zády, přimhouřil oči a usmál se… A od toho dne už se nikdy nepřestal usmívat…