Marc Levy

Potkat Vás znovu

Arthur zaplatil na recepci účet za hotel. Ještě mu zbýval čas, aby se trochu prošel po okolí. Nosič mu podal lístek z úschovny zavazadel a on ho zastrčil do kapsy saka. Přešel dvůr a vydal se ulicí des Beaux-Arts. První sluneční paprsky vysušovaly dlažbu umytou silnými proudy vody. V ulici Bonaparte ožívaly první výkladní skříně. Arthur chvíli váhal před výlohou cukrářství a nakonec pokračoval v chůzi. O kousek dál se v jasných barvách nadcházejícího dne rýsovala bílá věž zvonice kostela Saint-Germain-des-Prés. Kráčel až k náměstí Furstenberg, v této časné denní době ještě pustému. Na jednom obchodě se právě zvedala železná roleta. Arthur pozdravil mladou květinářku v bílé blůzce, jež dodávala dívce rozkošný vzhled chemické laborantky. Rozpustilé kytice, které s jeho pomocí často vytvářela, krášlily tři místnosti malého bytu, v němž Arthur ještě před dvěma dny bydlel.

Květinářka pozdrav opětovala, aniž tušila, že už ho nikdy neuvidí.

Když v pátek vracel domovnici klíče, zavřel tak zároveň dveře za několika měsíci života v cizině a také za nejextravagantnějším architektonickým projektem, na jakém kdy pracoval: francouzsko-americkým kulturním centrem.

Možná se jednoho dne vrátí v doprovodu ženy, na niž neustále myslel. Ukáže jí úzké uličky čtvrti, kterou tolik miloval, a budou spolu kráčet po březích Seiny, kde si zvykl procházet se dokonce i za deštivých dní, v tomto městě tak častých.

Posadil se na lavičku, aby napsal dopis, na němž mu velmi záleželo. Když ho měl skoro dopsaný, zavřel obálku, aniž ji zalepil, a uložil si ji do kapsy. Podíval se na hodinky a vydal se zpátky do hotelu.

Taxík by měl přijet každou chvíli, letadlo mu odlétá za tři hodiny.

Po dlouhém odloučení, které si sám uložil, se dnes večer vrátí do města, kde předtím žil.

1

Nebe nad sanfranciskou zátokou bylo ohnivě rudé. Za okénkem letadla se z mlžných mraků vynořil most Golden Gate. Stroj se naklonil nad Tiburonem a pomalu ztrácel výšku, zamířil k jihu a nad San Mateo Bridge provedl další ostrý obrat. Při pohledu z kabiny cestujících to vypadalo, jako by letadlo plynule klesalo k solným jezerům, třpytícím se odlesky tisíců světel.

*

Kabriolet Saab se protáhl mezi dvěma nákladními vozy a přejel napříč třemi pruhy, nedbaje zběsilého blikání rozzlobených řidičů. Opustil dálnici číslo 101 a na poslední chvíli se mu podařilo zařadit se na výjezd směrem na mezinárodní letiště v San Franciscu. Na konci rampy Paul zpomalil, aby si na směrových tabulích ověřil, že jede správně. Zaklel, protože si spletl odbočku, a pak více než sto metrů couval, aby se dostal ke vjezdu do parkingu.

*

Počítač v pilotní kabině ohlásil výšku sedm set metrů. Krajina se opět změnila. V paprscích zapadajícího slunce se rýsovalo množství výškových budov, jedna modernější než druhá. Z křídel se vysunuly klapky, které zvětšovaly nosné plochy letadla a umožňovaly ještě snížit jeho rychlost. Netrvalo dlouho a ozval se tlumený hluk vysouvajících se podvozků.

*

Světelný panel v příletové hale ohlašoval, že letadlo na lince AF 007 právě přistálo. Zadýchaný Paul seběhl po eskalátoru a pospíchal chodbou. Mramorová podlaha klouzala, on dostal v zatáčce smyk a jen tak tak se zachytil rukávu kapitána letadla, jenž kráčel opačným směrem. Spěšně se mu omluvil a pokračoval ve svém šíleném běhu.

*

Airbus A 340 společnosti Air France pomalu pojížděl po asfaltové ploše a jeho legrační nos se impozantně blížil ke skleněné stěně terminálu. Zvuk turbín umlkl dlouhým svistem a teleskopická lávka přirazila k trupu letadla.

*

U východu mezinárodních příletů stál v předklonu Paul s rukama na kolenou a snažil se popadnout dech. Posuvné dveře se otevřely a první vlna cestujících se začala rozlévat do haly.

V dálce se v davu kývala zvednutá paže a Paul si razil cestu vstříc svému nejlepšímu příteli.

„Vždyť mě umačkáš,“ řekl Arthur Paulovi, který ho tiskl v přátelském objetí.

Prodavačka ve stánku opodál je dojatě pozorovala.

„Přestaň, koukají se na nás,“ poznamenal Arthur důrazně.

„Víš, moc jsi mi chyběl,“ prohlásil Paul a táhl ho směrem k výtahům do parkingu; přítel se na něj pobaveně díval.

„Co má znamenat ta havajská košile? Hraješ si na Magnuma?“

Paul sledoval svůj obraz v zrcadle na stěně kabiny. Zašklebil se a zapnul si knoflíček košile.

„Byl jsem ve tvém novém bytě,“ pokračoval Paul. „Předevčírem přivezli stěhováci od firmy Delahaye Moving všechny tvoje krabice s věcmi. Trochu jsem tam porovnal, co jsem zvládl. Vykoupil jsi celou Paříž, nebo jsi jim v obchodech ještě něco nechal?“

„Díky, že ses o to postaral. Jaký je byt?“

„Uvidíš sám, ale myslím, že se ti tam bude líbit. A navíc to nebudeš mít daleko do kanceláře.“

Po dokončení impozantní stavby kulturního centra udělal Paul všechno pro to, aby Arthura přemluvil k návratu do San Francisca. Nic nedokázalo vyplnit prázdnotu, kterou v jeho životě zanechal odjezd člověka, jehož miloval jako vlastního bratra.

„Moc se to tu nezměnilo, co jsem tady nebyl,“ prohlásil Arthur.

„Mezi Čtrnáctou a Sedmnáctou ulicí vyrostly dva mrakodrapy, postavili tu jeden hotel a nějaké kancelářské budovy, a tobě připadá, že se město nezměnilo?“

„A jak si vede naše projekční kancelář?“

„Pominu-li problémy s tvými pařížskými klienty, jde všechno víceméně dobře. Maureen se za čtrnáct dní vrací z dovolené, nechala ti na stole vzkaz. Ta přímo hoří nedočkavostí, že tě zase uvidí.“

V době, kdy v Paříži probíhaly stavební práce, mluvil Arthur několikrát denně se svou asistentkou – zařizovala pro něj všechny běžné záležitosti.

Paul málem minul výjezd z dálnice, a tak znovu přejel napříč všemi pruhy, aby se dostal na odbočku směrem na Třetí ulici. Jeho riskantní manévr byl odměněn koncertem klaksonů.

„Omlouvám se,“ pronesl při pohledu do vnitřního zpětného zrcátka.

„Prosím tě, s tím si nedělej hlavu. Kdo někdy zažil provoz na náměstí Etoile, ten už se nebojí ničeho.“

„To má být co?“

„To je největší pouťový autodrom na světě, a navíc zadarmo!“

Arthur využil toho, že zastavili na křižovatce Van Ness Avenue, aby otevřel sklápěcí střechu. Plátěná střecha se s mohutným skřípěním složila.

„Nedokážu se s tímhle autem rozloučit,“ prohlásil Paul. „Sice v něm sem tam něco hapruje, ale vcelku se ještě drží dobře.“ Arthur stáhl okénko a nasál vzduch přicházející od moře.

„Tak jaká je Paříž?“ zeptal se Paul nadšeně.

„Plná Pařížanů!“

„A jaké jsou Pařížanky?“

„Stále stejně elegantní!“

„No a co ty a Pařížanky? Prožil jsi nějaký románek?“

Arthur si dal s odpovědí načas.

„Jako mnich jsem tam rozhodně nežil, pokud máš na mysli tohle.“

„Já mám na mysli vážnou známost. Zamiloval ses?“

„A ty?“ zeptal se Arthur.

„Stále svobodný!“

Saab ostře zahnul na Pacific Street a zamířil na sever města. Na křižovatce s Fillmore zajel Paul k chodníku.

„Tak, tady je tvůj nový home, sweet home; doufám, že se ti bude líbit. Kdyby ses tu necítil dobře, vždycky se můžeme s realitní kanceláří nějak dohodnout. Vybírat za druhého není zrovna nejjednodušší…“

Arthur přítele přerušil: určitě se mu tady bude líbit, tím si byl jist.

Obtíženi zavazadly prošli halou nevelkého domu. Výtah je vyvezl do třetího patra. Když kráčeli chodbou kolem dveří s označením 3B, prozradil Paul Arthurovi, že potkal jeho sousedku. „Je to fešanda,“ šeptl, když otáčel klíčem v zámku protějších dveří.

Z okna obývacího pokoje se otevíral pohled na střechy domů na Pacific Heights. Do místnosti vstupovala hvězdnatá noc. Stěhováci rozmístili po bytě nábytek, který dorazil z Francie, a proti oknu sestavili pracovní stůl. Krabice s knihami byly vybalené a jejich obsah už ležel na policích v knihovně.

Arthur hned začal přemísťovat nábytek; pohovku otočil čelem k velkému oknu a dvě masivní křesla odstrčil k malému krbu.

„Koukám, že té své mánie ses nezbavil!“

„Takhle je to lepší, nemyslíš?“

„Je to dokonalé,“ přikývl Paul. „Teď se ti to líbí?“

„Cítím se tu doma!“

„Jsi zpátky ve svém drahém městě, ve své čtvrti, a s trochou štěstí i ve svém životě!“

Paul jej provedl zbývajícími místnostmi. Ložnice měla ideální rozměry a byla v ní už velká postel, dva noční stolky a u zdi stál stolek. Malým okénkem přilehlé koupelny proudily měsíční paprsky. Arthur ho ihned otevřel – byl z něj krásný výhled.

Paula velmi mrzelo, že musí přítele opustit hned první večer po jeho příletu, měl však před sebou pracovní večeři; jejich společný ateliér se ucházel o důležitý projekt.

„Rád bych tam šel s tebou,“ řekl Arthur.

„Když vidím, co s tebou udělal časový posun, tak budu radši, když zůstaneš doma! Stavím se pro tebe zítra a zajdeme na oběd.“

Paul sevřel Arthura v náručí a zopakoval mu, jak moc je rád, že se vrátil. Když opouštěl koupelnu, otočil se zpátky a prstem ukázal na stěny místnosti.

„Abych nezapomněl! Jedné úžasné věci sis v tomhle bytě ještě nevšiml!“

„Čeho, prosím tě?“ zeptal se Arthur.

„Není tu žádný šatník!“

*

Po Potrero Avenue v centru San Francisca svižně ujížděl zářivě zelený triumph. Vrchní hlídač parkoviště v San Francisco Memorial Hospital John Mackenzie odložil noviny. Poznal charakteristický zvuk motoru vozu mladé doktorky, sotva projela křižovatkou s Dvaadvacátou ulicí. Pneumatiky kabrioletu zahvízdaly před jeho budkou. Mackenzie vstal ze židle a pohlédl na kapotu, zastrčenou pod vjezdovou závoru téměř až po čelní sklo.

„Pospícháte operovat našeho starého nebo to děláte čistě proto, abyste mě naštvala?“ zeptal se hlídač a pokyvoval přitom hlavou.

„Troška adrenalinu přece nemůže vašemu srdci uškodit, Johne. Měl byste mi spíš poděkovat. Necháte mě teď projet, prosím?“

„Nemám tu pro vás volné místo. Dnes večer přece nemáte službu.“

„Zdržím se jen chvilku! Zapomněla jsem si ve skříňce skripta z neurochirurgie.“

„Doktorko, pohybujete se jenom mezi svou prací a tímhle fárem, a jednoho dne se zabijete. Sedmadvacítka vpravo vzadu je volná.“

Lauren se na něj vděčně usmála, závora se zvedla a ona v tomtéž okamžiku sešlápla plynový pedál; ozvalo se další zahvízdání pneumatik. Vítr jí odfoukl z čela pár pramínků vlasů a odhalil jizvu po starém zranění.

*

Sám uprostřed obývacího pokoje dolaďoval Arthur uspořádání svého bytu. Paul postavil na jednu z polic knihovny hifivěž.

Zapnul rádio a věnoval se vybalování posledních krabic, naskládaných v rohu. Ozval se zvonek a Arthur zamířil ke dveřím. Okouzlující stará dáma mu podávala ruku.

„Rose Morrisonová. Jsem vaše sousedka!“

Arthur ji pozval dál, ona však pozvání odmítla.

„Moc ráda bych si s vámi poklábosila,“ řekla, „jenomže mám hrozně nabitý večer. Takže se rovnou dohodněme: žádný rap, žádné techno, připouští se rythm and blues, ale jenom kvalitní, a co se týká hip hopu, to se teprve uvidí. Budete-li cokoli potřebovat, zazvoňte u mých dveří. A zvoňte pořádně, já jsem hluchá jako poleno!“

Slečna Morrisonová vklouzla do svého bytu. Pobavený Arthur zůstal ještě chvíli stát přede dveřmi, než se zase vrátil ke své práci.

O hodinu později mu intenzivní kručení v žaludku připomnělo, že od chvíle, kdy se v letadle podávalo jídlo, neměl v ústech ani sousto. Bez valné naděje otevřel chladničku a ke svému překvapení tam objevil láhev mléka, máslo, balíček toastového chleba, pytlík těstovin a lístek, kde mu Paul přál dobrou chuť.

*

Čekárna pohotovosti byla plná k prasknutí. Lehátka, kolečková křesla, židle, lavice, každé sebemenší místečko bylo obsazené. Za sklem kanceláře si Lauren pročítala seznam příjmů. Sotva z velké bílé tabule zmizela jména již ošetřených pacientů, ihned je nahradila další.

„Prošvihla jsem snad zemětřesení?“ zeptala se ironicky sestry na příjmu.

„Vás nám seslalo samo nebe. Máme toho tady požehnaně.“

„To vidím,“ přisvědčila Lauren. „Co se stalo?“

„Kamionu se utrhl přívěs a svou bláznivou jízdu zakončil ve výloze supermarketu. Třiadvacet zraněných, z toho deset těžce. Sedm jich je ve vyšetřovacích boxech tady za mnou, tři jsou na snímkování, už jsem volala na oddělení resuscitace, aby nám poslali posilu,“ pokračovala Betty a podávala jí hromadu karet.

„Tak to nám začíná pěkný večer!“ uzavřela Lauren a při těch slovech si oblékala plášť.

Vešla do prvního boxu.

Mladé ženě, která bezvládně ležela na vyšetřovacím lůžku, mohlo být tak třicet let. Lauren spěšně prolétla očima její příjmovou kartu. Ženě vytékal z levého ucha tenký pramínek krve. Doktorka byla zvyklá na leccos, a tak vzala lampičku, zastrčenou v kapse pláště, a nadzvedla pacientce víčka, jenže zorničky na světelný paprsek nezareagovaly. Prozkoumala namodralé konečky prstů a jemně položila ženinu ruku. Pro jistotu přiložila na spodní část krku stetoskop, aby ženě vzápětí přetáhla přes hlavu prostěradlo. Lauren pohlédla na hodiny na zdi, na titulní list karty napsala poznámku a vyšla ven, aby ihned zamířila do sousedního boxu. Na služebním záznamu, který zanechala na lůžku, byl zapsán čas úmrtí: 20 hodin 21 minut. Okamžik smrti je třeba zaznamenat stejně přesně jako okamžik narození.

*

Arthur prozkoumával každičký kout kuchyně, vytáhl každičkou zásuvku, a nakonec vypnul hořák pod bublající vodou. Vyšel z bytu a přešel přes chodbu, aby zazvonil na sousedku. Protože mu nikdo neotvíral, otočil se k odchodu, když tu se dveře otevřely.

„Tomuhle říkáte pořádně zvonit?“ zeptala se slečna Morrisonová.

„Nerad vás ruším, ale neměla byste trochu soli?“

Slečna Morrisonová se na něj zaraženě dívala.

„Nechce se mi věřit, že by muži používali k balení dívek takové ubohé triky!“

V Arthurových očích se zračil zmatek. Stará dáma vybuchla upřímným smíchem.

„Měl byste se vidět, jak se tváříte! Pojďte dál, koření je v ošatce vedle výlevky,“ řekla a hlavou pokynula směrem k malé kuchyňce, sousedící s obývacím pokojem. „Vezměte si tam, co potřebujete, já na vás nemám čas, mám moc práce.“

A pospíchala znovu zaujmout místo v pohodlném křesle před televizí. Arthur obešel pracovní pult a nevěřícně sledoval bílé vlasy slečny Morrisonové, které poskakovaly nad opěradlem křesla.

„Tak, chlapče, buď zůstaňte, nebo běžte, zkrátka si dělejte, co chcete, ale potichu. Za minutku předvede Bruce Lee neuvěřitelný výpad a tomu šéfovi triády, který mi začíná jít pěkně na nervy, uštědří pořádný výprask.“

Stará dáma mu naznačila, aby se posadil do křesla vedle ní, ale hlavně tiše!

„Až tahle scéna skončí, vezměte si v ledničce talíř se studeným nářezem a pojďte se mnou dokoukat film, nebudete litovat! Konečně, večeře ve dvou je vždycky lepší, než když jí člověk sám!“

*

Muž přivázaný k vyšetřovacímu lůžku utrpěl mnohočetné zlomeniny nohou; podle pobledlých rysů obličeje slovo trpět přesně vystihovalo jeho situaci.

Lauren otevřela skříň s léky, aby si vzala malou skleněnou ampulku a injekční stříkačku.

Pacient zasténal:

„Já nesnáším injekce.“

„Vy muži mě nikdy nepřestanete udivovat! Máte zlomené obě nohy a bojíte se píchnutí jehly?“

„Co mi to píchnete?“

„Ten nejstarší existující lék proti bolesti na světě.“

„Neublíží mi to?“

„Bolest způsobuje stres, tachykardii, hypertenzi a zanechává nevratné následky… Věřte mi, bolest je mnohem zhoubnější než pár miligramů morfia.“

„Následky…?“

„Jaké je vaše povolání, pane Kowacku?“

„Jsem automechanik!“

„Takže já vám nabídnu obchod: důvěřujte mi, pokud jde o vaše zdraví, a až vám jednoho dne přivezu do dílny svého triumpha, nechám vás, abyste si s ním dělal, co uznáte za vhodné.“

Lauren vpíchla jehlu do paže a zatlačila na píst injekční stříkačky. Tím, že mu vstříkla alkaloid do krve, vysvobodila Francise Kowacka z jeho utrpení. Opiová tekutina pronikla do žíly na předloktí a sotva dosáhla mozkového kmene, okamžitě přehlušila nervovou zprávu o bolesti. Lauren se posadila na pojízdnou stoličku, osušila pacientovi čelo a sledovala jeho dýchání. Muž se pomalu uklidňoval.

„Jmenuje se to morfin podle boha Morfea, takže teď si odpočiňte! Měl jste z pekla štěstí.“

Kowack obrátil pohled k nebi.

„Já jsem si klidně nakupoval,“ pronesl muž tiše. „V oddělení mražených potravin mě srazil náklaďák a nohy mám na cimprcampr. Mohla byste mi říct, čemu přesně se ve vaší profesi říká mít z pekla štěstí?“

„Že neležíte v boxu hned vedle!“

Závěs vyšetřovacího boxu se poodhrnul. Profesor Fernstein se tvářil, jako by měl velmi špatný den.

„Myslel jsem, že tenhle víkend máte volno?“ řekl Fernstein.

„Přesvědčení je věcí víry!“ vypálila pohotově Lauren. „Šla jsem jen tak kolem, jenže jistě sám uznáte, že o práci tady není nouze,“ dodala a pokračovala ve vyšetřování pacienta.

„Na pohotovosti většinou nebývá o práci nouze. Ovšem ve chvíli, kdy si zahráváte s vlastním zdravím, zahráváte si se zdravím svých pacientů. Kolik hodin jste tento týden odsloužila? Vlastně nevím, proč se vás vůbec ptám, stejně mi odseknete, že kdo něco miluje, nehledí na únavu.“

Fernstein vztekle opustil vyšetřovací box.

„Tak to je přesně náš případ,“ zamumlala Lauren, když přikládala stetoskop na mužův hrudník. Ten ji zděšeně sledoval. „Buďte bez obav, jsem ve formě a on je takhle nabručený pořád.“

Teď pro změnu vešla do boxu Betty.

„Já se o něj postarám,“ řekla směrem k Lauren. „Potřebují tě vedle, máme toho dneska vážně až nad hlavu!“

Lauren se zvedla a požádala sestru, aby zatelefonovala její matce. Zůstane tu přes noc a někdo bude muset vyvenčit její fenku Kali.

*

Slečna Morrisonová myla talíře a Arthur klímal na pohovce. „Tak se mi zdá, že je čas, abyste si šel lehnout.“

„Taky mám ten pocit,“ protáhl se Arthur. „Děkuji vám za hezký večer.“

„Buďte vítán v Pacific Street 212. Povahou jsem spíše zdrženlivá, ale budete-li něco potřebovat, můžete vždy zazvonit u mých dveří.“

Když Arthur opouštěl byt, všiml si malého černobílého psíka nataženého pod stolem.

„To je Pablo,“ představila psa slečna Morrisonová. „Takhle by jeden řekl, že je mrtvý, ale on je rád, že může spát, to je jeho nejmilejší činnost. Vidíte, teď je čas ho probudit a vzít na procházku.“

„Chcete, abych ho šel provětrat?“

„Běžte si raději lehnout, mám strach, že ve vašem momentálním stavu bych vás oba zítra ráno našla sladce pochrupovat pod nejbližším stromem.“

Arthur se rozloučil a vrátil se do svého bytu. Rád by ještě chvíli pracoval na svém příbytku, jenže únava zvítězila nad jeho nadšením.

Natažený na posteli se s rukama pod hlavou díval pootevřenými dveřmi pokoje. Krabice naskládané v obývacím pokoji mu připomněly noc, kdy se v nějakém jiném čase nedaleko odtud zabydloval v posledním patře viktoriánského domu.

*

Bylo už po druhé hodině v noci a vrchní sestra sháněla Laurem Čekárna pohotovosti se konečně vyprázdnila. Betty využila chvíle klidu a rozhodla se doplnit materiál ve skříních vyšetřovacích boxů. Prošla chodbou a odhrnula závěs posledního boxu. Lauren tu spala spánkem spravedlivých, schoulená na lehátku. Betty zatáhla zavěs a s pokýváním hlavy se vzdálila.

2

Arthur se probral před polednem. Oknem obývacího pokoje proudily dovnitř teplé paprsky slunce v zenitu. Připravil si rychlou snídani a zavolal Paulovi na mobil.

„Nazdar, Balú,“ pozdravil ho přítel, sotva zvedl sluchátko. „Koukám, že jsi chrápal pěkně dlouho.“

Paul mu nabídl společný oběd, jenže Arthur měl v hlavě úplně jiný plán.

„Poslyš,“ řekl Paul, „co bude lepší? Nechat tě jít pěšky až do Carmelu, nebo tě tam odvézt?“

„Ani jedno! Chtěl jsem se stavit v dílně tvého otčíma pro svého forda, a zajeli bychom tam spolu.“

„Tvoje auto už aspoň sto let nejelo, to chceš strávit celý víkend v odstavném pruhu na dálnici čekáním na odtahovku?“

Jenomže Arthur mu připomněl, že jeho auto už zažilo mnohem delší spánek, a Arthur navíc dobře ví, jak Paulův nevlastní otec miluje staré vozy. Určitě se o auto skvěle staral.

„Můj ford z roku 1960 je v mnohem lepší formě než ten tvůj předpotopní kabriolet.“

Paul pohlédl na své náramkové hodinky. Měl ještě trochu času, aby zavolal do autodílny. Nestane-li se nic neočekávaného, Arthur tam za ním může dorazit.

Ve tři hodiny odpoledne se oba přátelé sešli před autodílnou. Paul otočil klíčem v zámku a vešel do dílny. Arthurovi se zdálo, že mezi policejními vozy v různém stadiu oprav poznává starou dobrou sanitku, odpočívající pod plachtou. Přišel k ní blíž a nadzvedl cíp plachty. Maska chladiče působila nostalgicky. Arthur obešel dodávku, zaváhal a nakonec otevřel zadní dvířka. Nosítka v zadní části vozu pokrytá silnou vrstvou prachu mu připomněla tolik věcí, že Paul musel zvýšit hlas, aby probral Arthura ze snění.

„Zapomeň na svou kouzelnou dýni, Popelko, a pojď sem, musíme přešoupat tři auta, abychom forda dostali ven. Když už máme jet do Carmelu, tak ať nepřijdeme o západ slunce!“

Arthur pohladil karoserii a vrátil plachtu na místo.

„Na shledanou, Daisy,“ zašeptal.

Čtyři šlápnutí na plynový pedál, tři zakašlání a motor forda začal příst. O několik Arthurových manévrů a stejně tolik Paulových nelichotivých poznámek později opustil vůz dílnu a zamířil k severnímu konci města, aby se vydal podél pobřeží po dálnici číslo 1.

„Ještě stále na ni myslíš?“ zeptal se Paul. Arthur místo odpovědi otevřel okénko. Do kabiny vtrhl vlahý vítr.

Paul poklepal na zpětné zrcátko, jako kdyby prováděl zkoušku mikrofonu.

„Jedna, dva, jedna dva tři, jo, dobrý, funguje to, počkej, zkusím to ještě jednou… Pořád na ni myslíš?“

„Někdy si vzpomenu,“ prohlásil Arthur.

„Často?“

„Jednou ráno, jednou v poledne, jednou večer a taky jednou v noci.“

„Udělal jsi dobře, že jsi odjel do Francie, abys na ni zapomněl. Vypadáš naprosto vyléčený! A o víkendu na ni taky myslíš?“

„Netvrdím, že bych si zakázal žít. Chtěl jsi jenom vědět, jestli na ni ještě myslím, a já ti odpověděl, to je všechno. Pokud tě to uklidní, tak jsem prožil i nějaký ten románek, a teď prosím tě změň téma, nechce se mi o tom mluvit.“

Vůz uháněl k zátoce Monterrey. Paul sledoval, jak se za oknem míhají pacifické pláže; následující kilometry ubíhaly v hlubokém mlčení.

„Doufám, že se nebudeš snažit se s ní setkat?“ zeptal se Paul.

Arthur neřekl slovo a ve voze se znovu rozhostilo ticho.

Asfaltová čára silnice se vinula krajinou, kde se pláže střídaly s bažinami. Paul vypnul rádio, neboť pokaždé, když projížděli mezi kopci, se z něj ozývalo jen chrčení.

„Přidej, nebo prošvihneme západ slunce!“

„Máme dvě hodiny času. A vůbec, odkdy máš romantickou duši?“

„Já z vysoká kašlu na západ slunce! Mě zajímají ty holky na pláži!“

*

Slunce už se sklánělo k západu a jeho paprsky procházely policemi malé knihovny, jež zakrývala okno v rohu obývacího pokoje. Lauren prospala značnou část odpoledne. Pohlédla na hodinky a zamířila do koupelny. Opláchla si obličej vodou, otevřela dveře šatníku a váhala nad joggingovými kalhotami. Měla sotva čas jít se trochu proběhnout na Marinu, jestli chtěla dorazit včas na noční službu, ale potřebovala se dostat trochu na vzduch.

Oblékla si sportovní úbor. Co se dá dělat, večeři oželí a spolkne něco cestou. Její časový rozvrh byl neuvěřitelně nepravidelný. Stiskla tlačítko na telefonním záznamníku. Vzkaz od přítele jí připomněl, že večer mají společně zhlédnout projekci jeho posledního dokumentárního filmu. Ještě než Robertův hlas dospěl k informaci o čase schůzky, Lauren zprávu vymazala.

*

Ford opustil dálnici číslo 1 už před čtvrthodinou. V dáli se na kopci rýsoval plot pozemku. Arthur ostře zabočil a vydal se směrem na Carmel.

„Máme ještě spoustu času,“ řekl Paul. „Nejdřív vyložíme všechny věci.“

Jenomže Arthur odmítl jet zase zpátky, měl v hlavě něco úplně jiného.

„Měl jsem koupit kolíčky na prádlo,“ pokračoval Paul. „Když si představím, že si budeme muset prosekat cestu spoustou pavučin… Celý dům bude asi cítit zatuchlinou, je to tak?“

„Občas si říkám, jestli vůbec někdy dospěješ. Dům je řádně udržovaný a postele jsou dokonce čistě povlečené. Víš, ve Francii už taky mají telefon, počítače, internet a dokonce i televizi. To jenom v kantýně Bílého domu si ještě myslí, že Francouzi nevědí, co je tekoucí voda!“

Zahnul na cestu, která vedla na vrchol kopce. Před nimi se rýsovala kovaná mříž hřbitova.

Sotva Arthur vystoupil z vozu, vklouzl Paul za volant.

„Poslyš, možná se v tom kouzelném domě, co se sám udržuje, zatímco ty jsi někde daleko, dohodla trouba s ledničkou, že nám připraví večeři?“

„Ne, v tomto ohledu se s ničím nepočítalo.“

„Dobrá, takže bude potřeba dojet něco koupit, než nám všude zavřou. Přijedu za tebou,“ prohlásil Paul bujaře. „Radši tě nechám s maminkou chvíli o samotě.“

O dva kilometry dál byl obchod s potravinami. Paul slíbil, že bude za chvilku zpátky. Arthur sledoval, jak se vůz vzdaluje a za ním se zvedá závoj prachu. Otočil se a kráčel směrem k bráně. Světlo bylo tlumené a Arthurovi se zdálo, že Liliina duše se vznáší kolem něj jako tolikrát od chvíle, kdy zemřela. Na konci aleje došel ke sluncem vybělenému náhrobnímu kameni. Arthur zavřel oči – zahrada voněla divokou mátou. Tichým hlasem promluvil…

Vzpomínám si na jeden den v růžové zahradě. Seděl jsem na zemi a hrál jsem si, bylo mi šest, možná sedm let. Bylo to počátkem našeho posledního roku. Vyšla jsi z kuchyně, aby ses posadila na verandě. Já jsem si tě nevšiml. Antoine šel dolů k moři, zatímco já jsem využíval jeho nepřítomnosti, abych dělal něco, co jsem měl zakázáno. Stříhal jsem růžové keře jeho zahradnickými nůžkami, pohříchu moc velkými pro mé ruce. Opustila jsi houpačku a sestoupila jsi ze schodů verandy, abys mě chránila před případným zraněním.

Když jsem uslyšel Tvé kroky, myslel jsem nejprve, že budeš křičet, neboť jsem zklamal důvěru, kterou jsi mi tak ochotně dala; že mi vezmeš nůžky z ruky stejně, jako odebírají vyznamenání někomu, kdo jej už není hoden. Nic takového. Posadila ses vedle a dívala ses na mne. Potom jsi vzala mou dlaň do své, abys ji vedla podél stonku. Svým usměvavým hlasem jsi mi řekla, jak je nutné střihat vždy nad očkem, jinak riskujeme, že růži ublížíme; a člověk přece nechce růži ublížit, je to tak? Jenže kdo myslí na to, čím ubližuje lidem?

Naše pohledy se setkaly. Přejela jsi mi prstem po bradě a zeptala ses, zda se cítím osamělý. S veškerou silou potřebnou k tomu, abych nezalhal, jsem zavrtěl hlavou na znamení, že ne. Nikdy jsi za mnou nemohla přijít přes propast našich věků, již jsem zabydloval po svém. Maminko, věříš na osudovost, která nás nutí dělat tytéž věci, které dělali naši rodiče?

Pamatuji si slova z Tvého posledního dopisu, co jsi mi zanechala. Maminko, já jsem to také vzdal.

Nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl milovat tak, jak jsem miloval ji. Věřil jsem v ni stejně, jako věříme v sen. Když se ten sen rozplynul, já jsem zmizel s ním. Myslel jsem si, že konám odvážně, že se obětuji, ale mohl jsem neposlechnout všechny ty, kdo mi přikazovali, abych se s ní už nikdy neviděl. Probrat se z komatu je jako znovu se narodit. Lauren potřebovala mít kolem sebe svou rodinu. A její rodina, to byla její matka a také přítel, ke kterému se zase vrátila. Co jsem pro ni jiného než cizí člověk. Rozhodně nejsem ten, kdo by jí měl ukázat, že všichni ti, kdo ji obklopují, přistoupili na to nechat ji zemřít. Nemám právo rozbít nejistou rovnováhu, kterou ona tolik potřebovala.

Její matka mě zapřísahala, abych jí neříkal, že i ona sama už to vzdala. Neurochirurg mi přísahal, že by to způsobilo šok, z něhož by se už nedokázala nikdy vzpamatovat. Její přítel, který se vrátil do Laurenina života, byl tou poslední bariérou tyčící se mezi mnou a jí.

Já vím, co si myslíš. Pravda je někde jinde a strach je všudypřítomný. Potřeboval jsem čas, abych sám sobě přiznal, že jsem měl strach z toho, že ji nedokáži dovést až na samý konec svých snů… Měl jsem strach, že jich nebudu hoden, že je nedokáži uskutečnit, že nakonec nebudu mužem, na něhož čekala… Měl jsem strach přiznat si, že na mne zapomněla.

Tisíckrát jsem si řekl, že ji najdu, ale i tehdy jsem měl strach, že mi neuvěří, bál jsem se, že nedokáži znovu najít náš společný smích, že už nebude tou, koho jsem miloval; a hlavně jsem se bál, že bych ji znovu mohl ztratit, a k tomu jsem už neměl sílu. Odjel jsem žít do ciziny, abych od ní byl co nejdál. Jenomže žádná vzdálenost není dost velká, když člověk miluje. Stačilo, aby se jí nějaká žena na ulici podobala, abych ji znovu viděl jít, aby má ruka čmárala na papír její jméno, abych si ji vybavil. Stačilo zavřít oči, abych viděl ty její, stačilo uzavřít se do ticha, abych slyšel její hlas. A během té doby jsem zpackal nejkrásnější projekt svého života. Postavil jsem kulturní centrum, jehož celá fasáda je pokryta kachlíky. Vypadá to jako nemocnice!

A když jsem tam odjížděl, prchal jsem zároveň před svou zbabělostí. Vzdal jsem to, maminko, a kdybys jen věděla, jak moc si to vyčítám. Žiji v rozporu s nadějí, že by nás život přivedl do blízkosti toho druhého, a ani nevím, zda bych se odvážil ji oslovit. Teď s tím musím pohnout. Vím, že ty bys pochopila, co se právě chystám provést s Tvým domem, a že bys mi to nevyčítala. Ale neboj se, maminko, nezapomněl jsem, že samota je jako zahrada, ve které nic neroste. I když dnes žiji bez ní, už nikdy nebudu sám, neboť ona někde existuje.

Arthur pohladil bílý mramor a posadil se na kámen, z něhož ještě sálalo teplo. Po celé délce zdi, táhnoucí se kolem Liliina hrobu, rostla vinná réva. Každého léta plodila hrozny vína, na nichž si pochutnávali ptáci z celého Carmelu.

Arthur slyšel, jak na štěrku zaskřípaly kroky. Otočil se a uviděl Paula, jak si o pár metrů dál sedá před sousední náhrobek. I jeho přítel teď promluvil velmi důvěrným tónem.

„Není to nic moc, že, paní Tarmašovová? Vaše hrobka je ve strašném stavu, to je ostudné! Už je to tak dlouho, ale víte, já jsem v tom nevinně. Kvůli jedné ženě, jejíhož ducha spatřil, se tamhleten trouba rozhodl opustit svého nejlepšího přítele. Dobrá. Ostatně nikdy není pozdě, a já jsem si přinesl vše potřebné.“

Z papírového pytlíku z obchodu vytáhl kartáč, tekuté mýdlo a láhev vody a začal kámen energicky drhnout.

„Mohl bych vědět, co to tady provádíš?“ zeptal se Arthur. „Ty jsi tu paníTarmašovovou znal?“

„No dovol? Vždyť zemřela v roce 1906!“

„Paule, nemohl bys na chvíli nechat těch svých skopičin? Tohle je přece místo rozjímání!“

„No tak já si rozjímám při tom čištění!“

„Na hrobě neznámé ženy?“

„Ale to přece není neznámá žena, starouši,“ řekl Paul a při těch slovech vstal. „Tolikrát jsi mne nutil, abych tě doprovázel na hřbitov navštívit hrob tvé matky, že mi teď snad nebudeš dělat žárlivou scénu kvůli tomu, že trochu cítím s její sousedkou!“

Paul opláchl kámen, který tak získal zpět svou původní bělost, a spokojen sám se sebou si prohlížel své dílo. Arthur se na něj nevěřícně díval a potom se i on zvedl.

„Dej mi klíče od auta!“

„Na shledanou, paní Tarmašovová,“ řekl Paul. „Nebojte se, podle toho, jak se rozjel, se do Vánoc ještě aspoň dvakrát uvidíme. Každopádně teď jste až do podzimu v čistém.“

Arthur vzal přítele za paži.

„Musel jsem jí říct něco velmi důležitého.“

Paul jej táhl po nerovné cestě, jež vedla k velké kované hřbitovní bráně.

„Tak už pojď, koupil jsem žebírka a jsem zvědav, co mi na ně řekneš.“

Stín starého zahradníka uhrabával štěrk na pěšince v aleji, kde tváří k oceánu odpočívala Lili. Arthur s Paulem došli až k vozu zaparkovanému o kus dál. Paul mrknul na hodinky. Nebude trvat dlouho a slunce zmizí za obzorem.

„Mám řídit, nebo budeš řídit ty?“ zeptal se Paul.

„Maminčina starého forda? Děláš si legraci? Před chvílí to byla výjimka!“

Vůz ujížděl po cestě z kopce.

„Já vůbec nestojím o to řídit toho tvého starého forda.“

„Tak proč mě o to pokaždé prosíš?“

„Jdeš mi na nervy!“

„Chceš dneska večer grilovat ty svoje žebírka v krbu?“

„Ne, spíš jsem měl v úmyslu upéct je v knihovně!“

„A co kdybychom si po večerním představení na pláži zašli do přístavu na langusty?“ navrhl Arthur.

Obzor už se potahoval bledě růžovým hedvábím, splétaným z dlouhých stužek, jakoby spojujících nebe s oceánem.

*

Lauren běžela, dokud jí stačil dech. Na lavičce u malého sportovního přístavu snědla sendvič, než trochu nabrala sil. Stěžně plachetnic se kývaly v lehkém vánku. Po cestičce se s rukama v kapsách blížil Robert.

„Já věděl, že tě tady najdu.“

„Jsi jasnovidec, nebo mě necháváš sledovat?“

„Na to člověk nemusí být jasnovidec,“ prohlásil Robert a usedl na lavičku. „Znám tě, víš? Když nejsi v nemocnici nebo doma v posteli, tak určitě běháš.“

„Vyprazdňuju si hlavu!“

„A mě chceš z té hlavy taky dostat? Nereagovala jsi na moje telefony.“

„Roberte, nemám nejmenší chuť pokračovat v téhle konverzaci. Po prázdninách mi končí smlouva na místo asistentky a já mám před sebou ještě strašnou spoustu práce, jestli chci mít aspoň nějakou šanci udělat atestaci.“

„Nemáš jiné ambice než svoji práci. Od té tvé nehody se všechno změnilo.“

Lauren zahodila zbytek sendviče do koše na odpadky a zvedla se, aby si zavázala tkaničky.

„Potřebuji se uvolnit, takže se nebudeš zlobit, když budu pokračovat v běhání?“

„Pojď,“ řekl Roberta chytil ji za ruku.

„Kam?“

„Nebylo by fajn, kdyby ses pro jednou nechala vést?“ Vstal z lavičky, nabídl jí ochrannou ruku a odvedl ji k parkovišti. O chvíli později už jeho vůz mířil k Pacific Heights.

*

Oba přátelé se posadili na konci mola. Odlesky vln byly olejnaté a nebe nyní mělo ohnivě červenou barvu.

„Možná se pletu do něčeho, co se mě netýká, ale pro případ, že sis toho nevšiml, slunce zapadá přesně na opačné straně,“ upozornil Arthur Paula, obráceného směrem k pláži.

„Naopak bys udělal líp, kdyby ses staral! To tvoje slunce tady s největší pravděpodobností bude i zítra, zatímco u tamhletěch dvou koček si nejsem tak docela jist!“

Arthur si prohlížel dvě mladé ženy, které seděly na písku. Smály se.

Jedné z nich zvedl poryv větru vlasy, druhá si vytírala z očí písek.

„Ty langusty jsou výborný nápad,“ poplácal Paul Arthura po koleně. „Ostatně, poslední dobou jím příliš mnoho masa, ryby mi udělají dobře.“

Na nebi nad zátokou Monterrey se objevily první hvězdy. Několik párů dole na pláži ještě využívalo podvečerní klid.

„Tohle jsou korýši,“ poznamenal Arthur, když opouštěli molo.

„Ty langusty se tedy dovedou přetvařovat! Vždyť ony vůbec nejsou to, co mi říkaly! No, takže ta holka vlevo je přesně podle tvého gusta, trochu se podobá tvé paní Casperové. Já se budu věnovat té napravo,“ dodal Paul na odchodu.

*

„Máš klíče?“ zeptal se Robert a prohledával si kapsy. „Já nechal svoje v kanceláři.“

Lauren vešla do bytu první. Potřebovala se osvěžit, a tak zanechala Roberta v obývacím pokoji. Posadil se na pohovku a vzápětí slyšel, jak teče voda ve sprše.

Robert tiše otevřel dveře ložnice. Své oblečení naházel kousek po kousku na postel a po špičkách se plížil až ke dveřím koupelny. Na zrcadle byla vrstva sražené páry. Odtáhl závěs a vstoupil do sprchy.

„Chceš, abych ti umyl záda?“

Lauren neodpověděla, jen se opřela o vykachlíkovanou stěnu. Pocit na břiše byl příjemný. Robert jí položil ruce na šíji a masíroval jí ramena, aby ji vzápětí objal mnohem něžněji. Sklonila hlavu a oddala se jeho laskání.

*

Vrchní je posadil ke stolu u velkého okna. Olga se smála Paulovu vyprávění. Společné dospívání s Arthurem v penzionátu, léta strávená na fakultě, první dny projekční kanceláře, kterou si založili… Svými historkami bavil hosty po celou dobu, kdy jedli. Arthur seděl mlčky a nepřítomně hleděl na oceán. Když jim číšník přinesl obrovské langusty, kopl Paul Arthura pod stolem do nohy.

„Vypadáte, že jste duchem nepřítomný,“ šeptla mu jeho sousedka Mathilda tiše, aby nepřerušila Paulovo vyprávění.

„Klidně můžete mluvit nahlas, on vás stejně neuslyší! Omlouvám se, opravdu jsem byl chvíli mimo, ale mám za sebou dlouhou cestu a tuhle historku znám nazpaměť, vždyť já byl u toho!“

„A váš přítel ji vypráví pokaždé, když pozvete děvčata na večeři?“ zeptala se Mathilda pobaveně.

„S drobnými obměnami a s častým přikrašlováním mé role,“ odpověděl Arthur.

Mathilda na něj upřeně hleděla.

„Někdo vám schází, nemám pravdu?“ řekla. „Čtu to napsané velkými písmeny ve vašich očích.“

„To asi jenom tohle trochu začarované místo evokuje vzpomínky.“

„Já jsem potřebovala šest týdnů, abych se vzpamatovala ze svého posledního rozchodu. Říká se, že vyrovnat se s rozchodem zabere polovinu času, co ten vztah trval. A pak se jednoho rána probudíme a prožitá tíha je pryč jako mávnutím kouzelného proutku. Nedovedete si představit, jak se v té chvíli cítíte lehounký. Pokud jde o mne, jsem volná jako pták.“

Arthur otočil Mathildinu ruku, jako kdyby chtěl číst z čar na její dlani.

„To tedy máte obrovské štěstí,“ poznamenal.

„A co vy, jak dlouho už trvá vaše rekonvalescence?“

„Několik let!“

„To jste byli spolu tak dlouho?“ zeptala se dívka dojatě.

„Čtyři měsíce!“

Mathilda Berkanová sklopila zrak a prudkým pohybem rozpůlila svoji langustu.

*

Robert ležel na posteli. Natáhl se, aby si vzal džíny. „Hledáš něco?“ zajímala se Lauren a utírala si mokré vlasy do osušky.

„Svůj balíček!“

„Přece mi tady nebudeš kouřit!“

„Žvýkaček!“ řekl Robert a hrdě jí ukázal malý balíček, který vytáhl z kapsy kalhot.

„Byl bys tak moc laskav a zabalil ji do ubrousku, než ji vyhodíš? je to vážně nechutné.“

Natáhla si na sebe kalhoty a modrou košili se znakem San Francisco Memorial Hospital.

„Stejně je to zvláštní,“ pokračoval Robert s rukama za hlavou. „V té své nemocnici vidíš kolem sebe samé hrozné věci a ze žvýkaček se ti zvedá žaludek.“

Lauren si oblékla blůzu a před zrcadlem si upravila límeček. Při pomyšlení, že bude zase v práci a kolem sebe bude mít atmosféru pohotovosti, se jí vrátila dobrá nálada. Sebrala ze stolku klíče a vyšla z ložnice; uprostřed obývacího pokoje se zastavila. Zadívala se na Roberta, který ležel nahý na posteli.

„Nekoukej se na mne jako smutný kokršpaněl. Ty vlastně jen potřebuješ mít s sebou na své dnešní předpremiéře ženskou. Jsi zahleděný jen a jen do sebe… a já mám službu!“

Zavřela dveře bytu a sešla do parkingu. O pár minut později vyrazila za volantem svého triumphu do vlahé noci. Na Green Street se jedna podruhé rozsvěcovaly pouliční lampy, jako kdyby ji chtěly cestou pozdravit. Ta představa jí vyloudila na tváři úsměv.

3

V rezavém svitu měsíce, ozařujícím celou zátoku Monterrey, stoupal do kopce starý ford. Od chvíle, kdy doprovodili obě dívky do jejich hotýlku, nepronesl Paul jediné slovo. Arthur vypnul rádio a odbočil na parkoviště na okraji útesu. Vypnul motor a opřel si bradu o ruce, položené na bakelitovém volantu. Dole pod nimi byl vidět obrys domu. Stáhl okénko a nechal vklouznout do kabiny vůni divoké máty, která přicházela z okolních kopců.

„Proč se tak tváříš?“ zeptal se Arthur.

„Máš mě za pitomce?“

Paul udeřil dlaní do palubní desky.

„A co tenhle auťák, toho se chceš taky zbavit? Chceš se odstřihnout od všech svých vzpomínek?“

„O čem to mluvíš?“

„Právě jsem pochopil tvoji taktiku nejdřív to vezmeme přes hřbitov, potom na pláž a radši si zajdeme sníst pár langust… Myslel sis, že za tmy si nevšimnu té tabulky s nápisem Na prodej na bráně? Kdy jsi k tomuhle rozhodnutí došel?“

„Před několika týdny, ale ještě jsem nedostal žádnou slušnou nabídku.“

„Řekl jsem ti, abys zapomněl na tu ženu, ne abys spálil všechny mosty za svou minulostí. Jestli se odloučíš od Liliina sídla, budeš toho litovat. Jednoho dne se vrátíš, půjdeš podél plotu, zazvoníš u brány a cizí lidé tě nechají, aby sis prohlédl vlastní dům, a až tě budou vyprovázet ke dveřím domu tvého dětství, budeš se cítit osamělý. Strašně osamělý.“

Arthur opět otočil klíčkem a motor okamžitě naskočil. Zelená brána usedlosti byla otevřená a za chvíli vůz zastavil pod rákosovou rohoží, jež tvořila přístřešek pro auto.

„Jsi tvrdohlavější než mezek!“ špačkoval Paul, když vystupoval z auta.

„Už jsi v životě potkal hodně mezků?“

Nebe bylo bez mráčku. Ve svitu měsíce si Arthur vybavoval okolní krajinu. Vydali se po úzkém kamenném schodišti, které lemovalo cestičku. V půli cesty tušil Arthur po své pravé ruce zbytky růžové zahrady. Park byl zanedbaný, ale množství proplétajících se vůní probouzelo na každém kroku záplavu voňavých vzpomínek.

Spící dům vypadal stejně, jako když ho opustil onoho rána, kdy tu byl naposled s Lauren. Průčelí se zavřenými okenicemi o pár let zestárlo, ovšem tašky na střeše byly neporušené.

Paul došel až ke schodům před domem, vystoupil nahoru a z verandy zavolal na Arthura.

„Máš klíče?“

„Jsou v realitní kanceláři. Počkej na mne, uvnitř mám jedny rezervní.“

„A dostaneš se k nim jak? Projdeš zdí?“

Arthur neodpověděl. Šel až k poslednímu oknu na rohu a bez zaváhání vytáhl malý klínek, zastrčený pod okenicí. Okenice se otočila v pantech. Potom nadzvedl rám okna, malinko s ním pohnul a vysunul okno vzhůru. Teď už nic nebránilo tomu, aby se protáhl dovnitř.

Malá pracovna tonula ve tmě, ovšem Arthur nepotřeboval světlo, aby se v ní mohl pohybovat. Jeho vzpomínky z dětství byly neporušené a on tu znal každičký kout. Ze strachu, že by jeho pohled padl na postel, se vyhnul tomu, aby se otočil. Došel až k šatníku, otevřel dveře a poklekl. Stačilo natáhnout ruku, aby ucítil kůži malého černého kufříku, jenž skrýval všechna Liliina tajemství. Otevřel oba zámky a opatrně odklopil víko. Z kufříku ještě stoupala vůně dvou parfémů, které si Lili sama míchala ve velké karafě ze žlutého křišťálu se zátkou z matného stříbra. Nebyla to však jen vzpomínka na matku, co mu vytanulo na mysli.

Arthur vzal dlouhý klíč, ležící v kufříku přesně tam, kde ho zanechal onoho dne, kdy naposledy tento dům zavíral. Bylo to hned po odjezdu policejního inspektora, který odvážel Lauren zpět do nemocničního pokoje, odkud ji Arthur s Paulem unesli, aby ji zachránili před plánovanou smrtí.

Arthur vyšel z pracovny. Jakmile se ocitl v chodbě, rozsvítil světlo. Podlaha praskala pod jeho kroky. Strčil klíč do zámku a otočil s ním. Paul vešel do domu.

„Magnum a Mac Gyver jsou spolu v jednom domě! Uvědomuješ si to?“

Sotva se ocitli v kuchyni, otevřel Arthur ventil na plynové bombě pod výlevkou a šel se posadit k velkému dřevěnému stolu. Paul, skloněný nad sporákem, sledoval italský kávovar, který poskakoval nad hořákem. Místností se záhy začala šířit líbezná vůně. Paul vzal z dřevěné police dva šálky a posadil se proti svému příteli.

„Nech si tenhle dům a tu ženskou pusť z hlavy, už ti v ní i tak nadělala pěknou paseku.“

„To se o tom budeme zase bavit?“

„Já se netvářím jako na pohřbu, když večeříme se dvěma naprosto úchvatnými bytostmi jako ze sna,“ bručel Paul a naléval do šálků horkou tekutinu.

„To jsou tvoje sny, ne moje!“ Paul se vzbouřil.

„Je nejvyšší čas trochu ti uspořádat život. Máš nový byt, práci, která tě šíleně baví, geniálního společníka, a ty holky, které svádím, si vskrytu duše přejí, abys to byl raději ty, kdo jim zavolá.“

„Myslíš tu, co tě přímo hltala očima?“

„Já nemluvím o Olze, ale o té druhé! Je čas, aby ses začal bavit!“

„Ale já se bavím, Paule. Možná ne tak jako ty, ale bavím se. Lauren už nepatří do mého života, ale je stále mou součástí. A jak už jsem ti jednou řekl, já se nezříkám radostí života. Byl to náš první společný večer po mém návratu, a pokud vím, nevečeřeli jsme spolu o samotě.“

Paul neustále kroužil kávovou lžičkou v šálku.

„Ty přece nesladíš…,“ hlesl Arthur a položil svou dlaň na přítelovu.

V důvěrném prostředí kuchyně starého domu na břehu oceánu se na sebe oba přátelé mlčky dívali. Za okny byla jasná noc.

„Když si vzpomenu na ten absurdní příběh, který jsme spolu prožili, mám sto chutí ti nafackovat, aby ses už jednou provždy probudil,“ řekl Paul. „A kdybys dostal ten šílený nápad se s ní setkat, co bys jí řekl? Když jsi mi vykládal, co prožíváš, nechal jsem tě důkladně vyšetřit… A to jsem tvůj nejlepší přítel! Ona je doktorka, a co by tak udělala, kdybys jí to pověděl? Myslíš, že bys dostal jen obyčejnou svěrací kazajku, nebo rovnou takovou, jako měl Hannibal Lecter? Udělal jsi, co bylo třeba udělat, a já tě za to obdivuji. Měl jsi odvahu chránit ji až do konce.“

Arthur vstal a prohlásil:

„Myslím, že bude lepší, když si půjdu lehnout. Jsem utahaný.“ Arthur odcházel chodbou, a když na něj Paul zavolal, znovu strčil hlavu do dveří.

„Jsem tvůj přítel, víš to?“ zdůraznil Paul.

„Vím!“

Arthur vyšel ven zadním východem a obešel dům. Pohladil zrezivělou konstrukci zahradní houpačky a rozhlédl se kolem sebe. Prkna podlahy na verandě byla rozklížená, ta na fasádě zase spálená letním sluncem a slanými zimními plískanicemi. Ladem ležící zahrada vypadala velmi smutně. Zvedl se vítr a Arthur se zachvěl. Z kapsy vytáhl dopis, který začal psát v Paříži na lavičce na náměstí Fürstenberg. Dokončil poslední stránku a dopis uložil zpátky do kapsy.

*

Mlhy Pacifiku roztáhly svůj noční plášť až nad město. U prázdného pultu Parisian Coffee naproti vchodu na pohotovost si Lauren četla v jídelním lístku.

„Co ještě děláte touhle noční dobou sama v baru?“ zajímal se kavárník, který jí podával sklenici se sodovkou.

„Třeba mám pauzu?“

„Podle toho mumraje sanitek jste museli mít perný večer!“ pokračoval kavárník při utírání sklenic. „Je to fajn, zachránit celý svět, ale napadlo vás už užívat si trochu vlastního života?“

Lauren se k němu naklonila, jako kdyby mu chtěla sdělit něco velmi důvěrného.

„Řekněte mi, to už jsem se dostala do řečí, nebo tu dnes večeřel profesor Fernstein?“

„Sedí tamhle,“ připustil kavárník a máchl rukou do místnosti.

Lauren se zvedla a šla si sednout k profesorovi do jeho boxu.

„Jestli se dál hodláte tvářit takhle, vrátím se a povečeřím u pultu,“ řekla Lauren, když pokládala svou skleničku na stůl.

„Nemluvte nesmysly a raději si sedněte.“

„To vaše včerejší kázání před pacientem nebylo nutné. Někdy se mnou zacházíte, jako bych byla vaše nezdárné dítě.“

„Vy jste dokonce něco víc, já jsem vás totiž stvořil! Po té vaší nehodě jsem vás dal kousek po kousku dohromady…“

„Jsem vám vděčná, že jste mi odstranil ty šrouby po stranách hlavy, profesore.“

„Povedlo se mi to lépe než Frankensteinovi, snad až na tu vaši povahu. Podělíte se o mísu palačinek se starým felčarem a spoustou javorového sirupu?“

„Pokud zachováme tohle pořadí, tak ano.“

„Kolik jsme dnes v noci ošetřili pacientů?“ zeptal se profesor Fernstein a přistrčil k ní svůj talíř.

„Skoro stovku,“ odvětila a vzala si pořádnou porci palačinek. „A co vy, co tady ještě pohledáváte? Vy přece nemusíte dělat přesčasy, abyste si přilepšil k platu.“

„Při sobotě slušný zásah,“ odtušil Fernstein s plnou pusou.

Za výlohou tohoto nadčasového bistra spiklenecky večeřel starý profesor medicíny se svou žačkou a oba si vychutnávali okamžik oddechu, který jim končící noc nabízela.

Pohotovost na protější straně ulice nebude jejich přítomnost ještě po několik hodin postrádat. Světlo pouliční svítilny, která se pohupovala v pusté ulici, zhaslo. Na bledém nebi začínalo pomalu svítat.

*

Arthur usnul na zahradní houpačce. Rodící se den zalil celé okolí klidem. Otevřel oči a zahleděl se na dům, který budil dojem, že klidně spí. Hluboko dole olizoval oceán písek na pláži, a dokončoval tak své noční dílo. Pláž znovu získala hladkou neposkvrněnou podobu. Arthur vstal a zhluboka vdechl vůni chladného rána. Pospíchal přes verandu, prošel chodbou a vydal se po schodech nahoru. V patře zabušil na dveře a zadýchaný vpadl do Paulova pokoje.

„Spíš?“

Paul sebou trhl a prudce se posadil na posteli. Rozhlížel se kolem sebe a pak si všiml v pootevřených dveřích Arthura.

„Fajn, a teď si jdi zase lehnout! Do té doby, než bude malá ručička na hodinkách na nějaké slušné hodině, zapomeneš na to, že existuju. Řekněme tak do jedenácti. Potom, a teprve potom, mi můžeš svoji pitomou otázku položit znovu.“

Paul se obrátil k Arthurovi zády a hlava mu zmizela pod tlustým polštářem. Arthur odešel z pokoje. V půli chodby se otočil na podpatku a vrátil se.

„Mám skočit pro čerstvou bagetu k snídani?“

„Vypadni!“ zařval Paul.

*

Lauren stiskla tlačítko dálkového ovládání garážových vrat a vzápětí vypnula zapalování vozu. Kali triumpha nesnášela a při prvním zavrčení motoru začínala štěkat. Lauren prošla vnitřní chodbou, schody hlavního schodiště vzala po dvou a vešla do svého bytu.

Číslice malého budíku na krbové římse ukazovaly šest hodin ráno. Kali opustila pohovku, aby přivítala paničku, a Lauren ji vzala do náruče. Po tomhle pohlazení fenka odběhla, aby na svém kokosovém koberečku uprostřed obývacího pokoje pokračovala ve spánku, zatímco Lauren si šla do kuchyně připravit bylinkový čaj. Vzkaz od matky připlácnutý magnetickou žábou na dveřích chladničky ji informoval, že Kali je nakrmená a vyvenčená. Oblékla si pyžamový kabátek, který jí byl příliš velký, a šla se zavrtat pod pokrývku. Téměř okamžitě usnula.

4

Paul sešel ze schodů se svým zavazadlem v ruce. V chodbě přibral Arthurovu kabelu a houkl na přítele, že na něj počká venku. Ve voze se posadil na místo spolujezdce, rozhlédl se kolem sebe a začal si pískat. Pak nenápadně přehodil nohy přes řadicí páku a přesunul se za volant.

Arthur zamkl vstupní dveře zevnitř. Vešel do Liliiny pracovny, otevřel šatník a zadíval se na černý kožený kufřík na polici. Prsty přejel po měděných zámcích. Potom uložil do kufříku dopis, který ukrýval v kapse, a nakonec položil na své místo klíč.

Vylezl oknem ven. V okamžiku, kdy zasouval klínek přidržující okenici, jasně slyšel matku, která nadávala pokaždé, když spolu odjížděli do města na nákup, jelikož Antoine tu zatracenou okenici ještě stále nespravil. A také znovu viděl Lili v zahradě, jak krčí rameny a říká, že koneckonců každý dům má právo mít své vrásky. Ten malinkatý kousíček dřeva, zaklesnutý o kámen, byl svědkem času, který vlastně nikdy nebude tak docela minulostí.

„Šoupni se!“ poručil Paulovi, když otevřel dvířka. Nastoupil do vozu a nakrčil nos. „Nezdá se ti, že tu něco páchne?“

Arthur se rozjel. O kousek dál sjelo dolů okénko na Paulově straně. Objevila se jeho ruka, v níž špičkami prstů držel igelitový sáček s logem místního řeznictví, který následně vyhodil do popelnice u brány. Vyrazili brzy, ještě ani nebyl čas na oběd – tak se vyhnou zácpám na silnici, až se lidé budou vracet z víkendu. Krátce po poledni budou v San Franciscu.

*

Lauren protáhla paže ke stropu. S těžkým srdcem opustila postel i ložnici. Přesně jak byla zvyklá, začala v těžké keramické misce připravovat snídani pro svou fenku, a teprve potom si nachystala jídlo pro sebe. Šla si sednout do alkovny v obývacím pokoji, kam oknem pronikalo ranní slunce. Odtud mohla obdivovat most Golden Gate, natažený jako spojovací přímka mezi oběma břehy zátoky, malé domky, zavěšené na svazích Sausalita, a dokonce i Tiburon a jeho malý rybářský přístav. Ospalou malátnost nedělního rána rušily jenom mlhové sirény odplouvajících nákladních lodí, které se mísily s křikem racků.

Když Lauren spořádala většinu své bohaté snídaně, odložila tác do dřezu a zamířila do koupelny. Mohutný proud sprchy, který však nikdy nesmyje z jejího těla jizvy, ji dokonale probudil.

„Kali, přestaň se tu motat pořád dokola. Neboj, já tě vyvenčím.“

Lauren si obtočila kolem pasu osušku a prsa nechala nezahalená. Upustila od líčení, otevřela šatník, navlékla si džíny a tričko, pak tričko zase sundala a vzala si na sebe košili, potom ji také sundala a vrátila se k tričku. Pohlédla na hodinky – matka za ní přijede na Marinu až za hodinu a Kali mezitím znovu usnula na pohovce, potažené režným plátnem. A tak se Lauren posadila vedle své fenky, z hromady publikací na nízkém konferenčním stolku vytáhla tlustou knihu o neurochirurgii a okusujíc tužku, ponořila se do četby.

*

Ford zaparkoval u chodníku před domem číslo 27 na Cervantes Boulevard. Paul si vzal ze zadního sedadla zavazadlo a vystoupil z vozu.

Naklonil se k Arthurovi do okénka.

„Šel bys dneska večer do kina?“

„Bohužel, na dnešní večer už jsem zadaný.“

„Pro některého, nebo některou?“ zvolal Paul rozzářeně.

„Večeře ve dvou u televize!“

„No to je mi ale dobrá zpráva! A nebudu indiskrétní, když se zeptám s kým?“

„Budeš!“

„Co budu?“

„Indiskrétní!“

Vůz se vzdaloval po Fillmore Street. Na křižovatce s Union Street Arthur zabrzdil, aby nechal projet nákladní vůz, který chvilku předtím zastavil na značce Stop. Kabriolet Triumph, schovaný za návěsem nákladního vozu, toho využil – bez zastavení se prosmýkl křižovatkou a pak už zelené auto uhánělo směrem k Marině. Pes připoutaný bezpečnostním pásem na sedadle spolujezdce štěkal ze všech sil. Náklaďák projel křižovatkou a ford stoupal do kopce na Pacific Heights.

*

Rytmické mávání ocasem prozrazovalo, jak je Kali šťastná. Velmi vážně očichávala trávník, pátrajíc, jaké zvíře tu slídilo v trávě před ní. Čas od času zvedla hlavu a rozeběhla se zpět k ženám, jež představovaly její smečku. Párkrát se zamotala Lauren a paní Klineové pod nohy a potom zase běžela napřed, aby prozkoumala další travnatý drn; ve chvíli, kdy projevovala příliš pozornosti ostatním skupinkám lidí nebo jejich dětem, Laurenina matka ji zvýšeným hlasem okřikla.

Lauren sledovala vzdalující se Kali.

„Všimla sis, že má problémy s kyčlemi?“

„Prostě stárne! A my dvě ostatně taky, jestli sis to ještě neuvědomila.“

„Koukám, že máš výbornou náladu. To jsi prohrála bridžový turnaj?“

„Žertuješ? Já jsem všechny ty staré panny porazila! Jenom mám o tebe trochu starost.“

„No tak to je naprosto zbytečné. Mám se dobře, dělám práci, kterou miluji, nemám už skoro žádné migrény a jsem šťastná.“

„Vlastně máš pravdu. Měla bych vidět věci z té lepší stránky. Tohle je úžasný týden, podařilo se ti vyšetřit si pro mne celé dvě hodiny, to je báječné!“

Lauren ukázala na muže a ženu, kteří kráčeli před nimi po molu malého přístavu.

„Vypadal nějak takhle?“ zeptala se matky.

„Kdo?“

„Nevím proč, ale od včerejška na něj zase myslím. A přestaň před tím tématem uhýbat pokaždé, když na to zavedu řeč.“

Paní Klineová si povzdechla.

„Nemám, co bych ti řekla, má drahá. Nevím, co to bylo za chlapa, co za tebou chodil do nemocnice. Byl milý a velmi slušný; zřejmě nějaký pacient, který se nudil a byl rád, že u tebe může posedět.“

„Pacienti se neproměňují po nemocničních chodbách oblečeni do tvídového saka. A já jsem si prošla seznam všech lidí, hospitalizovaných v té době v tomhle křídle budovy, a nikdo z nich neodpovídá popisu.“

„Ty sis to dokonce prověřovala? Někdy dokážeš být pěkně tvrdohlavá! A co přesně hledáš?“

„Hledám, co přede mnou skrýváš, jako bych byla úplný idiot, já chci vědět, kdo to byl a proč tam chodil každý den.“

„K čemu ti to bude dobré? Už je to za námi.“

Lauren zavolala na Kali, která se zatoulala příliš daleko. Fenka se otočila a zahleděla se směrem ke své paní, než se k ní rozeběhla.

„Když jsem se probrala z komatu, seděl u mé postele; jakmile jsem poprvé dokázala pohnout rukou, vzal mou dlaň do dlaní, aby mě povzbudil; pokaždé, když jsem se v noci probrala, stále tam byl… Jednoho rána slíbil, že mi bude vyprávět neuvěřitelný příběh, a potom zmizel.“

„Ten muž ti slouží jako záminka, abys zapomínala na vlastní život a neustále myslela jen na svou práci. Udělala sis z něj něco jako krásného prince. Je snadné milovat někoho, koho nemůžeš získat, protože tím nic neriskuješ.“

„Přitom to je přesně to, co se ti dvacet let dařilo po tatínkově boku.“

„Kdybys nebyla moje dcera, dala bych ti facku a bůh ví, že by byla zasloužená.“

„Jsi divná, mami. Nikdy jsi nepochybovala o tom, že najdu sílu, abych se sama dostala z komatu, tak proč mi tak pramálo důvěřuješ teď, když jsem naživu? A co kdybych pro jednou přestala naslouchat svému instinktu a své logice a zaposlouchala se do toho slabého hlásku, co volá z hloubi mne samé? Proč se mi srdce rozbuší pokaždé, když se mi zdá, že jsem ho zahlédla? Copak nestojí za to si tu otázku klást? Je mi líto, že nás tatínek opustil, je mi líto, že tě podvedl, ale to není dědičná choroba. Všichni muži nejsou jako můj otec!“

Paní Klineová se nahlas rozesmála. Položila ruku dceři na rameno a změřila si ji pohledem.

„Ty mě chceš poučovat? Ty, která ses vždycky stýkala jen s hodnými chlapci, co se na tebe dívali jako na madonu, jako na nějaký zázrak v jejich životě! Je to asi uklidňující vědět, že ten druhý není schopen tě opustit, ať děláš co děláš? Já jsem aspoň někoho milovala!“

„Kdybys nebyla moje matka, nafackovala bych teď zase já tobě.“

Paní Klineová pokračovala v chůzi. Otevřela kabelku, vytáhla z ní balíček bonbonů a nabídla dceři. Ta odmítla.

„Z toho, co mi tu říkáš, se mě dotýká jedna jediná věc: konstatuji, že i přes způsob života, jaký vedeš, v tobě ještě žhne malá jiskřička romantismu. Trápí mě, že ji s takovou naivitou promrháváš. Na co chceš čekat? Kdyby ten muž byl opravdu tím, koho ti osud přisoudil, pak by si pro tebe přišel, holčičko! Nikdo ho nevyhnal, zmizel sám od sebe. Takže to laskavě přestaň vyčítat celému světu a zejména své matce, jako kdybych já tím byla vinna.“

„Možná měl pro to nějaký důvod?“

Paní Klineová potměšile odsekla:

„Jako třeba nějakou jinou ženu nebo děti?“

Zdálo se, jako by Kali už měla dost napětí, jež panovalo mezi matkou a dcerou. Sebrala klacek, položila ho Lauren k nohám a naléhavě zaštěkala. Lauren zvedla improvizovanou hračku a hodila ji do dáli.

„Neztratila jsi nic ze svého umění oplatit ránu ranou,“ řekla Lauren. „Už musím jít, potřebuji si ještě do zítřka projít nějakou dokumentaci.“

„Ty ještě ve svém věku dostáváš přes víkend domácí úkoly? Zajímalo by mě, kdy tě ta tvoje neustálá honba za úspěchem omrzí! Možná se s tím svým přítelem příšerně nudíš. Bože, já jsem hloupá, vždyť ty se vlastně nikdy nenudíš, když právě v neděli musíš spát nebo si dělat úkoly!“

Lauren se postavila před matku s neodolatelnou chutí ji uškrtit. „Muž mého srdce bude hrdý na to, že miluji své povolání, a nebude počítat, kolik času strávím v práci!“ Vztekem jí naběhly žíly na spáncích.

„Zítra ráno budeme operovat nádor v hlavě jedné holčičky,“ pokračovala Lauren. „Když se to řekne takhle, vypadá to možná jako naprosto jednoduchá věc, jenomže si představ, že ta holčička je kvůli tomu nádoru slepá. Takže v předvečer operace jsem váhala mezi tím, zda se jít podívat na nějaký dobrý film, vášnivě se líbat s Robertem a cpát se popcornem, nebo si důkladně zopakovat celý zítřejší operační postup!“

Lauren zapískala na fenku. Opustila promenádu, jež lemovala sportovní přístav, a zamířila k parkovišti.

Fenka se uvelebila na svém místě na pravém sedadle, Lauren zacvakla sponu bezpečnostního pásu a vůz za hlasitého štěkotu opustil Marina Boulevard. Zabočila na Cervantesovu ulici a projížděla přes Fillmore. Na křižovatce s Greenwich Lauren zpomalila, rozvažujíc, zda má zastavit a vypůjčit si nějaký film. Přála si znovu vidět Caryho Granta a Deborah Kerrovou ve filmu Nezapomenutelná láska, jenže potom si připomněla zítřejší ráno, zařadila dvojku a přidala plyn. Přitom minula starého forda ročník 1961, zaparkovaného před videoklubem.

*

Arthur studoval tituly filmů v oddělení bojových umění.

„Dnes večer bych rád překvapil jednu svou přítelkyni,“ řekl muži za pultem. „Co byste mi doporučil?“

Prodavač zmizel pod pultem, aby se vzápětí vítězoslavně vynořil s malou krabicí v ruce. Rázným pohybem nožíku krabici otevřel a podal Arthurovi film.

„Tohle je Drakův vztek ve sběratelské edici! Jsou tam tři dosud nevydané bojové scény! Přišlo to včera. Když jí přinesete tohle, bude doslova šílet!“

„Myslíte?“

„Bruce Lee je sázka na jistotu, a ona je určitě jeho fanynka!“

Arthurovi se rozzářila tvář.

„Beru!“

„Nemá vaše přítelkyně náhodou sestru?“

Spokojen na nejvyšší míru opustil videoklub. Večer vypadal slibně. Cestou se krátce zastavil v restauraci s prodejem přes ulici, vybral předkrm a hlavní jídlo, jedno lákavější než druhé, a s lehkým srdcem se vrátil domů. Zaparkoval forda před nevysokým domem na rohu ulic Pacific a Fillmore.

Jen co zavřel dveře svého bytu, odložil balíčky s nákupem na pracovní desku kuchyňské linky, zapnul hifivěž, do přehrávače vložil cédéčko s Frankem Sinatrou a spokojeně si zamnul ruce.

Místnost tonula v načervenalém světle letního večera. Zpívaje si z plných plic slavnou píseň Strangers in the Night, rozkládal Arthur na konferenčním stolku v obývacím pokoji elegantní prostírání pro dva. Otevřel láhev merlotu ročník 1999, ohřál zapékané lasagně se sýrem a na dva talíře z bílého porcelánu rozložil italské předkrmy. Když byl konečně hotov, prošel obývacím pokojem, vyklouzl na chodbu a dveře bytu nechal pootevřené. Na druhé straně chodby energicky zabušil na dveře. Vzápětí slyšel sousedčiny tiché kroky, jak se blíží ke dveřím.

„Jsem sice nahluchlá, ale zase ne tolik!“ pronesla stará dáma, když jej s radostným úsměvem vítala.

„Nezapomněla jste na náš společný večer?“ zeptal se Arthur.

„Děláš si legraci?“

„A psa si s sebou nevezmete?“

„Pablo spinká jako andělíček. Je vlastně stejně starý jako já, víš?“

„Vy nejste tak stará, slečno Morrisonová.“

„Ale ano, věř mi!“ řekla, když ho táhla za paži chodbou.

Arthur slečnu Morrisonovou pohodlně usadil a nalil jí sklenku vína.

„Mám pro vás překvapení!“ prohlásil a podával jí krabičku s filmem. Milá tvář slečny Morrisonové se rozzářila. „Ta bojová scéna v přístavu patří do zlatého fondu!“

„Vy už jste to viděla?“

„Mockrát!“

„A to vás to ještě neomrzelo?“

„Už jsi někdy viděl Bruce Leeho svlečeného do půl těla?“

*

Kali znenadání vyskočila, popadla do tlamy své vodítko a s vrtěním ocasu začala kroužit dokola po pokoji.

Lauren seděla schoulená do klubíčka na pohovce, na sobě župan a tlusté vlněné ponožky. Přestala číst a pobaveně sledovala Kali, jak neustále pobíhá sem a tam. Pak zavřela pojednání o neurochirurgii a něžně objala hlavu své fenky. „Obléknu se a jdeme na to.“

O pár minut později poskakovala Kali po Green Street; mladý topol o kousek dál na chodníku zřejmě velmi příjemně voněl – Kali táhla svou paničku rovnou k němu. Lauren byla zamyšlená a ve večerním větru se malinko otřásla.

Operace, která ji druhého dne čekala, ji trochu znervózňovala. Tušila, že Fernstein ji nechá celou operaci vést. Od chvíle, kdy se rozhodl odejít koncem roku na odpočinek, ji starý profesor pobízel čím dál víc, jako kdyby se snažil urychlit její profesní růst. Až se za chvíli vrátí domů, ještě si ve světle noční lampičky bude znovu a znovu procházet své poznámky.

*

Slečna Morrisonová byla s prožitým večerem nadmíru spokojená. V kuchyni utírala talíře, které Arthur myl. „Mohu se tě na něco zeptat?“

„Na co jen chcete.“

„Ty nemáš rád karate, a neříkej mi, že takový mladík jako ty by si nenašel na strávení nedělního večera něco lepšího, než je osmdesátiletá babka.“

„Slečno Morrisonová, v tom, co jste právě teď řekla, žádná otázka nebyla.“

Stará paní položila svou ruku na Arthurovu a zašklebila se.

„Ale ano, byla tam otázka! Byla tam schovaná a tys ji velmi dobře pochopil. A přestaň už s tou slečnou Morrisonovou, říkej mi Rose!“

„Abych odpověděl na vaši skrytou otázku: jsem rád, že jsem mohl strávit nedělní večer ve vaší společnosti.“

„Chlapče, ty vypadáš na to, že se dobrovolně schováváš do náruče samoty!“

Arthur se na slečnu Morrisonovou pozorně zadíval.

„Mám jít vyvenčit vašeho psa?“

„To má být výhrůžka, nebo otázka?“ pokračovala Rose.

„Obojí!“

Slečna Morrisonová šla probudit Pabla a navlékla mu obojek.

„Proč jste mu dala takovéhle jméno?“ zeptal se Arthur na prahu.

Stará paní se naklonila k jeho uchu, aby se mu svěřila s tím, že tak se jmenoval nejpozoruhodnější z jejích milenců.

„Bylo mi osmatřicet a jemu o pět nebo možná o deset let méně. V mém věku vynechává paměť ve chvílích, kdy se to hodí. Původní Pablo byl vznešený Kubánec. Tančil jako bůh a byl mnohem bystřejší než ten nejprohnanější lišák, to mi můžeš věřit!“

„Rád vám věřím,“ řekl Arthur a tahal za vodítko, na jehož druhém konci psík zapíral ze všech sil tlapky do podlahy chodby.

„Ach bože, Havana!“ vzdychla si slečna Morrisonová a zavřela dveře.

Arthur s Pablem kráčeli po Fillmore Street. Pes se zastavil u paty mladého stromku. Z důvodů, které Arthurovi naprosto unikaly, probudil strom u zvířete obrovský zájem. Arthur si strčil ruce do kapes a zády se opřel o zídku, nechávaje Pabla, aby si užil vzácný okamžik bdění. V kapse mu zavibroval mobil a Arthur přijal hovor.

„Bavíš se dobře?“ zajímal se Paul.

„Výtečně.“

„A co právě děláš?“

„Co myslíš, Paule, jak dlouho asi vydrží pes očichávat kmen stromu?“

Paul byl otázkou naprosto vyveden z míry: „Já teď zavěsím a půjdu si rychle lehnout dřív, než mi položíš další blbou otázku!“

*

O dva bloky dále zhaslo v pokoji mladé lékařky ve druhém patře nízkého viktoriánského domu na Green Street světlo.

5

Budík na nočním stolku vytrhl Lauren ze spánku tak hlubokého, že ji až zabolelo, když otevřela oči. Únava, nahromaděná v průběhu celého roku, ji občas brzy po ránu vrhala do neveselé nálady. Nebylo ještě ani sedm hodin, když zajela se svým triumphem na nemocniční parkoviště. O deset minut později odcházela oděná ve svém plášti z přízemí pohotovosti a mířila do pokoje číslo 307. Pod opatrovatelským dohledem žirafy tu odpočívala malá opička. O kousek dál bděl nad oběma bílý medvěd. Marciina zvířátka ještě spala na okenním parapetu. Lauren se dívala na kresby pověšené na zdi. Na dítě, které už několik měsíců kreslí pouze po paměti, byly ty kresby velice zdařilé.

Lauren se posadila na postel, pohladila Marcii po čele a ta se probrala.

„Kuk,“ řekla Lauren. „Vstávej, dnes je velký den.“

„Ještě chvilku,“ zaprosila Marcia, když se jí zvedla víčka. „Pro mne je ještě noc.“

„Ale už ne nadlouho, drahoušku, už ne nadlouho. Za chvilku si pro tebe přijdou, aby tě připravili.“

„Zůstaneš tu se mnou?“ zeptala se Marcia znepokojeně.

„Musím se jít taky připravit. Sejdeme se před operačním sálem.“

„Budeš mě operovat ty?“

„Asistuji profesoru Fernsteinovi. To je ten s tím hrozně hlubokým hlasem, jak ty říkáš.“

„Bojíš se?“ zeptala se holčička.

„Tak to jsi mě předběhla. Já se tě chtěla zeptat na totéž.“ Holčička prohlásila, že nemá strach, protože jim věří. „Tak já jdu, a za chvíli se zase uvidíme.“

„Dneska večer vyhraju sázku.“

„A oč jsi se vsadila?“

„Uhodla jsem barvu tvých očí. Napsala jsem to na papírek, je složený tadyhle v šuplíku nočního stolku. Po operaci ho spolu rozbalíme.“

„Tak to ti slibuji,“ ujistila ji Lauren na odchodu.

Marcia se předklonila, nedbajíc toho, že Lauren se zastavila ve dveřích a tiše se na ni dívá. Holčička vklouzla pod postel.

„Já moc dobře vím, že jsi se někde schovala, ale nemáš vůbec důvod se bát,“ prohlásila holčička.

Její ruka tápala po zemi a hledala plyšáka. Prsty narazila na tělíčko sovy a postavila si ji před sebe.

„Musíš odtud vylézt,“ poručila. „Není proč se bát světla. Jestli mi budeš věřit, ukážu ti barvy. Ty mi přece věříš, ne? Teď je řada na tobě. Myslíš, že já jsem se nebála tmy? Víš, je moc těžké popsat ti, jak vypadá den, je to prostě jen krásné. Nejradši mám zelenou, ale taky se mi líbí červená – barvy mají vůni a podle toho je poznáme. Počkej, nikam nechoď, já ti to předvedu.“

Holčička vylezla ze svého úkrytu a zamířila, jak mohla nejlépe, k nočnímu stolku. Vytáhla z něj misku a skleničku, které si tam schovala. Jakmile byla zpátky pod postelí, hrdě podala své sově jahodu a rozhodným tónem pronesla: „Tohle je červená.“ Pak podala sově sklenici mentolové limonády a řekla: „Tohle je zase zelená. Cítíš, jak barvy krásně voní? Jestli chceš, můžeš ochutnat, ale já nesmím, to je kvůli té operaci, musím mít prázdné bříško.“

Lauren popošla směrem k posteli.

„S kým to tam mluvíš?“ zeptala se holčičky.

„Já jsem věděla, že jsi tady. Povídám si s jedním kamarádem, ale nemůžu ti ho ukázat, protože on se pořád schovává, jelikož se bojí světla a taky má strach z lidí.“

„A jak se jmenuje?“

„Emilio. Ale ty nemůžeš slyšet, co říká.“

„A proč?“

„Protože tomu nemůžeš rozumět.“

Lauren si klekla na zem. „Smím si vlézt za tebou pod postel?“

„Jestli se nebojíš tmy.“

Holčička se posunula a nechala Lauren, aby si vlezla pod postel.

„Můžu si ho vzít s sebou tam nahoru?“

„Nemůžeš. Je to takový starý hloupý předpis, že zvířátka na operační sál nesmějí. Ale neboj se, jednou se to určitě změní.“

*

Zdálo se, že bude nádherný den. Arthur se rozhodl, že se vydá do projekční kanceláře na Jackson Street pěšky. Paul na něj čekal na ulici.

„Takže?“ zeptal se Paul, když se jeho rozveselený obličej objevil v pootevřených dveřích.

„Takže co?“ zeptal se pro změnu Arthur, jenž mačkal tlačítko automatu na kávu.

„Jak dlouho to ten pes vydržel?“

„Dvacet minut!“

„Kamaráde, závidím ti, jak dokážeš strávit večer! Mluvil jsem telefonicky s našimi přítelkyněmi z Carmelu, už jsou zpátky ve městě a souhlasí, že bychom dnes večer zašli na večeři ve čtyřech. Jestli máš strach, že by ses nudil, vezmi si s sebou toho svého mazlíka.“

Paul poklepal na sklíčko svých hodinek – byl nejvyšší čas vyrazit. Měli schůzku s důležitým zákazníkem ohledně jednoho projektu.

*

Lauren vešla do převlékací kabiny. Sestra jí podala blůzu a ona si ji s nataženýma rukama oblékla. Jakmile měla ruce v rukávech, zavázala jí sestra tkanice blůzy a ona přešla k ocelovému umyvadlu. S žaludkem sevřeným trémou si mladá lékařka začala důkladně drbat ruce. Když si je osušila, poprášila jí sestra dlaně klouzkem a otevřela sáček se sterilními rukavicemi, které si Lauren vzápětí navlékla. S bleděmodrým čepcem na hlavě a rouškou přes ústa se zhluboka nadechla a vstoupila na operační sál.

Specialista na funkční zobrazování Adam Peterson seděl za svým pultíkem a kontroloval správnou funkci systému předoperační echografie. Snímky z vyšetření Marciina mozku metodou magnetické rezonance už byly připraveny. Porovnáním těchto snímků s těmi, které v reálném čase pořídí echograf, dokáže počítač přesně stanovit, jak velkou část nádoru bude třeba při operaci odebrat.

*

Během vyšetření dodávalo snímací zařízení podle Adamových pokynů nové a nové snímky Marciina mozku. Pár minut nato vstoupil profesor Fernstein v doprovodu svého kolegy doktora Richarda Lalondea, který přiletěl až z Montrealu.

Doktor Lalonde se pozdravil s celým týmem, usadil se za neuronavigačním přístrojem a chopil se rukojetí. Mechanické paže propojené s hlavním počítačem a odborně vedené chirurgem budou s milimetrovou přesností řezat hmotu nádoru. Po celou dobu operace bude velmi záležet na přesnosti chirurgova zásahu. Sebemenší odchylka dráhy nástroje by mohla Marcii připravit o řeč nebo třeba o schopnost pohybu, a naopak přehnaná opatrnost by mohla celou operaci učinit zbytečnou. Mlčící a soustředěná Lauren si v hlavě přehrávala každičký detail operace, jež měla za několik okamžiků začít a na niž se už několik týdnů nepřetržitě připravovala.

Konečně přivezli Marcii na operační sál. Předtím ji ve vedlejší místnosti připravili a ona teď ležela na pojízdné posteli. Sestry ji velmi opatrně uložily na operační stůl. Na držák nad její hlavou pověsily vak s infuzí, odkud vedla hadička do její paže.

Norma, nejstarší ze všech sester v nemocnici, Marcii vyprávěla, že právě adoptovala pandí mládě.

„A jak jste ji sem přivezla?“ zajímala se Marcia. „Dovolili vám to?“

„Kdepak,“ řekla se smíchem Norma. „Zůstane hezky doma v Číně, my jenom přispíváme na péči až do té doby, než bude moci být odstaveno od maminky.“

Norma ještě dodala, že se jí nepodařilo najít pro zvířátko jméno; jak by se vlastně měla jmenovat panda?

Zatímco děvčátko přemýšlelo o problému, propojila Norma elektrody na jejím hrudníčku s elektrokardiografem a anesteziolog jí do ukazováčku vpíchl malinkatou jehlu. Tato sonda mu umožní průběžně sledovat složení krevních plynů malé pacientky. Do vaku s infuzí vstříkl obsah injekce a ujistil Marcii, že o jménu pro malou pandu bude moci přemýšlet po operaci, teď však musí spolu s ním počítat do deseti. Anestetikum proudilo dolů hadičkou, až proniklo do žíly. Mezi dvojkou a trojkou Marcia usnula. Anesteziolog si na monitorech ověřil životní funkce. Norma přitáhla pás kolem dívčina čela, aby se zabránilo sebemenšímu pohybu hlavy.

Profesor Fernstein pohledem zkušeného dirigenta zkontroloval celý svůj tým. Každý jeho člen ze svého místa odpověděl, že je připraven. Fernstein pokynul doktoru Lalondeovi a ten zatlačil na rukojeti neuronavigačního přístroje. Lauren jej pozorně sledovala.

První řez byl proveden přesně v 9 hodin 27 minut, a tak začala dvanáctihodinová cesta do nejskrytějších hlubin mozku malého dítěte.

*

Zdálo se, že klientům se projekt, který Paul s Arthurem předložili, líbí. Členové konsorcia, jež pořádalo výběrové řízení na výstavbu nového sídla společnosti, seděli kolem velkého mahagonového stolu v zasedací místnosti. Arthura, který celé dopoledne vysvětloval koncepci budoucí vstupní haly, zasedacích místností a společenských prostor, vystřídal v poledne Paul. Komentoval nákresy a tabulky, promítané na velké plátno za jeho zády. Když hodiny, zavěšené na zdi v sále, ukazovaly čtyři odpoledne, předsedající schůze poděkoval oběma architektům za odvedenou práci. Členové vedení se zde sejdou koncem týdne, aby rozhodli, který ze dvou projektů postoupivších do finále nakonec zvítězí.

Arthur s Paulem se zvedli a rozloučili se se svými hostiteli. Ve výtahu Paul dlouze zívl.

„Tak mám dojem, že jsme z toho vyšli dobře, co říkáš?“

„Zřejmě ano,“ odpověděl Arthur tiše.

„Něco tě trápí?“ zajímal se Paul.

„Myslíš, že v Macy’s prodávají elastická vodítka?“

Paul zvedl paže i pohled k nebi. Zazněl zvonek a dveře výtahu se otevřely ve třetím podzemním podlaží parkingu.

Ještě než si Paul sedl za volant, udělal pár cviků na protažení.

„Jsem totálně vyždímaný,“ prohlásil. „Dny, jako byl tenhle, jsou příliš náročné.“

Arthur si sedl do vozu bez nejmenšího komentáře.

*

Marciin srdeční rytmus byl stabilní. Fernstein požádal o progresivní zvýšení anestézie. Druhá série snímků z echografu potvrdila, že odstraňování nádoru probíhá normálně. Elektronické manipulátory, ovládané doktorem Lalondem, milimetr po milimetru krájely nádor, situovaný v týlním laloku Marciina mozku, a odebranou tkáň dopravovaly na povrch. Po čtyřech hodinách zvedl doktor hlavu.

„Střídání!“ požádal chirurg, jehož oči právě dosáhly hranice únavy.

Fernstein pokynul Lauren, aby se posadila k přístroji. Na chviličku zaváhala. Sílu, jež jí v té chvíli chyběla, našla v uklidňujícím pohledu svého profesora. Tisíckrát si při simulacích opakovala veškeré pohyby, jenomže dnes na jejím výkonu závisel lidský život.

Jakmile se chopila přístroje, nervozita pominula. Lauren zářila. Jemnými hroty kleštiček se dotýkala snu.

Její manipulace s přístrojem byla vynikající, její šikovnost přesvědčivá. Celý tým sledoval, jak si vede, a Norma mohla v profesorových očích číst hrdost na schopnou žačku.

Lauren operovala bez přestání až do sedmé hodiny operace.

V okamžiku, kdy požádala o vystřídání, ukazoval počítač, že nádor je ze šestasedmdesáti procent odstraněn. Její místo zaujal doktor Lalonde. Spikleneckým mrknutím oka pogratuloval mladé kolegyni k jejímu výkonu.

*

„Vyhodím tě před kanceláří a pádím domů,“ řekl Paul.

„Vysaď mě na Union Square, potřebuji si něco koupit.“

„Mohl bych vědět, k čemu si potřebuješ koupit vodítko na psa, když žádného nemáš?“

„To je pro jednu přítelkyni!“

„Doufám, že aspoň ona psa má!“

„Jestli tě to uklidní, tak je jí devětasedmdesát.“

„Vlastně ani ne,“ vzdychl Paul a zajel k chodníku před obchodním domem Macy’s.

„Kde si dáme sraz na tu večeři?“ zeptal se Arthur, když vystupoval z vozu.

„V osm hodin v Cliff House, a prosím tě, snaž se trochu. Nemohu říct, že bys posledně nějak výrazně oslnil galantností. Máš ještě jednu šanci zapůsobit napoprvé dobrým dojmem, tak se pokus to neprošvihnout!“

Arthur sledoval, jak se kabriolet vzdaluje, potom nakoukl do výlohy a otáčivými dveřmi vešel do obchodního domu.

*

Anesteziolog zaznamenal na monitoru změnu křivky. Okamžitě ověřil saturaci krve. Celý tým si všiml změněného výrazu doktorovy tváře. Jeho instinkt ho právě uvedl do střehu.

„Máte tam nějaké krvácení?“ zeptal se.

„Na obrazovce zatím není nic vidět,“ oznámil Fernstein, sklopený nad monitorem vedle doktora Petersona.

„Něco tam nehraje!“ potvrdil anesteziolog.

„Udělám ještě jeden snímek,“ řekl specialista na echografii.

Poklidná atmosféra, jež dosud panovala na operačním sále, byla náhle tatam.

„Ztrácíme ji!“ oznámil doktor Cobbler a zvýšil přívod kyslíku.

Lauren se cítila bezmocná. Upřeně hleděla na Fernsteina a z profesorových očí pochopila, že situace se právě stává kritickou.

„Vezměte ji za ruku,“ šeptl jí šéf.

„Co uděláme?“ ptal se Lalonde Fernsteina.

„Pokračujeme! Adame, co říká echograf?“

„Prozatím nic konkrétního,“ odpověděl lékař.

„Začínající srdeční arytmie,“ oznámila Norma a ukázala na blikající elektrokardiograf.

Richard Lalonde vztekle bouchl dlaní do konzole svého přístroje.

„Máme tu trhlinu na zadní mozkové tepně!“ oznámil suše.

Členové operačního týmu se dívali jeden na druhého. Lauren zatajila dech a zavřela oči.

Bylo sedmnáct hodin a dvacet dva minut. Během jediné minuty se poškozená stěna tepny, která zásobovala Marciin mozek krví, roztrhla v délce dvou centimetrů. Pod tlakem krve, jež proudem vytryskla, se trhlina ještě zvětšovala. Tekutina, valící se zející trhlinou ven, zaplňovala lebeční dutinu. Navzdory drénu, který Fernstein okamžitě zavedl, hladina krve uvnitř lebky stoupala a ohromující rychlostí zaplavovala mozek.

V sedmnáct hodin a dvacet sedm minut přestala Marcia před bezmocnými zraky čtyř doktorů a sester navždy dýchat. Ručka, kterou Lauren držela ve své, se otevřela, jako by chtěla propusti na svobodu poslední záchvěv života, jejž ukrývala v dlani.

Operační tým tiše opustil sál a na chodbě se rozešel. Nikdo z nich nemohl nic dělat. Nádor ve své zhoubnosti skryl před těmi nejdokonalejšími přístroji moderní medicíny výduť na jedné malé tepně uvnitř Marciina mozku.

Lauren zůstala sama a ještě několik minut držela dívenčiny nehybné prstíky. Norma k ní přistoupila a rozevřela Laureniny prsty

„Pojďte.“

„Já jsem jí dala slib,“ řekla tiše Lauren.

„To byla skutečně jediná chyba, kterou jste dnes udělala.“

„Kde je Fernstein?“ zeptala se Lauren.

„Zřejmě šel za rodiči té malé.“

„To jsem chtěla udělat já.“

„Myslím, že svůj dnešní příděl emocí jste si už vyčerpala. A jestli vám mohu poradit, než se vrátíte domů, běžte mezi lidi do nějakého velkého obchodního domu.“

„Proč bych to dělala?“

„Abyste měla kolem sebe život. Spoustu života!“

Lauren pohladila Marciino čelo a překryla její oči zeleným prostěradlem; pak opustila operační sál.

Norma se za ní dívala, jak odchází chodbou. Pokývala hlavou a zhasla světelnou rampu, zavěšenou nad operačním stolem. Místnost se ponořila do šera.

*

Ve třetím patře obchodního domu našel Arthur, co hledal: samonavíjecí vodítko, které slečně Morrisonové určitě udělá radost. Za deštivých dní bude moci zůstat schovaná před nepohodou pod stříškou nad vchodem do domu, zatímco Pablo se bude podle libosti brouzdat kalužemi.

Odcházel od hlavní pokladny, kde svůj nákup zaplatil; cestou mu věnovala úsměv nějaká žena, která vybírala pánské pyžamo Arthur úsměv opětoval a pokračoval směrem k eskalátoru.

Na pohyblivých schodech ucítil Arthur na rameni lehký dotek ruky. Otočil se a žena sestoupila o schod, aby mu byla blíž.

Mezi jeho milostnými vztahy byl jediný, u něhož litoval, že ho vůbec kdy prožil.

„Hlavně mi neříkej, že jsi mě nepoznal!“ prohlásila Carol-Ann.

„Promiň, byl jsem duchem jinde.“

„Já vím, slyšela jsem, že jsi byl prohánět Francouzky. Už se cítíš líp?“ zeptala se jeho ex-milenka soucitně.

„Jistě, proč se ptáš?“

„Taky jsem se dozvěděla, že ta holka, kvůli které jsi mě nechal… Prostě doslechla jsem se, že jsi vlastně ovdověl… To je mi líto…“ Arthur na ni nevěřícně zíral. „O čem to prosím tě mluvíš?“

„Minulý měsíc jsem na jednom večírku viděla Paula. Je mi to vážně líto.“

Arthur ji přerušil:

„Promiň, jsem rád, že jsme se potkali, jenže mám trochu zpoždění.“

Chtěl sestoupit o pár schodů, jenže Carol-Ann ho chytila za paži a hrdě mu ukázala prsten, který se jí třpytil na prstě.

„Příští týden slavíme první výročí svatby. Pamatuješ si ještě na Martina?“

„Jenom matně,“ odpověděl Arthur a zahýbal kolem zábradlí, aby se dostal k eskalátoru vedoucímu dolů do prvního patra.

„Na Martina jsi přece nemohl zapomenout!“ vyčetla mu Carol-Ann s hrdostí. „Byl kapitán hokejového týmu!“

„A jo, ten vysoký blonďák!“

„Brunet.“

„Tak brunet. Ale vysoký byl, nebo ne?“

„Hrozně vysoký.“

„Tak vidíš,“ hlesl Arthur s pohledem upřeným na špičky svých bot.

„Takže ty sis ještě stále neuspořádal život?“ zeptala se Carol-Ann soucitným tónem.

„Ale ano! Uspořádal a zase předělal. Prostě žiju!“ prohlásil Arthur, který byl čím dál tím rozčilenější.

„Nechceš mi přece tvrdit, že chlap jako ty je ještě stále svobodný?“

„Ne, nebudu ti to tvrdit, protože ty bys to s největší pravděpodobností během deseti minut zapomněla, a navíc to vůbec není důležité,“ zamručel Arthur.

Další zábradlí, další naděje, že Carol-Ann má zrovna v tomhle patře ještě nějaké pochůzky, jenomže ona ho následovala až do přízemí.

„Já mám spoustu svobodných přítelkyň! Jestli přijdeš na naši oslavu, představím ti další ženu tvého života. Jsem výjimečná dohazovačka, mám totiž čich na to, koho s kým dát dohromady. Pořád máš rád ženy?“

„Jednu dokonce miluji! Děkuji ti z celého srdce, moc rád jsem tě viděl a vyřiď Martinovi mé pozdravy.“

Arthur se s Carol-Ann rozloučil a honem prchal pryč. Procházel kolem regálu se značkovou francouzskou kosmetikou, když se mu v mysli vynořila vzpomínka stejně sladká jako vůně, vycházející z flakonu voňavky, kterou předváděla prodavačka. Zavřel oči a vzpomněl si na den, kdy kráčel stejnou uličkou, silný jistou a neviditelnou láskou. V tom okamžiku byl šťastný jako ještě nikdy v životě. Vrhl se do otáčivých dveří.

Turniket ho vypouští na chodník Union Square. Figurína ve výkladu je oblečena do elegantních večerních šatů. Jemně vypracovaná dřevěná ruka figuríny nonšalantně ukazuje prstem na kolemjdoucí. Její střevíce vypadají v oranžovém odlesku slunce velmi lehké. Arthur se zastavuje, stále duchem nepřítomen. Neslyší motocykl s postranním vozíkem, který se k němu zezadu řítí. Na Polk Street, jedné ze čtyř ulic ústících na velké náměstí, ztratil jeho řidič vládu nad strojem. Motocykl se snaží vyhnout ženě, jež přechází ulici, naklání se a kličkuje, motor kvílí. Lidé na ulici podléhají panice; jakýsi muž v obleku se vrhá na zem, aby se stroji vyhnul, další couvá a padá pozadu, jiná žena křičí a schovává se za telefonní budku. Motocykl pokračuje ve své šílené jízdě. Sajdkár přeskakuje obrubník, poráží dopravní značku, jenomže parkovací automat, na který naráží, je pevně zapuštěn v zemi a jediným úderem jej odděluje od motocyklu. Nic už ho nemůže zadržet, má tvar projektilu a téměř i jeho rychlost a míří přímo vpřed. V okamžiku, kdy naráží do Arthurových nohou, jej nadzvedává a vyhazuje do vzduchu. Čas jako by se zastavil a najednou se v dlouhém tichu natáhl do nekonečna. Zašpičatělý nos sajdkáru se zabodává do skla výkladu. Arthur se kutálí po zemi až k ruce figuríny, která teď leží natažená na koberci střepů. Přes oči mu padá závoj, světlo je náhle neprůhledné, v ústech má železitou příchuť krve. V malátnosti, jež ho přepadává, by rád řekl lidem okolo, že je to jen hloupá nehoda. Slova se mu však zasekávají v hrdle.

Pokouší se vstát, ale na to je příliš brzy. Kolena se mu ještě klepou a nějaký pronikavý hlas křičí, aby zůstal ležet… Pomoc tu bude za chvíli.

Jestli bude mít Arthur zpoždění, Paul bude zuřit. Taky je třeba dojít vyvenčit psa slečny Morrisonové, je přece neděle? Vlastně ne, možná je pondělí? Musí se ještě zastavit v kanceláři a odsouhlasit výkresy. Kde jenom má lístek z parkoviště? Kapsu má určitě roztrženou, měl v ní přece ruku a tu teď má pod zády a trochu ho bolí. Hlavně se nedrbat na hlavě, ty skleněné střepy jsou velmi ostré. Světlo ho oslepuje, ale už k němu pomalu opět pronikají zvuky.

Mžitky před očima pomalinku ustupují. Otevřít oči. Tohle je přece tvář Carol-Ann. Takže ona ho nehodlá nechat na pokoji! Jenže on nestojí o to, aby mu představila ženu jeho snů, vždyť on už ji zná, sakra! Měl by nosit snubní prsten, aby mu lidé dali pokoj. Hned jak to půjde, vrátí se do obchodního domu a nějaký si koupí. Paulovi se to nebude vůbec líbit, ale jeho osobně to pobaví.

V dálce zní siréna, rozhodně se musí zvednout dřív, než sem sanitka dorazí, není proč se znepokojovat. Nic ho nebolí, možná jen v ústech, kousl se do tváře. Kousnutí do tváře, to není nic vážného, je to jen nepříjemný pocit, ale opravdu to není nic vážného. Hloupé je, že sako je určitě v tahu, a Arthur tohle tvídové sako miloval. Sáře připadalo, že v tvídu vypadá každý starší, než je, jenomže jemu bylo jedno, co si Sára myslí, ona nosila ty nejvulgárnější lodičky na celé zeměkouli s pěkně protáhlými špičkami. Dobře udělal, když jí řekl, že noc, kterou spolu prožili, byla jeden velký omyl. Nejsou stvořeni jeden pro druhého a nikdo z nich na tom nenese vinu. Ten motocyklista je v pořádku? Určitě je to tamhleten muž s přilbou na hlavě. Má kajícný výraz a vypadá, že se z toho dostal docela dobře.

Podám Carol-Ann ruku a ona bude všem svým kamarádkám vykládat, že mi zachránila život, protože to byla právě ona, kdo mi pomohl vstát.

„Arthure?“

„Carol-Ann?“

„Byla jsem si jistá, že uprostřed takové příšerné katastrofy musíš nutně být ty,“ řekla mladá žena vyděšeně.

Klidným gestem si oprášil ramena saka, utrhl smutně se plácající kus kapsy a zatřásl hlavou, aby se zbavil střepů ve vlasech.

„Já jsem se tak lekla! Měl jsi obrovské štěstí,“ dodala Carol-Ann polekaně.

Arthur na ni s vážným výrazem hleděl.

„Všechno je relativní, Carol-Ann. Moje sako je na cucky a pořezaný jsem, kam se podívám. Katastrofy na mne číhají všude, dokonce i když jdu sousedce koupit vodítko na psa.“

„Koupit sousedce vodítko na psa… Měl jsi obrovské štěstí, že jsi z té nehody vyvázl celý!“ rozhořčila se Carol-Ann.

Arthur se na ni díval. Nasadil zamyšlený výraz a ze všech sil se snažil zůstat klidný. Nebyl to jen její hlas, co jej rozčilovalo; všechno na Carol-Ann bylo nesnesitelné. Pokoušel se najít v sobě aspoň náznak duševní rovnováhy a nakonec promluvil klidným a rozhodným tónem.

„Máš pravdu, nevyjádřil jsem se zrovna přesně. Měl jsem štěstí, že jsem tě opustil, a potom jsem potkal ženu, s níž bych chtěl žít, jenomže ona byla v kómatu! Její vlastní matka svolila, aby jí provedli eutanazii, jenže já měl obrovské štěstí, neboť můj nejlepší přítel byl ochoten mi pomoct unést ji z nemocnice.“

Zaražená Carol-Ann o krok couvla, Arthur naopak postoupil o krok vpřed.

„Co chceš říct tím unést ji z nemocnice?“ zeptala se nesměle a tiskla si k hrudi kabelku.

„My jsme ukradli její tělo! Paul dokonce štípnul sanitku – proto má pocit, že musí každému na potkání vykládat, že jsem vdovec; ale ve skutečnosti jsem jen poloviční vdovec, Carol-Ann! To je takový velmi zvláštní druh.“

Arthura nenesly nohy a malinko vrávoral. Carol-Ann ho chtěla podepřít, Arthur se však vzchopil sám.

„Opravdovým štěstím bylo, že Lauren mi mohla pomáhat, abych ji udržoval naživu. Je to výhoda být doktor, když se ti rozejde duše s tělem. Můžeš ošetřovat sama sebe!“

Carol-Ann pootevřela ústa ve snaze nabrat dech. Arthur dech nabrat nepotřeboval, stačilo mu najít trochu rovnováhy. Chytil se Carol-Ann za rukáv, ta sebou trhla a vzápětí vykřikla.

„A ona se nakonec probrala, a to bylo také obrovské štěstí! Takže vidíš, Carol-Ann, to opravdové štěstí nebyl náš rozchod, nebylo to muzeum v Paříži, nebyl to sajdkár; opravdové štěstí v mém životě byla ona!“ vychrlil ze sebe z posledních sil a posadil se na karoserii sajdkáru.

Zářivě nový vůz záchranné služby zajel k chodníku. Šéf záchranářů se hned hrnul k Arthurovi, na něhož Carol-Ann s otevřenou pusou upřeně zírala.

„Jste v pořádku, pane?“ zeptal se záchranář.

„Ani náhodou!“ prohlásila Carol-Ann.

Záchranář vzal Arthura za paži s úmyslem doprovodit ho k sanitce.

Arthur se mu vyškubl.

„Buďte klidný, všechno je v pořádku.“

„Tu ránu na čele vám musíme sešít,“ trval na svém záchranář, zatímco Carol-Ann na něj divoce gestikulovala, aby Arthura co nejrychleji naložili.

„Nikde mě nebolí, cítím se výborně. Buďte tak laskav a nechte mě jít domů.“

„Všude kolem je spousta skla, je docela dobře možné, že máte v očích mikroskopické střepinky. Musím vás vzít s sebou.“

Unavený Arthur se podvolil. Záchranář ho uložil na nosítka. Na oči mu přiložil dva kousky sterilní gázy. Do té doby, než mu oči vyčistí, je třeba zabránit jakémukoli pohybu, který by mohl způsobit poranění rohovky. Obvaz na tváři ponořil Arthura do nepříjemné temnoty.

Sanitka ujížděla se zapnutou sirénou po Sutter Street, potom zahnula na Van Ness Avenue a nabrala směr do San Francisco Memorial Hospital.

6

Ozvalo se cinknutí zvonku. Dveře výtahu se otevřely ve třetím patře. Nápis na tabulce na protější zdi oznamoval neurologické oddělení. Lauren vystoupila z kabiny, aniž se rozloučila s kolegy, kteří pokračovali do nižších pater nemocnice. Zářivky zavěšené pod stropem po celé délce chodby se odrážely od barevné podlahy. Při každém kroku zavrzaly její boty na linoleu. Pozvedla paži, aby lehce zaškrábala na dveře pokoje číslo 307, jenže pak jí ruka ztěžka klesla zpět podél těla. Vstoupila dovnitř.

Na posteli už nebyly lůžkoviny ani prostěradlo. V rohu vedle nehybného závěsu sprchového koutu stál zpříma jako kostlivec opuštěný stojan na infuzi. Rádio na nočním stolku bylo němé a plyšová zvířátka, která se ještě ráno usmívala na parapetu okna, odešla sloužit do jiných pokojů. Po dětských kresbách na zdech zůstalo jen několik útržků průhledné lepicí pásky.

Někdo řekne, že malá Marcia odpoledne odešla, jiný prohlásí, že zkrátka zemřela… Jenže pro ty, kdo na tomto patře pracovali, bude tenhle pokoj ještě nějaký čas patřit jen a jen jí. Lauren se posadila na matraci a dlaní pohladila gumovou podložku. Její třesoucí se ruka zamířila k nočnímu stolku a otevřela zásuvku, vzala na čtyřikrát přeložený papír a chvíli počkala, než si jej pokradmu přečetla. Ta holčička, která opustila tento svět slepá, měla pravdu. Barva Laureniných očí zmizela pod přívalem slz. V záchvatu pláče se schoulila do sebe.

Dveře se pootevřely, jenže muže s bílými skráněmi, který se na ni díval, jak pláče, Lauren neslyšela.

Důstojný a elegantní ve svém černém obleku, s šedou, krátce střiženou bradkou, došel Santiago tiše k posteli. Posadil se vedle Lauren a položil jí ruku na rameno.

„Vy za to nemůžete,“ zašeptal s cizím přízvukem. „Jste jenom lékaři, nejste bohové.“

„Kdo jste?“ zeptala se tiše Lauren mezi dvěma vzlyky.

„Jsem její otec. Přišel jsem si pro Marciiny věci, její matka na to už nemá sílu. Musíte se vzchopit. Další děti vás tu taky potřebují.“

„Mělo by to být naopak,“ řekla Lauren a škytla.

„Naopak?“ zeptal se muž zaraženě.

„To já bych měla uklidňovat vás,“ vzdychla a znovu se naplno rozplakala.

Muž na chvilku ostýchavě zaváhal; potom vzal Lauren do náruče a přitiskl ji k sobě. V té chvíli se i jeho vráskami rámované oči s azurově modrými panenkami zamlžily slzami; a jako by chtěl Lauren dvorně doprovodit, nechal konečně propuknout svůj žal.

*

Sanitka zastavila před vchodem na příjem. Řidič i záchranář doprovázeli Arthura až ke skleněné přepážce příjmové kanceláře.

„Tak a jsme tady,“ prohlásil záchranář.

„Nemohli byste mi sundat ten obvaz? Ujišťuji vás, že mi nic není. Jediné, co si přeji, je jít domů.“

„Tak to jsme dva!“ odvětila Betty autoritativním tónem a prohlížela si při tom zprávu o ošetření, kterou jí podal záchranář. „Já bych si také přála, abyste mohl jít domů,“ pokračovala. „Přála bych si, aby všichni ti lidé, co čekají tady v hale, mohli jít domů, a abych konečně i já mohla odejít. Jenomže do té doby, než Bůh vyslyší naše přání, vás budeme muset vyšetřit, a ty ostatní taky. Přijdu si pro vás.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Arthur téměř nesměle. Betty obrátila pohled ke stropu, zvedla paže k nebi a zvolala: „To ví jenom On! Posaďte ho do čekárny,“ řekla na odchodu směrem k záchranářům.

*

Marciin otec vstal a otevřel dveře šatny. Vzal malou kartónovou krabici, v níž byly věci jeho dcery.

„Měla vás moc ráda,“ řekl, aniž se otočil.

Lauren sklonila hlavu.

„To jsem vlastně říct nechtěl,“ pokračoval muž. Jelikož Lauren mlčela, položil jí otázku. „Cokoli v těchto zdech řeknu, zůstane lékařským tajemstvím, je to tak?“

Lauren odpověděla, že má její slovo, a tak Santiago popošel k posteli, posadil se vedle Lauren a zašeptal:

„Chci vám poděkovat, že jste mě nechala se vybrečet.“

Oba pak zůstali chvíli takřka bez hnutí.

„Vyprávěl jste někdy Marcii pohádky?“ zeptala se Lauren tiše.

„Žil jsem daleko od své dcery, přijel jsem kvůli operaci. Ale každý večer jsem jí z Buenos Aires telefonoval, ona si položila sluchátko na polštář a já jsem jí vyprávěl příběh o národu zvířátek a rostlinek, žijícím uprostřed hlubokého lesa na mýtině, kterou lidské oko nikdy nespatřilo. Tahle pohádka trvala víc než tři roky. Někdy se mi stalo, že jsem se ve svém vyprávění ztratil mezi králíkem s kouzelnými schopnostmi, jeleny, stromy, z nichž každý měl své jméno, orlem, který létal stále dokola, protože měl jedno křídlo kratší, ale Marcia mě na každý můj omyl hned upozornila. Nepřipadalo v úvahu, že bychom se s učeným rajčetem nebo s okurkou, co se pořád šíleně smála, setkali někde jinde než jsme je předešlého dne zanechali.“

„A žila na té mýtině také sova?“

Santiago se usmál.

„Ta sova byla ale pěkné číslo! Emilio byl totiž noční hlídač. Zatímco ostatní zvířátka spala, on zůstával vzhůru, aby je chránil. Ve skutečnosti byl tenhle úkol jenom záminka, protože on byl hrozný strašpytel. Sotva začalo svítat, rychle odlétal do jeskyně. Tam se schovával, protože měl strach ze světla. Jenomže králík byl velmi hodný, on to věděl a nikdy jeho tajemství neprozradil. Marcia často usnula ještě dřív, než jsem příběh dopověděl, a já několik minut naslouchal jejímu dechu, než její matka položila sluchátko. Ten lehký dech byl jako krásná hudba a já jsem si do noci odnášel její noty.“

Dívenčin otec se odmlčel. Vstal a došel až ke dveřím.

„Víte, já stavím v Argentině přehrady, jsou to úžasné stavby, ale moje skutečná pýcha byla ona!“

„Počkejte,“ vyzvala ho Lauren tiše.

Předklonila se a nahlédla pod postel. V přítmí slamníku čekala se zkříženými křídly malá bílá sova. Uchopila plyšové zvířátko a podala ho Santiagovi. Muž se k ní vrátil, vzal si od ní ptáčka a jemně pohladil jeho plyšové tělíčko.

„Nechte si ji,“ řekl Lauren a podával jí bílou sovu. „Spravte jí oči, jste přece doktoři, mělo by se vám to povést. Vraťte jí svobodu, ať už se nikdy nebojí.“

Rozloučil se a odešel z místnosti. Jakmile se ocitl sám na chodbě, sevřel v náručí malou kartónovou krabici.

Laurenin pager zavibroval – na příjmu po ní byla sháňka. Vešla a sesternu na patře a zvedla sluchátko. Betty velebila nebesa za že je Lauren ještě v budově; čekárna je stále plná lidí a ona potřebuje okamžitou výpomoc.

„Jsem tam za chviličku,“ ubezpečila ji Lauren a zavěsila.

Ještě než opustila místnost, zastrčila legrační sovu do kapsy pláště; malé zvířátko určitě potřebovalo cítit lidské teplo, neboť dnešního odpoledne ztratilo svou nejlepší přítelkyni.

*

Arthur už měl čekání plné zuby. Sáhl do pravé kapsy saka pro mobilní telefon, jenomže jeho sako už žádnou pravou kapsu nemělo.

Se zavázanýma očima se pokoušel odhadnout, kolik může být asi hodin. Paul bude určitě zuřit. Vzpomněl si, že dnes už ho jednou napadlo, že Paul bude zuřit, jenže už zapomněl proč. Zvedl se a naslepo kráčel k přijímacímu pultu. Betty mu honem vyšla vstříc.

„Vy jste vážně nemožný!“

„Mám šílenou hrůzu ze špitálů.“

„No tak když už jste tady, tak aspoň vyplníme přijímací dotazník. Už jste u nás někdy byl?“

„Proč?“ zeptal se znepokojeně Arthur.

„Protože jestli už máme vaše osobní data v počítači, půjde to mnohem rychleji.“

Arthur odpověděl záporně. Betty měla paměť na tváře a i navzdory obvazu, který mu zakrýval oči, jí mužova tvář někoho připomínala. Možná se s ním už potkala někde jinde? A co, nakonec na tom nesejde, má teď příliš práce, aby nad něčím takovým přemýšlela.

Arthur se chtěl vrátit domů. Čekání už bylo moc dlouhé a on se chtěl zbavit svého obvazu.

„Vy máte vážně práce nad hlavu a já se opravdu cítím dobře,“ řekl. „Půjdu domů.“

Betty rázně uchopila jeho ruku.

„Tak si to schválně zkuste!“

„A co riskuji?“ zeptal se Arthur málem pobaveně.

„Stačí sebemenší bolest během příštích šesti až dvanácti měsíců a v případě nezbytného ošetření můžete zapomenout na svou zdravotní pojistku! Jestliže odejdete z téhle haly, byť by to bylo jen na jednu jedinou venku vykouřenou cigaretu, odložím vaši dokumentaci s poznámkou, že jste odmítl lékařskou prohlídku. Vaše pojišťovna vám pak i při banální bolesti zubů řekne, abyste se šel dát vycpat.“

„Já nekouřím!“ oznámil jí Arthur a položil ruce zpátky na pult.

„Věřím vám, že být takhle ve tmě je trochu děsivé, ale buďte trpělivý. Tamhle jde doktorka, zrovna za vašimi zády vystoupila z výtahu.“

Lauren mířila k příjmu. Od chvíle, kdy opustila Marciin pokoj, nedokázala ze sebe vypravit slůvko. Z rukou sestry si vzala dokumentaci a ponořila se do četby zprávy lékaře ze záchranky. Přitom vedla Arthura za paži směrem k boxu číslo 4. Zatáhla za nimi závěs a pomohla Arthurovi, aby se položil na lehátko. Sotva si lehl, začala mu sundávat obvaz.

„Oči zatím nechte zavřené,“ řekla.

Těch pár uklidňujícím hlasem pronesených slov stačilo k tomu, aby se Arthurovi divoce rozbušilo srdce. Sejmula mu z očí kousky gázy a nadzvedla mu víčka, aby mu vzápětí nakapala do očí fyziologický roztok.

„Bolí vás to?“

„Ne.“

„Měl jste pocit, že vás zasáhly nějaké střepy?“

„Ani v nejmenším, tenhle obvaz byl nápad toho chlápka ze sanitky, vážně mi vůbec nic není.“

„Počínal si správně. Teď už můžete oči otevřít!“

Několik vteřin trvalo, než se roztok z očí vyplavil. Když se Arthurovi vrátilo jasné vidění, začalo mu srdce bít ještě divočeji. Přání, které v duchu vyslovil na Lili i ně hrobě, se mu právě vyplnilo.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Lauren, neboť si všimla, jak je její pacient bledý ve tváři.

„Ano,“ prohlásil se sevřeným hrdlem.

„Uvolněte se!“

Lauren se nad něj sklonila, aby mu lupou prohlédla obě rohovky. Zatímco jej takto vyšetřovala, byly jejich tváře tak blízko sebe, že se téměř dotýkali rty.

„Oči máte v naprostém pořádku. Vážně jste měl ale obrovské štěstí!“

K tomu neměl Arthur ani ten nejmenší komentář…

„Neztratil jste vědomí?“

„Ne, ještě ne!“

„To měl být vtip?“

„Jen takový nesmělý pokus.“

„Bolesti hlavy?“

„Taky ne.“

Lauren přejela Arthurovi rukou po zádech a poklepem vyšetřila páteř.

„Nikde žádná bolest?“

„Vůbec žádná.“

„Máte pěkně opuchlý ret. Otevřete ústa!“

„Je to nutné?“

„Když vás o to žádám…“

Arthur poslechl a Lauren si vzala malou svítilnu.

„Panečku, tak na tohle bude potřeba nejméně pět stehů.“

„Cože?“

„To byl taky vtip! Čtyři dny si vyplachujte ústa, to bude bohatě stačit.“

Vydezinfikovala mu ránu na čele a její okraje potřela mastí. Potom otevřela zásuvku, roztrhla balení náplasti a ránu přelepila.

„Přelepila jsem vám náplastí i obočí, asi to bude trochu nepříjemné, až si ji budete sundávat. Ostatní řezné rány jsou jen droné, zahojí se samy. Předepíši vám na pár dní širokospektrální antibiotika, čistě pro jistotu.“

Arthur si zapínal knoflíček na rukávu košile. Narovnal se a poděkoval Lauren.

„Jen ne tak rychle,“ prohlásila a jemně ho zatlačila zpět na vyšeřovací lehátko. „Ještě vám musím změřit tlak.“

Sejmula přístroj z držáku na zdi a omotala s ním Arthurovi paži. Tlakoměr byl automatický. Manžeta přístroje se v pravidelných intervalech nafukovala a vyfukovala. Jen několik vteřin stačilo k tomu, aby se na displeji u hlavy vyšetřovacího lehátka zobrazil výsledek.

„Trpíte tachykardií?“ zeptala se Lauren.

„Ne,“ odpověděl Arthur v rozpacích.

„Přitom to vypadá, že máte slušný záchvat, srdce vám tluče víc než sto dvacet tepů za minutu a tlak máte sto osmdesát, což ve vašem věku dost vysoko.“

Arthur se zadíval na Lauren a přitom hledal pro chování svého srdce nějakou výmluvu.

„Víte, já jsem tak trochu hypochondr a nemocnice mi nahání hrůzu.“

„Mému bývalému stačilo, aby zahlédl můj plášť, a už padl do mdlob.“

„Vašemu bývalému?“

„Na tom nezáleží.“

„A co váš současný partner, ten pohled na stetoskop snáší?“

„Stejně bych byla raději, kdyby se na vás podíval nějaký kardiolog. Mohu jednoho hned zavolat, jestli chcete.“

„To je zbytečné,“ ohradil se Arthur třesoucím se hlasem. „Není to poprvé, co se mi něco takového stalo… Vlastně v nemocnici se mi to stalo poprvé… Když mám někde předvést, co jsem doma vymyslel, tak se mi vždycky splaší srdce. Jsem prostě trémista.“

„Čím se prosím vás živíte, že ještě děláte domácí úkoly?“ zajímala se Lauren pobaveně a vypisovala přitom recept.

Arthur chvilku váhal s odpovědí. Využil toho, že byla zabraná do psaní, aby se na ni tiše a pozorně díval. Lauren se nezměnila, snad jen účes měla trochu jiný. Drobná jizva na jejím čele, kterou míval tak rád, téměř zmizela. A také měla stále tentýž nepopsatelný a hrdý pohled. Poznával každičký tah její tváře jako například pohyb horního rtu, když mluvila. Krása jejího úsměvu vyvolávala v Arthurovi šťastné vzpomínky. Je vůbec možné, aby vám někdo tak moc chyběl? Manžeta přístroje se znovu nafoukla a na displeji naskočily nové číslice. Lauren zvedla hlavu, aby si je prohlédla.

„Já jsem architekt.“

„A to pracujete i o víkendech?“

„Někdy pracuji i v noci. Pořád nás honí nějaký termín.“

„Vím moc dobře, o čem mluvíte!“

Arthur se na lehátku prudce posadil a třesoucím se hlasem se zeptal:

„Vy jste znala nějakého architekta?“

„Pokud si vzpomínám, tak ne, ale já měla na mysli své povolání. To máme asi společné: pracovat a nekoukat přitom na hodiny.“

„A co dělá váš přítel?“

„Už podruhé se mě nenápadně ptáte, jestli jsem svobodná… Srdce vám tluče příliš rychle, opravdu bych vás moc ráda nechala vyšetřit jedním z kolegů.“

Arthur si strhl manžetu tlakoměru a vstal.

„Tak teď jste to naopak vy, kdo je vystrašený!“

Chtěl jít domů a odpočinout si. Zítra bude všechno v pořádku. Slíbil, že si v následujících dnech nechá zkontrolovat tlak, a kdyby se objevilo cokoli nenormálního, okamžitě se přijde nechat vyšetřit.

„Slibujete?“ trvala na svém Lauren.

Arthur prosil nebesa, aby se na něj přestala takhle dívat. Jestli jeho srdce v nejbližších minutách neexploduje, popadne ji do náruče a řekne jí, že je do ní blázen, že není možné dále žít vedle sebe v témže městě a nemluvit spolu. Vypoví jí všechno, a přitom doufal, že bude mít dost času udělat to ještě dřív, než zavolá ochranku a nechá ho doopravdy zavřít do blázince. Vzal si sako, nebo spíše to, co z něj zbylo, zakázal si obléci si ho před ní a poděkoval jí. Vyšel z boxu, když tu uslyšel za zády její hlas.

„Arthure?“

Tentokrát cítil, jak mu srdce tepe až ve spáncích. Otočil se.

„Jmenujete se tak, že?“

„Ano,“ hlesl a v ústech měl v té chvíli úplně sucho.

„Váš recept!“ řekla Lauren a podávala mu růžový lístek.

Arthur si vzal lístek.

„Děkuji.“

„Už jste mi jednou děkoval. Oblečte si to sako, v tuhle večerní hodinu bývá venku chladno a váš organismus toho dnes zažil až až.“

Arthur nemotorně vsunul ruku do rukávu, a ještě než odešel, otočil se a dlouze se na Lauren zadíval.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Máte v kapse sovu,“ řekl se smutným úsměvem na rtech. A Arthur opustil vyšetřovací box.

Když procházel halou, zpoza skla na něj zavolala Betty. Otupěle se k ní vrátil.

„Tady mi to podepište a jste volný,“ řekla a podávala mu tlustý černý sešit.

Arthur podepsal záznam úrazové ambulance.

„Jste si jist, že jste v pořádku?“ ujišťovala se vrchní sestra. „Vypadáte, že jste grogy.“

„To je docela dobře možné,“ odpověděl Arthur na odchodu.

Arthur čekal před vchodem pohotovosti na taxík, aniž zpozoroval, že ho od stolu, kde Betty ukládala příjmové zprávy, sleduje Lauren.

„Nezdá se ti, že se mu trochu podobá?“

„Nevím, o kom mluvíš,“ odpověděla sestra s hlavou skloněnou k papírům na stole. „Někdy se ptám sama sebe, jestli pracujeme v nemocnici nebo někde na úřadě.“

„Mám takový pocit, že obojí. Honem se na něj koukni a řekni mi, jak se ti zamlouvá. Nevypadá špatně, co říkáš?“

Betty si nadzvedla brýle, krátce po něm střelila pohledem a opět se ponořila do papírování. Před vchodem zastavil vůz společnosti Yellow Cab Company, Arthur do něj nastoupil a vůz odjel.

„Nic zvláštního!“ prohlásila Betty.

„Vždyť jsi ho sotva zahlédla!“

„To máš sice pravdu, jenomže už je to nejmíň posté, co se mě ptáš, takže už v tom mám jistou praxi. A navíc jsem ti říkala, že mam velmi dobrou paměť na tváře. Kdyby to byl ten tvůj chlápek, okamžitě bych ho poznala, protože já jsem tehdy v kómatu rozhodně nebyla.“

Lauren vzala stoh papírů a pomáhala sestře s tříděním.

„Když jsem ho před chvílí prohlížela, tak jsem měla vážně pocit, že je to on.“

„Tak proč jsi se ho rovnou nezeptala?“

„Dovedeš si představit, že se ptám pacienta: Nestrávil jste jen tak čirou náhodou dva týdny u mé postele, když jsem se probrala z kómatu?“

Betty se srdečně zasmála.

„Myslím, že dnes v noci se mi o něm zase zdálo. Jenže když se probudím, nedokážu si vzpomenout na jeho tvář.“

„Kdyby to byl on, tak by tě určitě poznal. Čeká tam na tebe dvacet klientů, takže bys na to teď měla zapomenout a jít pracovat. Ostatně, zapomeň na to tak jako tak, vždyť teď někoho máš, nebo snad ne?“

„Ale jsi si jistá, že to nebyl on?“ naléhala Lauren tiše.

„Naprosto!“

„Povídej mi ještě o něm.“

Betty odsunula stranou hromadu zpráv a otočila se na židličce směrem k Lauren.

„Co ještě chceš, abych ti řekla!“

„Přece jen je to neuvěřitelné,“ pronesla Lauren pobouřeně. „Celé oddělení toho muže dva týdny potkávalo a já nemůžu najít jediného člověka, který by o něm vůbec něco věděl.“

„Ber to tak, že byl zřejmě velmi nenápadný!“ zabručela Betty, sešívajíc kancelářskou sešívačkou složku růžových listů.

„A nikdo se nedivil, co tady dělá?“

„Ve chvíli, kdy tvá matka souhlasila s jeho přítomností, se nás to přestalo týkat. Všichni tady si mysleli, že je to jeden z tvých přátel, možná dokonce tvůj milenec! Spousta holek na oddělení ti záviděla. Každá druhá by ti ho byla ráda vyfoukla.“

„Máma si myslí, že to byl nějaký pacient, Fernstein zase, že to byl někdo z rodiny, a ty ho považuješ za mého milence. Jak se zdá, shodnout se asi nelze.“

Betty si odkašlala a vstala, aby si podala další stoh papírů. Brýle nechala sklouznout z čela zpátky na nos a vážně se na Lauren podívala.

„Nezapomínej, že ty jsi u toho byla taky!“

„Co se to tu všichni snažíte přede mnou utajit?“ Betty se ve snaze zakrýt rozpaky znovu ponořila do svého papírování.

„Vůbec nic! Já vím, že se to zdá divné, ale jediné, co je tady k neuvěření, je fakt, že ses z toho dostala bez následků, a měla bys raději děkovat nebesům, místo aby sis tvrdošíjně vymýšlela všemožné záhady.“

Betty zazvonila na zvonek na pultě před sebou a zavolala číslo 125. Podala Lauren kartu a gestem ruky jí naznačila, aby se vrátila ke své práci.

„Sakra, dneska jsem tu přece šéflékařem já,“ bručela dotčeně Lauren a odešla do vyšetřovacího boxu číslo čtyři.

7

Taxík vyložil Arthura před jeho domem. Hledal klíče, jenže je nemohl najít a váhal zazvonit domácím telefonem na slečnu Morrisonovou, neboť by ho neslyšela. Z balkonu nad ním stékal pramínek vody – zvedl hlavu a spatřil sousedku, jak zalévá své květinky. Zamával na ni. Slečna Morrisonová se vyděsila, když ho spatřila v tak žalostném stavu. Zámek ve dveřích zahrčel.

Slečna Morrisonová na něj čekala na chodbě. Ruce si založila v bok a pozorně si Arthura prohlížela.

„To jste flirtoval s nějakou zápasnicí?“

„Ne,“ odpověděl Arthur. „Jenom se do mne zamilovala motorka se sajdkárem.“

„Vy jste měl nehodu na motorce?“

„S motorkou! A navíc jsem ani nepřecházel přes ulici, nechal jsem se přejet před obchoďákem Macy’s.“

„Co jste tam u všech všudy dělal?“

Jelikož vodítko zůstalo pohřbené někde v troskách výkladu, rozhodl se Arthur, že sousedce raději nebude vůbec nic říkat. Slečna Morrisonová si prohlížela jeho sako, roztržené od ramene k rameni.

„Obávám se, že oprava bude na saku vidět! Nenechal jste si náhodou tu utrženou kapsu?“

„Ne,“ řekl Arthur s úsměvem, jenže v té chvíli se ozvala bolest v naběhlém rtu.

„Až se příště budete mazlit se svou přítelkyní, navlečte jí rukavice nebo jí ostříhejte nehty, bude to možná lepší.“

„Nenuťte mě se smát, Rose, já trpím jako pes!“

„Kdybych byla věděla, že na to, abyste mi konečně začal říkat křestním jménem, stačí, aby vás přejela motorka, zavolala bych jednomu starému kamarádovi od Pekelných andělů. A když už je řeč o psovi, tak Pablo dnes odpoledne hrozně štěkal, myslela jsem si, že umírá, ale on ne, prostě jenom štěkal.“

„Dobrou noc, Rose, já si půjdu lehnout.“

„Přinesu vám bylinkový čaj, a taky bych tu někde měla mít trochu arniky.“

Arthur jí poděkoval a rozloučil se, jenže stačil udělat jen pár kroků, když na něj sousedka znovu zavolala. V prstech držela svazek klíčů.

„Předpokládám, že své klíče jste asi cestou výtahem nenašel. Tohle jsou rezervní, co jste mi nechal. Určitě je budete potřebovat, abyste se dostal domů.“

Odemkl dveře a vrátil svazek sousedce; v kanceláři má ještě jedny klíče a bude raději, když tyhle zůstanou u ní. Vešel do bytu, rozsvítil lampu s halogenovou žárovkou v obývacím pokoji a vzápětí ji zase zhasl, neboť ze silného světla ho zabolela hlava. V koupelně si vzal z lékárničky dva sáčky aspirinu. Na uklidnění bouře v lebce potřeboval dvojitou dávku. Nasypal si prášek pod jazyk, aby se lék dostal přímo do krve a začal rychleji působit. Čtyři měsíce života strávené se studentkou medicíny ho naučily pár užitečných triků. Hořká chuť léku jím otřásla. Nahnul se ke kohoutku, aby se napil. Svět kolem něj se zatočil a on se musel opřít o umyvadlo. Arthur se cítil hrozně slabý. Nebylo divu, vždyť od rána nic nejedl. Navzdory počínající nevolnosti se musel přinutit něco sníst. Prázdný žaludek a nevolnost jdou skvěle dohromady. Sako odhodil na pohovku a kráčel do kuchyně. V okamžiku, kdy otevřel chladničku, se zatřásl na celém těle. Arthur vzal talířek s kouskem sýra a na poličce popadl balíček toastů. Připravil si velký sendvič, jenomže hned po prvním soustu ho chuťk jídlu přešla.

Bude lepší přestat s tím bojovat, neboť se cítil naprosto K.O. Vstoupil do ložnice, došel až k nočnímu stolku, rukou jel po šňůře noční lampičky a stiskl vypínač. Otočil hlavu směrem ke dveřím. Zřejmě vypadla pojistka, protože obývací pokoj tonul ve tmě.

Arthur nechápal, co se děje. Noční lampička vypadala, že téměř nesvítí, její světlo bylo rozmazané, bledé a téměř oranžové, jenomže ve chvíli, kdy se na lampičku podíval zepředu, bylo světlo náhle normální. Nevolnost sílila. Rád by co nejrychleji došel do koupelny, jenže se mu podlomily nohy a on upadl na zem.

Neschopen vstát ležel na zemi u postele a pokoušel se doplazit k telefonu. Srdce mu v hrudi divoce bilo a každý jeho tep rezonoval nevýslovnou bolestí. Lapal po vzduchu a chvíli před tím, než ztratil vědomí, slyšel zazvonit zvonek u dveří.

*

Paul vztekle pohlédl na hodinky. Mávl rukou na vrchního a požádal o účet. O chvíli později se cestou přes parkoviště u restaurace omlouval svým hostům. Rozhodně nemůže za to, že jeho společník je neotesanec.

Olga se Arthura zastala: v době, kdy se citový závazek zdá být pozůstatkem minulosti, nemusí být někdo, kdo se chtěl se svou přítelkyní oženit po pouhých čtyřech měsících známosti, automaticky špatný člověk.

„Oni nebyli oddáni v pravém slova smyslu,“ procedil Paul mezi zuby, když Olze otevíral dvířka auta.

*

Arthur už by měl být v posteli, jenže slečna Morrisonová neměla stání – vždyť před chvílí vůbec nevypadal zdravě. Zavřela dveře svého bytu, lahvičku s arnikou postavila na kuchyňský stůl a vrátila se do obývacího pokoje. Pablo klidně spal ve svém košíku. Vzala ho do náruče a zabořila se do pohodlného křesla před televizorem. Sluch už jí moc dobře nesloužil, ale její zrak neztratil nic ze své pronikavosti a ona si před chvílí velmi dobře všimla, jak byl Arthur ve tváři bledý.

*

„Ty máš dneska noční?“ zeptala se Betty.

„Služba mi končí ve dvě v noci,“ odpověděla Lauren.

„Je pondělí večer, z nebe ani nekáplo, do úplňku je ještě daleko. Uvidíš, že noc bude klidná.“

„Radši to zaklepej na dřevo,“ prohlásila Lauren a vázala si vlasy.

Betty hodlala využít chvíle klidu na oddělení k tomu, aby přerovnala skříně s léky. Lauren jí nabídla pomoc, jenže v té chvíli jív kapse pláště zapípal pager. Číslo na displeji znala – v pokoji ve druhém patře byla nutná její přítomnost.

*

Předtím, než se Paul s Olgou vydali na noční procházku po molu číslo 39, doprovodili domů Mathildu. Tohle místo k velkému Paulovu překvapení vybrala Olga. Obchody pro turisty, hlučné restaurace a zářivě osvětlené atrakce se kupily jedna vedle druhé podél dlouhého dřevěného mola táhnoucího se do moře. Docela na konci mola, bičovaného sprškami mořské vody, nabízela řada stojanů s dalekohledy za dvacet pět centů detailní pohled na věznici Alcatraz, jež se tyčila na ostrůvku uprostřed zátoky. Několik měděných tabulek přišroubovaných na zábradlí před dalekohledy připomínalo návštěvníkům, že kvůli silným proudům a žralokům křižujícím zátoku se nikdy žádnému vězni nepodařilo z ostrova uprchnout. Samozřejmě kromě Clinta Eastwooda, dodával nápis v závorce.

Paul objal Olgu v pase. Otočila se, aby se mu mohla podívat zpříma do očí.

„Proč jsi chtěla jít právě sem?“ zeptal se.

„Mám tohle místo ráda. Emigranti z mé země často vyprávějí o svém příjezdu lodí do New Yorku a o štěstí, které cítili ve chvíli, kdy namačkáni na palubě konečně uviděli, jak se z mlhy pomalu vynořuje Manhattan. Já jsem přiletěla letadlem oklikou přes Asii. První věc, kterou jsem okénkem spatřila, když jsme se probili vrstvou mraků, byla věznice Alcatraz. Vyložila jsem si to jako znamení, co mi život dává. Ti, kteří spatřovali v New Yorku svobodu, se jí často zpronevěřili nebojí zneuctili, jenomže já vyhraji všechno!“

„Ty jsi přijela z Ruska?“ zeptal se dojatě Paul.

„Proboha ne, z Ukrajiny!“ prohlásila Olga a dala si záležet, aby r v jejích ústech zaznělo velmi smyslně. „Nikdy neříkej žádnému z mých krajanů, že je Rus! Za takovou ignoranci bys zasloužil, abych tě už nepolíbila. Minimálně pár hodin,“ dodala už o poznání něžněji.

„Kolik ti bylo, když jsi přijela?“ zajímal se okouzlený Paul.

Olga poodešla na konec mola a hlasitě se rozesmála.

„Já jsem se narodila v Sausalitu, ty truhlíku! Studovala jsem v Berkeley a pracuji na radnici jako právnička. Kdyby ses mě místo toho věčného povídání trochu víc vyptával, už bys to dávno věděl.“

Paul si připadal směšný. Opřel se o zábradlí a pozoroval vodu v zálivu. Olga došla k němu a přivinula jej k sobě.

„Promiň mi to, ale byl jsi tak roztomilý, že jsem neodolala abych tě ještě chvíli nevodila za nos. Nakonec to nebyla zase tak velká lež; ten příběh je pravdivý, jenom je o jednu generaci starší – přihodilo se to mé matce. Odvezeš mě domů? Zítra začínám brzy ráno,“ řekla a vzápětí přitiskla své rty na Paulova ústa.

*

Televizor byl vypnutý. Slečna Morrisonová chtěla původně sledovat film, jenže dnes večer ji to jaksi nebavilo. Položila Pabla na zem ke svým nohám a vzala klíče od sousedova bytu.

Tam našla Arthura, jak leží v bezvědomí vedle pohovky. Sklonila se k němu a poplácala ho po tvářích. Otevřel oči. Klidná tvář slečny Morrisonové se snažila vypadat povzbudivě, jenže výsledek byl přesně opačný. Její hlas slyšel jakoby z velké dálky a neviděl ji. Pokusil se pronést pár slov, jenomže marně, protože se mu nedařilo artikulovat. V ústech měl sucho. Slečna Morrisonová došla pro sklenici vody a navlhčila mu rty.

„Zůstaňte v klidu,“ řekla a hladila ho přitom po čele. „Hned zavolám pomoc.“

Zamířila k psacímu stolu, aby našla telefon. Arthurovi se podařilo udržet sklenici v pravé ruce, levá však neposlouchala žádné příkazy. Ledová tekutina mu sklouzla do hrdla a on polkl. Chtěl se postavit, jenže jeho noha zůstala nehybná. Stará dáma se otočila, aby se na něho podívala; malinko se mu vrátila barva do obličeje. Právě se chystala zvednout sluchátko, když se ozvalo zazvonění telefonu.

„Děláš si ze mne legraci?“ křičel Paul.

„Od koho mám tu čest nechat si nadávat?“ zeptala se slečna Morrisonová.

„Já jsem se nedovolal k Arthurovi?“

*

Klid skutečně netrval dlouho. Betty vrazila jako velká voda do vyšetřovacího boxu, kde spala Lauren.

„Pospěš si, právě volali z dispečinku, jede nám sem deset sanitek. Prý nějaká rvačka v baru.“

Lauren byla rázem na nohou.

„Vyšetřovny jsou volné?“ zajímala se.

„Je tam jen jeden pacient, nic vážného.“

„Tak ho odtamtud přemísti a zavolej posily, deset sanitek může přivézt až dvacet zraněných.“

*

Paul zaslechl v dáli kvílet sanitku a střelil pohledem do zpětného zrcátka. Chvílemi v něm mohl zahlédnout odlesky blížících se majáků. Přidal plyn a neklidně přitom bubnoval do volantu. Konečně jeho vůz zastavil před nevysokým domem, kde Arthur bydlel. Dveře do haly byly otevřené. Vrhl se ke schodišti, schody bral po třech a lapaje po dechu, vrazil do bytu.

Arthur ležel natažený na zemi vedle pohovky a slečna Morrisonová ho držela za ruku.

„Nahnal nám pořádný strach,“ řekla směrem k Paulovi, „ale mám dojem, že už se mu daří lépe. Zavolala jsem sanitku.“

„Už jede,“ ujistil ji Paul a zamířil k Arthurovi.

„Jak se cítíš?“ zeptal se svého přítele hlasem plným špatně skrývaného znepokojení.

Arthur otočil hlavou jeho směrem a Paul okamžitě postřehl, že něco není v pořádku.

„Já tě nevidím,“ hlesl Arthur.

8

Záchranář se ujistil, že pojízdná nosítka jsou na svém místě, a zapnul bezpečnostní pás. Udeřil dlaní do skla, dělícího jej od řidiče, a sanitka vyrazila. Vykloněna z balkonu Arthurova bytu sledovala slečna Morrisonová, jak vůz záchranné služby zahýbá na křižovatce a s vyjícími sirénami mizí za rohem. Zavřela okno, zhasla světla a vrátila se k sobě. Paul slíbil, že jak bude vědět něco bližšího, okamžitě zavolá. Posadila se do křesla a v tichém bytě čekala, až zazvoní telefon.

Paul usedl vedle zdravotníka, který sledoval Arthurův tlak. Přítel mu gestem naznačil, aby se naklonil blíž.

„Nesmí nás odvézt do Memorial Hospital,“ pošeptal mu do ucha. „Tam už jsem dneska jednou byl.“

„O důvod víc se tam vrátit a udělat skandál. Propustit tě v takovémhle stavu z nemocnice je zjevné profesní selhání.“

Paul se zarazil a podezřívavě se na Arthura zadíval.

„Ty ses s ní viděl?“

„Vyšetřovala mě.“

„Nevěřím ti!“

Arthur bez odpovědi odvrátil hlavu.

„Tak proto tě postihla ta slabost, kamaráde: projevil se u tebe syndrom zlomeného srdce, ty už tím trpíš moc dlouho.“

Paul otevřel posuvné okénko v přepážce a zeptal se řidiče, do které nemocnice jedou.

„Míříme do San Pedra,“ odpověděl řidič.

„Skvěle,“ zamručel Paul a zavřel okénko.

„Víš, já jsem dneska odpoledne potkal Carol-Ann,“ řekl tiše Arthur.

Paul na něj znovu pohlédl, tentokrát však soucitně.

„Neboj se, nic se neděje. Uvolni se. Trošičku blouzníš a myslíš si, že jsi se potkal se všemi svými bývalými holkami. To přejde.“

O deset minut později dorazila sanitka do cíle své cesty. Jen co s nimi saniťáci vstoupili do liduprázdné haly Mission San Pedro Hospital, uvědomil si Paul, jak pitomý to byl nápad nechat se dovézt právě do téhle nemocnice. Sestra jménem Sibyla opustila svou knížku i kukaň, aby zavedla saniťáky k vyšetřovacímu boxu. Položili Arthura na lehátko a odešli.

Během té doby vyplňoval Paul u přijímacího pultu zápis, jak se celá věc seběhla. Bylo už po půlnoci, když se k němu Sibyla vrátila; zavolala sloužícího lékaře a slíbila Paulovi, že to nebude dlouho trvat a lékař přijde. Doktor Brisson právě dokončuje vizitu na oddělení. Arthur ve vyšetřovacím boxu už neměl bolesti: pomalu se propadal do hlubokého spánku. Bolest hlavy ho konečně jako zázrakem přešla. A od chvíle, kdy bolest ustoupila, šťastný Arthur znovu viděl…

Růžová zahrada byla úchvatná a zářila růžemi tisíců barev. Přímo před ním se tyčil keř bílých růží nevídaných rozměrů. Přicházela slečna Morrisonová a tiše si broukala. Dala si záležet, aby ustřihla květinu nad očkem stonku a odnesla ji na verandu. Pohodlně se usadila na zahradní houpačce a Pablo spal u jejích nohou. Trhala korunní plátky jeden po druhém a velmi pozorně je začala přišívat na tvídové sako. Byl to rozkošný nápad použít je k nahrazení chybějící kapsy. Dveře domu se otevřely; po schodech z verandy scházela jeho matka. Na proutěném tácu nesla šálek kávy a pár sušenek pro psa. Sehnula se k psovi, aby mu je dala.

„To je pro tebe, Kali,“ řekla.

Proč slečna Morrisonová neřekne Lili pravdu? Tenhle malý psík se přece jmenuje Pablo. Zvláštní nápad říkat mu Kali.

Jenomže Lili neustále opakovala čím dál hlasitěji Kali, Kali, Kali, a slečna Morrisonová, houpající se na houpačce čím dál víc, po ní se smíchem opakovala Kali, Kali, Kali. Obě ženy se otočily směrem k Arthurovi a s prstem na rtech mu naznačily, že má být potichu. To nenadálé spolčení ho rozčilovalo na nejvyšší možnou míru. Zvedl se a vítr udělal totéž.

Od oceánu se rychle blížila bouře. Na střechu zabubnovaly těžké kapky. Mračna plná vody, zakrývající nebe nad Carmelem, se bezostyšně protrhla přímo nad růžovou zahradou. Pod bušením kapek vody se na zemi kolem něho tvořily desítky malinkatých kráterů. Slečna Morrisonová nechala sako na houpačce a ukryla se před deštěm v domě. Pablo ji vzápětí následoval s ocasem staženým mezi nohy, jenomže na prahu se zvíře obrátilo a začalo štěkat, jako kdyby jej chtělo varovat před nebezpečím. Arthur volal na matku, křičel ze všech sil, aby přehlušil vítr, který mu vracel slova do úst. Lili se otočila a pohlédla na svého syna. Ve tváři se jí zračila veliká lítost. Potom zmizela, jak ji pohltilo šero chodby. Okenice na okně pracovny s velikým skřípením pantů narážela do zdi domu. Pablo došel až k prvnímu schodu verandy a přitom štěkal ze všech sil.

V hloubce pod domem bouřil oceán. Arthura napadlo, že bude nemožné dostat se do jeskyně pod skálou. Přitom to bylo ideální místo pro úkryt. Zahleděl se do dálky směrem k zátoce a neustálé vlnění moře mu způsobilo prudkou nevolnost.

Zvedl se mu žaludek a předklonil se.

„Nejsem si tak docela jistý, že to vydržím dlouho,“ řekl Paul s mísou v ruce.

Sestra Sibyla držela Arthura za ramena, aby nespadl z vyšetřovacího lehátka při každé z křečí, jež jím zmítaly. Paul se rozčílil:

„Dorazí už ten pitomý doktor, nebo si pro něj mám dojít s baseballovou pálkou?“

*

V šeru pokoje jednoho pacienta v posledním patře Mission San Pedro Hospital seděl na židli internista Brisson a telefonem se bavil se svou přítelkyní. Rozhodla se jej opustit a volala mu z jeho bytu. Dopodrobna mu popisovala všechny rozdíly mezi nimi, které jim nedávaly jinou možnost než se rozejít. Mladý lékař Brisson odmítal poslouchat, že je sobec a kariérista, a Věra Zlickerová se mu zase nechtěla přiznat, že její bývalý přítel na ni čeká dole v autě, zatímco si ona nahoře balí věci. Nakonec prohlásila, že jejich rozhovor nemůže dále pokračovat z nemocničního pokoje, neboť tím by jejich rozchodu scházelo patřičné soukromí. Brisson přiložil svůj mobil k monitoru kardiologického přístroje, aby Věra slyšela slabé pravidelné pípání srdeční činnosti jeho pacienta. Strohým tónem ji ujistil, že ve stavu, v jakém se pacient zrovna nachází, je rozhodně nebude rušit.

Věra se na chviličku odmlčela, neboť právě přemýšlela nad tím, zda tričko, které zrovna skládala, je opravdu její. Jen s obtížemi se dokázala soustředit na dvě věci najednou. Brisson si myslel, že konečně začala váhat, jenže Věra se ho zeptala, zda není neopatrné pokračovat v téhle konverzaci. Vždycky slýchala, že mobilní telefony ruší lékařské přístroje. Doktor vztekle odsekl, že právě v téhle chvíli je mu to srdečně jedno, a poručil své nyní již bývalé přítelkyni, aby aspoň laskavě počkala, až se ráno vrátí ze služby. Brisson rozčileně vypnul pager, který mu už potřetí pískal v kapse. Věra na druhém konci linky zavěsila.

*

Ve chvíli střetu s výlohou obchodu došlo k poškození drobné žilky v zadní části mozku. Během tří hodin následujících po nehodě unikalo z poškozené žilky jen nepatrné množství krve, jenomže v podvečer už bylo nahromaděné krve tolik, že způsobilo první poruchy rovnováhy a vidění. Tisíc miligramů aspirinu, které si dal Arthur pod jazyk, zásadním způsobem zamíchalo kartami. Deset minut stačilo molekulám kyseliny acetylsalicylové, aby zředily krev, v níž byly rozpuštěné. Z místa poranění se krev rozšířila kolem celého mozku jako řeka vylitá z břehů. Zatímco byl Arthur na cestě do nemocnice, neměla již krev v lebce prostor a začala stlačovat mozek.

První ze tří membrán kryjících mozek zareagovala vzápětí. Jelikož usuzovala na nějaký druh infekce, sehrála roli, pro niž byla stvořena. Ve dvaadvacet hodin a deset minut se zanítila, aby se pokusila zadržet vetřelce. Za několik hodin bude tvořící se hematom stlačovat mozek natolik, že to způsobí zástavu životních funkcí. Arthur se propadal do bezvědomí. Paul se znovu obrátil na sestru; požádala ho, aby se laskavě posadil v čekárně, službu konající lékař je velký puntičkář, co se týká dodržování předpisů. Tady nemá Paul co pohledávat.

Naštvaný Brisson stiskl ve výtahu tlačítko přízemí.

Nedaleko odtud v jiné nemocnici se dveře výtahu otevřely do haly příjmu pohotovosti. Lauren došla až k přijímacímu pultu a vzala si od Betty další kartu.

Pětačtyřicetiletý muž dorazil s hlubokým poraněním břicha, způsobeným prudkou ranou nožem. Téměř okamžitě poté, co byl přijat do nemocnice, překročilo prosakování jeho obvazů kritickou hodnotu, což bylo neklamným znamením silného krvácení. Jeho srdce vykazovalo znaky blížící se fibrilace a Lauren se rozhodla operativně zasáhnout dříve, než bude pozdě. Provedla radikální řez, aby mohla zasvorkovat mohutně krvácející žílu; jenomže při vytahování nože z rány napáchala zbraň další škody. Sotva krevní tlak zraněného stoupl, otevřelo se několik dalších trhlin nad místem prvotního poranění.

Lauren musela ponořit ruku do mužova břicha; palcem a ukazovákem stiskla velký kus tenkého střeva, aby zastavila hlavní krvácení. Zásah byl velmi šikovný a v té chvíli začal krevní tlak opět stoupat k normálu. Betty tak mohla odložit rukojeti defibrilačního přístroje, které držela v napjatých pažích, a zvýšit přísun infuzního roztoku. Lauren se nacházela v poněkud nepohodlné pozici, bohužel se však nemohla uvolnit, neboť její stisk byl životně důležitý.

Když o pět minut později dorazil chirurgický tým, musela jít Lauren s nimi až na operační sál s rukou neustále v pacientově těle.

Dvacet minut nato jí službu konající chirurg gestem naznačil, že může povolit sevření a nechat je operaci dokončit; krvácení bylo zastaveno. Se ztuhlým zápěstím se Lauren vrátila na příjem pohotovosti, kde příval zraněných zdaleka neustával.

*

Brisson vešel do vyšetřovacího boxu. Přečetl si údaje na kartě a zjistil Arthurovy životní funkce – byly stabilní. Nyní mohl být zneklidňující pouze stav ospalosti. Paul nerespektoval upozornění sestry, a sotva lékař vyšel z boxu, zavolal na něj.

Službu konající lékař ho ihned požádal, aby se vrátil do zóny určené pro veřejnost. Paul mu odsekl, že v tomhle pustém špitále se stěny jistě neurazí, když o pár metrů překročí nějakou žlutou, ostatně už značně vybledlou čáru namalovanou na zemi. Brisson nabral vzduch do plic a autoritativním gestem mu naznačil, že pokud spolu budou hovořit, bude se hovor odehrávat z druhé strany zmiňované čáry. Paul váhal, zda doktora uškrtí hned, nebo až se dozví něco bližšího o tom, k jaké diagnóze dospěl, nicméně uposlechl. Spokojen se svým úspěchem mladý lékař prohlásil, že v této chvíli ještě nemůže říci nic určitého. Jakmile to bude možné, pošle Arthura na rentgen. Paul se zeptal na tomograf, jenže nemocnice toto zařízení neměla k dispozici. Brisson ho ujistil, jak mohl nejlépe, že pokud se na rentgenových snímcích objeví sebemenší problém, nechá hned zítra převézt Arthura na příslušné pracoviště.

Paul se zeptal, proč ho tam nepřevezou hned teď, jenomže mladý lékař to okamžitě zamítl. Od okamžiku, kdy byl Arthur přijat do Mission San Pedro Hospital, je za něj zodpovědný výhradně on. Tentokrát Paul přemýšlel o místě, kde by mohl ukrýt lékařovu mrtvolu poté, co ho uškrtí.

Brisson se otočil a odebral se nahoru do patra. Dojde pro přenosný rentgenový přístroj. Sotva zmizel z dohledu, vstoupil Paul do vyšetřovacího boxu a zatřásl Arthurem.

„Neusínej, slyšíš mě? Nesmíš tomu podlehnout!“

Arthur otevřel oči. Pohled měl skelný a poslepu hledal přítelovu ruku.

„Paule, vzpomínáš si, kterého dne přesně skončilo naše dospívání?“

„To není tak těžké, protože k tomu došlo teprve před chvílí! Vypadáš, že už je ti líp. Teď by sis měl odpočinout.“

„Když jsme se vrátili z penzionátu, nebyly věci na svých místech. Řekl jsi: Jednoho dne už nejsme doma tam, kde jsme vyrostli.‘ Já jsem se chtěl vrátit zpátky, ale ty ne.“

„Šetři síly, o tomhle si budeme moct promluvit později.“

Paul pohlédl na Arthura, vzal ručník a pustil vodu z kohoutku nad umyvadlem. Vyždímal ručník a přiložil ho příteli na čelo. Zdálo se, že se Arthurovi ulevilo.

„Dneska jsem s ní mluvil. Celý ten čas mi něco říkalo, že si možná hýčkám přelud. Že je jen jakýmsi záchranným bodem, způsobem, jak sám sebe uklidnit, protože tím, že se snažíme dosáhnout nedosažitelného, neriskujeme neúspěch.“

„To jsem ti přece o víkendu řekl já, ty pitomče. Zapomeň už na ty svoje filozofické voloviny, já byl prostě naštvaný.“

„A co tě štvalo?“

„Že už se nám nedaří, abychom byli šťastní ve stejném okamžiku. Právě tohle pro mne představuje stárnutí.“

„Ještě že stárneme, víš, je to obrovské štěstí. Musím ti svěřit tajemství. Když se dívám na staré lidi, často jim závidím.“

„Jejich stáří?“

„To, že se ho dočkali, že k němu dospěli!“

Paul se podíval na tlakoměr. Krevní tlak opět klesl. Zatnul pěsti v přesvědčení, že je třeba něco udělat. Ten felčar takhle zabije to nejcennější, co na světě má: přítele, který byl pro něj jako celá rodina.

„Kdybych se z toho nedostal, neříkej nic Lauren.“

„Jestli mi tu chceš povídat takovéhle pitomosti, tak klidně šetři slovy.“

Arthur opět ztratil vědomí a hlava se mu svezla ke kraji lehátka Byla jedna hodina a padesát dvě minuty a vteřinová ručička na hodinách ve vyšetřovacím boxu pokračovala ve své potměšilé pouti. Paul vstal a donutil Arthura, aby otevřel oči.

„Ty troubo, ty budeš stárnout ještě hodně dlouho, o to se postarám! A až budeš celý prolezlý revmatismem, až nedokážeš ani zvednout hůl, abys mě s ní přetáhl po zádech, pak ti připomenu, že trpíš kvůli mně, protože jednoho z nejhorších večerů mého života jsem tě toho mohl ušetřit. Bývalo by stačilo, abys nezačal.“

„Nezačal s čím?“ hlesl Arthur.

„S tím, že už tě nebaví tytéž věci jako mne, kdybys nezačal být šťastný způsobem, kterému nerozumím, kdybys mě nenutil taky stárnout.“

Do vyšetřovacího boxu vešel Brisson a za ním sestra tlačící vozík s rentgenem.

„Hej, vy! Okamžitě odtud odejděte!“ rozkřikl se na Paula rozčileně.

Paul si ho změřil od hlavy k patě, mrknul na přístroj, který sestra umísťovala u hlavy lehátka, a pevným hlasem se na ni obrátil. „Kolik může taková mašinka vážit?“

„Pro moje záda je to zatraceně těžké, když musím ten pitomý krám tlačit.“

Paul se prudce otočil a popadl Brissona za klopy pláště. Strohým tónem mu vyjmenoval veškeré změny předpisů Mission San Pedro Hospital, ke kterým dojde v okamžiku, kdy povolí své sevření.

„A doufám, že jste dobře pochopil, co jsem vám právě řekl!“ dodal, sledován pobaveným pohledem sestry.

Sotva byl Brisson volný, okatě se rozkašlal. Při prvním pohybu Paulova obočí toho nechal.

„Není tu nic, co by mě znepokojovalo,“ prohlásil o deset minut později nad rentgenovými snímky v negatoskopu.

„A nějakého lékaře by to znepokojilo?“ zeptal se Paul.

„Tohle může klidně počkat do zítra do rána,“ pronesl Brisson odměřeně. „Váš přítel je jenom totálně grogy.“

Brisson nařídil sestře, aby odvezla přístroj zpátky na rentgen, jenže Paul se do toho vložil.

„Nemocnice možná není místem pro přehnanou galantnost, ale stejně byste se o to mohl aspoň jednou pokusit!“

Skrývaje svůj vztek, Brisson poslechl a vzal vozík sestře z rukou. Jen co zmizel ve výtahu, zaklepala sestra na sklo své kukaně a naznačila Paulovi, aby za ní přišel.

Paul byl čím dál víc znepokojený:

„Je v nebezpečí, je to tak?“

„Jsem jenom sestra. Záleží na mém názoru?“

„Víc než na názoru nějakého felčara,“ ujistil ji Paul.

„Tak mě tedy dobře poslouchejte,“ řekla Sibyla tiše. „Já tohle místo potřebuji, takže jestli se rozhodnete s tím hulvátem soudit, nebudu svědčit. Doktoři drží při sobě stejně jako poldové; ten, kdo při nějakém průšvihu promluví, už do konce života nezavadí o práci. Žádná nemocnice ho nezaměstná. Místa jsou jen pro ty, kdo v případě maléru dokáží držet basu. Bílé límečky ale zapomínají, že v naší branži se maléry týkají lidských bytostí. Takže vám radím: zmizte odtud oba dřív, než ho Brisson zabije.“

„Jenomže já nevím, jak a kam bychom vlastně měli jít?“

„Jsem v pokušení říct vám, že záleží jen na výsledku, ale věřte mému instinktu, v jeho případě jde i o čas.“

Paul přecházel sem a tam, vzteklý sám na sebe. Už ve chvíli, kdy do téhle nemocnice vkročili, tušil, že to byl omyl. Snažil se najít zase svůj klid, ovšem kvůli strachu nedokázal přijít na nějaké řešení.

„Lauren?“

Paul přiskočil k lehátku, na němž Arthur zasténal. Oči měl vytřeštěné a zdálo se, že jeho pohled je upřený do nějakého jiného světa.

„Je mi líto, ale to jsem jenom já,“ řekl Paul a uchopil přítele za ruku. Arthurův hlas byl přerývaný.

„Přísahej mi… na moji duši… že jí nikdy neřekneš pravdu.“

„Momentálně bych mnohem radši přísahal na tu svou,“ ujistil ho Paul.

„Hlavně když svůj slib dodržíš!“

To byla Arthurova poslední slova. Krev v té chvíli zaplavovala celou zadní část jeho mozku. Ten skvělý stroj se rozhodl odpojit periferní zařízení, aby ochránil ještě neporušená centra životních funkcí. Centra zraku, hlasu, sluchu a pohybu přestala být funkční. Hodiny ve vyšetřovacím boxu ukazovaly dvě hodiny a dvacet minut. Arthur se ocitl v komatu.

9

Paul chodil sem a tam po chodbě. Ze dna kapsy vylovil mobilní telefon, jenže Sibyla mu okamžitě připomněla, že uvnitř nemocniční budovy je používání mobilu zakázáno.

„A jaký veledůležitý přístroj kromě nápojového automatu by to tady mohlo rušit?“ rozkřikl se.

Sibyla zavrtěním hlavy zopakovala zákaz a ukázala mu na parkoviště před pohotovostí.

„Článek 2 nového vnitřního řádu,“ trval na svém Paul. „Můj telefon je tady v hale povolený!“

„Ta vaše pravidla platí jenom na Brissona, takže si laskavě běžte telefonovat ven. Kdyby zrovna teď přišel někdo z ochranky, vyhodí mě.“

Paul zaklel a zmizel v posuvných dveřích.

Dlouhé minuty přecházel Paul po parkovišti sanitek a sledoval, jak na displeji mobilu defiluje telefonní seznam.

„Sakra,“ klel tiše. „Tohle je zásah vyšší moci!“

Stiskl tlačítko a mobil okamžitě vytočil číslo uložené v seznamu.

„Memorial Hospital, co pro vás mohu udělat?“ ozvala se spojovatelka.

Paul naléhavě žádal, aby ho přepojila na pohotovost. Chvíli čekal na spojení. Sluchátko zvedla Betty. Vysvětlil jí, že v podvečer k nim do nemocnice přivezla sanitka mladého muže, kterého na Union Square porazil sajdkár.

Betty se jej vzápětí zeptala, jestli patří do rodiny zraněného a Paul jí odpověděl, že je jeho bratr, a to vlastně skoro nelhal. Sestra si na ten případ velmi dobře pamatovala. Pacient odešel z nemocnice po svých kolem jednadvacáté hodiny. Byl v dobrém zdravotním stavu.

„To právě moc ne,“ prohlásil Paul. „Můžete mi dát lékaře, ho ošetřil? Mám dojem, že to byla žena. Je to naléhavé,“ dodal.

Betty hned pochopila, že jde o nějaký problém, nebo, přesněji řečeno, že nemocnice by mohla mít problém. Deset procent pacientů ošetřených na pohotovosti se během čtyřiadvaceti hodin vrací kvůli omylu nebo kvůli podcenění diagnózy. Toho dne, kdy soudní procesy přijdou na větší peníze, než dokáže ušetřit snižování počtu zaměstnanců, vedení možná konečně přistoupí na opatření, po nichž zdravotnický personál neustále volá. Znovu se ponořila do lékařských zpráv a snažila se najít kopii té Arthurovy.

Betty nepřišla na žádné pochybení v postupu vyšetření; uklidněna zaťukala na sklo – po chodbě kráčela Lauren. Gestem jí naznačila, že u ní má hovor.

„Jestli je to moje matka, tak jí řekni, že nemám čas. Už půl hodiny jsem měla být pryč, a ještě musím ošetřit dva pacienty.“

„Kdyby to byla tvoje matka, kdo volá v půl třetí ráno, tak bych ti ji přepojila třeba i na operační sál. Vezmi si ten telefon, zdá se, že je to důležité.“

Udivená Lauren si přiložila sluchátko k uchu.

„Dnes večer jste vyšetřila muže, kterého porazil sajdkár, vzpomínáte si?“ zeptal se hlas ve sluchátku.

„Ano, vzpomínám si velmi dobře,“ odpověděla Lauren. „Vy jste od policie?“

„Ne, já jsem jeho nejlepší přítel. Vašemu pacientovi se po návratu domů udělalo nevolno. Teď je v bezvědomí.“

Lauren cítila, jak se jí srdce v hrudi prudce rozbušilo.

„Okamžitě zavolejte číslo 911 a hned mi ho sem přivezte, počkám tady na něj!“

„Už je v nemocnici, jsme v Mission San Pedro Hospital a nevypadá to vůbec dobře.“

„Pokud už je váš přítel v jiné nemocnici, pak pro něj ovšem nemohu nic udělat,“ řekla Lauren. „Kolegové se o něj postarají, jak nejlépe budou moci, tím jsem si jistá. Pokud si přejete mohu jim zavolat, jenomže kromě lehce zrychleného tepu nemohu uvést nic neobvyklého, protože když odtud odcházel, bylo všechno v pořádku.“

Paul popsal stav, v jakém se Arthur momentálně nacházel; službu konající lékař prohlašuje, že nehrozí žádné nebezpečí, pokud počkají do rána, ale on s jeho názorem ani v nejmenším nesouhlasí, protože to by musel být člověk naprostý osel, aby nepoznal, že jeho nejlepšímu příteli se ani zdaleka nedaří tak, jak by mělo.

„Bohužel těžko mohu mít jiný názor než kolega, když si sama nemohu prohlédnout rentgenové snímky. Jaký je výsledek tomografického vyšetření?“

„Na tomografu vůbec nebyl!“ řekl Paul.

„Jak se jmenuje lékař, co slouží?“ zeptala se Lauren.

„Nějaký doktor Brisson,“ odpověděl Paul.

„Patrik Brisson?“

„Na jmenovce měl napsáno Pat, takže asi ano. Vy ho znáte?“

„Poznala jsem ho ve čtvrtém ročníku na medicíně. Je to skutečně osel.“

„Co mám tedy dělat?“ zaprosil Paul.

„Já nemám nejmenší právo zasáhnout, ale mohu mu zkusit zavolat. S Brissonovým souhlasem bychom mohli zařídit převoz vašeho přítele a udělat mu vyšetření na tomografu ještě dnes v noci. Ten náš je k dispozici čtyřiadvacet hodin. Proč jste nepřijeli rovnou k nám?“

„To je na dlouhé vyprávění a my máme málo času.“

Paul si všiml lékaře vcházejícího do Sibyliny kukaně; požádal Lauren, aby zůstala na drátě, a rychle proběhl napříč halou. Zadýchaně se zastavil před Brissonem a připlácl mu svůj mobil na ucho.

„To je hovor pro vás,“ řekl.

Brisson se na něj udiveně podíval a uchopil telefon.

Výměna názorů mezi oběma lékaři byla kratičká. Brisson Lauren vyslechl a poděkoval jí za pomoc, o niž však nežádal. Stav jeho pacienta je pod kontrolou, což se však v žádném případě nedá říci o muži, který ho provází; ten muž, jenž ho zcela zbytečně obtěžoval, má jistý sklon k hysterii. Málem musel volat policii, aby se ho zbavil.

Teď, když Lauren uklidnil, zavěsí, potěšen tím, že o ní zase po letech slyšel, a doufá, že se někdy sejdou, třeba na kávu nebo možná i na večeři. Ukončil hovor a telefon si strčil do kapsy.

„Tak co?“ vyhrkl Paul špičkami bot za žlutou čárou.

„Váš telefon vám vrátím, teprve až odtud odejdete!“ prohlásil Brisson povýšeně. „Používání mobilních telefonů uvnitř budovy je zakázáno. Sestra vám to už určitě řekla.“

Paul se postavil před doktora a zatarasil mu cestu.

„No tak dobrá, já vám ho vrátím, ale vy mi slibte, že si další hovory půjdete vyřídit na parkoviště,“ prohlásil Brisson a jeho hlas už nezněl tak povýšeně.

Paul vyškubl mobil doktorovi z ruky.

„Co vám řekla kolegyně?“

„Že mi plně důvěřuje, což se evidentně nedá říct o všech lidech tady kolem.“

Brisson ukázal prstem na nápis vymezující zónu, vyhrazenou pouze pro zdravotnický personál.

„Jestli ještě jednou překročíte tuhle čáru, i kdybyste měl vkročit třeba jen deset centimetrů do téhle chodby, zavolá Sibyla polici a já vás nechám vyvést. Doufám, že jsem se vyjádřil naprosto jasně.“

Brisson se otočil a odcházel chodbou. Sestra Sibyla pokrčila rameny.

*

Lauren právě hospitalizovala posledního zraněného z barové rvačky.

Sestra stážistka ji požádala o pomoc při vyšetření pacienta. Lauren vybuchla. Stačí se podívat na rozvrh služeb a každý vidí, že služba jí skončila ve dvě hodiny nula nula. Ve tři ráno tedy není absolutně možné, aby tou, na niž se má mladá sestra obrátit o pomoc, byla ještě Lauren. Emily Smithová se na ni překvapeně podívala.

„No dobře, dobře… Kde je ten váš nemocný?“ zeptala se a rezignovaně kráčela za sestrou.

Malý chlapec s vysokou horečkou si stěžoval na bolest v uchu. Lauren ho prohlédla a diagnostikovala akutní zánět středního ucha. Napsala recept a poprosila Betty, aby mladé sestře pomohla pacienta náležitě ošetřit. Příšerně unavena opustila pohotovost a dokonce si ani nesundala plášť.

Jak přecházela přes pusté parkoviště, snila o vaně plné teplé vody, o dece a pěkně nadýchaném polštáři. Podívala se na hodinky. Příští služba jí začíná za necelých šestnáct hodin a ona by potřebovala aspoň dvojnásobnou dávku spánku, aby to tempo vydržela až do konce týdne.

Posadila se za volant a zapnula si bezpečnostní pás. Vyjela na Potrero Avenue a na křižovatce zahnula na Třiadvacátou ulici.

Lauren ráda jezdila po San Franciscu uprostřed noci, kdy jí patřilo celé spící město. Asfalt ubíhal pod koly jejího kabrioletu Zapnula rádio a přeřadila na trojku. Triumph uháněl pod hvězdnatou klenbou nádherné letní noci.

Provoz byl zastaven, neboť městské služby opravovaly na křižovatce McAllister Street kanalizaci. Šéf prací se naklonil ke dvířkům triumphu – jeho týmu to bude trvat už jen pár minut. Ulice byla jednosměrná. Lauren napadlo, že by vycouvala, jenomže policejní vůz, který upozorňoval výstražnými světly na prostor, kde dělníci pracovali, ji od takového záměru odradil.

Ve zpětném zrcátku jejího vozu se rýsovala silueta Mission San Pedro Hospital, budova se nacházela jen dva domovní bloky za jejími zády.

Řidič stáhl plachtu na zádi nákladního vozu městských služeb a nastoupil do kabiny. Nápis s tématem bezpečnosti silničního provozu na boku vozu varoval řidiče: Stačí jen vteřinka nepozornosti…

Konečně policista pokynul Lauren, že může projet. Protáhla se mezi pracovními stroji, jež opouštěly prostředek ulice a řadily se podél chodníku. Na semaforu však změnila plán. Co si pamatuje, nepoznala studenta, který by byl tak domýšlivý jako Brisson.

Paul přemýšlel, opřen o skleněnou stěnu, která ho oddělovala od pustého parkoviště. Na místě vyhrazeném ambulancím zastavil vůz se znakem nemocnice a s vypnutými výstražnými světly. Řidič vystoupil, zamkl vůz a vstoupil do nemocniční haly. Nejprve pozdravil sloužící sestru a potom na hřebík na zdi její kukaně pověsil svazek klíčů. Sibyla mu podala klíče od vyšetřovny, řidič jí poděkoval a šel si lehnout do jednoho z prázdných boxů.

Skleněnou stěnou pozoroval Paul ambulanci. Hned vedle ní právě zastavil zelený triumph.

Vzápětí poznal mladou ženu, jež mířila rozhodným krokem k automatickým dveřím vchodu na pohotovost. Uprostřed cesty udělala čelem vzad, sundala si plášť a zmuchlaný do koule ho hodila do kufru auta. O chvíli později vstoupila do haly. Paul jí šel vstříc.

„Doktorka Klineová, nemýlím-li se?“

„To vy jste mi volal?“

„Jistě, jak jste to poznala?“

„Nikdo jiný kromě vás v hale není. A jak vy jste věděl, kdo jsem?“

Paul rozpačitě sledoval špičky svých bot.

„Už dvě hodiny zapřísahám všechny bohy, co jich na světě je, aby mi někdo přišel na pomoc. Vy jste první Mesiáš, který se tu zjevil… Viděl jsem vás, jak jste si na parkovišti sundala plášť.“

„Brisson je tady?“ zajímala se Lauren.

„Nebude daleko. Je někde nahoře.“

„A váš přítel?“

Paul ukázal prstem na první box hned za kukaní sestry.

„Tak pojďme!“ prohlásila Lauren a táhla ho za sebou.

Jenomže Paul váhal. Měl už s Brissonem menší neshodu a ten mu zakázal překročit žlutou čáru na vstupu do chodby pod pohrůžkou, že ho odtud nechá vyvést policií. Říkal si, jestli by sestra v případě, že jeho příkaz poruší, doktorovu pohrůžku vyplnila. Lauren si povzdechla: na toho doktůrka, s nímž se setkala ve čtvrtém ročníku na fakultě, chování malého Napoleona přesně sedělo. Poprosila tedy Paula, aby celou situaci ještě více nekomplikoval. Půjde za ním sama a představí se jako pacientova snoubenka.

„Pustí mě k němu,“ ujistila Paula.

„Stejně ale zkuste užívat jeho křestní jméno, mluvit o něm jako o pacientovi by mohlo vzbudit podezření.“

Paul měl obavy, že Brisson tu boudu prokoukne.

„Nepotkali jsme se už řadu let a vzhledem ke spoustě času který tráví pozorováním sebe sama, pochybuji, že by poznal obličej vlastní mámy.“

Lauren vykročila k okénku, za nímž seděla Sibyla. Sestra odložila knihu a vyšla ze své skleněné kukaně. Prostor za jejími zády je přece vyhrazen zdravotnickému personálu. Jenomže za dvacet let služby si vypěstovala neomylný čich na lidi: vůbec nezáleží na tom, zda mladá žena, kterou doprovází k vyšetřovacímu boxu, je nebo není snoubenkou toho pacienta; především je to lékařka. Brisson jí nebude moci nic vyčítat.

Lauren vešla do boxu, kde ležel Arthur. Zkoumala pohyby hrudního koše. Dýchání bylo pomalé a pravidelné, barva kůže normální. Pod záminkou, že chce svého snoubence držet za ruku, změřila pulz. Zdálo se, že srdce tluče pomaleji, než když ho vyšetřovala posledně, přestože pod jejím dotekem se tep malinko zrychlil. Kdyby se jí podařilo dostat ho z téhle šlamastyky, udělala by mu hned kontrolní elektrokardiogram, ať už by souhlasil nebo ne.

Popošla blíž k panelu, kde visely rentgenové snímky lebky. Zeptala se Sibyly, zda to, co visí na zdi, jsou „fotky“ mozku jejího snoubence.

Sibyla na ni ironicky pohlédla a obrátila pohled k nebi. „Nechám vás s vaším ‚snoubencem‘ o samotě; asi budete potřebovat trochu soukromí.“ Lauren jí srdečně poděkovala.

Na prahu se sestra otočila a znovu se na Lauren zahleděla.

„Můžete se na ty snímky podívat zblízka, doktorko. Jenom vám doporučuji, abyste se svým vyšetřením skončila dřív, než Brisson přijde dolů. Nechtěla bych mít nějaké problémy. A ještě něco – doufám že jste lepší doktorka než herečka.“

Lauren poslouchala, jak se její kroky vzdalují chodbou.

Přistoupila k panelu, aby si pozorně prohlédla rentgenové snímky. Brisson byl ještě neschopnější, než si původně myslela. Dobrý doktor by odhalil rozsáhlé krvácení v zadní části lebky. Ten muž na lehátku by měl být co nejrychleji operován; obávala se, že mozek by mohl být brzy poškozen. Aby si svou diagnózu potvrdila, musela by nechat co nejrychleji udělat vyšetření na počítačovém tomografu.

S rukama v kapsách pláště vstoupil doktor Brisson do Sibyliny kukaně.

„Ten chlap je ještě pořád tady?“ zeptal se překvapeně a ukázal na Paula, sedícího na židli na druhém konci haly.

„Jistě, doktore, a jeho přítel stále leží ve vyšetřovacím boxu.“

„Probral se?“

„Ne, ale dýchá klidně a jeho životní funkce jsou stabilní, před chvílí jsem to kontrolovala.“

„Myslíte, že by tam mohlo být riziko nitrolebečního krvácení?“ zeptal se znepokojený Brisson tiše.

Sibyla listovala v papírech na stole, aby se nemusela setkat s Brissonovým pohledem. Její víra v lidský rod se právě blížila k hranicím tolerance.

„Já jsem jenom sestra, doktore. Od chvíle, kdy jste přišel do naší nemocnice, mi to dáváte dostatečně najevo.“

Brisson se okamžitě začal chovat sebevědoměji.

„Nebuďte drzá! Můžu vás dát přeložit, kdykoli budu chtít! Ten chlap je jenom grogy, za chvíli se vzpamatuje. Ráno mu čistě pro jistotu necháme udělat tomograf. Vyplňte převozní papíry a najděte mi volný tomograf na některé klinice v okolí. Prostě jim řekněte, že doktor Brisson osobně si přeje, aby se vyšetření provedlo brzy ráno.“

„Na to určitě nezapomenu,“ zabručela Sibyla.

Když vykročil chodbou, zaslechl sestru, jak na něj volá, že dovolila pacientově partnerce, aby ho navštívila ve vyšetřovacím boxu.

Brisson se otočil a zeptal se:

„Jeho žena je tady?“

„Jeho snoubenka!“

„Nekřičte tak, Sibylo, tady jsme v nemocnici!“

„Nikdo jiný kromě nás tu není, doktore,“ poznamenala Sibyla. „Naštěstí,“ dodala polohlasem, sotva se Brisson vzdálil.

Sestra se vrátila do své kukaně. Paul ji upřeně sledoval a ona pokrčila rameny. Slyšel, jak se za doktorem zavřely dveře vyšetřovny; chvíli váhal a pak se zvedl, aby rozhodným krokem překročil tu zatracenou žlutou čáru.

Brisson došel k mladé ženě, která seděla na stoličce vedle svého snoubence.

„Dobrý den, Lauren. Už je to pěkně dlouho, co jsme se neviděli.“

„Nezměnil ses,“ odpověděla.

„Ty taky ne.“

„Na co si to tu s tím pacientem hraješ?“

„Co se do toho mícháš? To nemáte v Memorialu vlastní pacienty?“

„Jsem tady proto, že ten muž byl včera večer mým pacientem. Možná ti to bude připadat neuvěřitelné, ale někteří z nás dělají tuhle práci z lásky k medicíně.“

„Chceš říct, že mají strach z problémů, které by mohli mít kvůli tomu, že podcenili klinický stav zraněného předtím, než ho nechali odejít ze svého oddělení.“

Lauren o stupeň zvýšila hlas, a ten se rozlehl chodbou.

„Mýlíš se, jenomže to zjevně nebude nejvážnější chyba v úsudku, jakou jsi dnes v noci udělal. Jsem tady, protože přítel tohohle chlápka mě zavolal na pomoc, a dokonce i v telefonu jsem poznala, že ses zase jednou pořádně seknul v diagnóze.“

„Možná mě chceš o něco požádat, že jsi na mne tak milá?“

„Požádat tě nechci, spíš ti chci něco poradit! Teď zavolám do Memorialu a poprosím je, aby mi poslali sanitku, abychom znovu přijali tohohle muže, jemuž budeme pravděpodobně muset v co nejkratším možném čase udělat nitrolebeční punkci. Ty mě necháš, abych se o to postarala, a já tě na oplátku nechám, abys opravil svoji zprávu o vyšetření. Požádáš o ten převoz sám a tvůj šéf tě pochválí. Přemýšlej. Zachráněný pacient nemůže tvé kariéře uškodit.“

Otřesený Brisson přistoupil k Lauren a vzal jí z rukou rentgenové snímky.

„To je přesně to, co bych udělal, kdybych usoudil, že jeho zdravotní stav něco takového vyžaduje. Jenomže tohle není ten případ, daří se mu dobře a zítra ráno se probudí s pořádnou migrénou. Teď ti dovolím, abys opustila naši nemocnici a vrátila se laskavě do té své.“

„Tohle místo je tak leda lepší ošetřovna!“

Vytrhla snímky Brissonovi z rukou a umístila je do negatoskopu. Snímek byl pořízen z čelního pohledu. Prstem ukázala na zvápenatělou šišinku mozkovou. Drobná žláza se měla rozkládat po obou stranách středové linie oddělující obě mozkové hemisféry, jenomže na tomto snímku byla posunutá. Z toho se dalo usuzovat na abnormální stlačení zadní části mozku.

„To nejsi schopen takovou anomálii rozpoznat?“ rozkřikla se Lauren.

„To je jenom vada snímku, ten přenosný přístroj je šíleně nekvalitní!“ odvětil Brisson jako malý chlapec, přistižený s rukou ve sklenici se zavařeninou.

„Šišinka je vychýlená ze středové linie a jediné možné vysvětlení je parietálně-okcipitální hematom. Tvoje tvrdohlavost toho muže zabije a já ti přísahám, že se postarám, abys toho litoval.“

Brisson se vzchopil, nadmutý pýchou. Popošel k Lauren a donutil ji couvnout ke dveřím vyšetřovacího boxu.

„Nejdřív bys musela vysvětlit, proč ses vloudila do těchto prostor, a objasnit svoji přítomnost v místech, kde nemáš ani oprávnění, ani povolení být. Za pět minut zavolám poldy, aby tě odtud vynesli, ledaže bys raději šla se mnou někam na kafe. Dnes večer je mimořádný klid, můžu se na chviličku vypařit.“

Lauren si měřila domácího pána pohledem a rty se jí chvěly hněvem. Brisson se opřel o zeď, ruku nonšalantně nad jejím ramenem, a přiblížil se k její tváři. Nelítostně jej odstrčila.

„Už na fakultě z tebe přímo vyzařovala chlípnost a závist. Ten, koho jsi v životě nejvíc zklamal, jsi ty sám, Patriku, a rozhodl ses, že druzí za to zaplatí. Jestli budeš pokračovat, ten muž z toho vyjde v nejlepším případě na invalidním vozíku.“

Brisson ji prudkým gestem zahnal ke dveřím.

„Vypadni odtud, než tě nechám sebrat. Táhni, a pozdravuj ode mne Fernsteina; řekni mu, že navzdory jeho velmi nepříznivému posudku si vím docela dobře rady. A co se jeho týká,“ ukázal na Arthura, „tak ten zůstane tady, je to můj pacient!“

Brissonovi vztekem naběhly žíly. Lauren opět našla svou rozvahu. Položila mu ruku na rameno, aby jej uklidnila.

„Bůh ví, že lituji tvé okolí; zapřísahám tě, Patriku, jestli je v tobě ještě aspoň kousíček lidskosti, zůstaň svobodný!“

Do místnosti náhle vpadl Paul a v očích se mu zračilo silné pohnutí. Brisson sebou trhl.

„Slyšel jsem dobře, že Arthur zůstane ochrnutý?“

Díval se na Brissona s neodolatelnou touhou definitivně jej uškrtit, když tu se v místnosti objevila Sibyla. Omlouvala se doktorovi – udělala všechno pro to, aby Paula zadržela, neměla však dost sil, aby mu zabránila ve vstupu do chodby.

„Tak tentokrát jste oba zašli příliš daleko! Sibylo, okamžitě zavolejte policii! Budu vás žalovat.“

Brisson zářil. Sestra popošla blíž, vytáhla ruku z kapsy a vsunula cosi Lauren do dlaně. Mladá lékařka předmět okamžitě poznala a pochopila její záměr. Spikleneckým mrknutím oka jí poděkovala, bez zaváhání zabodla injekční stříkačku Brissonovi do krku a stiskla píst.

Doktor se na ni udiveně podíval, pak malinko ucouvl a snažil se vytáhnout si jehlu z těla. Bylo však už příliš pozdě a podlaha mu začala ujíždět pod nohama. Lauren učinila krok dopředu, aby jej v jeho pádu zachytila.

„Valium a hypnovel!“ oznámila Sibyla skromně. „Teď se prospí pěkně dlouho.“

S Paulovou pomocí položila Lauren Brissona na zem. Pod stropem už se nehoupalo zářivkové těleso, ale malé letadlo, zavěšené na dětském kolotoči. Proč jen otec nechce, aby si do něj nasedl? Kolotočář už ve své kabině zazvonil na zvonec, jízda za chvíli začne. Všechny děti se baví a on musí zůstat tady na pískovišti. Hromada písku totiž nestojí ani vindru. Jedna jízda za třicet centů, to je spousta peněz. Kolik jen by stál let až ke hvězdám?

Lauren vsunula Brissonovi pod hlavu složenou deku, kterou jí Sibyla podávala.

Naproti mně je moc krásná žena s vlasy staženými do koňského ohonu, planoucími tvářemi a jiskřivýma očima. Sotva se na mne podívala. Toužit po něčem přece není zločin. Přál bych si, aby šla do toho letadla se mnou. Zanechám své rodiče v té jejich průměrnosti, která je oba tak uklidňuje. Nenávidím lidi kolem sebe, co se smějí každé maličkosti a pobaví je cokoli. Je tma.

„Spí?“ zašeptal Paul.

Lauren kontrolovala Brissonovi pulz.

„Vypadá to tak,“ řekla.

„A co uděláme teď?“

„Bude trvat tak půl hodiny, než se probere, do té doby bych raději zahladila všechny stopy. Pak totiž bude pěkně naštvaný. Zmizte odtud všichni tři. Já si dojdu pro auto, vašeho přítele posadíme dozadu a pofrčíme do Memorialu, protože nesmíme ztratit ani minutu.“

Vyšla z místnosti. Sestra odbrzdila kolečka postele, na níž Arthur ležel, a Paul jí pomohl vytlačit ji z vyšetřovacího boxu. Při tom dával dobrý pozor, aby Brissonovi, jenž spal na podlaze, nepřejel prsty. Kolečka postele vrzala na linoleu v hale. Paul halu co nejrychleji opustil.

Lauren zavřela kufr svého auta a s překvapením spatřila, jak přes parkoviště běží Paul. Se slovy jsem tu hned proletěl kolem ní a pokračoval v běhu. Oblékla si plášť a zaraženě se dívala, jak Paul mizí v dáli.

„Paule, teď vážně není vhodná chvíle…“

O pár minut později před ní zastavila sanitka. Dvířka na straně spolujezdce se otevřela a zpoza volantu se na ni usmál Paul.

„Chcete svézt?“

„Vy tohle umíte řídit?“ zeptala se, sotva nastoupila do vozu.

„Na to jsem specialista!“

Zastavili před vchodem na pohotovost. Se Sibylinou pomoci převezl Paul pojízdná nosítka s Arthurem do sanitky.

„Moc ráda bych jela s vámi,“ povzdechla si Sibyla, opřená o dvířka na Paulově straně.

„Děkuji za všechno,“ řekl.

„Není zač. Sice přijdu o místo, ale zato jsem se bavila jako málokdy. Jestli jsou všechny vaše večery takhle zábavné, tak mi někdy zavolejte, určitě si na vás udělám čas.“

Paul vytáhl z kapsy svazek klíčů a podal jej sestře.

„Zamkl jsem dveře vyšetřovny. Čistě pro případ, že by se probudil moc brzy!“

Sibyla si od něj klíče s úsměvem na rtech vzala. Lehce bouchla do dvířek, jako se poplácává po zadku kůň na znamení, že má vyrazit.

Sama uprostřed liduprázdného parkoviště před pojízdnou postelí Sibyla sledovala, jak sanitka zahýbá za roh ulice. Zastavila se před automatickými dveřmi. Kovová mříž pod jejíma nohama sloužila k odtoku dešťové vody. Vzala klíče, které jí dal Paul, a nechala je vyklouznout z ruky.

„Byli bychom nenápadnější, kdybychom jeli mým vozem,“ poznamenala Lauren.

„Říkala jste přece, že nesmíme ztratit ani minutu!“ namítl Paul a zapnul výstražná světla sanitky.

Vůz uháněl na plný plyn. Jestli vše půjde hladce, budou za necelou čtvrthodinku v Memorial Hospital.

„To je tedy noc!“ pronesla Lauren.

„Myslíte, že Arthur si bude na něco z toho pamatovat?“

„Pár střípků vědomí se spolu spojí. Nemohu vám zaručit, že to celé dá dohromady něco souvislého.“

„Je nebezpečné probouzet vzpomínky u někoho, kdo byl dloubu dobu v kómatu?“

„Proč by to mělo být nebezpečné?“ zeptala se Lauren. „Kóma následuje po úrazu lebky. Buď je mozek poškozen, nebo není. Stává se také, že někteří pacienti zůstanou v komatu, aniž bychom věděli proč. Co se týká mozku, ví toho medicína stále ještě příliš málo.“

„Mluvíte o tom, jako byste popisovala karburátor u auta.“

Lauren si pobaveně vzpomněla na svého triumpha, kterého zanechala na parkovišti před nemocnicí, a v duchu se modlila aby se nepotkala s Brissonem, až si ho půjde vyzvednout. Ten chlap je schopný spát v jejím kabrioletu až do doby, kdy se pro něj vrátí.

„Takže když se pokoušíme stimulovat paměť u někoho, kdo se kdysi nacházel v komatu, nepředstavuje to pro něj žádné riziko?“

„Nezaměňujte kóma a amnézii, to nemá vůbec nic společného. Je běžné, že si člověk nedokáže vzpomenout na události předcházející šoku, který byl příčinou bezvědomí. Jenomže pokud ztráta paměti trvá delší dobu, jde o jiné poškození; to se nazývá amnézie a má vlastní příčiny.“

Zatímco Paul přemýšlel, Lauren se otočila, aby zkontrolovala Arthura.

„Váš přítel ještě není v kómatu, je jenom v bezvědomí.“

„Myslíte, že si člověk může vzpomenout na to, co se s ním dělo, když byl v kómatu?“

„Možná na zvuky, co byly kolem něj. Je to podobné, jako když spí, ovšem s tím rozdílem, že tenhle spánek je mnohem hlubší.“

Paul dlouho přemýšlel, než se rozhodl položit otázku, která ho pálila na jazyku.

„A když je někdo náměsíčný?“

Lauren na něj znepokojeně pohlédla. Paul byl pověrčivý a slabý hlásek někde uvnitř mu připomínal, že přísahal, že zachová tajemství; jeho nejlepší přítel leží vzadu na nosítkách v bezvědomí, a tak se i proti své vůli přestal dál vyptávat.

Lauren se znovu otočila dozadu. Arthurovo dýchání bylo volné a pravidelné. Kdyby rentgenové snímky jeho lebky nebyly takovým zlým znamením, dalo by se říci, že pokojně spí.

„Vypadá docela dobře,“ konstatovala, když se obrátila zpět.

„Vždyť to taky je dobrý kluk! Až na to, že někdy mívá období, kdy mi jde na nervy od rána do večera!“

„Já měla na mysli jeho zdravotní stav! Jak se tak na vás dva dívám, připadáte mi jako staří manželé.“

„Jsme jako bráchové,“ hudroval Paul.

„Nechtěl jste zavolat jeho přítelkyni, chci říct té opravdové?“

„Je svobodný a raději se mě neptejte proč!“

„Proč?“

„Má dar dostávat se do neuvěřitelných situací.“

„Například?“

Paul se na Lauren dlouze zadíval. Veselá jiskra v jejích očích byla skutečně jedinečná.

„Zapomeňte na to,“ zavrtěl hlavou.

„Zahněte doprava, o kus dál tady spravují silnici,“ upozornila ho Lauren. „Proč jste se mě vyptával na všechny ty věci ohledně kómatu?“

„Jen tak!“

„Čím se živíte?“

„Jsem architekt.“

„Stejně jako on?“

„Jak to víte?“

„Sám mi to odpoledne prozradil.“

„Společně jsme si založili projekční kancelář. Musíte mít výbornou paměť, když si dokážete vzpomenout na povolání všech svých pacientů.“

„Architekt, to je hezké povolání,“ řekla tiše Lauren.

„To záleží na klientech.“

„U mne je to něco podobného,“ prohlásila se smíchem.

Sanitka se blížila k nemocnici. Paul na chviličku zapnul sirénu a zamířil k bráně vyhrazené sanitním vozům. Vrátný v budce zvedl závoru.

Paul zářil.

„Miluji propustky.“

„Zastavte pod tím přístřeškem. Když zatroubíte, saniťáci si pro vašeho přítele přijdou.“

„Tomu říkám služba zákazníkům!“

„Tohle je jen nemocnice.“

Zastavil sanitku na místě, které mu Lauren ukázala. Dva saniťáci už jim spěchali v ústrety.

„Já půjdu s nimi,“ oznámila mu Lauren. „Vy zaparkujte sanitku, přijdu pak za vámi do čekárny.“

„Mockrát vám děkuji za všechno, co děláte,“ řekl Paul.

Otevřela dvířka a vystoupila z vozu.

„Někdo z vašich blízkých byl v kómatu?“

Paul se na ni zahleděl.

„Někdo velmi blízký!“

Lauren doprovázela nosítka dovnitř.

Paul sledoval, jak mizí v hale.

„Vy dva máte vážně velmi zvláštní způsob, jak spolu chodit,“ zašeptal. „Jste přímo stvořeni k tomu, abyste si rozuměli.“

10

Kolečka pojízdných nosítek se otáčela tak rychle, až se jejich ložiska klepala na osičkách; Lauren s Betty si klestily cestu přeplněnými chodbami pohotovosti. O pár centimetrů se vyhnuly skříni s obvazy, krkolomné setkání se skupinou saniťáků v nejbližší zatáčce bylo ještě těsnější. Zářivková tělesa na stropě se slila v jednu mléčně bílou čáru. V dálce zazněl signál výtahu. Lauren zakřičela, aby na ně počkali. Ještě zrychlila běh a Betty jí pomáhala udržet vozík v přímém směru, jak nejlépe mohla. Doktor z oddělení ORL, který držel dveře výtahu, jim pomohl vtěsnat se mezi další dvě lůžka, jedoucí na chirurgické oddělení.

„Na tomograf!“ lapala po dechu Lauren, zatímco kabina stoupala vzhůru.

Ošetřovatelka stiskla tlačítko pátého patra. Divoký běh chodbami pokračoval a lítací dveře za nimi vlály. Konečně byla jednotka lékařského zobrazování v dohledu. U konce s dechem sebraly Lauren s Betty poslední zbytky sil.

„Jsem doktorka Klineová, volala jsem operátorovi, že přijedeme, potřebuji okamžitě skener mozku.“

„Už na vás čekáme,“ odpověděla sestra Lucie. „Máte pacientu kartu?“

Papírování může počkat. Lauren už tlačila vozík na vyšetřovnu. Doktor Bern v kontrolní kabině, přepážkou oddělené od skepse naklonil k mikrofonu.

„Co hledáme?“

„Pravděpodobné krvácení v týlním laloku, potřebuji sérii předoperačních snímků pro nitrolebeční punkci.“

„Hodláte operovat ještě teď v noci?“ zeptal se doktor Bern.

„Chtěla bych začít do hodiny, pokud se mi podaří sestavit operační tým.“

„Fernstein o tom ví?“

„Ještě ne,“ přiznala Lauren tiše.

„A máte jeho souhlas s těmihle expres snímky?“

„Samozřejmě,“ zalhala Lauren.

S pomocí Betty uložila Arthura na vyšetřovací stůl a připoutala mu hlavu k opěrce. Betty mu vstříkla jodový roztok, zatímco operátor u svého terminálu zahájil spouštěcí proces. Vyšetřovací stůl se se sotva slyšitelným hučením posunoval až do středu prstence. Stativ přístroje učinil první pohyb, zatímco snímkovací hlavice kroužila kolem Arthurovy hlavy. Zachycené paprsky byly předávány počítačovému systému, jenž sestavoval obraz jeho mozku v jednotlivých rovinách.

U operátora se na dvou obrazovkách objevily první snímky. Potvrzovaly Laureninu diagnózu a zcela přitom popřely tu Brissonovu. Arthur musí být okamžitě operován. Je třeba co nejrychleji sešít trhlinu v poškozené žíle a zredukovat velikost hematomu uvnitř lebeční dutiny.

„Jaká je podle tvého názoru šance na úspěch?“ zeptala se Lauren mikrofonem kolegy v místnosti se skenerem.

„Ty jsi odborník na neurochirurgii! Ale jestli chceš znát moji prognózu, tak já bych řekl, že pokud budete do hodiny operovat, je všechno otevřené. Nevidím tu žádné podstatné poškození, dýchá dobře, nervová centra se zdají nepoškozená, může se z toho dostat bez následků.“

Radiolog gestem ruky Lauren naznačil, aby za ním přišla do kabiny. Prstem ukázal na obrazovce na jednu oblast mozku.

„Rád bych, aby ses podívala pozorně na tenhle řez,“ řekl. „Mám dojem, že tu máme drobnou anomálii, doplním vyšetření ještě o magnetickou rezonanci. Pošlu snímky na počítačový server; dostaneš je přímo na neuronavigátor. Budeš pak vlastně moct nechat robota operovat místo sebe.“

„Díky za všechno.“

„Dnes v noci byl klid a tvoje návštěva mě vždycky potěší.“

O čtvrt hodiny později opouštěla Lauren oddělení lékařského zobrazování a vezla Arthura do nejvyššího patra nemocnice. Betty ji opustila u výtahů, musela se vrátit na pohotovost. Odtamtud udělá vše, co bude v jejích silách, aby v co možná nejkratším čase svolala operační tým.

Operační blok tonul v šeru; svítící hodiny na stěně ukazovaly tři hodiny čtyřicet minut.

Lauren se pokusila uložit Arthura na operační stůl, jenže bez cizí pomoci se tenhle úkol ukázal příliš složitým. Měla už dost takového života, měla dost svých rozpisů služeb a nutnosti být neustále všem k dispozici, zatímco tu nikdy nebyl nikdo, kdo by naopak pomohl jí. Její pager ji vrátil zpět do reality. Vrhla se k telefonu na zdi. Betty okamžitě zvedla sluchátko.

„Podařilo se mi sehnat Normu – chvíli jí trvalo, než mě pochopila. Sežene Fernsteina.“

„Myslíš, že jí to bude trvat dlouho?“

„Jenom než dojde z kuchyně do ložnice; jestli je Fernsteinův byt tak velký, jak tvrdí, zabere jí to aspoň pět minut!“

„To chceš říct, že Norma a Fernstein…?“

„Chtěla jsi po mně, abych ho sehnala uprostřed noci, stalo se! Požádala jsem ho, aby zavolal rovnou tobě, protože já mám na to příliš citlivé ušní bubínky. Končím, musím sehnat ještě anesteziologa.“

„Myslíš, že přijde?“

„Podle mého názoru už je na cestě. Jsi jeho miláček, ale vypadá to, že ty jediná si to nehodláš uvědomit!“

Betty ukončila hovor a hledala ve svém osobním diáři nějakého anesteziologa, který by bydlel nedaleko nemocnice a jehož klidnou noc by obětovala. Lauren pomalu zavěsila sluchátko Dívala se na Arthura pohrouženého do zdánlivého spánku na pojízdném lůžku.

Za sebou zaslechla kroky. Paul došel až k lůžku a uchopil Arthura za ruku.

„Myslíte, že se z toho dostane?“ zeptal se a v jeho hlase byla patrná úzkost.

„Dělám, co umím, ale sama toho moc nezmůžu. Teď čekám na posily a jsem utahaná.“

„Nevím, jak bych vám měl poděkovat,“ pronesl Paul tiše. „Tenhle kluk je jediný přepych, který jsem si kdy dopřál.“

Lauren mlčela a Paul dodal, že si nemůže dovolit Arthura ztratit.

Lauren se na něj upřeně zadívala.

„Tak mi pojďte pomoct, záleží na každičké minutě!“

Táhla Paula za sebou do šatny. Otevřela velkou skříň a vyndala z ní dva zelené pláště.

„Předpažte,“ požádala Paula.

Zavázala mu na zádech tkaničky pláště a na hlavu mu posadila čepičku. Potom ho odvedla k umyvadlu, ukázala mu, jak si má vydrbat ruce, a pomohla mu natáhnout si pár sterilních gumových rukavic. Zatímco se Lauren oblékala, pozoroval Paul sám sebe v zrcadle. V chirurgickém oblečení si připadal velmi elegantní. Povolání lékaře by mu celkem vyhovovalo, kdyby neměl panickou hrůzu z pohledu na krev.

„Až si přestanete sám sebe prohlížet v zrcadle, mohl byste mi prosím pomoct?“ zeptala se Lauren s pažemi nataženými před sebe.

Paul jí pomohl se nachystat, a když byli oba ve sterilním oblečení, následoval ji na operační sál. Paul, který byl vždycky velmi hrdý na vysokou technickou úroveň vybavení své projekční kanceláře, tu náhle v úžasu stál nad množstvím elektronických přístrojů. Přistoupil k neuronavigačnímu přístroji a prsty přejel po klávesnici.

„Nesahejte na to!“ okřikla ho Lauren.

„Já jsem se jenom díval.“

„Tak se dívejte očima a ne rukama! Nemáte tady co pohledávat, kdyby mě tu teď Fernstein s vámi viděl, určitě bych si vysloužila –“

„– nejmíň dvě hodiny pořádného kázání,“ doplnil ji hlas starého pana profesora, vycházející z reproduktoru. „Rozhodla jste se potopit svou kariéru tím, že mi osladíte odchod do penze, nebo konáte z čisté nevědomosti?“

Lauren se otočila. Fernstein na ni hleděl z přípravny na druhé straně skleněné stěny.

„To vy jste mě přiměl složit Hippokratovu přísahu a já jen respektuji svůj závazek, to je všechno!“ odpověděla Lauren do interkomu.

Fernstein se sklonil ke konzole a stiskl knoflík mikrofonu, aby se obrátil na „lékaře“, kterého neznal.

„Donutil jsem ji přísahat, že své tělo odkáže medicíně, a mám pocit, že až budou příští generace studovat její mozek, učiní věda velký pokrok v pochopení fenoménu tvrdohlavosti.“

„Nic si z toho nedělejte, od té doby, co mě na operačním stole zachránil, mě považuje za své dílo!“ pokračovala Lauren směrem k Paulovi a Fernsteina naprosto ignorovala.

Ze zásuvky vytáhla sterilní břitvu a nůžky, rozstřihla Arthurovi košili a její zbytky odhodila do koše na odpadky. Paul se nedokázal ubránit úsměvu, když sledoval, jak zbavuje Arthurovu hruď veškerého ochlupení.

„Ten sestřih se mu bude moc líbit, až se probere!“ prohlásil.

Lauren přiložila Arthurovi na zápěstí, kotníky a na sedm míst kolem srdce elektrody. Kabely připojila k elektrokardiografu a ověřila si správnou funkci přístroje. Na zeleně světélkující obrazovce se objevila pravidelná, pomalu postupující křivka.

„Stala se ze mne jeho velká hračka! Vynadá mi, když sloužím moc přesčasů, vynadá mi, pokud nejsem ve správnou chvíli na správném místě, dostanu vynadáno, když na pohotovosti neošetříme dost pacientů, taky dostanu vynadáno, jestliže vjedu příliš rychle na parkoviště, dokonce dostanu vynadáno, když vypadám utahaně! Toho dne, kdy budu zkoumat jeho mozek, učiní medicína pro změnu obrovský pokrok v pochopení projevů machismu u doktorů!“

Paul si rozpačitě odkašlal. Fernstein kývl na Lauren, aby přišla za ním.

„Jsem ve sterilním,“ zaprotestovala. „Navíc vím předem, co mi chcete říct!“

„Myslíte si, že jsem vstal uprostřed noci jenom kvůli tomu, abych si dopřál to potěšení vás sprdnout? Rád bych s vámi hovořil o dodržování operačního postupu. Pospěšte si, je to rozkaz!“

Práskla rukavicemi a vyšla z operačního sálu, nechávajíc Paula samotného s Arthurem.

„Kde je anesteziolog?“ zeptala se, sotva posuvné dveře za jejími zády zasvištěly ve svých kolejničkách.

„Já myslel, že je to ten doktor, co je tam s vámi!“

„Ne, to není anesteziolog,“ hlesla Lauren s pohledem upřeným na špičky svých bot.

„Norma se o to postará, dorazí za pár minut. Dobrá, podařilo vám sehnat špičkový operační tým uprostřed noci, takže mi teď řekněte, že nejde o obyčejné slepé střevo.“

Laureniny rysy se uvolnily. Položila starému profesorovi ruku na rameno.

„Nitrolebeční punkce a redukce hematomu pod mozkovou plenou.“

„Kdy začalo krvácení?“

„V devatenáct hodin s pravděpodobným zvýšením intenzity kolem jednadvacáté hodiny v důsledku podání silné dávky aspirinu.“

Fernstein pohlédl na své hodinky – byly čtyři ráno.

„Jaká je podle vás prognóza úspěšnosti operace?“

„Operátor od skeneru byl optimistický.“

„Neptal jsem se na jeho názor, ale na váš!“

„Abych pravdu řekla, nevím, co si mám myslet, ale můj instinkt mi říká, že stálo za to vytáhnout vás z postele.“

„Takže když jej z toho nedostaneme, odsoudím váš instinkt. Kde jsou snímky?“

„Už jsou vložené do neuronavigátoru, perimetr operačního pole je stanoven, poslali jsme ho přes počítač. Zapnula jsem sonograf a spustila operační protokoly.“

„Dobrá, zhruba za patnáct minut bychom mohli začít s operací. Vydržíte to?“ ptal se profesor a navlékal si přitom plášť.

„Upřesněte prosím svoji otázku!“ odfrkla Lauren posměšně, zavazujíc profesorovi tkaničky na zádech.

„Mám na mysli vaši únavu.“

„Vy jste tím skutečně posedlý!“ mumlala si pro sebe, když si brala ze skříně nový pár sterilních rukavic.

„Kdybych řídil leteckou společnost, leželo by mi na srdci, zda jsou mí piloti ve střehu.“

„Nemějte obavy, stojím nohama pevně na zemi.“

„Kdo je tedy ten chirurg na operačním sále?“ zajímal se Fernstein a myl si ruce. „V té roušce ho nepoznám.“

„To je dlouhá historka,“ řekla rozpačitě. „Za chvíli odejde, přišel mi jenom pomoct.“

„Jakou má specializaci? Dnes v noci tu moc lidí nebude a každou pomocnou ruku uvítáme.“

„Je psychiatr!“

Fernstein zůstal udiveně stát. Do přípravny vstoupila Norma. Pomohla profesorovi natáhnout rukavice a upravila mu zbývající části oděvu. Ošetřovatelka se na starého profesora zadívala, hrdá na jeho eleganci. Fernstein se naklonil k uchu své žačky a zašeptal:

„Má dojem, že jak stárnu, podobám se Seanu Connerymu.“

Lauren vytušila na tváři pod chirurgickou maskou úsměv.

Dovnitř hlučně vstoupil proslulý anesteziolog doktor Lorenzo Granelli. Přestože již dvacet let žil v Kalifornii a byl řádným profesorem lékařské katedry v univerzitní nemocnici, nikdy se nezřekl onoho elegantního a prosluněného přízvuku, který prozrazoval jeho benátský původ.

„Tak co?“ hlaholil s široce rozpaženýma rukama. „Copak tu máme tak neodkladného, že to nemůže počkat?“

Tým vešel na operační sál. K Paulovu velkému překvapení ho každý z nich pozdravil a oslovil jej kolego. Lauren mu dala pohledem jasně najevo, aby zmizel, jenomže sotva zamířil ke dveřím, požádal ho anesteziolog, aby mu pomohl nainstalovat láhev s infuzí. Granelli udiveně sledoval, jak Paulovi zpod čepice vytékají kapičky potu.

„Vážený kolego, můj malíček mi našeptává, že už je vám asi pořádné horko.“

Paul kývnutím hlavy přisvědčil a třesoucíma se rukama zavěsil vak s plazmou na stojan. Mezitím Lauren v rychlosti popsala týmu situaci. Na obrazovce počítače promítla jednotlivé snímky ze skeneru.

„Jakmile se nám podaří snížit tlak uvnitř lebeční dutiny, požádám o další sonografii.“

Fernstein se otočil od obrazovky a přistoupil k pacientovi. Jak spatřil Arthurovu tvář, ucouvl o krok a děkoval nebesům, že chirurgická maska zakrývá výraz jeho obličeje.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Norma, která vytušila, proč se profesor zarazil. Fernstein poodstoupil od operačního stolu.

„Jak se k nám ten mladík dostal?“

„Ta historka vám bude připadat těžko uvěřitelná,“ odpověděla Lauren sotva slyšitelným hlasem.

„Budeme mít spoustu času, abychom si tu historku vyslechli,“ prohlásil, usedaje za neuronavigační přístroj.

Lauren vysvětlila zmatenou cestu, která Arthura podruhé přivedla na pohotovost v Memorial Hospital a zachránila ho z Brissonových nešťastných rukou.

„Proč jste neudělala podrobnější neurologické vyšetření, když jste ho prohlížela poprvé?“ zeptal se Fernstein a při těch slovech kontroloval správnou funkci přístroje.

„Nebylo tam žádné poranění hlavy, žádná ztráta vědomí, výsledek neuromotorického vyšetření byl uspokojivý. Máme nařízeno omezovat zbytečná nákladná vyšetření –“

„Vy jste nikdy žádná nařízení nerespektovala, takže se mi nesnažte namluvit, že jste se znenadání rozhodla podřídit se jim Zrovna dnes, protože pro první pokus to skutečně nebyla ta pravá chvíle!“

„Nebyl tam nejmenší důvod k obavám.“

„A Brisson…“

„Stejný jako vždycky,“ odsekla Lauren.

„To vás nechal, abyste mu odvezla jeho pacienta?“

„Ne tak docela…“

Paul předvedl neuvěřitelný záchvat kašle. Celý chirurgický tým se na něj podíval. Granelli opustil své místo a přišel mu dát herdu do zad.

„Určitě jste v pořádku, drahý kolego?“

Paul uklidnil anesteziologa kývnutím hlavy a poodstoupil.

„Tak to je výborná zpráva!“ zvolal Granelli. „A teď vám jen tak mezi námi svěřím jednu věc: celý lékařský tým, jehož jsem členem, by vám byl neskonale vděčný, kdyby se vám podařilo přestat zamořovat tuto místnost svými bacily. Říkám vám to ve jménu našeho drahého pacienta, který trpí při pouhém pomyšlení, že byste se k němu mohl přiblížit.“

Paul měl pocit, že se mu v nohách zabydlela celá kolonie mravenců. Přistoupil k Lauren a prosebně jí zašeptal do ucha:

„Dostaňte mě odtud, než to začne. Nesnáším pohled na krev!“

„Dělám, co můžu,“ šeptla mladá lékařka.

„Můj život se mění v utrpení pokaždé, když se vy dva sejdete. Kdybyste se jednoho krásného dne mohli pokusit scházet se jako ostatní obyčejní lidé, moc by mi to pomohlo.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Lauren udiveně.

„Já vím dobře, o čem mluvím! Najděte nějaký způsob, jak mě dostat z tohohle místa dřív, než sebou seknu.“

Lauren odstoupila od Paula.

„Jste připraven?“ zeptala se Granelliho.

„Víc připraven už ani být nemohu, má drahá,“ odpověděl anesteziolog. „Čekám jen na váš pokyn.“

„Ještě pár minut,“ oznámil Fernstein.

Norma přichystala operační pole na Arthurově hlavě. Jeho obličej zmizel pod zelenou rouškou.

Fernstein si chtěl ještě naposledy prohlédnout snímky, a tak se otočil ke svítícímu panelu, jenomže tam žádné nevisely. Setřel Lauren pohledem.

„Omlouvám se, snímky zůstaly v přípravně.“

Lauren vyšla z místnosti, aby přinesla snímky. Dveře operačního sálu se za ní zavřely, zatímco Norma spikleneckým úsměvem uklidňovala Fernsteina.

Profesor se chopil rukojetí neuronavigačního přístroje.

„Tohle je naprosto nehorázné. Vzbudí nás uprostřed noci, nikdo o té operaci předem nevěděl a měli jsme sotva čas se nachystat. V téhle nemocnici je přece nutné dodržovat aspoň základní postupy!“

„Ale kdepak, můj drahý kolego!“ zvolal Granelli. „Skutečný talent se často pozná ve spontánnosti nepředvídaného!“

Všechny obličeje se obrátily směrem k anesteziologovi. Granelli si odkašlal.

„Nebo něco v tom smyslu, ne?“

Dveře přípravny, kde Lauren chystala poslední výsledky vyšetření, se prudce otevřely. Dovnitř vstoupil policista v uniformě následován policejním inspektorem. Lauren ihned poznala doktora v plášti, jenž na ni mířil prstem.

„To je ona! Okamžitě ji zatkněte!“

„Jak jste se dostali až sem?“ zeptala se ohromená Lauren policisty.

Inspektor ukázal na Brissona.

„Zdálo se, že je to urgentní, tak jsme ho vzali s sebou, aby nás vedl.“

„Přišel jsem, abych se zúčastnil vašeho výslechu ve věci pokusu o vraždu, omezování osobní svobody lékaře při výkonu jeho povolání, únosu mého pacienta a krádeže sanitky!“

„Doktore, jestli dovolíte, já bych tu rád dělal svou práci,“ prohlásil inspektor Erik Brame směrem k Brissonovi.

Zeptal se Lauren, zda uznává uvedené skutečnosti. Zhluboka se nadechla a přísahala, že jednala pouze a jedině v zájmu zraněného. Šlo o nebezpečí z prodlení…

Inspektor Brame prohlásil, že je mu velmi líto, ale nepřísluší mu tohle posoudit a nemá jinou možnost než jí nasadit želízka

„Je to vážně nutné?“ zaprosila Lauren.

„Na to je zákon!“ vykřikl Brisson radostně.

„Mám tady ještě jedny želízka,“ řekl inspektor. „Jestli ještě jednou promluvíte místo mne, sbalím vás pro přivlastňování si funkce veřejného činitele!“

„Takový přečin existuje?“ zajímal se doktor.

„Chcete si to ověřit?“ odsekl Brame.

Brisson o krůček couvl, nechávaje inspektora, aby pokračoval ve výslechu.

„Co jste udělali se sanitkou?“

„Stojí na parkovišti. Hned ráno bych ji bývala vrátila.“

V reproduktoru zapraskalo a Lauren i policista se otočili, aby spatřili, jak k nim z operačního sálu hovoří Fernstein.

„Mohli byste mi říct, co se to tam děje?“

Tváře mladé lékařky znachověly. Se sebezapřením se naklonila k pultíku a stiskla tlačítko interkomu.

„Promiňte,“ řekla tiše. „Je mi to moc líto.“

„Má snad ten vpád policie něco společného s pacientem tady na operačním stole?“

„V jistém smyslu ano,“ přiznala Lauren.

Granelli přistoupil ke sklu.

„Je to nějaký zločinec?“ zeptal se téměř dychtivě.

„Ne,“ odpověděla Lauren. „To celé je moje vina. Moc mě to mrzí.“

„Nemá vás co mrzet,“ utěšoval ji anesteziolog. „Když jsem byl stejně starý jako vy, taky jsem spáchal pár rošťáren, co mi vynesly několik večerů ve společnosti karabiniérů. Musím ale říct, že jejich oblečení bylo mnohem elegantnější, než má vaše policie.“

Inspektor Brame přistoupil k mikrofonu a zarazil lavinu anesteziologovy výřečnosti.

„Tahle žena ukradla v jiné nemocnici sanitku a unesla pacienta.“

Anesteziolog zářil nadšením:

„A to dokázala úplně sama? Ta holka je vážně úžasná!“

„Měla komplice,“ napovídal Brisson. „Jsem si jist, že je někde tady, toho byste měl taky sbalit.“

Fernstein a Norma se otočil i k doktorovi, který se ještě nepředstavil, jenže ten k jejich obrovskému překvapení zmizel. Skrčený v prostoru pod operačním stolem Paul nechápal, jak se jeho večer mohl zvrtnout v takový zlý sen. Ještě před pár hodinami byl šťastný a bezstarostný člověk, který večeřel ve společnosti okouzlující ženy.

Fernstein přistoupil ke sklu a zeptal se Lauren, proč provedla takovou hloupost. Profesorova žačka zvedla hlavu a zadívala se na něj očima plnýma smutku.

„Brissonovu ‚péči‘ by nepřežil.“

„Dobrý večer, profesore,“ pozdravil mladý lékař potěšeně. „Svého pacienta si okamžitě odvezu! Zakazuji vám začít s operací, beru si ho s sebou.“

„O tom bych si dovolil vážně pochybovat,“ namítl Fernstein vztekle.

„Pane profesore, vyzývám vás, abyste doktoru Brissonovi nebránil,“ řekl policejní inspektor rozpačitě.

Granelli po špičkách couval až k operačnímu stolu. Zkontroloval Arthurův stav a odpojil mu ze zápěstí jednu z elektrod. Téměř okamžitě se místností rozlehl poplašný signál elektrokardíografu. Granelli zvedl paže k nebi.

„A je to! Tady se žvaní a tomu mladému muži je čím dál tím hůř. Pokud si ten pán, co nás tu otravuje, nehodlá vzít na zodpovědnost nevyhnutelné zhoršení stavu našeho pacienta, je nejvyšší čas začít operovat. V každém případě anestézie byla už podána a pacient teď není schopen transportu!“ uzavřel vítězoslavně.

Chirurgická rouška na Normině tváři nedokázala skrýt její úsměv. Brunátný Brisson vztekle namířil ukazovák směrem k Fernsteinovi.

„Tohle mi zaplatíte! Všichni!“

„Mám pocit, že jsme spolu ještě neskončili, mladý muži! Teď odtud vypadněte a nechte nás pracovat!“ rozkázal profesor a odvrátil se od skla, aniž věnoval Lauren jediný pohled.

Inspektor Brame schoval do kapsy pouta a vzal lékařku za paži. Brisson se k nim rychle připojil.

„Každopádně musíte uznat, že tenhle večírek je neobyčejně originální,“ prohlásil Granelli a připojil znovu elektrodu k Arthurovu zápěstí.

V tichu, jež se na operačním sále rozhostilo, bylo slyšet jen slabé vrčení přístrojů. Anestetický roztok proudil dlouhou hadičkou a vnikl Arthurovi do žil. Granelli zkontroloval hodnotu krevních plynů a gestem dal Fernsteinovi najevo, že operace může konečně začít.

*

Lauren se posadila do civilně vyhlížejícího vozu inspektora Erika Bramea, Brisson nastoupil do auta k uniformovanému policistovi. Na křižovatce s California Street se oba vozy vydaly každý jiným směrem. Brisson se vracel do San Pedra, aby dokončil službu. Trestní oznámení přijde podepsat ráno.

„Opravdu byl v ohrožení života?“ zeptal se inspektor.

„Ještě stále je,“ odpověděla mu Lauren ze zadního sedadla.

„A může za to ten Brisson?“

„Ten ho do výlohy obchodu nehodil, ale řekněme, že svým přístupem celou situaci velmi zhoršil.“

„Takže vy jste tomu muži zachránila život?“

„Právě jsem se chystala ho operovat, když jste mě zatkl.“

„A takovéhle věci děláte pro všechny své pacienty?“

„Ano i ne. Vlastně pokud jde o záchranu jejich života, tak ano; z cizí nemocnice je ale neunáším.“

„To jste tak šíleně riskovala kvůli neznámému člověku?“ pokračoval inspektor. „Tak to mě opravdu překvapujete.“

„A vy při svém povolání neriskujete každý den kvůli neznámým lidem?“

„Jistě, jenomže já jsem policista.“

„A já lékařka…“

Vůz vjel do Čínské čtvrti a Lauren požádala policistu, zda by si mohla otevřít okénko. Nebylo to zcela podle předpisů, nicméně svolil; dnes večer už měl předpisů plné zuby.

„Ten chlápek mi byl krajně nesympatický, jenomže já neměl na vybranou, chápete?“

Lauren neodpověděla. S hlavou nakloněnou k okénku vdechovala mořský vzduch, zaplavující východní čtvrti města.

„Tuhle část města miluji nade vše,“ prohlásila.

„Za jiných okolností bych vás vzal na tu nejlepší čínskou kachnu na světě.“

„K bratrům Tangovým?“

„Vy to tam znáte?“

„To je taková moje kantýna, nebo tedy spíš byla, protože už dva roky jsem neměla čas tam zajít.“

„Jste nervózní?“

„Raději bych byla s nimi na operačním sále. Fernstein je ale ten nejlepší neurochirurg v tomhle městě, takže bych si vlastně neměla dělat starosti.“

„Už se vám někdy podařilo odpovědět na otázku prostým ano nebo ne?“

Usmála se.

„Opravdu jste udělala něco takového, a docela sama?“ pokračoval inspektor.

„Ano!“

Vůz zastavil na parkovišti komisařství sedmého okrsku. Inspektor Brame pomohl Lauren vystoupit z auta. Sotva vešli na komisařství, svěřil svou pasažérku službu konajícímu důstojníkovi.

Nathálie jen nerada trávila noci jinde než ve společnosti svého přítele a doba mezi půlnocí a šestou hodinou ranní byla dvojnásob těžká. Ještě tři měsíce a i ona odejde na odpočinek. Ten její starý mrzoutský polda jí slíbil, že ji vezme na onu velkou cestu, o níž už tolik let snila. S končícím podzimem se oba rozletí do Evropy. Pod Eiffelovou věží se políbí, prohlédnou si Paříž a potom odjedou do Benátek, aby tam konečně před Bohem spojili své životy. V lásce má trpělivost svou cenu. Obejde se to celé bez obřadu, prostě jen spolu vstoupí do nějaké malé kaple; ve městě jsou jich desítky.

Nathálie vešla do místnosti určené k výslechům, aby zjistila totožnost Lauren Klineové, lékařky v oboru neurochirurgie, která ukradla sanitku a z nemocnice unesla pacienta.

11

Nathálie položila na stůl svůj poznámkový blok.

„Už jsem při tomhle povolání viděla spousty velmi originálních věcí, ale vy jste jednoznačně trhla rekord,“ prohlásila, když si brala z vařiče konvici.

Dlouze se na Lauren zadívala. Za třicet let policejní kariéry se účastnila mnoha a mnoha výslechů a dokázala rozpoznat upřímnost obviněného v mnohem kratším čase, než dotyčný potřeboval ke spáchání svého činu. Mladá lékařka se rozhodla spolupracovat; kromě Paulova spolupachatelství neměla co skrývat. Ke svým činům se přiznala. Kdyby se znovu dostala do podobné situace, jednala by naprosto stejně.

Uběhla půlhodina. Lauren vyprávěla, Nathálie naslouchala a čas od času dolila šálky s kávou.

„Vy jste si z mé výpovědi nezapsala ani slůvko,“ podivila se Lauren.

„Kvůli tomu tu nejsem, nato přijde zítra ráno inspektor. Doporučuji vám, abyste počkala na svého právního zástupce, než budete komukoli jinému vyprávět to, co jste právě řekla mně. Má ten váš pacient nějakou šanci, že se z toho dostane?“

„To se dozvíme, až skončí operace. Proč se ptáte?“

Nathálie předpokládala, že pokud se Lauren opravdu podařilo zachránit tomu muži život, pravděpodobně to přesvědčí vedení nemocnice Mission San Pedro, aby nepodávalo žalobu.

„Nenašel by se nějaký způsob, jak mě propustit do té doby než operace skončí? Přísahám, že se sem zítra ráno dostavím.“

„To by nejdřív musel soudce stanovit výši kauce. V nejlepším případě by na vás měl čas v průběhu odpoledne. Pokud by ovšem váš kolega nestáhl trestní oznámení.“

„S tím nepočítejte. Nedostal se mi pod sukně, když jsme byli ještě na fakultě, takže si jistě dovedete představit, jak mu záleží na odplatě.“

„Vy jste se znali už předtím?“

„Ve čtvrtém ročníku jsem ho musela strpět jako svého souseda v lavici.“

„Nárokoval si pro sebe příliš mnoho místa?“

„Toho dne, kdy mi položil ruku na stehno, jsem ho dost tvrdě odkázala do příslušných mezí.“

„Cože?“

„Mohu o tom hovořit bez přítomnosti advokáta?“ opáčila Lauren pobaveně. „Nafackovala jsem mu uprostřed přednášky o molekulární biologii. Ta facka byla slyšet po celé posluchárně.“

„Vzpomínám si, že na policejní akademii jsem nasadila želízka jednomu mladičkému inspektůrkovi, co se mě pokusil velmi odvážným způsobem políbit. Strávil velice nepříjemnou noc připoutaný k dvířkům vlastního auta.“

„A pak už jste se s ním nikdy nepotkala?“

„Zanedlouho se budeme brát!“

Nathálie se Lauren omluvila – bohužel předpisy vyžadují, aby ji zavřela pod zámek. Lauren pohlédla na zamřížovaný koutek v zadní části místnosti, určené k výslechům.

„Dnes v noci je tu klid!“ pokračovala Nathálie. „Nechám celu otevřenou. Kdybyste slyšela kroky, tak se sama zavřete, jinak bych měla průšvih. V šuplíku pod vařičem je pytlík s kávou a ve skříňce jsou šálky. A nedělejte žádné hlouposti.“

Lauren jí poděkovala. Nathálie odešla z místnosti a vrátila se do své kanceláře. Vzala si k ruce svodku, aby do ní zaznamenala totožnost ženy, již předvedli k výslechu na sedmý okrsek ráno ve čtyři hodiny třicet pět minut.

*

„Kolik je hodin?“ zeptal se Fernstein.

„Jste unavený?“ odpověděla Norma.

„Nevidím důvod, proč bych měl být,“ procedil starý chirurg skrz zuby. „Vzbudili mě uprostřed noci a už přes hodinu operuji.“

„Jablko nepadá daleko od stromu, je to tak, Normo?“ vložil se do hovoru anesteziolog.

„Co máte svou poznámkou na mysli, drahý kolego?“ zajímal se Fernstein.

„Napadlo mě, kde se asi vaše žačka naučila tak specifickému způsobu jednání.“

„Mám z vaší poznámky soudit, že vaši studenti budou praktikovat medicínu s lehkým italským přízvukem?“

Řezem v Arthurově lebce zavedl Fernstein drén. Trubičkou okamžitě začala proudit krev. Nitrolebeční hematom se konečně začínal vstřebávat. Jakmile byly mikroskopické trhlinky zaceleny, zbývalo vyřešit drobnou vaskulární malformaci. Sonda neuronavigačního přístroje postupovala milimetr po milimetru. Na kontrolním monitoru se objevovaly cévy, podobající se ponorným řekám. Podivuhodná cesta do centra lidské inteligence probíhala v této chvíli bez potíží. Z každé strany hrotu nástroje se rozkládala šedá záplava mozkové hmoty jako hradba mračen, Potkaná miliony blesků. Minutu po minutě si sonda klestila cestu ke svému cíli, jenomže bude třeba ještě hodně času, než se dostane k vnitřním mozkovým cévám.

*

Nathálie poznala kroky, jež stoupaly po schodech. V otevřených dveřích se objevila hlava inspektora Pilgueze. Vlasy měl rozcuchané a na tvářích rašící šedivé strniště. Položil na stůl malý bílý balíček, převázaný hnědou stuhou.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Nathálie zvědavě.

„To má znamenat chlapa, co nedokáže usnout, když nejsi u něj v posteli.“

„To ti tak strašně chybím?“

„Ty ne, ale tvůj dech. Uspává mě, víš?“

„Jednoho dne se ti to povede, uvidíš, že jo.“

„Povede se mi co?“

„Normálně mi říct, že už beze mne nedokážeš žít.“

Starý inspektor se posadil Nathálii na stůl. Z kapsy vytáhl krabičku cigaret a jednu si strčil do úst.

„Jelikož tě čeká ještě pár měsíců aktivní služby, výjimečně se s tebou podělím o jednu zkušenost, pracně nabitou v terénu. Abys mohla dojít k nějakému závěru, musíš shromáždit všechny stopy, co máš k dispozici. V případě, který tě zajímá, máš před sebou chlápka s poctivými šesti křížky na krku, který opustil New York, aby s tebou sdílel život; tentýž chlápek vyleze ve čtyři hodiny ráno ze své postele, která je zároveň i tvou postelí, jede autem přes celé město, přestože v noci houby vidí, zastaví u krámu, aby koupil koblihy, ačkoli mu jeho cholesterol zakazuje byť jen vstoupit na chodník před cukrářstvím – ty koblihy v balíčku jsou totiž sladké – a přijede ti je položit na stůl. Potřebuješ mou výpověď ještě něčím doplnit?“

„Byla bych raději, kdyby ses rovnou přiznal.“

Nathálie sebrala Pilguezovi ze rtů cigaretu a vyměnila ji za polibek.

„Tohle není vůbec špatné! Při vyšetřování si vedeš velmi dobře,“ pokračoval policista na odpočinku. „Vrátíš mi tu cigaretu?“

„Tady jsi na veřejném místě, a kouření je tudíž zakázáno!“

„Kromě sebe a tebe tu moc lidí kolem nevidím.“

„Tak to tě vyvedu z omylu. Na dvojce je jedna mladá žena.“

„A je alergická na tabák?“

„Je to doktorka!“

„Vy jste zabásli doktorku? Co provedla?“

„Naprosto neuvěřitelná historka. V naší branži se asi může stát všechno na světě. Štípla sanitku a unesla nějakého pacienta v kómatu –“

Nathálie neměla čas dokončit větu. Pilguez vyskočil a rázným krokem vyrazil chodbou.

„Georgi!“ volala za ním Nathálie. „Jsi přece v penzi!“

Jenže inspektor se ani neohlédl a otevřel dveře místnosti pro výslechy.

Když za sebou zavíral, tiše si bručel sám pro sebe:

„Mám takové nejasné tušení…“

*

„Mám dojem, že už to nebude daleko,“ prohlásil Fernstein a manipuloval rukojetí chirurgického robota.

Anesteziolog se naklonil ke svému monitoru a okamžitě zvýšil přísun kyslíku.

„Máte tam nějaký problém?“ zeptal se chirurg.

„Klesá mi saturace, dejte mi pár minut, než budete pokračovat.“

Sestra došla ke stojanu, seřídila dávkování infuze a zkontrolovala trubičky, jimiž přicházel do Arthurova nosu kyslík.

„Všechno je, jak má být,“ oznámila.

„Zdá se, že se to stabilizuje,“ prohlásil Granelli klidnějším tónem.

„Takže mohu pokračovat?“ zeptal se Fernstein.

„Jistě, ale jsem trochu nervózní, protože ani nevím, jestli ten chlap neměl nějaké potíže se srdcem.“

„Dám tam ještě aspoň jeden drén, ten hematom mi docela vzdoruje.“

Arthurův tlak klesl. Hodnoty na monitoru sice nebyly nějak dramatické, přece jen však dokázaly udržet anesteziologa ve stavu nejvyšší pohotovosti. Složení krevních plynů nevypadalo příliš uspokojivě.

„Čím dřív ho probudíme, tím líp,“ ozval se znovu Granelli. „Nereaguje dobře na diprivan.“

Svítící stopa elektrokardiogramu nabrala nový tvar. Křivka Q nebyla obvyklá. Norma při pohledu na monitor zatajila dech, zelená křivka se však vrátila ke svému pravidelnému tvaru.

„Tak teď to bylo o fous,“ prohlásila a odložila rukojeti defibrilátoru.

„Rád bych měl k dispozici srovnávací sonografii,“ prohlásil pro změnu Fernstein, „bohužel nám dnes v noci jeden doktor chybí. Zatraceně, co tam ta ženská dělá? Přece si ji tam nenechají celou noc?“

Fernstein přísahal sám sobě, že o toho kreténa Brissona se postará osobně.

*

Lauren se šla posadit na lavici v zadní části zamřížované cely. Pilguez otevřel dveře; usmál se, když viděl, že nejsou zamčené, a zamířil ke kuchyňskému koutku. Uchopil konvici a nalil si šálek kávy.

„Já pomlčím o té nezamčené cele a vy na mne neprásknete to mléko. Mám vysoký cholesterol a ona by mi hrozně vynadala.“

„A udělala by jen dobře! Jak ho máte vysoký?“

„Nevšimla jste si náhodou, že místnost, v níž se nacházíte, má jisté zvláštnosti? Já jsem za vámi nepřišel na konzultaci.“

„Užíváte aspoň léky?“

„Berou mi chuť k jídlu a já jím hrozně rád.“

„Tak požadujte změnu léčby.“

Pilguez přelétl pohledem policejní protokol; papír, kde měla být Natháliina zpráva, byl panensky čistý.

„Zřejmě jste jí sympatická. Co naděláte, ona je prostě taková, má svůj osobitý čich na lidi!“

„Koho máte na mysli?“

„Svoji ženu. To ona zapomněla zapsat vaši výpověď, a taky to byla ona, kdo zapomněl zamknout mříž vaší cely. Je hrozné, jak s postupujícím věkem začíná být roztržitá. A kdo byl ten pacient, co jste ho unesla?“

„Pokud mi paměť slouží, tak jistý Arthur Ashby.“

Pilguez zvedl ruce k nebi. Byl naprosto konsternován.

„Jestli chcete znát můj názor, tak vám ta paměť moc neslouží.“

„Mohl byste se prosím vyjádřit jasněji?“ požádala ho Lauren.

„Málem se mu podařilo zkazit mi poslední měsíce služby, tak mi neříkejte, že jste se rozhodla to po něm převzít s úmyslem znepříjemnit mi penzí?“

„Nemám nejmenší tušení, o čem to tu mluvíte.“

„Právě toho jsem se obával!“ vzdychl inspektor. „A kde je?“

„Na operačním sále v Memorial Hospital. Tam, kde bych právě teď měla být já místo toho, abych ztrácela svůj vzácný čas na tomhle komisařství. Navrhla jsem vaší ženě, aby mě propustila, a slíbila jsem jí, že budu zpátky hned ráno, až operace skončí, Jenomže ona na to nepřistoupila.“

Inspektor se zvedl, aby si nalil další šálek. Otočil se k Lauren zády a nasypal si do kávy lžičku krystalového cukru.

„To by tak ještě scházelo!“ pronesl nahlas, aby zamaskoval cinkot lžičky. „Nathálii zbývají tři měsíce do penze a už máme koupené letenky do Paříže. Vím, že u vás dvou už je to skoro sport, ale tohle nám přece nepřekazíte.“

„Nevzpomínám si, že bychom se už někdy setkali, a vašim narážkám ani za mák nerozumím. Mohl byste mi to trochu objasnit?“

Pilguez postavil na stůl šálek kávy a postrčil ho před Lauren.

„Dejte pozor, je to horké. Vypijte to a já vás odvezu.“

„Lidem ve svém okolí jsem už dnes večer způsobila dost malérů. Jste si jist, že –“

„Já už jsem čtyři roky v penzi, takže co by mi dneska asi tak mohli udělat. Můj džob už mi tak jako tak sebrali!“

„Vážně se tam tedy mohu vrátit?“

„Jste tvrdohlavá a k tomu ještě hluchá!“

„Proč to děláte?“

„Jste lékařka, vaší prací je ošetřovat lidi, a já jsem polda, takže to uděláme tak, že otázky zůstanou mou výsadou. Pojďme, musím vás přivézt zpátky před střídáním služby, a to je už za čtyři hodiny.“

Lauren následovala policistu chodbou. Nathálie zvedla hlavu a zahleděla se na svého druha. „Co to děláš?“

„Nechala jsi dvířka klece otevřená, má drahá, a ptáček uletěl!“

„Děláš si legraci?“

„Vidíš, a přitom si stále stěžuješ, že se mnou není žádná legrace! Stavím se pro tebe, až ti skončí služba, a při té příležitosti přivezu zpátky tuhle maličkou.“

Pilguez otevřel Lauren dvířka auta, obešel vůz a posadil se volant svého Mercury Grand Marquis. V kabině se vznášela vůně surové kůže.

„Ještě je trochu cítit novotou, jenže moje stařičké tornádo se letos v zimě definitivně poroučelo. Měla byste slyšet ten rámus, když tři sta osmdesát pět koní cválalo pod kapotou. Absolvovali jsme spolu pěkných pár honiček.“

„Vy máte rád stará auta?“

„Kdepak, to já jen, aby řeč nestála.“

Na město se začal snášet jemný déšť a na čelní sklo jako lesklý závoj dopadala nepřetržitá šňůra drobounkých kapiček.

„Vím, že nemám právo klást vám otázky, ale proč jste mě pustil z cely?“

„Sama jste to řekla: budete užitečnější svou přítomností v té své nemocnici nežli pitím nechutné kávy na mém komisařství.“

„Vy snad máte nějaký zvlášť vyvinutý smysl pro službu veřejnosti?“

„Byla byste radši, kdybych vás odvezl zase zpátky na stanici?“

Pusté chodníky se leskly do noci.

„A co vy?“ pokračoval. „Proč jste to dnes v noci všechno dělala? Zvlášť vyvinutý smysl pro povinnost?“

Lauren zmlkla a otočila hlavu k okénku.

„Nemám nejmenší tušení.“

Starý inspektor vytáhl krabičku cigaret.

„Nebojte se, já už dva roky nekouřím. Stačí mi, že mám cigáru v ústech.“

„To je dobře, prodlužujete si tak život.“

„Nevím, jestli se dožiju vysokého věku, ale každopádně mezi dietou kvůli cholesterolu a skoncováním s tabákem mi připadá, že mám mnohem víc času.“

Vyhodil cigaretu z okénka. Lauren zapnula stěrače.

„Už se vám někdy stalo, že jste se cítil dobře v přítomnosti někoho, koho jste přitom vůbec neznal?“

„Jednoho dne přišla na komisařství na Manhattanu, kde jsem sloužil jako mladý inspektor, jakási žena. Přišla ke mně, protože můj stůl byl nejblíž vchodu. Právě ji přidělili na dispečink Celá ta léta, kdy jsem křižoval ulice Midtownu, byla hlasem ozývajícím se z vysílačky. Zařídil jsem si, abych sloužil stejné směny jako ona, byl jsem do ní úplný cvok. Jelikož jsem ji vídal velmi zřídka, měl jsem sklon předvést kdekoho kvůli kdejaké maličkosti čistě jen kvůli tomu, abych se mohl vrátit na komisařství a vyslechnout svého zadrženého před ní. Záhy tu moji habaďůru prokoukla a navrhla mi, abychom si zašli na skleničku dřív, než zatknu prodavače z trafiky na rohu za prodej vlhkých zápalek. Šli jsme spolu do malé kavárny vedle komisařství, sedli jsme si ke stolu a bylo to.“

„A bylo co?“ zeptala se Lauren pobaveně.

„Když si jednu zapálím, neřeknete to na mne?“

„Jen dva šluky a zahodíte ji!“

„To beru!“

Policista si vsunul do úst další cigaretu, zmáčkl knoflík zapalovače na palubní desce a pokračoval ve vyprávění.

„U barového pultu sedělo pár kolegů z práce, dělali, jako že nás nevidí, jenže my jsme oba moc dobře věděli, že druhý den už si o nás budou všichni povídat. Dost dlouho mi trvalo, než jsem si přiznal, že mi něco chybí, když zrovna není na komisařství. Stačí vám to jako odpověď na vaši otázku?“

„A co jste udělal, když jste tohle pochopil?“

„Pokračoval jsem dál ve ztrácení času,“ odpověděl inspektor.

Ve voze se rozhostilo ticho. Pilguez upřeně sledoval vozovku před sebou.

„Toho muže, kterého jsem unesla, jsem viděla jen zběžně. Krátce jsem ho vyšetřila a on odešel s tím svým podivným vzezřením a poněkud ztraceným výrazem. Potom mi telefonoval jeho přítel a novinky, které mi pověděl, nebyly vůbec dobré.“

Inspektor k ní pomalu obrátil hlavu.

„Nedokážu vám vysvětlit proč, ale ve chvíli, kdy jsem skončila ten hovor, jsem byla šťastná, že vím, kde je,“ řekla.

Pilguez se díval na svou pasažérku a na rtech měl lehký úsměv, předklonil se, aby otevřel přihrádku, a vytáhl z ní červený maják, který magnetem přichytil na střechu svého vozu.

„Tak teď tedy ukojíme vaši nedočkavost.“

Zapálil si cigaretu. Vůz uháněl nocí a žádný ze semaforů na křižovatkách jeho rychlou jízdu nezastavil.

*

Norma osušila profesorovi zpocené čelo. Ještě pár minut a sonda dorazí ke svému cíli; malá cévní anomálie už byla v dohledu. Elektrokardiograf krátce pípl. Celému týmu se zastavil dech. Granelli se sklonil k přístroji a sledoval světelnou křivku, jež mu defilovala před očima. Dlaní poplácal vrchní kryt monitoru a křivka nabyla normálního tvaru.

„Ta mašina je stejně unavená jako vy, profesore,“ řekl a vrátil se na své místo.

Jenže poznámka nedokázala zaplašit neklid na sále. Norma zkontrolovala nabití defibrilátoru. Vyměnila sáček, který zachycoval krev vytékající z hematomu, znovu vydezinfikovala okolí operační rány a postavila se opět k operačnímu stolu.

„Přístup je mnohem komplikovanější, než jsem předpokládal,“ oznámil Fernstein. „Tenhle mozkový závit se nepodobá ničernu známému.“

Anesteziolog se podíval na obrazovku neuronavigačního stroje.

„Myslíte, že by to mohla být výduť?“ zeptal se.

„Určitě ne, vypadá to spíš jako malá žláza. Obejdu ji, abych se podíval, kde je přichycená; nejsem si vůbec jistý, že by bylo vhodné ji odebrat.“

V okamžiku, kdy sonda dorazila do Fernsteinem vymezené oblasti, upoutal Norminu pozornost encefalograf, který měřil aktivitu Arthurova mozku. Jedna z čar začala podivně oscilovat a znenadání nakreslila několik špiček s různou amplitudou. Sestra napodobila anesteziologovo gesto a klepla do monitoru. Čára prudce klesla a následně se vrátila k přijatelné hodnotě.

„Máte nějaký problém?“ zeptal se profesor.

Při prvním náznaku abnormálního stavu měla tiskárna přístroje vyplivnout papírový záznam; tiskárna však nezareagovala. V té chvíli už podivná stopa čáry ubíhala k pravému okraji obrazovky. Norma pokrčila rameny a pomyslela si, že na tomhle operačním sále už je všechno unavené stejně jako ona sama.

„Myslím, že budu moci začít řezat,“ prohlásil profesor. „Nejsem si jist, že bych tu věc chtěl odebrat, ale aspoň bychom mohli udělat biopsii.“

„Nechcete si dát pauzu?“ navrhl anesteziolog.

„Raději bych to co nejrychleji dokončil. Neměli jsme se pouštět do tak rozsáhlého zákroku v tak malém počtu lidí.“

Granelli, který naopak pracoval raději s menším týmem, kolegův názor nesdílel. Na tomto operačním sále se sešli ti nejlepší praktici ve městě. Rozhodl se, že si nechá svůj názor pro sebe. Začal myslet na to, jak o víkendu vyrazí na projížďku po zálivu se svou plachetnicí. Právě si koupil novou hlavní plachtu.

*

Vůz Mercury Grand Marquis zastavil na nemocničním parkovišti. Pilguez se natáhl, aby Lauren otevřel dvířka. Vystoupila z vozu a chvíli na inspektora hleděla.

„Tak už odtud vystřelte,“ přikázal jí inspektor. „Určitě máte něco lepšího na práci než se koukat na moje auto. Já si zajdu tamhle naproti na kafe a předpokládám, že tam za mnou dorazíte ještě dřív, než se můj kočár zase promění v dýni.“

„Dívala jsem se na vás. Přemýšlela jsem, jak vám mám poděkovat!“

Lauren uháněla ke vchodu na pohotovost. Proběhla halou a skočila do výtahu. Jak kabina výtahu stoupala, srdce jív hrudi tlouklo silněji a silněji. Spěšně se vydrhla, oblékla si plášť, sama si ho zavázala a nakonec si natáhla rukavice.

Celá zadýchaná zatlačila loktem na madlo, jež ovládalo vstup na operační sál, a posuvné dveře se vzápětí otevřely. Zdálo se, že jí nikdo nevěnuje pozornost. Lauren chvíli počkala a pak si pod maskou odkašlala.

„Neruším?“

„Ne, jste tu zbytečná a to je skoro horší,“ odsekl Fernstein. „Mohl bych vědět, co vás tak dlouho zdrželo?“

„Mříže cely na policejním komisařství!“

„A oni vás nakonec pustili na svobodu?“

„Ne, to je tu s vámi jen můj duch!“ odsekla suše.

Tentokrát Fernstein zvedl hlavu.

„Ušetřete mě prosím svých drzostí,“ pronesl.

Lauren přistoupila k operačnímu stolu, přejela pohledem všechny monitory a zeptala se Granelliho na celkový stav pacienta. Anesteziolog ji okamžitě uklidnil. Před chvílí ho vyděsil malý poplach, ale zdá se, že je všechno v pořádku.

„Už to nebude dlouho trvat,“ oznámil Fernstein. „Od biopsie upouštím, riziko je příliš velké. Tenhle mladík bude muset dál žít se svou drobnou anomálií a věda s něčím nepoznaným.“

Ozvalo se pronikavé pípnutí. Norma se vrhla k defibrilátoru Anesteziolog zkontroloval pohledem obrazovku – srdeční rytmus vypadal kriticky. Lauren převzala od Normy rukojeti defibrilátoru, otřela je o sebe a přiložila Arthurovi na hruď.

„Tři sta!“ zvolala a zatlačila na rukojeti.

Pod silou výboje se tělo prohnulo, aby vzápětí ztěžka dopadlo zpátky na stůl. Svítící stopa na obrazovce se nezměnila.

„Ztrácíme ho!“ zvolala Norma.

„Nabít na tři sta padesát!“ požádala Lauren a znovu zatlačila na rukojeti.

Arthurův hrudník se znovu vzepjal k nebi. Tentokrát čára na obrazovce poskočila, aby se posléze vrátila ke smutně rovnému průběhu.

„Nabít na čtyři sta a dejte mu pět miligramů adrenalinu a sto dvacet pět miligramů solumedrolu do infuze,“ křičela Lauren.

Anesteziolog okamžitě uposlechl. Pod profesorovým obezřetným pohledem přebrala mladá lékařka během okamžiku velení na operačním sále.

Sotva se defibrilátor znovu nabil, stiskla Lauren rukojeti. Arthurovo tělo se vzepjalo v posledním pokusu zadržet život, který z něj unikal.

„Normo, další ampuli pěti miligramů adrenalinu a jednu jednotku lidokainu, rychle!“

Fernstein sledoval neměnící se stopu na obrazovce. Přistoupil k Lauren a položil jí ruku na rameno.

„Obávám se, že jsme udělali víc, než bylo v našich silách.“

Jenomže mladá lékařka vytrhla z Norminých rukou injekci a bez zaváhání ji vbodla svému pacientovi přímo do srdce.

Pohyb byl obdivuhodně přesný. Jehla vklouzla do těla mezi dvěma žebry, prošla osrdečníkem a pronikla několik milimetrů hluboko do srdce. V tu chvíli začala tekutina proudit do všech vláken myokardu.

„Já ti zakazuju, abys to zabalil!“ šeptala Lauren vztekle. „Chyť se, proboha!“

Znovu popadla rukojeti defibrilátoru, jenže Fernstein její gesto zadržel a vzal jí elektrody z rukou.

„To stačí, Lauren, nechte ho odejít.“

Důrazně profesora odstrčila a otočila se k němu čelem.

„Tomu se neříká odejít, tomu se říká umřít! Kdy konečně sebereme odvahu nazývat věci pravými jmény? Umřít, umřít, umřít,“ opakovala stále dokola a tloukla přitom pěstí do Arthurovy nehybné hrudi.

Nepřerušovaný zvuk vycházející z elektrokardiografu náhle ustal, vystřídán sledem krátkých pípnutí. Celý tým zůstal bez pohnutí a všichni upřeně sledovali téměř rovnou zelenou stopu na obrazovce. Na jejím konci začala čára slabounce oscilovat, zaoblovala se a nakonec utvořila křivku blížící se svým tvarem téměř normálu.

„A tomuhle se neříká vrátit se, ale žít!“ vztekala se Lauren, když vytrhla profesorovi z dlaní elektrody přístroje.

Vzápětí profesor opustil operační sál s hlasitou poznámkou, že na zavření operační rány už ho nepotřebují. Nechává prý Lauren s jejím pacientem a vrací se do své postele, již ostatně neměl nikdy opustit. Nastalo tíživé ticho, přerušované jen pípáním elektrokardiografu, odpovídajícím ozvěnou na tlukot Arthurova srdce.

Doktor Granelli se postavil za svůj pultík a zkontroloval hodnoty krevních plynů. „Můžeme říct, že ten mladý muž se vrací opravdu z daleka. Já osobně jsem vždycky zastával názor, že jistá dávka umíněnosti může být i roztomilá. Drahá kolegyně, dávám vám deset minut na to, abyste zavřela operační ránu, a pak vám ho zase přivedu do tohoto světa.“

Norma už mezitím připravovala svorky, když tu Lauren uslyšela u svých nohou zasténání.

Sklonila se a spatřila, jak se jí u nohou pohybuje ruka.

Klekla si a uviděla Paula s úplně bílou tváří, jak leží zkroucený pod operačním stolem.

„Co tam děláte?“ zeptala se zaraženě.

„Vy jste zpátky?“ podařilo se Paulovi sotva slyšitelně vykoktat těsně předtím, než omdlel.

Lauren mu silně stiskla úpony čelistí, což ho probralo spolehlivěji než jakákoli čichací sůl. Paul znovu otevřel oči.

„Chtěl bych na vzduch,“ zaprosil, „ale strašně se mi klepou nohy a necítím se vůbec dobře.“

Lauren odolala pokušení se rozesmát a požádala anesteziologa, aby jí připravil kyslíkovou masku.

„To bude asi ze zápachu éteru,“ usoudil Paul třesoucím se hlasem, „je to tu trochu cítit éterem, že mám pravdu?“

Granelli pozvedl obočí, připravil masku a otevřel naplno přívod kyslíku. Lauren přiložila masku Paulovi na obličej a tomu se vzápětí začala vracet barva do tváří.

„Bože, to je fajn,“ řekl. „To mi dělá moc dobře, je to, jako bych byl na horách.“

„Mlčte a dýchejte zhluboka.“

„To bylo děsné, ty zvuky, co jsem slyšel, a potom ten vak tamhle na druhém konci, je plný krve –“

A Paul opět ztratil vědomí.

„Nerada vás ruším ve vašem důvěrném rozhovoru, drahá, ale je nejvyšší čas starat se o pacienta, který leží nad vámi na stole!“

Norma Lauren vystřídala. Jakmile se Paul začal cítit lépe, zavázala mu oči, pomohla mu vstát a vrávorajícího jej doprovodila až k východu z operačního sálu.

V sousední místnosti jej sestra uložila na lůžko. Zároveň usoudila, že bude rozhodně lepší, když mu ještě nechá kyslík. Jak mu přikládala masku na obličej, neodolala a zeptala se Paula na jeho specializaci. Paul se podíval na její plášť se skvrnami od krve a opět obrátil oči v sloup. Norma ho poplácala po tvářích. Jakmile přišel zase k sobě, nechala ho samotného a vrátila se na operační sál.

Bylo šest hodin ráno, když se Lorenzo Granelli pustil do delikátního procesu probouzení pacienta. O dvacet minut později odvážela Norma Arthura, zabaleného do prostěradla, na pooperační pokoj.

Lauren opustila operační sál v doprovodu anesteziologa. Oba se odebrali do sousední místnosti. Sundali si rukavice a beze slova si umyli ruce. Ve chvíli, kdy se Granelli chystal opustit přípravnu, otočil se k Lauren a pozorně se na ni zadíval, aby se jí vzápětí svěřil s tím, že s ní bude zase operovat, kdy bude chtít, neboť její způsob práce se mu velmi líbí.

Mladá neuroložka se unaveně opřela hýžděmi o hranu umyvadla. S hlavou v dlaních počkala, až bude opravdu sama, a pak se rozplakala.

*

Pooperační pokoj tonul v tichu brzkého rána. Norma seřídila dýchací masku a zkontrolovala přívod kyslíku. Balónek na konci masky se nadouval a splaskával v pravidelném rytmu Arthurova dechu. Ověřila si, že gáza netlačí na drén, a převázala ránu. Infuze proudila Arthurovi do žíly. Vyplnila pooperační zprávu a zanechala pacienta sestře, jež právě nastoupila do služby. Na konci dlouhé chodby spatřila kráčet unaveným krokem Fernsteina. Profesor odstrčil křídla lítaček, jež vedly k operačnímu sálu.

*

Lauren zvedla hlavu a protřela si oči. Fernstein se usadil vedle ní.

„Tahle noc byla náročná, co?“

Lauren upřeně sledovala sterilní přezůvky, které měla ještě stále na nohách. Zahýbala s nimi jako se dvěma absurdními loutkami a neodpověděla. Profesor pokračoval: sice nepředstavitelně riskovala, jenže závěr operace jí dal za pravdu. Doporučil jí, aby to brala jako zadostiučinění. Dnešní noci sklidila ovoce péče, kterou jí věnoval. Lauren se na profesora překvapeně podívala. Narovnal se a vzal ji kolem ramen.

„Zachránila jste život, který bych já býval ztratil! Tak vidíte, je načase, abych šel do penze a naučil vás ještě poslední věc.“

Vrásky kolem očí prozrazovaly něhu, již se pokoušel skrýt. Vstal.

„Buďte tak vyrovnaná, abyste mohla přijmout, co nedokážete změnit, mějte odvahu změnit to, co změnit můžete, a hlavně: buďte dost moudrá na to, abyste mezi těmi dvěma možnostmi dovedla poznat rozdíl.“

„A v kolika letech tohle člověk dokáže?“ zeptala se Lauren starého pána.

„Marcus Aurelius k tomu došel na sklonku života,“ řekl, když s rukama za zády odcházel. „Takže vám ještě trocha času zbývá,“ dodal, než zmizel za dveřmi, které se za ním samy tiše zavřely.

Lauren zůstala na chvíli sama. Pohlédla na hodiny a vzpomněla si na svůj slib. V kavárně naproti nemocnici na ni čekal policejní inspektor.

Vyšla do chodby a zastavila se před skleněnou stěnou pooperačního pokoje. Na posteli vedle okna se spuštěnými žaluziemi se tam ke křehkému životu probouzel muž připojený na spoustu hadiček a drátků. Dívala se na něj a pokaždé, když se Arthur nadechl, naplnila se jí hruď pocitem radosti.

12

Na příjmu vystřídala Betty mladá sestra. Lauren smazala své jméno z tabule sloužících lékařů. Rentgenolog z oddělení lékařského zobrazování, který jí pomohl, také končil službu. Došel k Lauren a zeptal se, jak proběhla operace a zda se z toho její pacient v pořádku dostal. Cestou k východu mu Lauren vylíčila události dnešní noci. Epizodu, kdy se dostali s Fernsteinem do sporu, nezmínila a nakonec ještě dodala, že profesor raději nechal tu drobnou cévní anomálii tak, jak byla.

Rentgenolog se přiznal, že ho to ani nepřekvapuje. Odchylka od normálu mu připadala velmi drobná, což lékaře neopravňovalo k tomu, aby podstupoval riziko operativního zákroku. „Nakonec s takovou nepatrnou chybičkou se dá docela dobře existovat, a ty jsi toho živoucím příkladem,“ dodal. Laurenin výraz prozradil, jak je překvapená. Rentgenolog jí vysvětlil, že i ona má v parietálně-okcipitálním laloku drobnou zvláštnost. Fernstein na ni raději nesahal, když ji operoval tenkrát po té autonehodě. Rentgenolog si na to pamatoval, jako by to bylo včera. Nikdy předtím neudělal u jedné a téže pacientky tolik snímků na skeneru a na magnetické rezonanci; mnohem víc, než bylo nezbytně nutné. Jenomže vyšetření požadoval osobně vedoucí neurologického oddělení a o některých rozkazech se zkrátka nediskutuje.

„Proč mi o tom nikdy nic neřekl?“

„Tak to nemám nejmenší tušení, ovšem byl bych vám vděčný, kdybyste se mu o našem rozhovoru nezmiňovala. Lékařské tajemství, chápete?“

„No to je vrchol! Jsem přece taky doktorka!“

„Pro mne jste byla především Fernsteinova pacientka!“

Profesor otevřel okno své pracovny. Všiml si, jak jeho žačka přechází ulici; Lauren nechala projet sanitku a vstoupila do malého bistra naproti nemocnici. V boxu, kde obvykle s Fernsteinem sedávali u jídla, na ni čekal nějaký muž. Fernstein se posadil do svého křesla. Vešla Norma a podávala mu jakési desky. Otevřel je a přečetl si jméno pacienta, jehož právě operoval.

„Je to on, že?“

„Obávám se, že ano,“ odpověděla Norma a ve tváři měla neproniknutelný výraz.

„Leží na pooperačním?“

Norma vzala desky profesorovi z rukou.

„Jeho životní funkce jsou stabilní, po neurologické stránce stav výborný. Šéf pooperačního jej hodlá přesunout na vaše oddělení dnes večer, protože potřebuje volná lůžka,“ dodala sestra.

„Nepřipadá v úvahu, že by se o něj starala Lauren. Kdyby tomu tak bylo, nakonec by porušil svůj slib.“

„Až do dnešního dne to neudělal, tak proč by měl podlehnout právě teď?“

„Protože ji nevídal každý den, k čemuž by právě došlo, kdyby byla jeho ošetřující lékařkou.“

„Co chceš dělat?“

Fernstein se zamyšleně obrátil k oknu.

Lauren vyšla z bistra a nastoupila do Mercury Grand Marquis, zaparkovaného podél chodníku před domem. Jenom policista mohl mít tu odvahu zaparkovat u chodníku přímo naproti pohotovosti. Bude se muset také zabývat případy z předešlé noci. Norma ho vytrhla ze zamyšlení.

„Donuť ji, aťsi vezme dovolenou!“

„Už ses někdy pokoušela přemluvit strom, ať se ohne, aby nepřekážel ptákům v letu?“

„To sice ne, ale už jsem pokácela jeden, co mi překážel u vjezdu do garáže!“ odvětila Norma cestou k profesorovi.

Odložila kartónové desky na pracovní stůl a potom starého pána objala.

„Ty sis nikdy nepřestal dělat kvůli ní starosti, a přitom to není tvoje dcera! Ostatně, co by se tak hrozného stalo, kdyby se dověděla pravdu? Že její matka souhlasila s eutanazií?“

„Že já jsem byl ten doktor, co ji k tomu přemluvil!“ zavrčel profesor a odstrčil Normu.

Sestra si vzala desky a odešla z místnosti, ani se neohlédla. Sotva za sebou zavřela dveře, zvedl Fernstein sluchátko. Vytočil číslo na centrálu a požádal, aby ho spojili s ředitelem nemocnice Mission San Pedro Hospital.

*

Inspektor Pilguez zaparkoval vůz na místě, které měl celá dlouhá léta vyhrazené pro sebe. „Řekněte Nathálii, že tady na ni čekám.“ Lauren vystoupila z vozu a zmizela ve vchodu na komisařství. Pár minut nato nastoupila do vozu šéfka dispečinku. Pilguez nastartoval motor a vůz zamířil do severní části města.

„Chybělo jen pár minut a dostali jste mě oba do velmi ošemetné situace,“ prohlásila Nathálie.

„Ale stihli jsme to včas!“

„Mohl bys mi prosím vysvětlit, co je to za akci s tou holkou? Pustíš ji z cely, ani se nezeptáš, co já na to, a zmizíš s ní na půlku noci.“

„Ty žárlíš?“ zeptal se starý inspektor potěšeně.

„Starosti si začni dělat až toho dne, kdy žárlit přestanu.“

„Vzpomínáš si na můj poslední případ?“

„Jako kdyby to bylo včera!“ vzdychla si jeho spolujezdkyně.

Pilguez odbočil na dálnici Geary Expressway. Nathálii neušel lehký úsměv na inspektorových rtech.

„To byla ona?“

„Něco takového.“

„A byl to on?“

„Podle toho, co jsem si mohl přečíst v policejní zprávě, je to tentýž chlap. Minimálně musím uznat, že ti dva vykukové mají jistý talent komplikovat situaci.“

S radostným výrazem ve tváři pohladil Pilguez svou přítelkyni po stehně.

„Já vím, že drobným náznakům života nepřikládáš význam, ale tady musíš uznat, že jsme jen krůček od něčeho ohromujícího. Jí dokonce žádná spojitost nedošla,“ pokračoval inspektor. „Koukám na to jako blázen. Jako kdyby jí nikdo neřekl, co pro ni ten člověk udělal.“

„A co jsi pro ni udělal ty?“

„Já? Já jsem nic neudělal!“

„Až na to, že jsi ji vypátral v tom domě v Carmelu a dovezl zpátky do nemocnice, máš pravdu, nic jsi pro ni neudělal. A to ti ani nebudu připomínat fakt, že spis tohohle případu se jaksi vypařil.“

„Tak v tomhle prsty opravdu nemám!“

„Tak možná proto jsem ho při velkém úklidu našla na dně šatníku.“

Pilguez otevřel okénko a vynadal chodci, který přecházel mimo vyznačený přechod.

„A ty jsi té holce nic neřekl?“ zajímala se Nathálie.

„To víš, že mě to svědilo na jazyku.“

„A ovládl ses?“

„Můj šestý smysl mi radil, abych držel jazyk za zuby.“

„Budeš mi ten svůj šestý smysl někdy půjčovat?“

„Co s ním budeš dělat?“

Vůz vjel do garáží domu, kde inspektor se svou družkou žili. Nad sanfranciským zálivem vycházelo slunce jasně slunečnicové barvy. Jeho paprsky už brzy zaženou mlhu, halící v prvních hodinách dne Golden Gate.

*

Natažena na kavalci v cele na policejním komisařství přemýšlela Lauren, jak dokázala během jediné noci zmařit své šance na místo asistentky na neurochirurgii zároveň se sedmi lety usilovné práce.

*

Kali opustila vlněný kobereček. Ložnice paní Klineové byla pro ni zakázané území. Francouzské dveře na balkon byly pootevřené. Protáhla se škvírou a prostrčila čenich mezi příčkami zábradlí. Pohledem sledovala racka plachtícího těsně nad vlnami, nasála svěží vzduch časného rána a pak se vrátila na svůj kobereček v obývacím pokoji.

*

Fernstein položil sluchátko zpátky do vidlice. Rozhovor s ředitelem San Pedra probíhal přesně tak, jak předpokládal. Kolega nařídí Brissonovi, aby stáhl svoji žalobu, a přehlédne zmizení sanitky, zatímco Fernstein neuskuteční svou výhrůžku ohledně hloubkové kontroly jejich pohotovostní služby.

*

Paul se zastavil ve francouzském pekařství na Sutter Street pak si z parkoviště nemocnice Mission San Pedro ve vší tichosti vyzvedl svůj vůz a teď jel směrem na Pacific Heights.

Zaparkoval před domem, v němž bydlela jedna stará dáma se zničujícím šarmem. Předešlého večera zachránila život jeho nejlepšímu příteli. Slečna Morrisonová zrovna věnčila Pabla. Paul vystoupil z vozu a nabídl jí teplé rohlíky a několik povzbudivých zpráv o Arthurovi.

*

Do pokoje číslo 102 na jednotce intenzivní péče tiše vešla sestra. Arthur spal. Vyměnila plastový vak, do něhož vytékaly poslední zbytky z hematomu, a zkontrolovala pacientovy životní funkce. Spokojena zapsala výsledky na růžový list papíru, aby ho pak založila do Arthurovy karty.

*

Norma zaklepala na dveře pracovny. Fernstein uchopil nejstarší sestru za paži a táhl ji chodbou. Bylo to poprvé, co si dovolil takové důvěrné gesto v prostorách nemocnice.

„Dostal jsem nápad,“ řekl. „Pojeďme se nasnídat k oceánu a potom si půjdeme schrupnout na pláž.“

„Ty dneska nepracuješ?“

„Svoji kvótu jsem splnil v noci, teď si za to vyberu volno.“

„Nejdřív musím nahlásit na osobním, že si taky beru volno.“

„To už jsem udělal za tebe.“

Dveře výtahu se před nimi otevřely. Dva anesteziologové a chirurg z ortopedie pozdravili profesora, který na rozdíl od Normina očekávání nepustil její ruku a táhl ji do výtahu.

*

V deset hodin dopoledne vstoupil policejní důstojník do cely, v níž Lauren usnula. Doktor Brisson stáhl žalobu. Nemocnice Mission San Pedro už netrvá na trestním stíhání za „vypůjčení si“ jedné z jejich sanitek. Vůz odtahové služby přivezl jejího triumpha ze záchytného parkoviště na místo před komisařstvím. Lauren zbývá jenom zaplatit výlohy za odtah a může jet klidně domů.

Na chodníku před komisařstvím ji oslepilo slunce. Město kolem ní opět pulzovalo životem, a přitom se Lauren cítila podivně sama. Nastoupila do svého triumpha a rozjela se směrem, z něhož uprostřed noci uhnula a vydala se oklikou.

*

„Budu ho moct navštívit?“ zeptala se slečna Morrisonová, vyprovázejíc Paula ke schodišti.

„Zavolám vám hned, jak se s ním uvidím.“

„Raději se u mne zastavte,“ řekla a zavěsila se mu za paži. „Připravila bych mu krabici sušenek, mohl byste mu ji zítra zanést.“

Rose vešla k sobě, vzala si rezervní klíče od Arthurova bytu a vydala se zalít květiny. Soused jí moc scházel. K jejímu velkému údivu se Pablo rozhodl, že ji doprovodí.

*

Norma a profesor Fernstein leželi na bílém písku na Baker Beach. Držel ji za ruku a sledoval racka, který kroužil na nebi. Pták roztáhl křídla a hrál si se stoupavými proudy.

„Co tě tak hrozně trápí?“ zeptala se Norma.

„Nic,“ odpověděl Fernstein.

„Až skončíš v nemocnici, budeš mít čas na spoustu věcí. Budeš cestovat, pořádat přednášky, a taky se budeš starat o zahrádku; tohle přece penzisti dělají, ne?“

„Děláš si ze mne legraci?“

Fernstein se obrátil, aby se na Normu pozorně zadíval.

„Počítáš mi vrásky?“ zeptala se.

„Poslyš, já jsem se nevěnoval čtyřicet let neurochirurgii, abych na konci života střihal buganvilie a túje. Ale ten tvůj nápad s přednáškami a cestováním se mi líbí. Ovšem pod podmínkou, že mě budeš doprovázet.“

„To se té penze tolik bojíš, že mi nabízíš něco takového?“

„Ani v nejmenším, vždyť jsem si o předčasnou penzi sám zažádal. Chtěl bych dohnat ztracený čas. Přál bych si, aby ti po nás něco zůstalo.“

Norma něžně pohlédla na muže, jehož tak milovala.

„Wallaci Fernsteine, proč tak tvrdošíjně odmítáte léčbu? Proč to aspoň nezkusit?“

„Zapřísahám tě, Normo, nezačínej s tím zase. Budeme cestovat a zapomeneme na přednášky. Toho dne, až nade mnou rak zvítězí, mě pohřbíš tam, jak jsem ti říkal. Chci umřít na dovolené, a ne na jevišti, na kterém jsem vystupoval celý život. A už vůbec ne jako divák.“

Norma starého profesora vášnivě políbila. Na téhle pláži byli jako dva nádherní staří milenci.

*

Lauren za sebou zavřela dveře bytu. Kali tu nebyla, aby ji radostně přivítala. Kontrolka na záznamníku blikala. Stiskla tlačítko přehrávání, ale zprávu, kterou jí matka zanechala, si ani nevyslechla do konce. Přešla do výklenku s výhledem na záliv, vzala mobilní telefon a přejela prsty po klávesnici. Na telegrafním sloupu před oknem přistál racek, přilétající přímo od Baker Beach. Pták naklonil hlavu na stranu, jako by si ji chtěl lépe prohlédnout, pak zamával křídly a odletěl zpátky k pobřeží. Vytočila Fernsteinovo číslo. Vyslechla si relaci hlasové schránky a zavěsila. Zatelefonovala do Memorialu, představila se a chtěla hovořit s lékařem ve službě. Ráda by znala stav pacienta, kterého předešlé noci operovala. Službu konající neurolog byl právě na vizitě, takže zanechala sestře své číslo, aby jí potom zavolal.

*

Paul už více než hodinu čekal na jedné z židlí seřazených podél zdi čekárny. Návštěvy byly povoleny až od jedné hodiny odpoledne.

Žena s ovázanou hlavou svírala v rukách obálku s rentgenovými snímky, jako kdyby držela zlatý poklad.

Na koberci si hrálo neposedné dítě – po oranžových a fialových obdélníkových vzorcích postrkovalo autíčko.

Elegantně vyhlížející pán si s rukama zkříženýma za zády pozorně prohlížel akvarelové reprodukce na stěnách. Kdyby nebylo charakteristického nemocničního pachu, mohl si člověk představit, že ten muž je na prohlídce muzea.

V chodbě spala na pojízdných nosítkách žena zabalená do deky. V držáku nad ní visela láhev s infuzí, jež pomalu odkapávala do žíly na ruce. Bděli nad ní dva saniťáci, opření o zeď na obou koncích nosítek.

Dítě se zmocnilo novin a začalo trhat stránky, vydávajíc přitom pravidelný nervy drásající zvuk. Matka mu nevěnovala sebemenší pozornost. Zjevně využívala vzácné chvilky oddechu.

Paul sledoval hodiny na protější stěně. Konečně směrem k němu kráčela sestra, jenomže pak pokračovala dál k nápojovému automatu a úsměv, který Paulovi věnovala, byl čistě ze zdvořilosti. Jak tak prohledávala kapsy ve snaze najít drobné, zvedl se Paul ze židle a došel až k ní. Do štěrbiny automatu vhodil minci a s prstem nad panelem přístroje se na sestru tázavě podíval.

„Red Bull!“ vyhrkla mladá žena překvapeně.

„To jste tak unavená?“ zeptal se Paul, zatímco vyťukával číselnou kombinaci, jež by uvolnila zvolený nápoj z příslušného zásobníku.

Mechanismus se dal do pohybu a plechovka postupovala blíž a blíž ke sklu, až nakonec spadla dolů do přihrádky. Paul ji vytáhl a podal sestře.

„Tady máte svůj životabudič.“

Sestra mu poděkovala a dodala:

„Já jsem Nancy!“

„Máte to napsané na jmenovce,“ odpověděl Paul mrzutě.

„Jste naštvaný?“

„Prostě čekám!“

„Na doktora?“

„Čekám, až začnou návštěvy.“

Sestra pohlédla na hodinky. „Za kým jste přišel?“

„Za Arthurem –“

Nestačil ani dokončit jméno, když ho Nancy přerušila. Vzala Paula za ruku a vedla ho chodbou.

„Já vím, o kom mluvíte! Pojďte za mnou, pustím vás k němu. předpisy a nařízení dostávají smysl teprve tehdy, když je občas porušíme.“

Dovedla Paula až ke dveřím pokoje číslo 307. „Měl zůstat na pooperačním až do dnešního večera, jenže doktor prohlásil, že jeho stav je dobrý, tak ho převezli k nám. Losovali jsme o něj a já jsem vyhrála.“

Paul se na dívku nechápavě zahleděl.

„Co jste vyhrála?“

„To já se o něj starám!“ řekla a přitom na Paula mrkla.

Nábytek v místnosti tvořila skříň, rákosová židle a stolek na kolečkách. Arthur spal; v nose měl hadičku s kyslíkem a do žíly na ruce mu kapala infuze. Hlavu měl nakloněnou na stranu a kolem ní omotaný obvaz. Paul se potichu přiblížil k posteli a zaplavila jej vlna dojetí.

Přistavil si židli blíž k posteli. Jak se tak díval na tiše ležícího Arthura, vytanuly mu na mysli tisíce vzpomínek na společně prožité okamžiky.

„Jak vypadám?“ špitl Arthur se zavřenýma očima.

Paul si odkašlal.

„Jako mahárádža, co malinko přebral.“

„Jak se máš?“

„Na to kašlu. Jak se máš ty?“

„Trochu mě bolí hlava a cítím se strašně unavený,“ odpověděl Arthur zastřeným hlasem. „Asi jsem ti zkazil večer, co?“

„Taky by se to tak dalo říct, ale hlavně jsi mi nahnal strach.“

„Přestaň se tvářit takhle, Paule.“

„Vždyť máš zavřené oči!“

„Stejně tě vidím. A přestaň si dělat starosti, doktoři mi řekli, že jakmile se ten hematom vstřebá, budu se fofrem zotavovat. Tak buď v klidu!“

Paul poodešel k oknu. Z okna byl výhled na nemocniční zahradu. Alejí, lemovanou záhony květů, kráčel pomalými kroky jakýsi manželský pár. Muž měl na sobě župan a žena mu pomáhala v chůzi. Posadili se spolu na lavičku pod stříbrnou lípu. Paul nehybně stál a upřeně hleděl ven.

„Ještě mám příliš mnoho chyb, abych mohl potkat ženu svého života, ale chtěl bych to změnit, víš?“

„Změnit co?“

„Například ten egoismus, co mě nutí mluvit o sobě ve chvíli kdy sedím v nemocnici u tvé postele. Chtěl bych být jako ty.“

„Chceš říct s turbanem na hlavě a příšernou migrénou?“

„Chtěl bych se vžít do někoho druhého, aniž bych měl nepříjemný pocit v žaludku; chtěl bych poznávat chyby toho druhého, aniž bych je odsuzoval.“

„To máš na mysli schopnost milovat?“

„Jo, něco takového. To je něco tak neuvěřitelného, co jsi udělal.“

„Že jsem se nechal porazit sajdkárem?“

„Že jsi stále miloval, aniž bys něco dostával zpět. Že jsi dokázal žít jen z citu, který jsi k ní choval, respektoval jsi její svobodu a spokojil ses s faktem, že ona existuje, aniž ses snažil se s ní znovu setkat jen proto, abys ji chránil.“

„To nebylo proto, abych ji chránil, Paule. To bylo proto, aby se ten pocit mohl rozvinout. Kdybych jí býval řekl pravdu, kdybychom si ten příběh prožili, jen bych zaplašil život, který měla prožít.“

„To na ni budeš celou dobu čekat?“

„Tak dlouho, jak jen budu moct.“

Aniž si toho všimli, vešla do místnosti sestra a naznačila Paulovi, že návštěvní hodiny pomalu končí a Arthur si musí odpočinout. Tentokrát Paul nediskutoval. Když došel ke dveřím, otočil se a zadíval se na Arthura.

„Tohleto už mi nikdy nedělej.“

„Paule?“

„Ano?“

„Dneska v noci tu byla, že je to tak?“

„Odpočívej. Promluvíme si o tom později.“

Paul kráčel chodbou se svěšenými rameny. Nancy ho dohnala u výtahu. Vešla s ním do kabiny a stiskla knoflík do druhého patra. Se sklopenou hlavou sledovala Nancy špičky svých bot.

„Vy vůbec nejste špatný chlap, víte to?“

„A to jste mě ještě neviděla v chirurgickém plášti!“

„To opravdu ne, ale zato jsem slyšela váš rozhovor.“

A jelikož Paul vypadal, že nechápe, co mu chce říct, podívala se mu zpříma do očí a dodala, že by moc ráda měla takového přítele, jako je on. Zatímco se dveře výtahu otevíraly ve druhém patře, stoupla si na špičky, a ještě než zmizela, políbila Paula na tvář.

*

Profesor Fernstein nechal Lauren vzkaz na záznamníku. Chtěl by se s ní co nejdříve setkat. V podvečer se staví u ní doma. Zavěsil, aniž jí cokoli vysvětlil.

„Nejsem si jistá, jestli děláme dobře,“ řekla paní Klineová.

Fernstein strčil mobil do kapsy.

„Už je trochu pozdě měnit pravidla, nemyslíte? Nemůžete riskovat, že ji ztratíte podruhé. To jste mi přece sama vždycky říkala, ne?“

„Já už sama nevím. Kdybychom jí konečně řekli pravdu, zbavilo by nás to oba obrovské tíhy.“

„Přiznat se druhému k chybě a ulevit tak svému svědomí je sice skvělý nápad, jenomže to není nic jiného než projev sobectví. Jste její matka a máte své důvody obávat se, že by vám neodpustila. Já se nemohu smířit s představou, jak se jednoho dne dozví, že jsem to vzdal. Že jsem to byl já, kdo navrhl, abychom ji odpojili od přístrojů.“

„Nemáte si co vyčítat, jednal jste podle svého přesvědčení.“

„Jenomže tenhle fakt nehraje žádnou roli,“ pokračoval profesor. „Kdybych já byl na jejím místě, kdyby můj osud závisel na jejím lékařském rozhodnutí, vím, že ona by to nikdy nevzdala.“

Laurenina matka se posadila na lavičku. Fernstein usedl vedle ní. Pohled starého profesora se ztrácel v klidné hladině sportovního přístavu.

„Zbývá mi v nejlepším případě osmnáct měsíců! Až odejdu, dělejte, jak sama uznáte za vhodné!“

„Myslela jsem, že do penze jdete už koncem letošního roku?“

„Neměl jsem na mysli penzi.“

Paní Klineová položila dlaň na profesorovu ruku. Prsty se jí chvěly. Z kapsy vytáhl kapesník a otřel si čelo.

„V životě jsem zachránil spoustu lidí, jenže mám dojem, že jsem je nedokázal mít rád. Jediné, co mě zajímalo, bylo vyléčit je. Vyhrával jsem boj se smrtí a s nemocemi, byl jsem silnější než ony, aspoň dosud. Ani jsem nedokázal mít děti. Jaký nezdar u někoho, kdo o sobě prohlašoval, že svou existenci zasvětil životu!“

„Proč jste z mé dcery udělal svou chráněnkyni?“

„Protože představuje všechno, co jsem chtěl být sám. Je odvážná tam, kde já jsem byl jen umíněný, přemýšlí tam, kde já jsem jen používal zažité, žije tam, kde já zemřu. A já mám šílený strach. V noci se budím a děs mi svírá útroby. Mám sto chuti kopat tady do těch stromů, které mě přežijí; tolik věcí jsem v životě zapomněl udělat.“

Paní Klineová uchopila profesora za ruku a táhla ho za sebou alejí.

„Kam jdeme?“

„Pojďte za mnou a na nic se neptejte.“

Kráčeli po Marině. Kousek před nimi byl v parčíku houf malých dětí. Tři houpačky tu létaly vysoko k nebi díky nadlidskému úsilí bez ustání strkajících unavených rodičů; nával na toboganu neustával navzdory dobré vůli dědečka, který se snažil regulovat příval dalších dětí; konstrukce ze dřeva a lan úpěla pod náporem malých Robinsonů; jakýsi chlapeček uvízl v červené rouře a panicky křičel. O kus dál se jedna maminka marně snažila přesvědčit svého andílka, aby opustil pískoviště a přišel si pro svačinu. Další houf dětí nelítostně kroužil s indiánskými zpěvy kolem mladé dívky na hlídání, zatímco opodál se dva chlapci hádali o míč. Koncert nářků, řevu a křiku se blížil kakofonii.

Opřena lokty o zábradlí sledovala paní Klineová tohle miniaturní peklo; se spikleneckým úsměvem na tváři pohlédla na profesora.

„Koukněte, čeho jste byl ušetřen!“

Holčička sedící na houpacím koni zvedla hlavu. Brankou dětského hřiště právě prošel její otec. Opustila své zvíře, pospíchala otci v ústrety a vrhla se mu do široce rozevřené náruče. Muž zdvihl holčičku do výšky, dítě se k němu přitisklo a s nekonečnou něžností zabořilo hlavičku mezi jeho rameno a šíji.

Teď se pro změnu usmál profesor: „To byl dobrý pokus.“

Koukl se na hodinky a omluvil se – blížil se čas jeho schůzky s Lauren. Jeho rozhodnutí ji rozčilí, i když k němu dospěl v jejím zájmu. Paní Klineová sledovala, jak se profesor osaměle vzdaluje alejí; došel na parkoviště a nasedl do svého vozu.

*

Vyrovnané řady stromů na chodnících Green Street se prohýbaly pod tíhou listů. V této roční době ulice explodovala záplavou barev. Zahrady viktoriánských domů byly plné květin. Profesor stiskl tlačítko interkomu Laurenina bytu a vystoupal nahoru. V obývacím pokoji se posadil na pohovku, nasadil svůj nejvážnější výraz a oznámil jí, že byla postavena mimo službu: po dobu dvou týdnů se nesmí k Memorial Hospital ani přiblížit. Lauren tomu odmítla uvěřit. Takové rozhodnutí muselo být přijato disciplinární komisí a ona měla dostat šanci se před komisí hájit Fernstein ji požádal, aby si vyslechla jeho argumenty. Od ředitele Mission San Pedro se mu celkem bez potíží podařilo získat slib, že ustoupí od veškerého postihu, ovšem chtěl-li přesvědčit Brissona, aby stáhl svou žalobu, potřeboval mu nabídnout něco výměnou. Brisson požadoval exemplární potrestání. Dva týdny volna bez nároku na plat bylo nejmenší možné zlo proti tomu, co by ji mohlo postihnout, kdyby se mu celou záležitost nepovedlo tímto způsobem ututlat, přestože při pomyšlení na Brissonovy nestydaté požadavky s ním lomcoval vztek. Lauren byla pobouřena tou nespravedlností, jež nechávala jejího ničemného kolegu v bezpečí před jakýmkoli postihem za jeho neuvěřitelnou nedbalost, zároveň si však byla vědoma, že profesor tak chránil její kariéru.

Podvolila se a přijala ortel. Fernstein ji nechal přísahat, že podmínky doslova a do písmene dodrží: za žádných okolností se nebude potloukat kolem nemocnice, stejně jako se nebude stýkat s kolegy z oddělení. Dokonce měla zakázáno zajít si do Parisian Coffee.

Když se Lauren zeptala profesora, co bude moct během těch čtrnácti ztracených dní vlastně dělat, Fernstein jí ironicky odpověděl: konečně si může odpočinout. Lauren se na svého profesora dívala vděčně a nazlobeně zároveň; byla zachráněna i porazena. Celý rozhovor netrval víc než patnáct minut. Fernstein jí pochválil byt – připadalo mu to tu mnohem útulnější, než by si byl dokázal představit. Lauren mu rozhodným gestem ukázala dveře. Na chodbě přede dveřmi Fernstein dodal, že přísně nařídil spojovatelce, aby jí odmítla spojit jakékoli hovory do nemocnice neboť po dobu trestu má zakázáno vykonávat lékařskou profesi, a to dokonce i po telefonu. Na oplátku může toto období využít k tomu, aby si osvěžila vědomosti k závěrečné práci.

Cestou domů pocítil Fernstein prudkou bolest. Rak sžírající mu vnitřnosti se do něj opět zakousl. Využil červené na semaforu, aby si otřel potem orosené čelo. Netrpělivý řidič ve voze za ním si mohl klidně troubit, aby ho přiměl rozjet se, profesor neměl sílu sešlápnout plynový pedál. Starý doktor si stáhl okénko a dýchal z plných plic, aby nabral do plic trochu vzduchu, jehož se mu tak nedostávalo. Bolest byla k nevydržení a zrak se mu zakalil. Z posledních sil přejel do pravého pruhu a podařilo se mu zaparkovat na místě, vyhrazeném zákazníkům obchodu s květinami.

Sotva vypnul motor, povolil si kravatu, rozepnul límeček košile a položil hlavu na volant. Příští zimu by rád vzal Normu do Alp a ještě jednou viděl sníh, a pak by s ní jel až nahoru do Normandie. Obklopen devíti tisíci dalších hrobů tam na hřbitově odpočívá jeho strýc lékař, jenž silně poznamenal jeho dětství. Konečně bolest ustoupila. Nastartoval vůz a pokračoval v cestě, děkuje nebesům, že na něj tahle krize nepřišla ve chvíli, kdy operoval.

*

Směrem k Marině uhánělo šedivé audi. Teplota tohoto pozdního odpoledne byla velmi příjemná. Do alejí kolem malého sportovního přístavu chodila v této denní době často běhat rozkošná stvoření. Mladá žena se tu procházela v doprovodu svého psa. Paul zajel na parkoviště a vydal se za ní pěšky.

Lauren byla pohroužena do myšlenek, takže když se k ní připojil, polekaně sebou trhla.

„Promiňte,“ omlouval se. „Nechtěl jsem vás polekat.“

„Děkuji, že jste přišel tak rychle. Jak se mu vede?“

„Je to lepší. Už neleží na pooperačním, je vzhůru a zdá se, ž nemá bolesti.“

„Mluvil jste s jeho doktorem?“

Paulovi se podařilo hovořit pouze s jednou sdílnou sestrou. Arthur se velmi dobře zotavuje. Zítra mu odpojí infuzi a začnou mu podávat normální stravu.

„To je velice dobré znamení,“ usoudila Lauren a odepnula Kali vodítko.

Fenka odběhla prohnat pár racků poletujících těsně nad trávníkem.

„Vzala jste si dnes volno?“

Lauren vysvětlila Paulovi, že ji ta noční záchranná akce stála dva týdny na trestné lavici. Paul nevěděl, co jí má říct.

Ušli bok po boku pár kroků a oba mlčeli.

„Choval jsem se jako zbabělec,“ přiznal nakonec Paul. „Nevím ani, jak bych vám měl poděkovat za to, co jste včera v noci udělala. Všechno je to moje chyba. Zítra půjdu na komisařství a řeknu, že vy jste v tom naprosto nevinně.“

„Přicházíte trošku s křížkem po funuse. Brisson stáhl žalobu, vyhandloval ji za pouhé profesní potrestání. Dokonce i jako dospělí zvedají šplhouni z prvních lavic ruku při první příležitosti.“

„To je mi líto,“ řekl Paul. „Mohu pro vás něco udělat?“

Lauren se zastavila, aby si ho pořádně prohlédla.

„Ale mně to není líto! Mám dojem, že ještě nikdy jsem se necítila tak plná života jako za posledních pár hodin.“

O pár metrů dál stál kiosek se zmrzlinou a občerstvením. Paul si objednal sodovku, Lauren kornout jahodové zmrzliny, a zatímco se Kali snažila zapůsobit na veverku šilhající po ní z větve stromu, posadili se spolu k dřevěnému stolu.

„Vás dva poutá krásné přátelství.“

„Neopustili jsme jeden druhého od dětství kromě období, kdy Arthur odjel žít do Francie.“

„Láska nebo obchodní cesta?“

„O obchodní věci se starám spíš já, on je přes úniky.“

„Utíkal před něčím?“

Paul se jí podíval zpříma do očí.

„Před vámi!“

Lauren byla ohromena.

„Přede mnou?“

Paul se dlouze napil sodovky a hřbetem ruky si utřel ústa.

„Před ženami!“ pokračoval rozmrzele.

„Před všemi ženami?“ naléhala Lauren s úsměvem.

„Zejména před jednou.“

„Rozchod?“

„On je hrozný tajnůstkář. Nadělal by ze mne sekanou, kdyby mě slyšel takhle mluvit.“

„Tak tedy změňme téma.“

„A co vy,“ zajímal se Paul. „Máte nějakého přítele?“

„Poslyšte, nesnažíte se mě takhle náhodou balit?“ zeptala se Lauren pobaveně. „To rozhodně ne! Já jsem alergický na psí chlupy.“

„Někoho právě mám,“ odpověděla Lauren. „Ten vztah nezabírá v mém životě nějaké podstatnější místo, ale říkám si, že v té vratké situaci nacházím jistou rovnováhu. Můj pracovní rozvrh nenechává příliš prostoru něčemu jinému než medicíně. Být na dvou místech současně vyžaduje příliš mnoho času.“

„A vidíte, jak čas ubíhá, stále víc mi připadá, že samota, byť není na první pohled zjevná, člověku hodně času ubírá! Žít pro svou práci by nemělo znamenat konec všeho ostatního.“

Lauren zavolala na Kali, jež odběhla příliš daleko. Pak se obrátila zpátky k Paulovi.

„S ohledem na noc, co jsem právě prožila, si nejsem příliš jista, zda by váš přítel s tímhle názorem souhlasil. A navíc se ještě navzájem neznáme natolik, abychom mohli v rozhovoru na toto téma pokračovat.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem vám tu dělat kázání, jenom jsem –“

„Jenom co?“ přerušila ho Lauren.

„Ale nic!“

Lauren se zvedla a poděkovala Paulovi za zmrzlinu.

„Můžu vás o něco požádat?“ řekla.

„O cokoli.“

„Já vím, že vám to možná bude připadat příliš smělé, ale mohla bych vám čas od času zavolat, jak se mému pacientovi daří? Nesmím totiž volat do nemocnice…“

Paulova tvář se rozzářila.

„Proč se tak usmíváte?“ zeptala se Lauren.

„Jen tak. Mám dojem, že se ještě navzájem neznáme natolik, aby tohle téma bylo předmětem našeho rozhovoru.“

Na pár minut se rozhostilo ticho.

„Můžete mi zavolat kdykoli… Moje číslo přece máte!“

„Je mi líto, ale diktovala mi ho Betty, měla ho poznamenané v přijímacím protokolu vašeho přítele jako osobu, již lze v případě nutnosti kontaktovat.“

Paul načmáral své telefonní číslo na druhou stranu potvrzeni z banky o vydání kreditní karty a podal ji Lauren. Může mu zavolat, kdy se jí zachce. Zastrčila si papírek do kapsy u džínů, poděkovala mu a odcházela alejí pryč.

„Váš pacient se jmenuje Arthur Ashby,“ zavolal za ní Paul malinko jízlivě.

Lauren pokývala hlavou. Rozloučila se s ním přátelským gestem a vydala se za Kali. Sotva byla dost daleko, zatelefonoval Paul do Memorial Hospital. Požádal, aby ho přepojili na sesternu neurologického oddělení. Má velmi důležitý vzkaz pro pacienta na pokoji číslo 307. Musí mu ho vyřídit, jakmile to jen bude možné, dokonce i uprostřed noci, kdyby se náhodou probudil.

„Jak zní ten vzkaz?“ zeptala se sestra.

„Řekněte, že se mu povedl zásah!“

A Paul plný štěstí zavěsil. Nedaleko od něj ho sledovala žena se smutným a zároveň vzteklým výrazem ve tváři. Paul poznal postavu, jež vstala z lavičky a odcházela z parku. O pár metrů dál mávla Olga na taxík. Utíkal k ní, jenže se mu nepovedlo ji dostihnout dřív, než naskočila do vozu, který se okamžitě rozjel.

„Zatraceně,“ prohlásil, když na parkovišti osaměl.

13

Bar byl téměř prázdný. Docela vzadu v místnosti hrál klavírista melodii Dukea Elingtona. Olga odstrčila prázdnou skleničku a kývla na barmana, aby jí nalil další suché martini.

„Nezdá se vám, že na třetí sklenku je ještě trochu brzy?“ zeptal se barman, když jí naléval pití.

„Ty máš rozvrh hodin na to, kdy být nešťastný?“

„Mí zákazníci většinou přicházejí zapít žal až večer.“

„Jenomže já pocházím z Ukrajiny,“ pozvedla Olga sklenku, „a my si pěstujeme kult nostalgie, se kterým nikdo ze Západu nemůže soupeřit. Na to je potřeba mít v duši talent, který vy nemáte!“

Olga opustila barový pult a šla se opřít lokty o klavír, u něhož klavírista právě začínal hrát píseň Nata Kinga Colea. Pozvedla sklenici a naráz ji vypila. Klavírista pokynul barmanovi, aby jí znovu nalil, a pokračoval v písni. Jak hodiny ubíhaly, bar se postupně plnil. Byla už tma, když do podniku vstoupil Paul. Dosel k Olze a snažil se nedat najevo, že si všiml, jak je opilá.

„Pejsek se nám vrací s ocasem staženým mezi nohama,“ řekla.

„Myslel jsem, že vy z Východu snášíte alkohol trochu lépe.“

„Co se mé osoby týká, jdeš z omylu do omylu, takže vůbec nezáleží na tom, jestli se spleteš ještě jednou.“

„Hledal jsem tě všude,“ řekl Paul a zachytil ji za rameno, neboť se na židličce nebezpečně kolébala.

„A nakonec jsi mě našel. Ty máš tedy čich!“

„Pojď, doprovodím tě domů.“

„Nemáš ještě dost, tak sis přišel pohrát se svou matrjoškou co? Je to praktické: po použití stačí otevřít figurku a vzít si tu menší uvnitř.“

„Co to povídáš, prosím tě? Byl jsem u tebe doma, volal jsem ti na mobil, prošel jsem všechny restaurace, o kterých jsi mi vyprávěla, a pak jsem si vzpomněl na tenhle podnik.“

Olga se zvedla. Opírala se přitom o barový pult.

„Jaký to má smysl, Paule? Viděla jsem tě odpoledne na Marině s tou holkou. Prosím tě, hlavně mi neříkej, že to nebylo to, co si myslím, bylo by to příšerně banální a jenom by mě to zklamalo.“

„To nebylo to, co si myslíš! Tu ženu už celá léta miluje Arthur.“

Olga se na něj pozorně zadívala. V očích se jí zračila naprostá beznaděj.

Potom se napřímila a hrdě se zeptala:

„A koho miluješ ty?“

Paul položil na pult pár bankovek a vzal Olgu kolem ramen.

„Mám dojem, že mi bude zle,“ řekla Olga, sotva přešla pár metrů chodníku dělících je od auta.

Po jejich levé ruce tonula ve tmě úzká ulička. Paul ji tam dovedl. Nerovná dlažba se leskla v matném světle; dřevěné bedny naskládané o kousek dál je ochránily před nechtěnými pohledy. Paul podpíral Olgu nad mřížkou kanálu, aby ze sebe mohla dostat přemíru žalu. Když dívka naposledy škytla, vytáhl z kapsy kapesník a utřel jí ústa. Olga se hrdě a odměřeně napřímila.

„Odvez mě domů!“

Kabriolet projížděl ulicí O‘Farell. Olze vlály vlasy ve větru a do tváří se jí vracela barva. Paul jel dlouho, než zastavil před nízkým domem, kde jeho přítelkyně bydlela. Vypnul motor a zadíval se na ni.

„Nelhal jsem ti,“ porušil nakonec ticho.

„Já vím!“ špitla dívka.

„A bylo tohle všechno nutné?“

„Jednoho dne se mě snad naučíš znát. Nezvu tě nahoru, nejsem právě ve stavu, abych přijímala návštěvy.“

Vystoupila z vozu a vykročila ke vchodu do domu. Na prahu se ještě otočila a natáhla k Paulovi ruku s kapesníkem.

„Můžu si ho nechat?“

„Nedělej si s ním starosti, klidně ho zahoď!“

„U nás se nikdy nezbavujeme prvního projevu lásky.“

Olga vešla do chodby a stoupala po schodech. Paul počkal, až se v okně jejího bytu rozsvítilo světlo, a teprve potom se rozjel pustou ulicí.

*

Inspektor Pilguez si zapnul knoflíky pyžamového kabátku a prohlížel si svůj obraz ve velkém zrcadle v ložnici.

„Tohle ti moc sluší,“ řekla Nathálie. „Věděla jsem to hned, jak jsem ho v tom krámku viděla.“

Pilguez ji políbil na nos.

„ Děkuju.“

Nathálie otevřela zásuvku nočního stolku a vytáhla z něj malou sklenici a lžičku.

„Georgi!“ pronesla rázně.

„Ale ne!“ zaprosil.

„Slíbil jsi to,“ prohlásila a strčila mu lžičku do úst.

Silná hořčice mu zaplavila chuťové buňky a inspektorovy oči se okamžitě zalily slzami. Zuřivě dupal nohou o zem a zhluboka dýchal nosem.

„Bože můj, ta potvora je pěkně ostrá!“

„Je mi líto, miláčku, ale jinak bys celou noc příšerně chrápal!“ ozvala se Nathálie zpod deky. „Tak už si pojď lehnout!“

*

V posledním patře třípatrového viktoriánského domu na Pacific Heights si mladá lékařka četla natažená na posteli. Její fenka Kali ležela na koberečku, kolébána kapkami deště bušícími do okenních tabulek. Poprvé po dlouhé době vyměnila Lauren obvyklá neurologická pojednání za knihu, kterou si obstaral ve fakultním knihkupectví. Tématem knihy bylo kóma.

*

Pablo se přišel schoulit k nohám křesla, v němž slečna Morrisonová usnula. Drak Fu Man Chu si klidně mohl předvádět svou nejlepší scénu, dnešního večera byl jasným vítězem Morfeus.

*

Předkloněna nad umyvadlem si Olga nabírala vodu do dlaní. Přetřela si tvář a zvedla hlavu, aby si prohlédla svůj obraz v zrcadle. Nechala dlaně sklouznout po obličeji, pozvedla si tváře a prstem si přejela drobnou vrásku kolem očí. Špičkou ukazováku sledovala obrys úst, pak jím sjela po krku a napnula na něm kůži, nutíc se při tom do úsměvu. Nakonec zhasla světlo.

Na dveře její garsonky někdo zaškrábal. Olga přešla jedinou místnost, představující zároveň ložnici i obývací pokoj, zkontrolovala, zda je bezpečnostní řetízek řádně zaháknutý na svém místě, a otevřela. Paul chtěl jenom vědět, jestli je všechno v pořádku. Olga mu odpověděla, že dokud člověk není mrtvý, vlastně se nic neděje. Pustila ho dovnitř a ve chvíli, kdy zavírala dveře, úsměv na jejích rtech ani v nejmenším nepodobal úsměvu v mizejícím oparu na zrcadle v koupelně.

*

Do pokoje číslo 307 v Memoriál Hospital vešla sestra. Změřila Arthurovi tlak a opět odešla. Oknem vedoucím do zahrady se do pokoje draly první paprsky nadcházejícího dne.

*

Lauren se důkladně protáhla. Oči měla ještě zalepené spánkem. Popadla polštář a sevřela ho v náručí. Podívala se na malý budík, odhodila pokrývku a převalila se na bok. Kali vyskočila na postel a přitiskla se k ní. Robert otevřel oči a okamžitě je zase zavřel. Lauren natáhla ruku směrem k přítelově rameni, uprostřed pohybu se však zarazila a obrátila se k oknu. Nazlátlé světlo, jež pronikalo žaluziemi, naznačovalo krásný den.

Posadila se na kraj postele a teprve v té chvíli si uvědomila, že nemá službu.

Vyšla z pokoje, v kuchyňském koutku stiskla knoflík elektrické konvice a čekala, až se voda začne vařit.

Ruka jí zabloudila k telefonu. Podívala se na hodiny na troubě a rozmyslela si to. Nebylo ani osm hodin a Betty ještě nebude ve službě.

O hodinu později klusala drobnými krůčky dlouhými alejemi Mariny. Kali s vyplazeným jazykem běžela za ní.

Lauren sledovala pohledem dvě sanitky, které se s ječícími sirénami hnaly kolem. Popadla mobil zavěšený na krku. Betty zvedla sluchátko.

Veškerý personál na pohotovosti už věděl o trestu, který dostala. Všichni na oddělení chtěli okamžitě nechat kolovat petici požadující její okamžitý návrat, jenomže vrchní sestra, která Fernsteina velmi dobře znala, je od něčeho takového odradila. Lauren pokračovala v běhu a neubránila se úsměvu, neboť ji potěšilo, že její přítomnost v týmu není tak anonymní, jak si myslela. Zatímco vrchní sestra nešetřila popisem dalších událostí, využila malé pauzy, aby se jí zeptala, jak se daří pacientovi na pokoji číslo 307. Betty se zarazila.

„To ti ještě nezpůsobil dost nepříjemností?“

„Betty!“

„Jak chceš. Neměla jsem ještě důvod jít nahoru, ale zavolám ti hned, jak bude něco nového. Dneska ráno je tu docela klid.

A co ty, jak se máš?“

„Znovu se učím dělat naprosto zbytečné věci.“

„Například?“

„Dnes ráno jsem se dobře deset minut líčila.“

„No a co?“ hořela Betty zvědavostí.

„Hned potom jsem se zase odlíčila!“

Betty se sluchátkem opřeným mezi tvář a rameno ukládala stoh karet do přihrádek jednotlivých lékařů.

„Uvidíš, že dva týdny odpočinku ti vrátí chuť na drobné radosti života.“

Lauren se zastavila u stánku, aby si koupila láhev minerálky, a vzápětí ji téměř jediným douškem vypila.

„Tak to mi přej, protože jedno jediné ráno nicnedělání mě přivádí k šílenství. Přidala jsem se ke skupince běžců a prosila nebe, aby si tu někdo aspoň malinko podvrtnul kotník.“

Betty jí slíbila, že jí zavolá hned, jak bude mít nějaké zprávy, protože před vchodem pohotovosti zastavily dvě sanitky. Lauren ukončila hovor. S nohou na lavičce si zavázala tkaničku a přitom si říkala, zda je to skutečně jen profesní svědomitost, když se tak stará o zdraví muže, jehož předešlého dne ještě ani neznala.

*

Paul si vzal klíče od auta a opustil kancelář. Maureen řekl, že celé odpoledne bude na pracovní schůzce a vynasnaží se zastavit se v podvečer. O půl hodiny později vstupoval do haly San Francisco Memorial Hospital a schody do prvního patra bral po čtyřech, do druhého po třech a do třetího po jednom. Jak kráčel chodbou, umínil si, že hned o víkendu zajde do posilovny. Přede dveřmi jednoho z pokojů potkal Nancy. Políbil jí ruku a zanechal ji ohromenou uprostřed chodby. Vstoupil do pokoje a došel až k posteli.

Chvíli dělal, jako by seřizoval průtok infuze, potom vzal Arthura za zápěstí. Sledoval hodinky, jako by mu měřil tep.

„Vyplázni jazyk, ať se kouknu,“ prohlásil posměšně.

„Mohl bych vědět, na co si to tady hraješ?“ požádal ho Arthur.

„Kradu sanitky, unáším lidi v kómatu… Ale teď mám dojem, že jsem se do toho konečně dostal. Přišel jsi ovšem o to nejlepší. Měl jsi mě vidět v zeleném plášti s rouškou na obličeji a čepičkou na hlavě. Dokonalá elegance!“

Arthur se posadil na posteli.

„Ty jsi vážně byl u operace?“

„Po pravdě řečeno, dělají z té medicíny velkou vědu, ale být chirurg nebo architekt, to je vlastně totéž. Je to otázka týmové práce! Chyběli jim lidi a já byl po ruce, tak přece nezůstanu stát se založenýma rukama – prostě jsem jim pomohl.“

„A co Lauren?“

„Je obdivuhodná. Dělá anesteziologa, řeže, zašívá, oživuje, a to všechno s pořádnou vervou! Je radost s ní makat.“

Arthurův obličej se zakabonil.

„Co se ti zas nelíbí?“ zeptal se Paul.

„Nelíbí se mi, že bude mít kvůli mně problémy!“

„No tak to jste si kvit! Stejně je úžasné, že já jsem jediný na koho při organizování svých společných večerů vůbec nemyslíte!“

„A ty jsi neměl nepříjemnosti?“

Paul si odkašlal a nadzvedl Arthurovi oční víčko.

„Vypadáš dobře!“ pronesl tónem odposlouchaným od doktora.

Arthur trval na svém. „Jak jsi se z toho dostal?“

„Jestli to tedy chceš vědět, choval jsem se jako pěkná sketa. Když policie dorazila ke dveřím sálu, schoval jsem se pod operační stůl, proto jsem se musel zúčastnit celé operace. To znamená, že když odečtu okamžiky, kdy jsem byl v mdlobách, přece jen jsem byl asi pět minut u operace. Té operaci můžeš být vděčný za to, že ještě žiješ, já na tom nemám zrovna moc velkou zásluhu.“

Do pokoje vešla Nancy. Zkontrolovala Arthurovi tlak a zeptala se ho, zda by se nechtěl pokusit vstát a chodit. Paul se nabídl, že mu pomůže.

Ušli společně několik kroků až na konec chodby. Arthur se cítil dobře, znovu našel rovnováhu a měl dokonce chuť pokračovat v procházce. Na cestičce v nemocniční zahradě Paula požádal, aby pro něj zařídil dvě věci…

Paul odešel, když byl Arthur zpátky v posteli. Cestou se zastavil v květinářství na Union Street. Nechal tam uvázat kytici z bílých pivoněk a přidal do ní lístek, který mu dal Arthur do obálky. Květiny budou doručeny do večera. Potom odjel na Marinu a zaparkoval před videoklubem. Okolo devatenácté hodiny zazvonil na zvonek slečny Morrisonové a předal jí nejnovější zprávy o Arthurovi stejně jako poslední díl příběhů Fu Man Chua.

*

Lauren ležela na koberci zabraná do četby. Její matka seděla na pohovce v obývacím pokoji a listovala si v magazínu. Čas od času zvedla zrak, aby se na dceru podívala.

„Co tě to jen popadlo provést něco takového?“ zeptala se nakonec a zároveň odhodila časopis na konferenční stolek.

Lauren neodpověděla, jen si udělala pár poznámek do kroužkového bloku.

„Mohla jsi pohřbít svoji kariéru,“ usoudila matka. „Všechna ta léta práce v háji a kvůli čemu?“

„Ty jsi přece svou svatbou taky ztratila spoustu let. A pokud vím, tatínkovi jsi život nezachránila.“

Laurenina matka vstala.

„Půjdu vyvenčit Kali,“ prohlásila suše a sundala si z věšáku plášť.

Bouchla dveřmi a odešla z bytu.

„Měj se,“ pronesla tiše Lauren a jedním uchem naslouchala ozvěně vzdalujících se kroků.

Dole v hale potkala paní Klineová poslíčka. Nesl obrovskou kytici bílých pivoněk a hledal byt Lauren Klineové.

„Já jsem Klineová,“ řekla a popadla malou obálku přišpendlenou na celofánovém obalu.

Kytici může poslíček klidně nechat v hale, vezme si ji, až se bude vracet. Dala mladíkovi spropitné a ten odešel.

Na ulici se podívala do malé obálky. Na korespondenčním lístku tam stála tři slova: „Potkat Vás znovu…“ A pod nimi podpis Arthur.

Paní Klineová zmačkala kartičku a strčila si ji až na dno kapsy pláště.

V celé čtvrti byl jediný park, kam se dalo jít se psem. Kdyby měl osud nějaký plán, pak člověku bez představivosti by ten plán připadl nedokonalý. Paní Klineová se posadila na lavičku; stará žena která si tam četla noviny, okamžitě zatoužila se s ní seznámit.

V prostoru vyhrazeném psům dorážela Kali na teriéra plemene Jack Russell, jenž odpočíval v chladivém stínu lípy.

„Nevypadáte moc dobře,“ zapředla hovor stará paní. Paní Klineová sebou trhla.

„Jenom jsem se zamyslela,“ odpověděla Laurenina matka. „Zdá se, že naši psi si dobře rozumějí…“

„Pabla takováhle bidla vždycky přitahovala. Nicméně mu znovu přečtu příručku, protože mám pocit, že na to jdou obráceně. Co vás trápí?“

„Nic mě netrápí!“

„Jestli se potřebujete někomu svěřit, tak já jsem naprosto ideální osoba, protože jsem hluchá jako poleno!“

Paní Klineová pohlédla na slečnu Morrisonovou, která ani nezvedla oči od svého četby.

„Máte děti?“ zeptala se odevzdaně.

Slečna Morrisonová zavrtěla hlavou.

„Tak to nemůžete pochopit.“

„Ale milovala jsem muže, kteří děti měli!“

„To je něco úplně jiného.“

„Tohle mě tedy dovede naštvat!“ zaprotestovala Rose. „Lidé, co děti mají, se na ty, co děti nemají, dívají, jako kdyby byli z jiné planety. Milovat muže je stejně náročné jako vychovávat děti!“

„Váš názor na věc tak docela nesdílím.“

„A jste ještě pořád vdaná?“

Paní Klineová pohlédla na svou ruku. Stopu po snubním prstýnku už smazal čas.

„Jaké starosti vám tedy dělá vaše dcera?“

„Jak víte, že nejde o syna?“

„Šance byla jedna ku jedné!“

„Myslím, že jsem někde udělala chybu,“ prohlásila tiše Laurenina matka.

Stará paní složila své noviny a pozorně naslouchala tomu, s čím se paní Klineová tolik potřebovala svěřit.

„S tou kyticí to od vás nebylo hezké! A proč se tolik bojíte toho, že by se s tím mladíkem zase setkala?“

„Protože by se mohlo stát, že probudí minulost, která by nám oběma ublížila.“

Stará paní se znovu pohrouží la do svého čtení, aby získala čas na rozmyšlenou. Potom odložila noviny na lavičku.

„Já sice nevím, o čem mluvíte, ale nikoho nemůžeme chránit za cenu lži.“

„Omlouvám se,“ řekla paní Klineová, „vykládám vám tu o věcech, kterým nemůžete rozumět.“

Rose Morrisonová měla spoustu času, aby porozuměla. Laurenina matka chvíli váhala. Konečně, co riskuje, když se svěří neznámé ženě? Touha zahnat samotu byla silnější. Znovu se posadila a vyprávěla Rose příběh mladého muže, který unesl jednu mladou ženu, aby ji zachránil, zatímco její vlastní matka už to vzdala.

„Neměl by ten váš mladík náhodou svobodného dědečka?“

„Jakmile mi vrátil klíče od bytu, už jsem o něm nikdy neslyšela.“

„A to on jen tak zmizel?“

„Řekněme, že my jsme mu trochu pomohli…“

„My?“

„Uznávaný neurochirurg mu vysvětlil, do jaké míry je zdraví mé dcery chatrné. Dokázal najít tisíce důvodů, aby ho přesvědčil, že ji má nechat být.“

„Takže ten mladík ustoupil pod tíhou nevyvratitelných argumentů?“

Laurenina matka si povzdechla.

„Ano.“

„Mám dojem, že tam bylo ještě něco!“ pokračovala stará paní. „Všimněte si, že když jsou lidé bláznivě zamilovaní, ztrácejí hodně ze svých schopností! A to, co mu ten profesor řekl, bylo myšleno upřímně?“

„Upřímně to bylo myšleno určitě. Jestli to taky byla pravda, to netuším. Lauren se velmi rychle uzdravovala, během pár měsíců to už zase byla ona.“

„Myslíte si, že teď už je příliš pozdě, abyste si s dcerou promluvila?“

„Tuhle otázku si kladu každý den, a nedovedu odhadnout, jakým způsobem by na to zareagovala.“

„Už jsem viděla dost životů pokažených rodinným tajemstvím. Nepotkalo mě to štěstí mít děti, a přes to, co jsem vám řekla před chvílí, abych zakryla rozpaky, si nedovedete představit, jak moc mi to chybí. Jenomže jsem milovala příliš často na to, abych si myslela, že bych toho byla schopná. Ostatně to byla má výmluva, abych si nemusela přiznat vlastní sobectví. Chápu vaše váhání, přestože jsem přesvědčena, že děláte chybu. Láska staví na toleranci, ta jí právě dodává sílu.“

„Tolik bych si přála, abyste měla pravdu.“

„Opouštíme muže a myslíme si, že na něj zapomeneme… až do chvíle, kdy nás k němu nějaká vzpomínka vrátí, takže jak bychom si mohli myslet, že se oprostíme od lásky, jež nás pouta k našim rodičům. Ztrácíme šíleně vzácný čas, když jim nedáváme najevo, jak moc je milujeme, abychom si až po jejich smrti uvědomili, jak moc nám scházejí.“

Stará paní se nahnula blíž k paní Klineové.

„Jestliže ten mladík vaši dceru zachránil, měla byste mu být zavázaná. Takže běžte za ním.“

A Rose se vrátila ke svým novinám. Paní Klineová chvíli čekala, potom se se svou sousedkou z lavičky rozloučila, zavolala na Kali a odcházela po parkové cestičce.

Na zpáteční cestě si dole v hale vzala kytici. Byt byl prázdný. Naaranžovala květiny do vázy, tu pak postavila na konferenční stolek v obývacím pokoji a zavřela za sebou dveře.

*

Celý týden ubíhaly dny s pravidelností metronomu. Každé ráno vyrážela Lauren na dlouhou procházku pod stromy v parku na Presidiu. Někdy došla až k pláži lemující pobřeží Pacifiku. Tam si pak sedla do písku a ponořila se do pojednání o kómatu, k němuž se potom každého večera vracela.

Inspektor Pilguez si nakonec přivykl na Natháliin denní rozvrh. Každý den v poledne šli spolu na jídlo, ačkoli každý z nich měl jiný denní režim – pro jednoho to byla snídaně, pro druhého oběd.

Uprostřed dne rozděleného mezi schůzku s projektovou kanceláří a prohlídku staveniště se Paul sešel s Olgou, která na něj čekala na lavičce na konci mola, tváří obrácena k zálivu.

Slečna Morrisonová brala Pabla na procházky, aby si užil krásných letních odpolední v parčíku kousek od jejího domu.

Někdy se potkala s paní Klineovou a jednoho dne podle psa, který šel v jejích stopách, poznala Lauren. V ten nádherně slunečný čtvrtek byla v pokušení ji oslovit, nakonec ale od toho upustila, aby nerušila mladou ženu v četbě. Když Lauren opouštěla hlavní alej, sledovala ji pobaveným pohledem.

Každého dne navečer vysazoval George Pilguez Nathálii před komisařstvím.

Ještě předtím, než vyrážel na večeři s Olgou, navštěvoval Paul svého přítele; ukazoval mu náčrty a plány, které pak Arthur tužkou opravoval nebo opatřoval drobnými poznámkami ohledně výběru barevných odstínů nebo materiálů.

Onoho pátku Fernstein sám sebe pochválil za zdravotní stav svého pacienta. Jen co bude mít chvilku volna, nechá mu udělat kontrolní vyšetření na tomografu, a pokud bude vše v pořádku, o čemž byl ostatně předem přesvědčen, podepíše mu propouštěcí protokol. Nebyl už žádný důvod, aby dál zabíral nemocniční lůžko. Potom bude třeba, aby si na sebe nějakou dobu dával pozor, ale nebude to dlouho trvat a život se vrátí do starých kolejí. Arthur mu poděkoval za veškerou péči, kterou mu v nemocnici věnovali.

*

Paul už byl dávno pryč a chodbami nezněla ozvěna uspěchaných kroků. Nemocnice se oděla do nočního hávu. Arthur zapnul televizi, která stála na poličce proti jeho posteli. Otevřel zásuvku nočního stolku a vytáhl z ní mobil. S pohledem ztraceným v dáli listoval adresářem a nakonec se rozhodl, že nebude svého nejlepšího přítele vyrušovat. Telefon mu pomalu vyklouzl z ruky a skutálel se po pokrývce. Arthurovi klesla hlava na polštář.

Dveře se otevřely a do pokoje vstoupila doktorka. Ihned zamířila k nohám postele a pročítala si záznamy. Arthur pootevřel oči a mlčky ji pozoroval; zdála se zamyšlená.

„Nějaký problém?“ řekl nakonec.

Lauren zvedla hlavu.

„Kdepak.“

„Co tady děláte?“ zeptal se ohromeně.

„Nemluvte tak nahlas,“ zašeptala Lauren.

„Proč mám mluvit potichu?“

„Mám k tomu své důvody.“

„A ty důvody jsou tajné?“

„Ano!“

„Takže to se vám musím byť šeptem přiznat, jak jsem rád, že vás vidím.“

„Já taky. Vlastně chci říct, že jsem ráda, že se vám vede lépe. Opravdu je mi moc líto, že jsem na to krvácení nepřišla hned při prvním vyšetření.“

„Nemáte nejmenší důvod si to vyčítat,“ řekl Arthur. „Asi jsem vám to tehdy příliš neusnadnil, nemám pravdu?“

„Tolik jste pospíchal, abyste už byl pryč!“

„Posedlost vlastní prací mě jednoho dne zabije!“

„Vy jste architekt, že?“

„Přesně tak!“

„To je velmi precizní povolání se spoustou počítání!“

„To ano, stejně jako medicína na fakultě. Ostatně, počítání přenechávám jiným, aby ho dělali za mne.“

„Jiným?“

„Statické výpočty, výpočty odolnosti, tohle všechno je z velké části záležitost inženýrů!“

„A co dělají architekti v době, kdy inženýři makají?“

„Sní!“

„A o čem sníte vy?“

Arthur se na Lauren dlouho díval, potom se usmál a ukázal prstem do rohu místnosti.

„Běžte až k oknu.“

„A proč?“ divila se Lauren.

„Takový malý výlet.“

„Takový malý výlet k oknu?“

„Kdepak. Takový malý výlet z okna!“

Lauren poslechla a v koutcích úst se jí objevil téměř posměšný úsměv.

„A co teď?“

„Otevřete ho.“

„Co mám otevřít?“

„To okno!“

Lauren udělala přesně to, oč ji Arthur žádal.

„Co vidíte?“ zeptal se Arthur stále šeptem.

„Strom!“ odpověděla.

„Popište mi ho!“

„Jak ho mám popsat?“

„Je vzrostlý?“

„Je vysoký jako dvoupatrový dům, ale má velké zelené listy.“

„Tak teďzavřete oči.“

Lauren přistoupila na hru a Arthurův hlas ji nyní vedl improvizovanou temnotou.

„Větve se ani nehnou, touhle denní dobou se vítr od moře ještě nezvedl. Přistupte blíž ke kmeni, ve škvírách v kůře se často ukrývají cikády. U paty stromu se rozprostírá koberec borového jehličí. To jehličí je úplně spálené sluncem. A teď se rozhlédněte kolem sebe. Stojíte ve veliké zahradě a v té zahradě je řada širokých pruhů okrové země, osázených piniemi. Po své levé ruce vidíte stříbrné borovice, po pravé zase sekvoje, před vámi jsou granátovníky a o kousek dál rohovníky, které budí dojem, že se táhnou až k oceánu. Sejděte po úzkém kamenném schodišti vedle pěšinky. Jeho stupně jsou nepravidelné, ale nebojte se, svah je jen pozvolný. Koukněte se doprava, vidíte tam ty zbytky růžové zahrady? Zastavte se dole pod schody a dívejte se přímo před sebe.“

A Arthur vymýšlel celý svět, stvořený jen a jen ze slov; Lauren spatřila dům se zavřenými okenicemi, který jí popisoval. Došla až k domu, vystoupila po schodech a stanula na verandě. Oceán dole vypadal, jako by chtěl rozbít skály; na vlnách se houpala záplava chaluh propletených se spoustou jehličí. Do vlasů jí vál vítr a ona měla téměř chuť si je shrnout dozadu.

Obešla dům a do písmene poslouchala pokyny, jimiž ji Arthur krok za krokem vedl svou imaginární krajinou. Její dlaň pohladila fasádu a hledala drobný klínek pod spodní hranou okenice. Udělala vše, jak říkal, a konečky prstů klínek vytáhla. Dřevěná okenice se otevřela a ona téměř slyšela, jak zaskřípala v pantech. Lehce zatlačila na rám posuvného okna a okno poslušně vyjelo nahoru.

„Nezdržujte se v téhle místnosti, je příliš tmavá, projděte jí a dostanete se do chodby.“

Postupovala opatrnými kroky vpřed a každá z místností z druhé strany zdi vypadala, že ukrývá nějaké tajemství. Vstoupila do kuchyně. Na stole stál starý italský kávovar, v němž se připravovala výtečná káva, a vedle stolu sporák, jaký býval kdysi ve starých usedlostech.

„Ten sporák je na dřevo?“ zeptala se Lauren.

„Jestli chcete, tak když vyjdete zadem, pod přístřeškem objevíte připravená polínka.“

„Chci zůstat v domě a pokračovat v prohlídce,“ řekla tiše.

„Tak zase vyjděte z kuchyně. Otevřete dveře hned naproti.“

Vstoupila do obývacího pokoje. V šeru místnosti spal klavír. Rozsvítila světlo a přistoupila k němu tak blízko, aby se mohla posadit na stoličku.

„Já neumím hrát.“

„To je velmi zvláštní nástroj dovezený z daleké země; když budete intenzivně myslet na melodii, kterou máte ráda, zahraje vám ji, ovšem pouze tehdy, pokud položíte ruce na klávesy.“

Lauren se ze všech sil soustředila a v hlavě se jí rozezněly tóny skladby Za svitu měsíce z opery Werther.

Lauren měla pocit, jako by hrál někdo vedle ní, a čím více se nechávala strhnout tím sněním, tím byla hudba zřetelnější a barvitější. Navštívila pak každičký kout, vyšla až nahoru do patra, přecházela z pokoje do pokoje, a slova popisující dům se pomalu proměňovala v záplavu detailů, které kolem ní budovaly celý život. Vešla do malé pracovny, zahleděla se na postel a otřásla se. Otevřela oči a dům se rozplynul.

„Myslím, že jsem ho ztratila,“ zašeptala.

„To nevadí, teď už patří vám, můžete se do něj vrátit, kdykoli budete chtít. Stačí, když na něj pomyslíte.“

„Sama to nedokážu, nejsem příliš nadaná na vytváření imaginárních světů.“

„Děláte chybu, když si nevěříte. Já bych řekl, že napoprvé jste si vedla velmi dobře.“

„Takže tohle je vaše povolání. Zavřete oči a představíte si nějaké místo?“

„Ne, představuju si život, který v tom místě bude, a ten život mi vnukne to ostatní.“

„To je ale velmi zvláštní druh práce.“

„Já bych spíše řekl, že je to druh zvláštní práce.“

„Musím už jít. Za chvíli půjdou sestry kontrolovat pacienty.“

„Přijdete zase?“

„Když budu moct.“

Zamířila ke dveřím pokoje, a než překročila práh, ještě se otočila.

„Děkuji vám za tu návštěvu, bylo to moc fajn. Hrozně se mi to líbilo.“

„Mě taky.“

„Ten dům skutečně existuje?“

„Viděla jste ho před chvílí?“

„Jako kdybych byla uvnitř!“

„Pokud existuje ve vaší představě, znamená to tedy, že je skutečný.“

„Máte divný způsob uvažování.“

„Někteří lidé tak dlouho zavírali oči před tím, co bylo kolem nich, až se z nich stali slepci, aniž to tušili. Já jsem se jen naučil vidět, a to dokonce i ve tmě.“

„Znám jednu sovu, která by vaši radu určitě potřebovala.“

„Myslíte tu, co jste měla tuhle večer v kapse pláště?“

„Vy si na to pamatujete?“

„Neměl jsem moc příležitostí setkat se s doktory, ale jen těžko bych mohl zapomenout na někoho, kdo vyšetřuje s plyšovým zvířátkem v kapse.“

„Bojí se denního světla a její dědeček mě požádal, abych ji vyléčila.“

„Budete jí muset sehnat dětské sluneční brýle. Měl jsem jedny, když jsem byl malý kluk. Je až neuvěřitelné, co všechno se dá takovými brýlemi vidět.“

„Například?“

„Třeba sny a věci z imaginárních krajů.“

„Díky za radu.“

„Ovšem pozor! Až tu vaši sovu vyléčíte, zdůrazněte jí, že stačí byť jen na jedinou vteřinku přestat věřit, a sen se rozplyne jako pára.“

„Řeknu jí to, spolehněte se. A teď si odpočiňte.“

A Lauren vyšla z pokoje.

Žaluziemi pronikal do místnosti měsíční svit. Arthur odhodil pokrývku a došel k oknu. Zůstal stát opřený o parapet a díval se do zahrady na nehybné stromy. Ani v nejmenším neměl chuť uposlechnout přítelovy rady. Příliš dlouho byl trpělivý a nic na světě jej nemohlo odtrhnout od myšlenek na tu ženu. Ani plynoucí čas, ani cesty plné jiných zážitků. Už brzy odtud odejde.

14

Zdálo se, že o víkendu bude pěkné počasí. Na obzoru nebyl ani mráček. Všude panoval klid, jako kdyby se město probouzelo z krátké letní noci. Bosa, s rozcuchanými vlasy a oblečena ve starém pulovru, který měla na sobě jako lehké šaty, seděla Lauren u svého pracovního stolu. Pokračovala ve studiu tam, kde předešlého dne přestala.

Četla až do pozdního rána, vyhlížejíc, kdy přijde pošta. Čekala vědecké pojednaní, jež si objednala před dvěma dny a které se snad dnes konečně objeví v poštovní schránce. Přešla obývacím pokojem, otevřela dveře bytu a s výkřikem uskočila zpátky.

„Omlouvám se, nechtěl jsem vás vyděsit,“ řekl Arthur s rukama za zády. „Vaši adresu jsem získal od Betty.“

„Co tady děláte?“ zeptala se Lauren a stahovala si svetr ke kolenům.

„To vlastně ani sám nevím.“

„Neměli vás ještě propouštět, je to hrozně brzy,“ vypravila ze sebe Lauren překotně.

„Přiznávám, že jsem jim nedal příliš na vybranou… Pustíte mě přesto dál?“

Uvolnila mu dveře a navrhla, aby se zatím posadil v obývacím pokoji.

„Přijdu hned!“ zavolala a bleskově zmizela v koupelně. Vypadám jako zámecké strašidlo! pomyslela si a pokoušela se trochu si urovnat účes. Poklusem zamířila do šatny a zač se divoce přehrabovat ramínky.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Arthur překvapen zvuky, co vycházely ze šatny.

„Nemáte chuť na kávu?“ volala Lauren a marně hledala, co by si vzala na sebe.

Zamyslela se nad svetrem a pak ho odložila na zem, bílá halenka se jí také nezdála, a tak ji odhodila za sebe, vzápětí ji následovaly letní šaty. Hromada oblečení za jejími zády postupně rostla.

Arthur přešel doprostřed obývacího pokoje a rozhlížel se kolem sebe. Jak jen mu tohle místo bylo blízké! Poličky knihovny ze světlého dřeva se prohýbaly pod tíhou knih, a pokud si Lauren svou sbírku lékařských encyklopedií doplní ještě o další svazky, zcela jistě prasknou. Arthur se usmál, když viděl, že Lauren umístila svůj stůl přesně na místo, kde on sám měl kdysi rýsovací prkno.

Za pootevřenými dveřmi tušil ložnici s postelí, obrácenou čelem k zálivu.

Když zaslechl, jak si Lauren za jeho zády odkašlala, otočil se. Měla na sobě džíny a bílé tričko.

„Tu kávu chcete s mlékem a cukrem, bez mléka a s cukrem, anebo bez cukru a s mlékem?“ zeptala se.

„To nechám na vás!“ odpověděl Arthur.

Postavila se za pracovní pult v kuchyni, pustila vodu z kohoutku a ta vyrazila silným proudem.

„Myslím, že mám problém,“ prohlásila a zároveň se rukama snažila zastavit pohromu.

Arthur jí okamžitě ukázal na hlavní uzávěr vody ve skříňce hned vedle ní. Lauren se vrhla k uzávěru. S mokrou tváří se na Arthura pozorně zadívala.

„Jak jste to věděl?“

„Jsem přece architekt!“

„A díky svému povolání můžete vidět skrz zdi?“

„Rozvodný systém v domě není tak promyšlený jako v lidském těle, ale i my máme svoje fígle jak zastavit, co teče tam, kde nemá. Máte tu nějaké nářadí?“

Lauren si otřela tvář papírovým ručníkem a otevřela zásuvku. Vytáhla z ní starý šroubovák, francouzský klíč a kladivo. S omluvným výrazem položila nářadí na pult.

„Mám dojem, že i s tím málem bychom mohli operovat,“ usoudil Arthur.

„Obávám se, že na něco takového nemám kvalifikaci!“

„Je to mnohem jednodušší úkol, než před jakým stáváte na operačním sále. Máte nové těsnění?“

„Ne!“

„Koukněte se do rozvodné skříně. Nevím, proč to tak je, ale u elektroměru vždycky jedno nebo dvě najdete.“

„A kde najdu tu rozvodnou skříň?“

Arthur ukázal prstem na malou skříňku hned vedle vstupních dveří.

„Tam jsou pojistky,“ řekla Lauren.

„Právě tam to je,“ ujistil ji Arthur pobaveně.

Lauren se postavila před něj.

„Takže když skříňky v mém bytě pro vás nepředstavují žádné tajemství, běžte si pro to těsnění sám. Ušetří nám to spoustu času!“

Arthur zamířil do předsíně. Natáhl ruku k rozvodné skříni a pak si to rozmyslel.

„Co se děje?“ zeptala se Lauren.

Arthur byl zjevně v rozpacích.

„Mám ještě trochu neohrabané ruce,“ pronesl tiše.

Lauren popošla k němu.

„To nic není,“ řekla konejšivě. „Buďte trpělivý. Nebudete mít žádné následky, ale bude chvíli trvat, než se úplně zotavíte příroda to prostě má takhle zařízeno.“

„S tou opravou vás aspoň můžu vést, chcete?“ nabídl Arthur.

„Na dnešní ráno jsem měla v plánu jiné věci než spravovat kohoutek. Soused je geniální kutil, skoro všechno mi tady zařizoval on. Bude šťastný, když se o to bude moct postarat.“

„To jeho napadlo postavit knihovnu před okno?“

„Proč? Je na tom něco špatného?“

„Ne ne, v pořádku,“ prohlásil Arthur a vrátil se do obývacího pokoje.

„Tak tohle ne ne mělo znamenat pravý opak!“

„Ale vůbec ne!“ trval na svém Arthur.

„Vy tedy vůbec neumíte lhát!“

Vyzval Lauren, aby se posadila na pohovku.

„Otočte se,“ vybídl ji.

Lauren poslechla. Nechápala však, kam tím Arthur míří.

„Vidíte, kdyby police nezakrývaly okno, měla byste odtud krásný výhled.“

„Sice bych měla pěkný výhled, ale za zády! Já si na pohovku obvykle sedám zády k opěradlu!“

„Právě proto by bylo rozumnější ji obrátit; uznejte sama, že vstupní dveře nejsou ta nejkrásnější věc v místnosti, nebo ano?“

Lauren se zvedla, dala si ruce v bok a změřila si ho pohledem.

„Tomu jsem nikdy nevěnovala pozornost. Stavil jste se u mne neohlášen cestou z nemocnice jenom proto, abyste mi přestavěl nábytek?“

„Omlouvám se,“ hlesl Arthur a sklopil hlavu.

„Ne, to já se omlouvám,“ pokračovala Lauren už klidně. „Poslední dobou se snadno rozčílím. Nechcete uvařit kávu?“

„Neteče vám voda!“ Lauren otevřela chladničku. „Nemůžu vám nabídnout ani džus.“

„Mohu vás tedy pozvat na snídani?“

Poprosila ho, aby počkal, než si dojde dolů pro poštu. Když slyšel, jak odchází chodbou, ucítil Arthur nepřekonatelnou chuť porozhlédnout se v místě, kde kdysi bydlel. Vstoupil do ložnice a došel až k posteli. Vzpomínka na jedno letní ráno vyplavala na povrch, jako by utekla z knihy vypadlé z knihovny. Přál by si, aby se čas vrátil k tomu dni, kdy se na ni díval, jak spí.

Konečky prstů pohladil pokrývku a vlněná látka se za jeho dlaní pomalu nadzvedávala. Přešel do koupelny a prohlížel si lahvičky vedle umyvadla. Tělové mléko, parfém, pár líčidel. Hlavou mu bleskla myšlenka. Vykoukl ven a rozhodl se vyplnit si jeden starý sen. Vlezl si do vestavěné skříně a zavřel za sebou dveře.

Schován mezi ramínky si prohlížel oblečení, jež leželo na zemi nebo viselo, a pokoušel se představit si v některém Lauren. Rád by tu zůstal a počkal, až ho najde. Možná by se jí vrátila paměť. Na chviličku by zaváhala a vzpomněla by si na to, co si tehdy říkali. Pak by ji vzal do náruče a políbil jako kdysi, nebo spíš trochu jinak. Nikdo a nic už by mu ji nemohlo vzít. Byl to hloupý nápad – kdyby tu zůstal, dostala by strach. Kdo by se nebál někoho, kdo se schovává do skříně v koupelně?

Musí odtud vylézt dřív, než se vrátí; ještě chviličku tu ale zůstane, kdo by mu to mohl vyčítat? Ať jde po schodech hezky pomalu, ukradne si pár vteřin štěstí na jejím výsostném území.

„Arthure?“

„Už jdu.“

Omluvil se, že byl v koupelně bez dovolení – chtěl si jen umýt ruce.

„Vždyť neteče voda!“

„Došlo mi to ve chvíli, kdy jsem otočil kohoutkem!“ přiznal rozpačitě. „Přišla vám knížka?“

„Ano. Uklidím tuhle bichli do knihovny a můžeme jít. Umírám hlady.“

Cestou kolem kuchyně se Arthur zahleděl na misku patřící Kali.

„To je miska mojí fenky, je u maminky.“ Lauren si vzala z pracovního pultu v kuchyni klíče a oba vyšli z bytu.

Ulice byla zalitá sluncem. Arthur měl chuť uchopit Lauren za paži.

„Kam byste chtěla jít?“ zeptal se a založil si ruce za záda.

Měla hlad a z čistě ženského rozmaru se zdráhala mu přiznat, jak touží po hamburgeru. Arthur ji uklidnil – na ženu s chutí k jídlu je krásný pohled.

„Ostatně v New Yorku je právě teď čas oběda a v Sydney už dokonce večeří!“ dodala Lauren se smíchem.

„To je také přístup k věci,“ prohlásil Arthur, jenž kráčel po jejím boku.

„Ostatně doktoři v nemocnici jedí cokoli a kdykoli.“

Vedla ho až na Ghirardelli Square. Kráčeli po nábřeží a pak zahnuli na molo; restaurace U Sindibáda, stojící na dřevěných kůlech, měla otevřeno nonstop. Hosteska u vchodu je posadila ke stolu, podala Lauren jídelní lístek a diskrétně zmizela. Arthur neměl hlad a odmítl se podívat do jídelníčku, který mu Lauren podávala.

O chvíli později přišel ke stolu číšník, poznamenal si Laureninu objednávku a vrátil se do kuchyně.

„Opravdu si nedáte nic k jídlu?“

„Celý týden mě krmili jenom infuzí a já mám pocit, že se mi scvrknul žaludek. Ale rád se dívám, jak jíte.“

„Musíte ale přece něco sníst!“

Číšník položil na stůl obrovský talíř palačinek.

„Proč jste ke mně dnes ráno přišel?“

„Spravit vám vodovod.“

„Mluvte vážně!“

„Myslírm že jsem vám chtěl poděkovat za to, jak jste mi zachránila život.“

Lauren odložila vidličku, kterou držela v ruce.

„Protože jsem chtěl,“ přiznal se Arthur.

Pozorně si ho prohlédla a pak si palačinky hojně zalila javorovým sirupem.

„Dělala jsem jen svou práci,“ řekla tiše.

„Nejsem si tak zcela jist, zda k vaší každodenní práci patří uspat svého kolegu a ukrást sanitku.“

„S tou sanitkou to byl nápad vašeho přítele.“

„Myslel jsem si to.“

Číšník se vrátil ke stolu, aby se zeptal Lauren, zda něco nepotřebuje.

„Ne, proč?“ otázala se.

„Měl jsem pocit, že jste mě volala,“ odpověděl povýšeně.

Lauren se dívala, jak odchází, pak pokrčila rameny a vrátila se k rozhovoru.

„Váš přítel mi řekl, že jste se poznali v penzionátu.“

„Maminka mi umřela, když mi bylo deset let, byli jsme si velmi blízcí.“

„To bylo od vás odvážné. Většina lidí to slovo nikdy nevysloví, říkají ‚odešla‘ nebo taky ‚opustila mě‘.“

„Opustit nebo odejít lze jen o své vůli.“

„Vyrůstal jste sám?“

„Samota je možná jistý druh společnosti. A co vy? Vaši rodiče ještě žijí?“

„Jenom matka. Od mé nehody jsou naše vztahy o něco napjatější. Ona je příliš všudypřítomná.“

„Od vaší nehody?“

„Udělala jsem kotrmelec s autem a vyhodilo mě to ven. Pokládali mě za mrtvou, jenže urputná snaha jednoho z mých profesorů mě po několika měsících strávených v komatu přivedla zpátky k životu.“

„Z toho období vám nezůstalo v paměti vůbec nic?“

„Vzpomínám si jen na poslední minuty před nárazem a pak je v mém životě jedenáctiměsíční díra.“

„Nikdy se nikomu nepodařilo rozpomenout se na to, co se s ním v té době dělo?“ zeptal se Arthur hlasem plným naděje.

Lauren se usmála a zahleděla se na dezertní stolek, stojící kousek od ní.

„Zatímco byl člověk v komatu? To je nemožné!“ řekla. „To je svět nevědomí, tam se nic neděje.“

„Ale život kolem přece pokračuje, je to tak?“

„Opravdu vás to zajímá? Víte, nemusíte to říkat jenom ze zdvořilosti.“

Arthur se dušoval, že jeho zvědavost je upřímná. Lauren mu vysvětlila, že v tomto oboru existuje mnoho teorií a málo jistot. Vnímají pacienti něco z toho, co se kolem nich děje? Z jistého lékařského hlediska tomu příliš nevěřila.

„Řekla jste z jistého lékařského hlediska? Proč takové rozlišování?“

„Protože jsem to sama zažila.“

„A vyvodila jste si z toho nějaké závěry?“

Lauren váhala s odpovědí. Pak ukázala číšníkovi na dezertní stolek a číšník s ním pospíšil k jejímu stolu. Rozhodla se pro čokoládovou pěnu, a jelikož Arthur si nic nevybral, poručila pro něj čokoládový banánek.

„Tak to máme dva výtečné zákusky tady pro slečnu,“ řekl číšník a položil na stůl dva talířky.

„Někdy mívám podivné sny, podobající se útržkům paměti, je to jako by se mi vybavovaly pocity, jenomže já vím, že mozek je schopen proměnit ve vlastní vzpomínky něco, co člověk například jen slyšel.“

„A co jste slyšela vy?“

„Nic zvláštního. Každodenní přítomnost mé matky, pak také Betty, to je jedna sestra z mé směny, a ještě další v podstatě nedůležité věci.“

„Například?“

„Mé probuzení. Ale už jsme si o tom povídali dost dlouho, teď musíte ochutnat tyhle zákusky!“

„Nezlobte se na mne, ale já jsem na čokoládu alergický.“

„A nechcete něco jiného? Vůbec nic jste nejedl ani nepil.“

„Chápu vaši matku, její chování musí být asi přehnané, ale to jen proto, že vás tak miluje.“

„Kdyby vás teď slyšela, zamilovala by si vás.“

„Já vím, to je jedna z mých velkých nectností.“

„Jaká?“

„Patřím k druhu mužů, na něž si pamatují tchyně, a ne jejich dcery.“

„A těch tchyní, jak říkáte, bylo hodně?“ zeptala se Lauren a nabrala si vrchovatou lžičku čokoládové pěny.

Arthur se na ni pobaveně podíval; nad horním rtem měla čokoládovou linku. Natáhl ruku, jako by jí chtěl ústa otřít, ale nakonec se neodvážil.

Číšník je zpoza svého pultu udiveně pozoroval.

„Jsem stále svobodný.“

„Nějak se mi nechce vám věřit.“

„A vy?“ zeptal se Arthur.

Lauren hledala slova, než odpověděla.

„V mém životě někdo je. Nežijeme v pravém slova smyslu společně, zkrátka tu je. Někdy je to prostě tak, city vyhasínají. Už jste dlouho svobodný?“

„Ano, dost dlouho.“

„Tak teď vám vůbec nevěřím.“

„Co vám na tom připadá nemožné?“

„Že muž jako vy zůstává sám.“

„Já nejsem sám!“

„Tak vidíte!“

„Můžete někoho milovat, a přitom zůstat svobodný! Stačí, že cit není opětován nebo že dotyčná osoba není volná.“

„A lze zůstat celou tu dobu věrný?“

„Pokud je ona osoba ženou vašeho srdce, pak stojí za to počkat, nebo ne?“

„Takže vy nejste svobodný!“

„Ve svém srdci ne.“

Lauren si lokla kávy a ušklíbla se. Káva byla studená. Arthur jí chtěl objednat další, ona ho však předešla a ukázala číšníkovi na kávovou konvici, která stála na ohřívací desce na dezertním stolku.

„Bude si slečna přát jeden nebo dva šálky?“ zeptal se číšník s lehce ironickým úsměvem na rtech.

„Máte nějaký problém?“ odtušila Lauren.

„Já? Vůbec ne,“ prohlásil číšník a vzdálil se.

„Myslíte, že se naštval, když jste si nic neobjednal?“ zeptala se Arthura.

„Chutnalo vám?“ odpověděl otázkou.

„Bylo to příšerné,“ odvětila Lauren se smíchem.

„Proč jste tedy vybrala tuhletu restauraci?“ zeptal se Arthur a rovněž se rozesmál.

„Ráda cítím mořský vzduch, vnímám jeho zvláštní napětí, jeho náladu.“

Arthurův smích přešel do melancholického úsměvu a on měl v očích smutek; dvě hvězdičky žalu se slanou příchutí.

„Co je vám?“ zeptala se Lauren.

„To nic, jenom vzpomínka.“

Lauren kývla na číšníka, aby jí přinesl účet.

„Ta má ale štěstí,“ pronesla a znovu si lokla kávy.

„Kdo?“

„Ta, co na ni tak dlouho čekáte.“

„Opravdu?“ řekl Arthur.

„Ano, opravdu! Co vás rozdělilo?“

„Problém kompatibility!“

„Přestali jste si rozumět?“

„Naopak, rozuměli jsme si dobře. Sdíleli jsme stejné záchvaty smíchu i stejné touhy. Dokonce jsme si přísahali, že jednou spolu sepíšeme seznam krásných věcí, které bychom chtěli udělat, ona to nazývala seznam happy to do.“

„A co vám zabránilo ho napsat?“

„Mezitím nás čas rozdělil.“

„Potom už jste se nikdy nesetkali?“

Číšník položil na stůl účet a Arthur ho chtěl vzít, jenomže Laurenino gesto bylo rychlejší.

„Cením si vaší galantnosti,“ řekla, „ale ať vás to ani nenapadne. Jediné, co jste tu konzumoval, byly moje řeči; já sice nejsem feministka, ale přece jenom existují určité meze!“

Arthur neměl čas přijít se svými argumenty, Lauren už podala číšníkovi svou kreditní kartu.

„Měla bych se vrátit domů a pracovat,“ uvažovala Lauren nahlas, „a zároveň se mi do toho ani trochu nechce.“

„Tak se pojďme projít, je nádherný den a já nemám nejmenší chuť nechat vás odejít.“

Odsunula židli a vstala.

„Souhlasím s procházkou.“

Když odcházela z podniku, číšník pokýval hlavou.

Chtěla jít do parku na Presidiu, ráda se tam procházela velkými sekvojemi. Často došla až k výběžku pevniny, kde s vypínal jeden z pilířů Golden Gate. Arthur to místo velmi dobře znal. Zavěšený most se odtud táhl mezi zálivem a oceánem jako čára na nebi.

Lauren si musela vyzvednout svou fenku. Arthur slíbil, že tam za ní přijde. Lauren se s ním rozloučila uprostřed mola. Mlčky se díval, jak odchází. Některé okamžiky mají příchuť věčnosti.

15

Seděl na cihlové zídce u paty obřího mostu a čekal na ni. V tomto místě se vlny oceánu srážely s vlnami zálivu v souboji, jenž trval od úsvitu věků.

„Nechala jsem vás čekat dlouho?“ omlouvala se.

„Kde máte Kali?“

„Nemám nejmenší tušení, máma tam nebyla. Vy víte, jak se moje fenka jmenuje?“

„Pojďte, půjdeme se projít z druhé strany mostu, chci vidět oceán,“ odpověděl Arthur.

Vystoupali na kopec a po druhém svahu sešli dolů. Pod kopcem se na kilometry daleko táhla pláž.

Kráčeli podél vody.

„Jste jiný,“ řekla Lauren.

„Jiný než kdo?“

„Nikdo konkrétní.“

„Tak to není tak těžké.“

„Nešaškujte.“

„Něco vám na mně vadí?“

„Ne, vůbec nic mi nevadí. Vypadáte stále bezstarostný, to je všechno.“

„A to je chyba?“

„Ne, ale hrozně to mate. Jako kdyby vám nic nepůsobilo problém.“

„Rád hledám řešení. To máme v rodině, moje matka byla taky taková.“

„Schází vám rodiče?“

„Otce jsem sotva poznal. Maminka měla zvláštní životní postoj; jiný, jak vy říkáte.“

Arthur si klekl, aby si nabral hrst písku.

„Jednoho dne jsem našel na zahradě dolarovou minci a myslel jsem si, jak jsem hrozně bohatý,“ řekl. „Utíkal jsem k ní a svíral svůj poklad v dlani. Ukázal jsem jí ho a byl jsem tak hrdý na svůj nález. Nejdřív si vyslechla, jak jí diktuji seznam všeho, co si za takové bohatství koupím, potom mi zavřela minci v pěsti otočila mou ruku a přikázala mi, abych pěst otevřel.“

„A dál?“

„Dolar spadl na zem. Maminka mi řekla: Vidíš, tohle se stane, když umřeme, a dokonce i tomu nejbohatšímu člověku na světě. Peníze a moc nás nepřežijí. Člověk dosáhne nesmrtelnosti existence jenom skrze city, které s někým sdílí. Byla to pravda. Umřela, je to už hrozně dávno; tak dávno, že jsem přestal počítat měsíce a roky, aniž bych přitom ztratil jeden jediný den. Někdy se mi zjeví v záblesku pohledu, kterým mě naučila dívat se na věci, na krajinu, na starce přecházejícího ulici se svým osudem na ramenou; vynoří se ve spršce deště, v záblesku světla, ve zvuku slova uprostřed hovoru, je pro mne nesmrtelná.“

Arthur nechal písek unikat mezi prsty. Některé smutky lásky nevymaže čas nikdy a ony poznamenávají úsměv nezhojenými jizvami.

Lauren přistoupila k Arthurovi, uchopila ho za paži a pomohla mu vstát. Pokračovali v chůzi po pláži.

„Jak dokáže člověk na někoho čekat tak dlouho?“

„Proč o tom zase začínáte?“

„Protože mi to vrtá hlavou.“

„Prožili jsme spolu začátek příběhu, bylo to jako příslib, který Život nedodržel; a já své slovo vždycky dodržím.“

Lauren pustila jeho paži a Arthur se díval, jak se od něj vzdaluje po písčitém břehu. Chvilku počkal, než se vydal za ní. Bavila se tím, že prsty bosých nohou hladila vlnky.

„Řekl jsem snad něco, co jsem neměl?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Lauren, „naopak. Myslím, že je čas, abych šla domů, opravdu musím pracovat.“

„A nemůže to počkat do zítřka?“

„Dnes nebo zítra, co to změní?“

„Chtít může změnit všechno, nemyslíte?“

„A co byste chtěl vy?“

„Chtěl bych jít dál s vámi po pláži a povídat si.“

„Mohli bychom dnes večer společně povečeřet,“ navrhla Lauren.

Arthur přimhouřil oči, jako kdyby váhal. Plácla ho tedy do ramene.

„Vyberu restauraci,“ prohlásil se smíchem. „Jenom abych vám dokázal, že turistika a gastronomie nemusí být vždycky v rozporu.“

„Kam půjdeme?“

„Tamhle do Cliff House,“ ukázal prstem na útes v dálce.

„Bydlím v tomhle městě odedávna, a ještě nikdy jsem tam nevkročila!“

„Znám Pařížany, kteří nikdy nebyli na Eiffelovce.“

„Vy jste byl ve Francii?“ zeptala se s úžasem v očích.

„V Paříži, v Benátkách, vTangeru…“

A během několika kroků, než za nimi příliv na sklonku dne smazal stopy, provedl Arthur Lauren kolem celého světa.

*

Místnost s tmavým dřevěným obložením byla skoro prázdná. Lauren vstoupila první. Přivítal je vrchní v livreji. Požádala o stůl pro dva. Vrchní jí navrhl, aby na svého společníka počkala u baru. Lauren se překvapeně otočila – Arthur zmizel. Vrátila se ven a hledala ho na schodech. Našla ho na nejvyšším schodu, čekal tu na ni s úsměvem na rtech.

„Co tady děláte?“

„Ta dolní místnost je ponurá, tahle je mnohem veselejší.“

„Myslíte?“

„Celý tenhle podnik je ponurý, nemám pravdu?“

Lauren souhlasně přikývla.

„Totéž napadlo i mne. Pojďme jinam.“

„Ale já už jsem u vrchního objednala stůl!“ namítla Lauren rozpačitě.

„Tak mu hlavně nic neříkejte. Ten stůl bude náš, zkusíme si na něj vždycky vzpomenout, tohle bude zkrátka místo, kde jsme spolu napoprvé nepovečeřeli!“

Arthur vedl Lauren na parkoviště u podniku. Poprosil ji, zda by byla tak laskavá a zavolala taxi. Nemá u sebe telefon. Lauren vytáhla svůj a zavolala na dispečink taxislužby.

O čtvrt hodiny později se nechali vyložit na molu číslo 39, rozhodnuti vyzkoušet všechna turisty oblíbená místa ve městě. Když nebudou příliš unaveni, zajdou dokonce na skleničku do Čínské čtvrti – Arthur tam znal velký bar, kde se celý večer střídají autokary plné turistů.

Kráčeli po dřevěném molu, když tu měla Lauren dojem, že v dálce poznává Paula. Opíral se o zábradlí a byl zaujatý hovorem s okouzlující dívkou s nekonečně dlouhýma nohama.

„Není tamhle váš přítel?“ zeptala se.

„Ano, vážně je to on,“ odpověděl Arthur a udělal čelem vzad.

Lauren ho dohnala.

„Nechcete ho jít pozdravit?“

„Ne, nechci rušit jejich důvěrný rozhovor. Pojďte, půjdeme radši tamhle.“

„Nebojíte se náhodou, že nás spolu uvidí?“

„Jak vás mohlo něco takového napadnout?“

„Protože to vypadalo, že jste dostal strach.“

„Ujišťuji vás, že ne. Hrozně by žárlil na to, že mé první kroky vedly za vámi; pojďte, vezmu vás na Ghirardelli Square, touhle dobou je bývalá čokoládovna přeplněná Japonci.“

Po celé promenádě byly oslavy v plném proudu. Každoročně tu rybáři z města slaví zahájení sezony lovu krabů.

Poslední ohnivé odlesky dne pohasly a na hvězdnatou oblohu nad zálivem už stoupal měsíc. Velké kotle nad otevřenými ohništi přetékaly korýši a ty podávali kolemjdoucím. Lauren s chutí snědla šest obrovských klepet, které jeden laskavý námořník zbavil krunýře. Arthur okouzleně sledoval, jak si pochutnává. Improvizované jídlo zapila třemi plnými kalíšky cabernetu sauvignon z Nappa Valley. Když si olízala prsty, zavěsila se s provinilým výrazem Arthurovi za paži.

„Tak se mi zdá, že jsem překazila naši večeři,“ prohlásila. „Ještě kousek čokolády jako dezert a prasknu!“

„Já si spíš myslím, že jste malinko společensky unavená!“

„To je docela dobře možné. Moře se rozbouřilo nebo se potácím já?“

„Oboje! Pojďte, půjdeme kousek stranou.“

Odváděl ji od hlučícího davu a přinutil ji, aby se posadila na lavičku, osvětlenou starou osamělou lucernou.

Lauren položila Arthurovi ruku na koleno a zhluboka nabrala do plic čerstvý večerní vzduch.

„Vy jste za mnou dnes ráno nepřišel jen kvůli tomu, abyste m poděkoval, že ne?“

„Přišel jsem za vámi, protože aniž bych vám dokázal vysvětlit proč, chyběla jste mi.“

„Takové věci byste neměl říkat.“

„Proč? Polekalo vás to?“

„Můj otec taky říkal matce milé věci, když ji chtěl okouzlit.“

„Jenomže vy nejste ona.“

„Ne. Mám práci, kariéru, před sebou cíl, a od toho mě nic neodradí, to je moje svobodná vůle.“

„Já vím, a právě proto –“

„Proto co?“ přerušila ho.

„Nic, ale myslím, že našemu životu nedává smysl jen místo, k němuž směřujeme, ale i způsob, jakým k němu směřujeme.“

„To vám řekla moje matka?“

„Ne, to si myslím já.“

„Tak proč jste se rozešel s tou ženou, která vám teď tak chybí? Pro nějakou drobnou neshodu?“

„Řekněme, že jsme prošli velmi těsně jeden vedle druhého. Já jsem byl jen nájemníkem toho štěstí a ona nemohla dále prodloužit pronájem.“

„Kdo z vás dvou přišel s tím, že se rozcházíte?“

„Opustila mě a já jsem ji nechal jít.“

„Proč jste nebojoval?“

„Protože by to byl boj, který by jí ublížil. Byla to otázka moudrosti srdce. Dát přednost štěstí druhého na vlastní úkor, to je přece šlechetný důvod, ne?“

„Vy ale ještě stále nejste vyléčen.“

„Já jsem nebyl nemocný!“

„Podobám se jí?“

„Jste o pár měsíců starší.“

Na druhé straně ulice zavíral obchodník svůj stánek pro turisty. Uklízel stojany na pohlednice.

„Měli jsme si jednu koupit,“ řekl Arthur. „Napsal bych vám pár slov a vy byste ji poslala.“

„Opravdu věříte, že lze celý život milovat jednu jedinou osobu?“ zeptala se Lauren.

„Nikdy jsem se nebál každodennosti, návyk není nic osudového. Každý den si můžeme znovu vymýšlet přepych i všednost, přehánění i něco běžného. Věřím na vášeň, která se rozvíjí, na paměť citu. Je mi líto, to všechno je vina mojí matky, to ona mně naočkovala ideály v otázce lásky. To nastavuje laťku hodně vysoko.“

„Těm druhým?“

„Ne, mně samotnému. Působím staromódně, že?“

„Stáří má své půvaby.“

„Dal jsem si záležet a zachoval si kousek dětství.“

Lauren zvedla hlavu a podívala se Arthurovi do očí. Jejich tváře se k sobě nepatrně přiblížily.

„Chtěl bych tě políbit,“ řekl Arthur.

„Proč o tom mluvíš, místo abys to udělal?“ odpověděla mu Lauren.

„Už jsem ti říkal, že jsem hrozně staromódní.“

Roleta obchodu zaskřípala v železných kolejničkách. Ozval se alarm. Arthur se zmateně narovnal a s Laureninou rukou ve své dlani prudce vstal.

„Musím jít!“

Arthurovy rysy se změnily a Lauren postřehla v jeho tváři známky náhlé bolesti.

„Co se děje?“

Alarm na obchodě zněl čím dál silněji a hučel jim v uších. „Nemůžu ti to vysvětlovat, ale musím jít.“

„Nevím, kam jdeš, ale půjdu s tebou!“ prohlásila a zvedla se.

Arthur ji uchopil do náruče a nespouštěl z ní oči, jenže nebyl schopen udržet ji v objetí.

„Poslouchej mě, jde o vteřiny. Všechno, co jsem ti řekl, je pravda. jestli můžeš, byl bych rád, kdyby sis na mne vzpomněla, já na tebe nikdy nezapomenu. Opravdu stálo za to být na další okamžik s tebou, i když jen krátký.“

Arthur pozpátku odcházel.

„Co má znamenat ten další okamžik?“ zeptala se Lauren vyděšeně.

„Moře je teď plné fantastických krabů.“

„Proč říkáš další okamžik, Arthure?“ křičela Lauren.

„Každičká minuta s tebou byla jako ukradený okamžik. Nic mi ho nedokáže vzít. Pohni světem, Lauren. Svým světem.“

Popošel ještě několik kroků a dal se do rychlého běhu. Lauren zakřičela jeho jméno. Arthur se otočil.

„Proč jsi řekl další okamžik s tebou?“

„Já věděl, že existuješ! Miluji tě, a tebe se to přitom netýká.“

A Arthur zmizel v šeru na rohu uličky.

Železná roleta pomalu dojela na konec své dráhy k zarážce na chodníku. Obchodník otočil klíčem v malé skříňce na zdi a pekelná siréna ztichla. Centrála poplašného zařízení uvnitř obchodu dál pravidelně pípala.

*

Monitor zářil do přítmí pokoje svým nazelenalým světlem. Elektroencefalograf vydával v pravidelných intervalech sérii ostrých pípnutí. Betty vešla do pokoje, rozsvítila světlo a pospíchala k lůžku. Zkontrolovala pruh papíru, vycházející z malé tiskárny, a okamžitě zvedla telefon.

„Potřebuji oživovací soupravu na třistasedmičku. Brnkněte Fernsteinovi, sežeňte ho, kde chcete, a řekněte mu, aby sem co nejdřív přišel. Zburcujte neurologii a pošlete nahoru anesteziologa.“

*

Na dolní čtvrti města se snášelo mrholení. Lauren vstala z lavičky a přešla ulici, kde jí všechno připadalo černobílé. Ve chvíli, kdy vcházela na Green Street, se noční obloha pokryla mraky. Jemný déšť vystřídala letní bouřka. Lauren zvedla hlavu a dívala se na nebe. Posadila se na nízkou zídku a zůstala tam dlouhou dobu sedět v přívalu deště, pozorujíc viktoriánský dům na Pacific Heights.

Když prudká přeháňka ustala, vstoupila do haly, vystoupala po schodišti a vešla do svého bytu.

Vlasy měla zmáčené. Šaty shodila v obývacím pokoji, vlasy si vysušila utěrkou z háčku v kuchyni a zabalila se do plédu, který stáhla z opěradla jednoho z křesel.

V kuchyni sáhla do skříňky a otevřela láhev bordeaux. Nalila si velkou sklenici, došla k výklenku a pozorovala věžičky na Ghirardelli Square pod sebou. V dálce se nad zálivem rozezněla mlhová siréna velké nákladní lodě, která mířila do Číny. Lauren mrkla koutkem oka na pohovku, zvoucí ji do své náruče. Ignorovala ji a rázným krokem došla k malé knihovně. Popadla knížku a nechala ji spadnout k nohám, zkusila to s další a zachvátila ji zlost, takže nakonec shodila na zem všechny svazky.

Když byly poličky zbaveny svého obsahu, odstrčila knihovnu a odhalila za ní malé okno. Vrhla se na pohovku a s vynaložením všech sil ji otočila o devadesát stupňů. Potácejíc se popadla skleničku, kterou předtím nechala na parapetu okna, a sesula se do polštářů. Arthur měl pravdu: odtud byl skutečně úžasný výhled na střechy domů. Sklenici vína vypila téměř jedním douškem.

Na dosud mokré ulici věnčila stará dáma svého psíka; zvedla hlavu k domu, v němž jedno jediné okno ještě vysílalo do šedé noci pruh světla. Lauren přemohl spánek; její ruka se pomalu otevřela a prázdná sklenice se skutálela k noze pohovky.

*

„Vezu ho na operační,“ křikla Betty na lékaře z resuscitačního oddělení.

„Nejdřív mě nech, abych mu zvedl saturaci.“

„Na to nemáme čas.“

„Sakra, Betty, já jsem tady doktor.“

„Doktore Sterne, já už jsem byla sestra v době, kdy vy jste ještě nosil plínky. A co kdybychom tu saturaci zvedli cestou výtahem?“

Betty tlačila postel chodbou a doktor Philipp Stern ji následoval s vozíkem s oživovací soupravou.

„Co se stalo?“ ptal se. „Všechno přece bylo v nejlepším pořádku.“

„Kdyby bylo všechno v nejlepším pořádku, byl by doma a při vědomí! Ráno byl utlumený a já jsem ho raději nechala připojit na encefalograf. To je moje práce sestry, zatímco zjistit, co mu je, to je zase vaše parketa jakožto doktora!“

Kolečka postele se zuřivě otáčela, dveře výtahu už se zavíraly. Betty zakřičela.

„Počkejte na nás, tohle je naléhavé!“

Jakýsi lékař podržel kovová křídla dveří, Betty se vřítila do kabiny a doktor Stern zarejdoval se svým vozíkem za ní, hledaje kousíček volného místa.

„Co je to za naléhavý případ?“ zeptal se doktor zvědavě.

Betty se na něj podívala spatra a odpověděla, že „tenhle chlap, co tu leží na posteli“. Pak stiskla knoflík do pátého patra.

Zatímco kabina výtahu stoupala vzhůru, snažila se vydolovat z hlubin kapsy svého pláště mobil, jenomže dveře výtahu už se otevíraly v patře neurologického oddělení. Ze všech sil tlačila postel směrem k operačním sálům na druhém konci chodby. Ve vchodu na operační blok na ni čekal Granelli. Sklonil se k pacientovi.

„My už se známe, ne?“

Jelikož Arthur neodpovídal, obrátil se Granelli na Betty.

„Toho už známe, ne?“

„Minulé pondělí jsme mu operovali progresivní subdurální hematom.“

„Aha, takže tady máme malý problém. Volal už někdo Fernsteinovi?“

„Ten chlap už je tady zase!“ řekl chirurg, který právě vstupoval do dveří. „Přece ho nebudeme operovat každý týden.“

„Tak už ho odoperujte jednou provždy pořádně!“ odsekla Betty a zmizela.

Běžela chodbou a co nejrychleji mířila dolů na pohotovost k telefonu.

*

Zvonění telefonu vytrhlo Lauren ze spánku. Po hmatu hledala sluchátko.

„No konečně!“ uslyšela Bettyin hlas. „Už ti volám potřetí! Prosím tě, kde jsi?“

„Kolik je hodin?“

„Jestli se Fernstein dozví, že jsem ti volala, tak mě zabije.“

Lauren se prudce posadila na pohovce. Betty jí vysvětlila, že musela odvézt na operační sál toho pacienta z třistasedmičky, právě toho, kterého přednedávnem operovali. Laurenino srdce začalo bít o překot.

„Proč jste ho nechali odejít ze špitálu tak brzo?“ zeptala se naštvaně.

„O čem to mluvíš?“ nechápala Betty.

„Dneska ráno jste mu vůbec neměli dovolit, aby opustil nemocnici, a ty víš velmi dobře, o čem mluvím, protože jsi to byla ty, kdo mu prozradil, kde bydlím!“

„Ty jsi něco pila?“

„Jenom kapku. Proč?“

„Co mi to tu vykládáš? já jsem se o toho tvého pacienta nepřestala starat, a dneska dokonce ani nevylezl z postele! A navíc jsem mu vůbec nic neříkala.“

„Jenomže já jsem s ním byla na obědě!“

Na chviličku bylo ticho, pak si Betty odkašlala.

„Já to věděla, neměla jsem se ti o tom vůbec zmiňovat!“

„Samozřejmě že měla, proč to říkáš?“

„Protože jak tě znám, během půlhodiny se tu objevíš a úplně namol, což celé věci vůbec nepomůže.“

Lauren se podívala na láhev stojící na kuchyňské lince. Z jejího obsahu chyběla jedna sklenice, nic víc.

„Betty, pacient, o kterém mluvíš, je to opravdu ten…?“

„Jistě! A jestli mi chceš tvrdit, že jsi s ním obědvala, zatímco on je od rána na encefalografu, tak tě nechám hospitalizovat, jen co sem vkročíš, a rozhodně tě neuložíme do jeho pokoje to si piš!“

Betty zavěsila. Lauren se rozhlédla kolem sebe. Pohovka nebyla na svém místě a podle hromady knih před knihovnou to vypadalo, jako by její byt někdo vykradl. Rozhodla se nepodlehnout absurdnímu pocitu, který se jí začal zmocňovat. Pro to, co právě prožívá, existuje rozumné vysvětlení, vždycky se nějaké najde, stačí na něj přijít! Jak vstávala, rozšlápla prázdnou skleničku a udělala si hlubokou řeznou ránu na patě. Rudá krev vytryskla na kokosový koberec.

„To mi ještě scházelo.“

Po jedné noze doskákala do koupelny, jenomže z kohoutku netekla voda. Strčila nohu do vany, natáhla ruku k lékárničce a popadla lahvičku s devadesátiprocentním lihem; celou si ji nalila na ránu. Pekelně to bolelo. Zhluboka se nadechla, aby zahnala pocit závrati, a z rány vyndala jeden po druhém kousky skla. Ošetřovat jiné lidi je jedna věc a rýpat se ve vlastním těle druhá. Deset minut uteklo, aniž by se jí podařilo krvácení zastavit. Znovu si prohlédla ránu. Obyčejný obvaz nebude stačit na to, aby se rána zatáhla, bude potřeba ji sešít. Zvedla se, a jak marně hledala na poličce krabici se sterilní gázou, srazila z ní všechny lahvičky. Omotala si kotník ručníkem, udělala na něm uzel, ten zatáhla, jak nejvíc mohla, a po jedné noze se vydala k šatníku.

*

„Spí jako andělíček!“ oznámil Granelli.

Fernstein si prohlédl snímky z magnetické rezonance.

„Bál jsem se, že to bude ta drobná anomálie, kterou jsem nakonec neoperoval, jenomže tím to není; v mozku se udělal výpotek, odstranili jsme drény příliš brzy. Je tu nepatrný nitrolebeční přetlak, vytvořím odtokovou cestu a mělo by to být v pořádku. Potřebuji anestézii tak na hodinu.“

„S radostí, drahý kolego,“ odvětil skvěle naladěný Granelli.

„Myslel jsem, že bychom ho v pondělí propustili, ale prodloužíme jeho hospitalizaci minimálně o týden, a to se mi vůbec nehodí,“ hudroval Fernstein a prováděl při tom zákrok.

„A proč?“ zeptal se Granelli a zároveň kontroloval na svých monitorech životní funkce.

„Mám své důvody,“ odsekl starý profesor.

*

Navléknout na sebe džíny nebyl právě jednoduchý úkol. Svetřík na holém těle, jednu nohu obutou, druhou bosou, zavřela Lauren dveře bytu. Schodiště jí najednou připadlo jako nepřekonatelná překážka. Ve druhém patře se bolest stala tak prudkou, že už nemohla pokračovat vestoje. Sedla si na schody a klouzala dolů jako při nějaké bláznivé hře. Dokulhala až ke svému vozu a stiskla tlačítko na dálkovém ovládači vrat garáže. Pod bouřkovým nebem uháněl stařičký triumph k San Francisco Memorial Hospital. Pokaždé, když musela přeřadit rychlost, projela jí nohou taková bolest, že málem ztratila vědomí. Otevřela si okénko, aby nabrala do plic čerstvý vzduch.

*

Paulův saab ujížděl po California Street. Od okamžiku, kdy odešli z restaurace, neřekl ani slovo. Olga mu položila ruku na stehno a zlehka ho hladila.

„Nedělej si starosti, možná to není tak vážné.“

Paul neodpověděl. Zahnul na Market Street a rozjel se po Dvacáté ulici. Právě spolu večeřeli na vrcholku mrakodrapu Bank of America, když Paulovi zazvonil mobil. Sestra ho informovala, že zdravotní stav Arthura Ashbyho se zhoršil a pacient není ve stavu vyslovit souhlas s operací, kterou musí podstoupit. Jelikož Paulovo jméno je uvedeno v pacientově kartě, je potřeba, aby se co nejrychleji dostavil a podepsal svolení s chirurgickým zákrokem. Dal jí svůj souhlas telefonicky a poté, co spěšně opustil restauraci, uháněl s Olgou po boku nocí.

*

Triumph zastavil před zastřešeným vchodem na pohotovost. Pracovník bezpečnostní agentury došel ke dveřím vozu, aby upozornil řidičku na to, že tam nemůže parkovat. Lauren mu taktak stačila říct, že je lékařka této nemocnice a navíc zraněná. Muž si vysílačkou vyžádal pomoc, protože v té chvíli Lauren omdlela.

*

Granelli se naklonil nad monitor. Fernstein si okamžitě všiml znepokojení, které napjalo anesteziologovy rysy.

„Máte tam nějaký problém?“ zeptal se chirurg.

„Lehkou ventrikulární arytmii. Čím dřív skončíte, tím líp, rád bych ho probudil, jak jen to bude možné.“

„Dělám, co můžu, drahý kolego.“

Betty, které se podařilo nechat se na pár minut vystřídat, pozorně sledovala za sklem vše, co se na operačním sále odehrávalo. Podívala se na hodinky. Lauren by měla dorazit každou chvíli.

*

Paul vešel do haly pohotovosti a ohlásil se na příjmu. Hosteska ho požádala, aby se laskavě posadil v čekárně. Vrchní sestra šla nahoru na oddělení, přijde zanedlouho. Olga ho objala v pase a zamířila s ním k nejbližší židli. Na chvilku ho opustila a vhodila minci do otvoru v nápojovém automatu. Vybrala si kávu bez cukru a s kelímkem v ruce se vrátila k Paulovi.

„Tumáš,“ řekla svým hezkým chraplavým hlasem, „v restauraci jsi neměl na kávu čas.“

Paul smutně zvedl hlavu: „Omlouvám se za tenhle večer.“

„Nemusíš se omlouvat, navíc ta ryba nebyla moc dobrá.“

„Vážně?“ zeptal se Paul znepokojeně.

„Kdepak. Tady nebo jinde, přece jen trávíme večer společně. Pij, než to vystydne.“

„Tohle se muselo stát zrovna v den, kdy jsem se za ním nemohl přijít podívat!“

Olga mu zajela rukou do rozcuchaných vlasů a velmi něžně ho pohladila. Podíval se na ni s výrazem dítěte, opuštěného uprostřed světa dospělých.

„Nemůžu ho ztratit, mám na světě jenom jeho.“

Olga přešla jeho slova mlčky. Posadila se vedle Paula a vzala ho do náruče.

„U nás máme jednu píseň, kde se zpívá o tom, že když na někoho myslíme, tak ten dotyčný nikdy nezemře, takže mysli na něj a ne na svůj smutek.“

*

Doktor Stern vstoupil do boxu číslo dva, došel až k lůžku a vzal do ruky přijímací list pacientky.

„Vaše tvář je mi povědomá,“ řekl.

„Pracuji tady,“ odpověděla Lauren.

„Jistě, jenže já jsem právě přijel, ještě minulý pátek jsem by v Bostonu.“

„Takže to jsme se nikdy neviděli. Já už jsem více než týden postavena mimo službu a do Bostonu jsem v životě nevkročila.“

„Zato tady jste vkročila, kam jste neměla, vaše noha vypadá hrozně. Jak jste si to zranění přivodila?“

„Špatně jsem šlápla!“

„Trochu přesněji, prosím.“

„Šlápla jsem bosou nohou na skleničku…!“

„A obsah té skleničky máte v žaludku?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Vaše laboratorní výsledky tomu nasvědčují, přesto se mi podařilo najít ve vašem alkoholu trochu krve.“

„Nic se nemá přehánět,“ prohodila Lauren a pokusila se posadit na posteli. „Vypila jsem jen pár doušků bordeaux.“

Hlava se jí zatočila. Cítila, že se jí zvedá žaludek, a doktor měl tak tak čas podat jí mísu. Podal Lauren papírový kapesník a usmál se.

„Drahá kolegyně, o tom bych právě pochyboval. Podle výsledků z laboratoře, které mám před sebou, bych řekl, že jste sama spořádala i polovinu všech krabů žijících v zálivu a vypila celou láhev kabernetu sauvignon. Míchat tyhle dvě barvy během jediného večera není vůbec dobrý nápad. Červená a bílá, a panenka nám blila!“

„Co jste mi to právě chtěl naznačit?“ zeptala se Lauren.

„Já nic, ovšem váš žaludek…“

Lauren se natáhla na lehátko a uchopila svou hlavu do dlaní, nechápajíc nic z toho, co se s ní stalo.

„Musím se odtud co nejrychleji dostat.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ prohlásil Stern, „ovšem nejdřív vám zašiju ránu a taky vám dám protitetanovou injekci. Chcete raději lokální anestezi nebo –“

Lauren doktora přerušila a požádala ho, aby ránu co možná nejrychleji zašil. Mladý lékař popadl šití a posadil se vedle ní na nízkou stoličku. Právě utahoval třetí steh, když dovnitř vstoupila Betty.

„Co sis to, prosím tě, zase pořídila?“ zeptala se Lauren vrchní sestra.

„Já bych to nazval opicí,“ odpověděl místo ní doktor Stern

„Ošklivé zranění,“ usoudila Betty při pohledu na nohu, kterou Stern ošetřoval.

Lauren doktora ignorovala. „Jak to s ním vypadá?“

„Zrovna jdu ze sálu. Ještě nemá vyhráno, ale myslím, že se z toho dostane.“

„Co se vlastně stalo?“

„Pooperační výpotek, vyndali jsme drény moc brzy.“

„Betty, můžu se tě na něco zeptat?“

„Mám snad na vybranou?“

Lauren popadla doktora Sterna za zápěstí a požádala ho, aby je nechal chvíli o samotě. Doktor chtěl nejdříve dokončit svou práci. Betty mu sebrala jehlu z prstů, dokončí šití sama. V čekárně pohotovosti je nával pacientů, kteří potřebují jeho služby mnohem víc než Lauren.

Stern pohlédl na Betty a pak opustil svou stoličku. Koneckonců zbývá už jen obvaz a protitetanová injekce. Vrchní sestry v nemocnicích představují u mladých lékařů jistou autoritu.

Betty se posadila vedle Lauren.

„Poslouchám tě,“ řekla.

„Vím, že to, na co se tě zeptám, ti bude připadat divné, ale bylo by možné, že by ten pacient z třistasedmičky unikl během dne tvé pozornosti? Přísahám, že to zůstane mezi námi.“

„Upřesni svůj dotaz!“ pronesla Betty téměř pobouřeně.

„Já nevím, třeba jestli mohl naaranžovat ve své posteli polštář, aby to vypadalo, jako když v té posteli leží, a zmizet na pár hodin, aniž by sis toho všimla? Zřejmě má na takové věci talent.“

Betty střelila pohledem po míse, položené vedle umyvadla, a obrátila pohled k nebi.

„Stydím se za tebe, má milá!“

V boxu se opět objevil Stern.

„Jste si naprosto jistá, že jsme se už někde nepotkali? Byl jsem tu před pěti lety na stáži –“

„Ven!“ přikázala mu Betty.

*

Profesor Fernstein pohlédl na hodinky.

„Padesát čtyři minut! Můžete ho probudit,“ oznámil Fernstein, když odcházel od operačního stolu.

Profesor pokynul anesteziologovi a ve špatné náladě opustil operační sál.

„Co je mu?“ zeptal se Granelli.

„Momentálně je unavený,“ odpověděla mu Norma smutným hlasem.

Sestra se věnovala obvazu, zatímco Granelli probouzel Arthura.

Dveře výtahu se otevřely v patře pohotovosti. Fernstein rychle kráčel chodbou. Jeho pozornost upoutal hlas vycházející z jednoho vyšetřovacího boxu. Zmocnilo se ho podezření, prostrčil hlavu závěsem a spatřil Lauren, jak sedí na lehátku a hovoří s Betty.

„Něco jste nepochopila? Zatraceně, vstup do této nemocnice je vám zapovězen! Ještě jste nebyla znovu uvedena do funkce!“

„Uvedla jsem se sama, a to do role pacientky.“

Fernstein se na ni pochybovačně zadíval. Lauren pyšně zvedla nohu do vzduchu a Betty profesorovi potvrdila, že jí právě udělali sedm stehů na patě. Fernstein zamručel.

„Vy jste opravdu schopná udělat nemožné, jen abyste mi odporovala.“

Lauren měla chuť mu odseknout, jenomže Betty, stojící zády k profesorovi, jí očima naznačovala, aby byla zticha. Fernstein už byl ale pryč; jeho kroky zněly ozvěnou z chodby. Prošel halou a důrazným tónem oznámil sestře na příjmu, že odchází domů – nemají ho už vyrušovat, ani kdyby si sám guvernér státu Kalifornie natloukl při joggingu.

„Co jsem mu udělala?“ zeptala se Lauren zaraženě.

„Chybíš mu! Od té chvíle, kdy tě uvolnil ze služby, se mračí na celý svět. Všichni kromě tebe mu tady jdou na nervy.“

„To bych mu tedy radši chyběla o něco míň. Slyšela jsi ho, jak se mnou mluvil?“

Betty posbírala nepoužité obvazy a začala je sklízet do zásuvky stolku.

„Tak v tom případě musím říct, má drahá, že ty taky nejdeš pro slovo daleko! Obvaz máš hotový, můžeš se jít potulovat, kam chceš, kromě prostor téhle nemocnice.“

„Myslíš, že už ho odvezli zpátky na pokoj?“

„Koho?“ zeptala se pokrytecky Betty, zavírajíc dveře skříně s obvazovým materiálem.

„No tak, Betty!“

„Dojdu se podívat, musíš mi ale slíbit, že odtud zmizíš hned, jak ti o něm něco zjistím.“

Lauren kývnutím hlavy souhlasila a Betty opustila vyšetřovací box.

*

Fernstein kráčel po parkovišti. Pár metrů od jeho vozu se opět ozvala silná bolest. Bylo to poprvé, kdy se objevila v průběhu operace. Uvědomoval si, že Norma poznala v jeho tváři bodání, které on cítil v břiše. Šest minut, o něž se mu podařilo urychlit operaci, nebylo spásných jen pro pacienta. Na čele se mu perlily velké kapky potu a zrak se mu s každým dalším krokem víc a víc kalil. Na patře pocítil kovovou pachuť. Zkroucený bolestí zvedl ruku k ústům: přepadl ho záchvat kašle a mezi prsty mu protekla krev. Zbývalo mu ještě několik metrů a Fernstein se modlil, aby ho neviděl vrátný. Opřel se zády o dveře auta a hledal v kapse krabičku dálkového ovládání. Sebral poslední zbytek sil, posadil se za volant a čekal, až záchvat přejde. Svět kolem mu zmizel za temným závěsem.

*

Betty byla pryč. Lauren se vyplížila na chodbu a kulhala k šatně. Otevřela skříňku a vypůjčila si první plášť, který uvnitř našla. Pak se vykradla ven stejně nenápadně, jako se dostala dovnitř. Otevřela služební vchod, prošla dlouhou chodbou, kde jí nad hlavou vedlo velké množství potrubí, a ocitla se na pediatrickém oddělení v úplně jiném křídle budovy. Výtahem v západní části nemocnice vyjela do třetího patra, znovu prošla služební chodbou, tentokrát opačným směrem, a konečně se ocitla na neurologickém oddělení. Zastavila se přede dveřmi pokoje tři sta sedm.

*

Paul prudce vyskočil na nohy, tvář poznamenanou obavou. Úsměv na tváři vrchní sestry ho však uklidnil.

„To nejhorší máme za sebou,“ řekla Betty.

Operace proběhla dobře, Arthur teď odpočívá ve svém pokoji, dokonce ani neleží na pooperačním pokoji. Nemilá příhoda dnešního večera byla jen drobnou pooperační komplikací bez následků. Už zítra ho může navštívit. Paul by u něj nejraději zůstal celou noc, jenže Betty ho ještě jednou ujistila, že není nejmenší důvod se dál znepokojovat. Má Paulovo telefonní číslo a zavolá mu, kdyby se cokoli dělo.

„Slibujete mi ale, že už se nic vážného nemůže stát?“ ujišťoval se Paul a hlas se mu třásl.

„Pojď, půjdeme domů,“ navrhla Olga a vzala ho za paži.

„Všechno je pod kontrolou,“ prohlásila Betty. „Běžte si odpočinout, vypadáte, jako by vás přejel parní válec. Udělá vám jenom dobře, když se pořádně vyspíte. Já na něj dám pozor.“

Paul uchopil sestru za ruku a energicky jí s ní třásl, rozplývaje se přitom v dících a omluvách.

Olga ho musela takřka násilím odtáhnout k východu.

„Kdybych to bývala věděla, chtěla bych být v kůži tvého nejlepšího přítele! Vůči němu projevuješ mnohem více citu!“ řekla, když kráčeli přes parkoviště.

„Já jsem ale ještě neměl příležitost pečovat o tebe jako o nemocnou,“ odsekl škádlivě a podržel jí otevřené dveře auta.

Paul se usadil za volantem a zaraženě se díval na auto zaparkované vedle jeho vozu.

„Ty nepojedeš?“ zeptala se Olga.

„Koukni se na toho chlapa napravo. Vypadá, že mu není dvakrát dobře.“

„Jsme na nemocničním parkovišti a ty nejsi žádný doktor! Svůj soudek s rumem už jsi dneska vyprázdnil, ty jeden samaritánský bernardýne. Jedeme domů.“

Saab opustil místo, kde stál, a zmizel za rohem ulice.

*

Lauren strčila rukou do dveří a vstoupila dovnitř. Tichý pokoj tonul v pološeru. Arthur pootevřel oči. Zdálo se, že se na ni usmál, a hned zase usnul. Došla až k nohám postele a pozorně s na něj dívala. Na mysli jí vytanulo pár Santiagových slov; když opouštěl pokoj své dcerušky, otočil se bělovlasý muž naposledy, aby jí španělsky řekl: „Kdyby byl život jako dlouhý spánek, cit by lemoval jeho břehy.“ Lauren postupovala dál v pološeru, naklonila se k Arthurovu uchu a zašeptala:

„Dneska se mi zdál podivný sen. A od chvíle, kdy jsem se probudila, sním o tom, že se do něj zase vrátím, aniž bych věděla proč a jak to mám udělat. Chtěla bych tě zase potkat tam, kde spíš.“

Políbila Arthura na čelo a dveře pokoje se za ní tiše zavřely.

16

Nad sanfranciskou zátokou začínal den. Fernstein přišel za Normou do kuchyně, posadil se k pultu, vzal do ruky konvici a nalil dva šálky.

„Včera ses vrátil pozdě,“ řekla Norma.

„Měl jsem nějakou práci.“

„Ale z nemocnice jsi odešel dřív než já?“

„Musel jsem si ještě něco zařídit ve městě.“

Norma se k němu otočila a oči měla zarudlé.

„Já mám taky hrozný strach, jenže ty ten můj strach nikdy nevidíš, myslíš stále jen na ten svůj. Já se snad nehroutím děsem při představě, že tě přežiju?“

Starý profesor vstal ze židle a vzal Normu do náruče.

„Omlouvám se, netušil jsem, že umírat bude tak těžké.“

„Se smrtí ses potkával celý život.“

„Se smrtí druhých, ne s vlastní.“

Norma sevřela hlavu svého milého v dlaních a pak mu přitiskla rty na tvář.

„Prosím tě jen, abys bojoval, prosím tě o prodloužení času o rok a půl, o rok… Nejsem ještě připravená.“

„Abych pravdu řekl, já také ne.“

„Tak přistup na léčbu.“

Starý profesor došel k oknu. Nad kopci Tiburonu vycházelo slunce. Zhluboka se nadechl.

„Jakmile Lauren udělá atestaci, odejdu. Pojedeme do New Yorku, mám tam jednoho starého dobrého přítele, a ten moc stojí o to, abych byl na jeho oddělení. Zkusíme to.“

„Opravdu?“ zeptala se Norma a oči měla uplakané.

„Hodně jsem tě v životě štval, ale nikdy jsem ti nelhal!“

„A proč ne hned? Odjeďme už zítra.“

„Už jsem řekl, až bude Lauren jmenována. Klidně se vzdám všech svých funkcí, jenže nenechám přece všechno ležet ladem! A teď už mi namažeš ten chleba?“

*

Paul vyložil Olgu před domem. Zastavil ve druhé řadě, vystoupil a spěšně oběhl vůz. Přitiskl se na dveře, a nenechal tak svou spolujezdkyni vystoupit. Olga se na něj dívala a nechápala, na co si to Paul hraje. Zaklepal na sklo a gestem jí naznačil, aby stáhla okénko.

„Půjčím ti auto, vezmu si taxík a pojedu do nemocnice. Mezi klíči na svazku je klíč od domu. Nech si ho, je tvůj, já mám v kapse ještě jeden.“

Olga na něj zaraženě hleděla.

„Dobrá, uznávám, že je to pitomý způsob jak ti říct, jak rád bych byl častěji s tebou,“ dodal Paul. „Prostě co se mne týká, klidně každý večer. Dokonce by se mi to moc líbilo, ale teď, když máš vlastní klíč, rozhoduješ ty; dělej, jak myslíš.“

„Tak to máš naprostou pravdu, je to pitomý způsob,“ odpověděla mu mile.

„Já vím. Tenhle týden jsem přišel o pěknou řádku neuronů.“

„Nicméně i takhle připitomělý se mi moc líbíš.“

„To je dobrá zpráva.“

„Utíkej, nebo zmeškáš jeho probuzení.“

Paul se naklonil do vozu.

„Dávej na něj velký pozor, je hrozně křehký, zvlášť řazení.“

Bujaře Olgu políbil a běžel směrem ke křižovatce. Vzápětí ho taxík vezl k San Francisco Memorial Hospital; až Arthurovi řekne, co právě udělal, ten mu určitě půjčí svého stařičkého forda.

*

Lauren se probrala s pravidelným rytmem sbíječek bušících v její hlavě. V noze jí bodalo; nedokázala si pomoct, musela sundat obvaz, aby zkontrolovala ránu.

„A sakra!“ prohlásila, když zjistila, že rána mokvá. „To mi ještě scházelo!“

Postavila se na zdravou nohu a doskákala do koupelny; z lékárničky vzala lahvičku s dezinfekcí a polila si patu. Bolest byla tak ostrá, že lahvičku upustila, a ta se skutálela do vany. Lauren dobře věděla, že takhle se z toho nevykřeše. Ránu je třeba znovu do hloubky vyčistit a nasadit léčbu antibiotiky. Infekce takovéhoto rozsahu by mohla mít velmi nepříjemné následky. Oblékla se a zavolala dispečink taxislužby. V tomhle stavu nepřipadalo v úvahu, že by řídila.

O deset minut později dorazila do nemocnice a klopýtala středem haly. Pacient čekající už dvě hodiny, než přijde na řadu, ji rázně vyzval, aby se zařadila do fronty jako ostatní. Ukázala mu svou jmenovku a prošla skleněnými dveřmi, které vedly k vyšetřovacím boxům.

„Co tady děláš?“ zeptala se jí Betty. „Jestli tě zmerčí Fernstein…“

„Pomoz mi, prosím, šíleně to bolí.“

„To už musí být opravdu vážné, když si stěžuješ. Posaď se tamhle do kolečkového křesla.“

„Nepřeháněj, prosím tě. Který box je volný?“

„Trojka! A pospěš si, už jsem tady šestadvacet hodin a nevím ani, jak je možné, že ještě stojím na nohou.“

„Odpočinula sis chvíli v noci?“

„Nad ránem byla chvilka klidu.“

Betty počkala, až se posadí na lehátko, a sundala obvaz, aby si prohlédla ránu.

„Jak jsi to dokázala, že se to tak rychle zanítilo?“

Sestra si připravila injekci lidokainu. jakmile lokální anestezie ulevila Lauren od bolesti, roztáhla Betty okraje rány a začala s důkladným čištěním infikované tkáně. Pak si přichystala novou sadu šití.

„Zašiješ si to sama, nebo se svěříš do mých rukou?“

„Udělej to ty, ale nejdřív mi tam dej drén, nechci už nic riskovat.“

„Je mi líto, ale budeš mít pěknou jizvu.“

„O jednu víc nebo míň!“

Zatímco ji sestra ošetřovala, žmoulala Lauren mezi prsty prostěradlo na lehátku. Když se k ní Betty obrátila zády, využila okamžiku a položila jí otázku, která ji pálila na jazyku.

„Jak je mu?“

„Probudil se naprosto fit. Ten chlap v noci málem umřel, a jediné, co ho zajímalo, bylo, kdy se odtud dostane. Máme na oddělení pěkná čísla, to ti teda povím!“

„Neutahuj ten obvaz tolik.“

„Dělám, co můžu, a tobě zakazuji chodit nahoru na oddělení!“

„I kdybych se ztratila na chodbě?“

„Lauren, nedělej ze sebe blbou! Nehraj si s ohněm. Do atestace ti zbývá pár měsíců, tak si to teď všechno nepokaž!“

„Dneska v noci jsem na něj hodně myslela, a dokonce velmi zvláštním způsobem.“

„No tak na něj mysli ještě celý tenhle týden a uvidíš se s ním příští neděli. V sobotu ho pravděpodobně propustíme. Na rozdíl od toho tvého fantoma opery má tenhle jméno, adresu a telefon, takže jestli se s ním chceš někdy setkat, zavolej mu, až bude venku!“

„To je tak můj styl!“ prohlásila Lauren ostýchavě.

Betty jí zvedla hlavu za bradu a něžně se na ni podívala.

„Poslyš, nevyléváš ty si tady přede mnou srdíčko? Ještě nikdy jsem tě neslyšela mluvit takhle sladce!“

Lauren její ruku odstrčila.

„Nevím, co se se mnou děje, mám prostě jen chuť se s ním setkat a ověřit si na vlastní oči, že se mu daří dobře. Koneckonců je to můj pacient!“

„Já bych věděla, co se s tebou děje. Mám ti to vysvětlit?“

„Přestaň si ze mne dělat legraci, není to tak jednoduché!“

Betty vyprskla smíchem.

„Já si z tebe nedělám legraci, jen mi to přijde divné. Tak jo, měj se, já si běžím lehnout. A nedělej žádné hlouposti.“

Vzala dlahu a přiložila ji Lauren pod chodidlo.

„Tohle ti pomůže při chůzi. Stav se v centrální lékárně pro antibiotika. V kumbále by měly být berle.“

Betty zmizela za závěsem, ovšem vzápětí se objevila znovu.

„A pro případ, že by ses už neuměla v nemocnici zorientovat, centrální lékárna je v prvním suterénu, nespleť si to s neurologickým oddělením, jsou to tytéž výtahy!“

Lauren slyšela, jak se její kroky vzdalují chodbou.

*

Paul stál před Arthurovou postelí. Otevřel sáček plný rohlíků a čokoládových koblih.

„To od nich bylo sprosté, že operovali v mé nepřítomnosti. Doufám, že si beze mne poradili! Jak se po ránu cítíš?“

„Je mi fajn až na to, že už toho tu mám plné zuby. Zato ty nevypadáš moc dobře.“

„Připravil jsi mi pěkně rušnou noc.“

*

Lauren si vzala na stole bloček receptů a předepsala si silná antibiotika. Podepsala lístek a podala ho lékárníkovi.

„Vy na to tedy jdete zostra! To si léčíte otravu krve?“

„Můj kůň má silnou horečku!“

„No tak tohle mu srovná kopyta raz dva!“

Muž zmizel mezi regály. Po chvíli byl zpátky a v ruce nesl lahvičku.

„Přesto buďte opatrná. Já mám zvířata rád a s tímhle byste ho mohla zabít.“

Lauren neodpověděla, popadla léky a vrátila se k výtahům. Chvíli váhala, než stiskla knoflík třetího patra. V přízemí přistoupil do kabiny technik, jenž tlačil před sebou encefalograf. Obrazovka přístroje byla omotaná žlutou umělohmotnou páskou.

„Které patro?“ zeptala se Lauren.

„Neurologie!“

„Ten přístroj je porouchaný?“

„Tyhle mašinky jsou sice čím dál propracovanější, ale taky svéhlavější. Tenhle včera večer potiskl celou cívku papíru naprosto nesrozumitelnou čarou. To, co zaznamenal, už nebyla mozková hyperaktivita, ale produkce celé elektrocentrály. Kluci z údržby na něm strávili tři hodiny a říkají, že mu nic není! Zřejmě to byly nějaké interference.“

*

„Co jsi dělal včera večer?“ zeptal se Arthur.

„Nejsi náhodou moc zvědavý? Večeřel jsem ve společnosti jedné mladé dámy.“

Arthur vrhl na přítele pronikavý pohled. „Byl jsem s Olgou,“ přiznal Paul.

„Zase spolu chodíte?“

„Svým způsobem.“

„Říkáš to zvláštním tónem.“

„Bojím se, že jsem udělal blbost.“

„Jakou?“

„Dal jsem jí klíče od svého bytu.“

Arthurova tvář se rozjasnila. Skoro měl chuť si Paula dobírat, jenže přítel se zvedl a s ustaraným výrazem se postavil k oknu.

„Už toho lituješ?“

„Mám strach, že jsem ji vyděsil. Možná jsem to vzal příliš hopem.“

„Zamiloval ses?“

„Není to vyloučené.“

„Tak důvěřuj svému instinktu. Pokud jsi takový krok udělal, tak nejspíš proto, že jsi ho udělat chtěl, a právě tohle ona vycítí. Není hanba sdílet city, to mi můžeš věřit.“

„Ty si tedy nemyslíš, že jsem udělal chybu?“ zeptal se Paul a ve tváři se mu zračila naděje.

„V takovémhle stavu jsem tě ještě nikdy neviděl. Nemáš nejmenší důvod k obavám!“

„Nezavolala mi.“

„Jak dlouho se neozvala?“

Paul pohlédl na hodinky.

„Dvě hodiny.“

„Tak dlouho? S tebou je to fakt vážné! Dej jí čas, aby si užila tvého gesta a taky aby měla volný telefon, protože ona teď určitě telefonuje všem svým kámoškám, aby jim řekla, že se jí podařilo zlomit toho nejzarytějšího starého mládence v celém San Franciscu.“

„Jen si ze mne utahuj! Ale rád bych tě viděl na mém místě; vůbec netuším, co se se mnou děje: chvíli je mi zima, chvíli horko, potí se mi ruce, žaludek mám jako na vodě a v puse mám sucho.“

„Jsi zamilovaný!“

„Já věděl, že na tohle nejsem stavěný, je mi z toho špatně.“

„Uvidíš, že vedlejší účinky jsou úžasné.“

Za skleněnou stěnou pokoje prošla mladá lékařka. Paul vytřeštil oči.

„Neruším?“ zeptala se Lauren, když vstoupila do místnosti.

„Kdepak,“ odpověděl Paul.

Právě se chystal dojít do automatu pro kávu. Zeptal se Arthura, zda mu má taky přinést, ovšem Lauren místo něj odpověděla, že káva se nedoporučuje. Paul nenápadně odešel.

„Vy jste zraněná?“ polekal se Arthur.

„Taková pitomá nehoda,“ přiznala se Lauren a sundala z čela postele desky s lékařskými záznamy.

Arthur si prohlížel dlahu.

„Co se vám stalo?“

„Zažívací potíže po krabích slavnostech!“

„A při tom si člověk může zlomit nohu?“

„Je to jen dost hluboké říznutí.“

„To jste se řízla o kraba?“

„Vy vůbec nemáte ponětí, o čem vám tu vyprávím, že je to tak?“

„Moc ne, ale kdybyste mi o tom řekla něco víc…“

„A co vy, jak jste strávil noc?“

„Bylo to poněkud rušné.“

„Vstal jste z postele?“ zeptala se Lauren s nadějí v hlase.

„Spíš jsem se do ní ještě víc zavrtal; vypadá to, že se mi trochu přehřál mozek, a museli mě rychle odvézt zpátky na operační sál.“

Lauren na něj pozorně hleděla.

„Co se děje?“ zeptal se Arthur. „Vypadáte divně.“

„Ne, nic, to je hloupost.“

„Je nějaký problém s mými výsledky?“

„Kdepak, buďte klidný, to s tím vůbec nesouvisí,“ řekla mile.

„Tak o co tedy jde?“

Opřela se o zábranu postele.

„Vy si vůbec nepamatujete na –“

„Na co?“ zarazil ji Arthur neklidně.

„Ne, to je skutečně směšné, nedává to žádný smysl.“

„Přesto mi to povězte!“ naléhal Arthur.

Lauren zamířila k oknu.

„Já alkohol nepiju, ale tentokrát mám dojem, že jsem si pořídila tu největší možnou opici!“

Arthur mlčel. Otočila se a slova jí vylétla z úst, aniž je mohla zadržet.

„To, co bych vám chtěla říct, se neposlouchá snadno…“

Do místnosti vešla žena s tváří ukrytou za obrovskou kyticí. Položila kytici na pojízdný stolek a došla až k posteli.

„Můj Bože, jaký já měla strach\“ řekla Carol-Ann a vzala Arthura do náruče.

Lauren se dívala na prsten posetý diamanty, který měla žena na levém prsteníku.

„Bylo to absurdní,“ hlesla Lauren. „Chtěla jsem jen vědět, jak se vám daří. Nechám vás tu s vaší snoubenkou.“

Carol-Ann tiskla Arthura ještě silněji a hladila ho po tvářích „Ty víš dobře, že jsou země, kde člověk navždy patří tomu kdo mu zachránil život!“

„Dusíš mě, Carol-Ann.“

Mladá žena rozpačitě povolila své sevření, napřímila se a urovnala si sukni. Arthur hledal pohledem Lauren, jenomže ta už v místnosti nebyla.

*

Paul šel chodbou a v dálce spatřil, jak proti němu kráčí Lauren. Ve chvíli, kdy ji míjel, se na ni spiklenecky usmál, ona však úsměv neopětovala. Pokrčil tedy rameny a pokračoval v chůzi směrem k Arthurovu pokoji, aby pak nevěřil vlastním očím, když tam objevil Carol-Ann, jak sedí u okna na židli.

„Ahoj, Paule,“ pozdravila Carol-Ann.

„Pane Bože!“ vykřikl Paul a upustil kávu.

Shýbl se, aby sebral ze země kelímek.

„Neštěstí nechodí nikdy samo,“ prohlásil, když se narovnával.

„Mám to snad chápat jako poklonu?“ zeptala se Carol-Ann uštěpačně.

„Kdybych byl slušně vychovaný, řekl bych ti, že ano, jenže znáš mě, já jsem hrozně neotesaný!“

Carol-Ann uraženě vstala ze židle a upřeně se zahleděla na Arthura.

„A ty na to nic neřekneš?“

„Carol-Ann, vážně si někdy říkám, jestli mi náhodou nenosíš smůlu!“

Carol-Ann popadla kytici a s prásknutím dveří opustila pokoj.

„A co máš v úmyslu udělat teď?“ zeptal se Paul.

„Dostat se co nejdřív odtud!“

Paul chodil dokola po místnosti.

„Co ti je?“

„Vyčítám si to,“ řekl Paul.

„Co?“

„Že mi trvalo tak dlouho, než jsem pochopil…“

A pokračoval v pochodovém cvičení po Arthurově pokoji.

„Na mou obhajobu jistě uznáš, že jsem nikdy neměl možnost vidět vás opravdu spolu, tedy chci říct oba při vědomí v jedné a téže chvíli. Což, jak se zdá, je u vás dvou zřejmě dosti složité.“

Jenomže když je viděl spolu přes sklo, Paul pochopil: aniž si to sami kdy uvědomili, Lauren s Arthurem tvořili jedinečný, naprosto zjevný pár.

„Takže já nevím, co bys měl udělat, ale v žádném případě ji nenech jen tak projít kolem.“

„A co bych jí měl podle tebe říct? Že jsme se kdysi šíleně milovali a spřádali jsme společně všechny možné plány, jenže ona si na to nepamatuje?“

„Spíš jí řekni, že jen proto, abys ji ochránil, jsi odešel stavět muzeum na druhý konec světa, a přitom jsi nemyslel na nikoho jiného než na ni. Řekni jí, že ses z té cesty vrátil se stejnou touhou po ní.“

Arthur měl hrdlo sevřené a nedokázal na přítelova slova odpovědět. A tak Paulův hlas zazněl nemocničním pokojem o trochu silněji.

„Tolik jsi o té ženě snil, že jsi přesvědčil i mne, abych vstoupil do tvého snu. Jednou jsi mi řekl: ‚Zatímco počítáme a zvažujeme všechna pro a proti, život ubíhá a neděje se nic.‘ Takže si to rychle rozmysli. Jen díky tobě jsem dal Olze svoje klíče. Ještě stále mi nezavolala, a přitom jsem se nikdy v životě necítil tak lehký. Na oplátku, kamaráde. Nevzdávej se Lauren, aniž bys využil příležitost milovat ji ve skutečném životě.“

„Jsem ve slepé uličce, Paule. Nikdy bych nemohl žít po jejím boku ve lži, a nemůžu jí vykládat, co všechno se doopravdy přihodilo… a ten seznam je pěkně dlouhý! Je to zvláštní, ale tomu kdo nám řekne pravdu, kterou jen neradi slyšíme a co je těžko k uvěření, to často vyčítáme.“

Paul přistoupil k posteli.

„Kamaráde, ty máš strach přiznat pravdu o své matce. Vzpomeň si, co nám Lili říkala: je lepší se bít za naplnění snu než za splnění plánu.“

Paul vstal a zamířil ke dveřím. Cestou poklekl a s šibalským úsměvem na rtech zarecitoval:

„Jestliže láska žije nadějí, pak spolu s ní i hyne! Dobrou noc, Done Rodrigo!“

A opustil Arthurův pokoj.

*

Paul hledal na dně kapsy klíče od vozu a našel jen mobil. Na displeji blikala malá obálka. Zpráva od Olgy zněla: „Čekám na tebe, pospěš si!“ Paul zvedl pohled k nebi a z hrdla vyrazil radostný výkřik.

„Co vás tak potěšilo?“ zeptala se Lauren, jež čekala na taxík.

„Půjčil jsem svůj vůz!“ odpověděl Paul.

„Kouříte k snídani trávu?“ řekla a rovněž se usmála.

Zastavil u nich vůz Yellow Cab Company, Lauren otevřela dveře a naznačila Paulovi, aby nasedl.

„Svezu vás!“

Paul se usadil vedle ní.

„Green Street!“ přikázal řidiči.

„Vy tam bydlíte?“ zeptala se Lauren.

„Já ne, ale vy ano!“

Lauren na něj překvapeně pohlédla. Paul vypadal zamyšleně a sotva slyšitelným hlasem si opakoval: „On mě zabije, jestli to udělám, on mě zabije!“

„Když uděláte co?“ zajímala se Lauren.

„Nejprve se připoutejte,“ vybídl ji Paul.

Upřeně se na něj dívala a byla čím dál napjatější. Paul chvíli váhal, pak se zhluboka nadechl a naklonil se k ní.

„Nejdřív vám musím něco vysvětlit: ta vzteklá bláznivá ženská v Arthurově pokoji s tou kyticí odporných květů, to byla jedna z jeho bývalých; bývalá ze strašně dávné doby, zkrátka omyl!“

„A dál?“

„Já nemůžu, on mě vážně zabije, jestli budu pokračovat.“

„To je ten váš kamarád tak nebezpečný?“ zeptal se taxikář znepokojeně.

„Co se do toho pletete? Arthur by neublížil ani tomu nejmenšímu broučkovi!“ odsekl Paul popuzeně.

„Opravdu?“ zeptala se Lauren.

„Je přesvědčený, že se jeho matka reinkarnovala do mouchy!“

„Aha!“ odtušila Lauren a hleděla do dálky.

„Byla to blbost, že jsem vám to řekl. Teď vám bude připadat divný, je to tak?“ pokračoval Paul znepokojeně.

„To mi připomíná,“ přerušil ho taxikář, „že minulý týden jsem vzal děti do zoologické a můj syn mě upozornil, že jeden hroch se doslova a do písmene podobá jeho babičce. Možná se tam půjdu ještě jednou podívat!“

Paul ho ve zpětném zrcátku probodl pohledem.

„Ať se děje co se děje, já to řeknu,“ rozhodl se a uchopil Lauren za ruku. „V sanitce, která nás vezla ze San Pedra, jste se mne ptala, zda někdo z mých blízkých byl někdy v komatu, vzpomínáte si?“

„Ano, vzpomínám si velmi dobře.“

„Zkrátka v této chvili sedí ta osoba vedle mne! Je načase, abych vám pověděl pár věcí.“

Vůz opustil San Francisco Memorial Hospital a stoupal směrem na Pacific Heights. Osud někdy potřebuje malinko popostrčit, a přátelství dnes znamenalo podat mu ruku.

Paul vysvětlil Lauren, jak se jedné letní noci přestrojil za saniťáka a Arthur za doktora, aby ve staré sanitce unesli tělo mladé ženy v kómatu, kterou v nemocnici chtěli odpojit od přístrojů udržujících ji při životě.

Za oknem vozu ubíhaly ulice města. Čas od času střelil řidič udiveným pohledem do zpětného zrcátka. Lauren poslouchala vyprávění, aniž Paula jedinkrát přerušila. Paul vlastně přítelovo tajemství neprozradil. I když teď Lauren znala totožnost muže, sedícího u ní ve chvíli, kdy se probrala, ještě stále neměla ponětí o tom, co s ním prožila, když byla v kómatu.

„Zastavte prosím,“ požádala řidiče.

„Teď hned?“ zeptal se taxikář.

„Není mi dobře.“

Vůz prudce uhnul na stranu a s pronikavým zapískáním pneumatik zastavil na krajnici. Lauren otevřela dveře a kulhala k pruhu trávníku, který lemoval chodník.

Hluboce se předklonila, aby lépe čelila stupňující se nevolnosti. Na tvářích cítila mravenčení, zaplavoval ji pocit horka, a přitom se třásla zimou. Zvedl se jí žaludek a nemohla dýchat Víčka měla těžká a zvuky, jež k ní doléhaly, byly tlumené. Nohy se jí podlamovaly a ona se zakymácela; taxikář s Paulem k n přiskočili právě včas, aby ji zachytili. Padla na kolena do trávy a složila si hlavu do dlaní, aby vzápětí pozbyla vědomí.

Paula zachvátila panika. „Musíme zavolat pomoc!“

„Nechte mě, já se o ni postarám, mám záchranářský kurs, dám jí umělé dýchání z úst do úst!“ prohlásil řidič rozhodně.

„Tak aby bylo jasno! jestli jen přiblížíš svoje tlusté rty k téhle ženě, praštím tě!“

„Já chtěl jen pomoct,“ odsekl taxikář uraženě.

Paul si klekl vedle Lauren a něžně ji poplácal po tvářích.

„Slečno?“ zašeptal sladce.

„Tak tímhle způsobem ji rozhodně neprobereme!“ nadával taxikář.

„Hele, běž si dávat dýchání z úst do úst té své hroší babičce a na mne zapomeň!“

Paul přiložil Lauren ruce na bradu a ze všech sil zatlačil na čelisti.

„Proboha, co to děláte? Vždyť jí vyhodíte sanice!“

„Já vím přesně, co dělám!“ křičel Paul. „Jsem amatérský chirurg!“

Lauren otevřela oči a více než spokojený Paul sjel taxikáře pohledem.

Oba muži jí pomohli nastoupit zpátky do vozu. Do tváří se jí vrátila barva. Otevřela si okno a z plných plic nabírala vzduch do plic.

„Omlouvám se. Už je mi líp.“

„Neměl jsem vám to vyprávět, že?“ zeptal se Paul třesoucím se hlasem.

„Jestli mi chcete ještě něco říct, když už jsme v tom… Tak do toho, teď je ta pravá chvíle!“

„Myslím, že jsem řekl vše podstatné.“

Ve chvíli, kdy taxík vjížděl na Green Street, zeptala se Lauren, proč to Arthur dělal. Proč tak šíleně riskoval?

„Tak tohle tajemství prozradit nemůžu! Nevím, jestli mě utopí nebo mě upálí, až zjistí, že jsem s vámi mluvil… Nechcete přece, abych si ještě sám koupil urnu na vlastní popel!“

„Já si myslím, že to bylo proto, že byl do vás zabouchnutý,“ prohlásil taxikář, kterého rozhovor zajímal čím dál víc.

Vůz zaparkoval u chodníku před Laureniným domem a taxikář se otočil ke svým zákazníkům.

„Jestli chcete, můžeme klidně znovu objet blok, já vypnu taxametr. Můžeme ještě chvíli pokračovat pro případ, že byste si chtěli říct něco dalšího!“

Lauren se nahnula přes Paula, aby mu otevřela dveře, a on se na ni udiveně podíval.

„Tady bydlíte vy, ne já.“

„Já vím,“ řekla, „ale jste to vy, kdo vystupuje, já jsem změnila cíl cesty.“

„Kam jedete?“ zeptal se Paul znepokojeně a soukal se ven. Dveře se zavřely a taxík zmizel na konci Green Street.

„A já smím vědět, kam jedeme?“ zeptal se taxikář.

„Tam, odkud jsme přijeli,“ odpověděla Lauren.

*

Než prošla nemocniční halou, schovala slečna Morrisonová Pabla do kabely. Psík se posadil Arthurovi do klína. Na obrazovce televizoru, zavěšeného na zdi, sestupovala Scarlett O’Harová po širokém schodišti a Pablo na posteli vrtěl ocáskem. Jakmile Rhett Butler vstoupil do domu a přiblížil se ke slečně Scarlett, postavil se psík na zadní a začal kňučet.

„Takhle jsem ho ještě nikdy neviděl,“ prohlásil Arthur, sleduje Pabla.

„Mne samotnou to udivuje, tuhle knížku vůbec nemiloval!“ podotkla Rose.

Nedůvěřivá Scarlett upřeně sledovala Rhetta, když zazvonil telefon. Arthur zvedl sluchátko a nespouštěl přitom oči z obrazovky.

„Neruším?“ zeptal se Paul třesoucím se hlasem.

„Je mi líto, ale nemůžu mluvit, mám tu doktory. Pak ti zavolám!“

A Arthur zavěsil, nechávaje stát Paula samotného uprostřed Green Street.

„To se na to vykašlu!“ pronesl Paul a vydal se pěšky po Green Street s rukama v kapsách.

*

Film ověnčený deseti Oskary pomalu končil. Slečna Morrisonová strčila Pabla zpátky do kabely a slíbila Arthurovi, že se za ním přijde zase brzy podívat.

„Nedělejte si starosti, za pár dní mě pustí domů.“

Když Rose vyšla z pokoje, potkala na chodbě lékařku, jež rychle kráčela opačným směrem. Kde už ji jenom viděla?

17

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Lauren stojící v nohách postele. „Nebude vám vadit, když se posadím tady na židli?“ dodala poněkud stroze.

Arthur se narovnal na lůžku. „Ani v nejmenším.“

„A kdybych tu zůstala čtrnáct dní, taky by vám to nevadilo?“

Arthur se na ni udiveně podíval.

„Svezla jsem vašeho přítele Paula taxíkem a trochu jsme si povídali…“

„Vážně? A co vám řekl?“

„Skoro všechno!“

Arthur sklopil pohled.

„Je mi to líto.“

„Čeho? Že jste mi zachránil život nebo že jste dělal, jako by o nic nešlo? Když jsem vás poprvé ošetřovala, poznal jste mě, že mám pravdu? Protože – a to mi klidně můžete říct – vy neunášíte ženy každý týden, aby vám můj obličej nepřišel povědomý.“

„Já na vás nikdy nezapomněl.“

Lauren si založila ruce na prsou.

„A teďmi budete muset říct, proč jste to všechno dělal.“

„Přece aby vás neodpojili od přístrojů!“

„Tak to už vím, jen ten zbytek mi váš přítel odmítl povědět!“

„Jaký zbytek?“

„Proč zrovna já? Proč jste tak šíleně riskoval kvůli neznámé ženě?“

„Vy jste přece udělala totéž pro mne, je to tak?“

„Jenomže vy jste byl můj pacient, sakra! Co jsem pro vás ale byla já?“

Arthur neodpověděl. Lauren odešla k oknu. V zahradě hrabal zahradník alej. Prudce se otočila a v jejím obličeji se zračil vztek.

„Důvěra je na světě to nejvzácnější a taky nejkřehčí. Bez ní nejde nic. Nikdo v mém okolí mi nedůvěřuje, takže jestli začnete i vy, už si nemáme moc co říct. Co je založeno na lži, nemůže mít dlouhého trvání.“

„Já vím, jenomže právě proto mám své důvody.“

„Ráda bych vaše důvody respektovala, ale ty důvody se mě taky týkají, nemyslíte? No to je vrchol! Vždyť jste mě unesl!“

„A vy jste zase unesla mě, takže jsme si kvit!“

Lauren ho probodla pohledem a zamířila ke dveřím, ještě než opustila pokoj, otočila se a rozhodným hlasem Arthurovi řekla:

„Líbíte se mi, vy troubo!“

Bouchla za sebou dveřmi a Arthur slyšel, jak se její kroky vzdalují. Zazvonil telefon.

„A teď taky ruším?“ uslyšel Paulův hlas.

„Chtěl jsi mi něco?“

„Ty se budeš smát, ale mám dojem, že jsem udělal botu.“

„Můžeš vypustit to ‚budeš se smáť. Právě odtud odešla.“

Arthur mohl slyšet Paulův dech, jak přítel hledal slova.

„Nenávidíš mě?“

„Volala ti Olga?“ zeptal se Arthur místo odpovědi.

„Dneska jdeme spolu na večeři,“ špitl nesměle Paul.

„Tak já tě nechám, ať se můžeš nachystat, a ty mě nech přemýšlet.“

„Jsem pro.“

A oba přátelé zavěsili.

*

„Dopadlo to dobře?“ zeptal se taxikář Lauren.

„Tak to ještě nevím.“

„Zatímco jste byla pryč, volal jsem své ženě a řekl jsem jí, že se vrátím pozdě. Jsem vám plně k dispozici. Takže kam pojedeme teď?“

Lauren ho požádala, zda by jí mohl půjčit mobil. Potěšený taxikář jí podal přístroj a Lauren vyťukala číslo bytu, ležícího kousek od Mariny. Paní Klineová zvedla sluchátko po prvním zazvonění.

„Jdeš dneska večer na bridž?“ zeptala se Lauren.

„Ano,“ odpověděla paní Klineová.

„Tak to zruš a hoď se do gala, zvu tě na večeři. Stavím se pro tebe za hodinu.“

Taxikář vysadil Lauren před jejím domem a počkal na ni, než se převlékla.

Lauren prošla obývákem a shodila ze sebe šaty na parkety. Soused opravil vodovod. Ve sprše si dávala pozor, aby si nenamočila pravou nohu. O chvíli později vyšla ze sprchy s osuškou omotanou kolem těla; další osušku měla kolem hlavy. Otevřela dveře skříně v koupelně a začala si broukat svou oblíbenou písničku: Fever od Peggy Lee. Váhala mezi džínsy a lehkými šaty a nakonec zvolila šaty, aby se svému hostu líbila.

Oblečena a střízlivě nalíčena se vyklonila z okna v obýváku – taxík stál pořád na ulici. Zamyšleně se tedy posadila na pohovku a poprvé si vychutnala úžasný západ slunce ve výhledu z malého okna v rohu místnosti.

Bylo sedm hodin večer, když taxík zatroubil před domem pan Klineové. Laurenina matka nastoupila do vozu a prohlížela s svou dceru. Takhle oblečenou ji neviděla celá léta.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ zašeptala jí do ucha. „Proč je na taxametru osmdesát dolarů?“

„To ti vysvětlím u večeře. Zaplať prosím toho taxíka, já nemám drobné, ale večeři platím já.“

„Doufám jen, že nepůjdeme do nějakého fastfoodu!“

„Cliff House,“ udala Lauren řidiči adresu.

*

Paul vyběhl schodiště ke svému bytu po čtyřech schodech. Olga ležela na koberci a usedavě plakala.

„Co se ti stalo?“ zeptal se a klekl si vedle ní.

„Za to může Tolstoj,“ řekla, zavírajíc knížku. „Annu Kareninovou nikdy nedočtu do konce!“

Paul odhodil knihu na druhý konec pokoje a vzal Olgu do náruče.

„Vstávej, musíme něco oslavit!“

„A co?“ zeptala se a utírala si oči.

Paul odešel do kuchyně a vrátil se se dvěma skleničkami a láhví vodky v ruce.

„Na Annu Kareninovou!“ prohlásil, když si přiťukli.

Olga vypila svou skleničku na ex a včas se zarazila, aby ji nehodila za sebe.

„Lekl ses, že zničím koberec?“

„To je peršan z roku 1910! Půjdeme někam na večeři?“

„Jestli chceš. Dokonce i vím, kam bych chtěla jít.“

A Olga odtáhla Paula i s láhví vodky do ložnice. Špičkou za sebou zavřela dveře.

*

Profesor Fernstein postavil Normino zavazadlo na zem v okouzlujícím pokoji hotelu Wine Country Inn. Tohle dobrodružství v Nappa Vallee si slibovali už celé měsíce. Poobědvali v Sonomě, pak pokračovali dál do Calistogy a přenocují ve Svaté Heleně. Jeho rozhodnutí si zasloužilo oslavu. Předešlého dne napsal Fernstein dopis předsedovi správní rady Memorial Hospital, kde mu oznámil, že by rád odešel do penze o několik měsíců dříve. V dalším dopise, adresovaném nejvyššímu vedení pohotovostní služby, doporučil, aby doktorka Lauren Klineová dostala co nejrychleji atestaci, neboť by byla škoda, aby jiná nemocnice těžila z kvalit jeho nejlepší studentky.

Příští pondělí nasednou s Normou do letadla směr New York. Ale ještě předtím, než znovu spatří své rodné město, byl rozhodnut užít si své poslední dny v Kalifornii.

*

Přesně v devět hodin večer vysadil George Pilguez Nathálii před vchodem sedmého okrsku.

„Připravil jsem ti koláčky, máš je v tašce.“

Políbila ho na rty a vystoupila z vozu. Pilguez spustil okénko, a když kráčela po schodech ke komisařství, dodal:

„Kdyby chtěl některý z mých bývalých kolegů vědět, kdo dělal ty skvělé koláčky, musíš vydržet mlčet – vyslýchat tě můžou maximálně osmačtyřicet hodin…“

Nathálie mávla rukou na pozdrav a zmizela uvnitř budovy; Pilguez zůstal chvíli na parkovišti a říkal si, jestli za to může penze nebo věk, že se samota stává čím dál nesnesitelnější. Možná za to může obojí, řekl si, když odjížděl.

*

Noc byla plná hvězd. Lauren s paní Klineovou věnčily Kali na nábřeží v Marině.

„Ta večeře byla výtečná. Už dlouho jsem si tak nepochutnala. Díky.“

„Chtěla jsem tě pozvat, tak proč jsi mě nenechala zaplatit?“

„Protože by na to padla celá tvoje výplata a protože jsem ještě stále tvoje matka.“

V malém sportovním přístavu vrzala v rytmu lehkého vánku lana plachetnic. Vzduch byl teplý. Paní Klineová hodila do dálky klacek, který držela v ruce, a Kali se za ním rozeběhla.

„Chtěla jsi oslavit nějakou dobrou zprávu?“

„Ne tak docela,“ odpověděla Lauren.

„Proč tedy ta večeře?“

Lauren se zastavila, obrátila se tváří k matce a uchopila její ruce do svých.

„Je ti zima?“

„Ani ne,“ odpověděla paní Klineová.

„Kdybych byla na tvém místě, rozhodla bych se stejně, a kdybych mohla, sama bych tě o to požádala.“

„Oč bys mě požádala?“

„Abys nechala odpojit ty přístroje!“

Oči Emily Klineové se zalily slzami.

„Odkdy to víš?“

„Maminko, už nechci, aby ses mě ještě někdy bála. Každá z nás má svou povahu, jsme každá jiná a naše životy se nikdy nebudou podobat. Ale i když jsem mockrát nadávala, nikdy jsem tě nesoudila a taky to nikdy neudělám. Jsi moje matka a takovou tě mám ve svém srdci, a ať se s námi stane cokoli, budeš v něm až do konce mého života.“

Paní Klineová sevřela dceru v náručí a Kali se velkými skoky vrátila, aby vklouzla mezi obě ženy. Koneckonců tam měla také své vyhrazené místo.

„Mám tě hodit domů?“ zeptala se paní Klineová a utírala si hřbetem ruky slzy.

„Ne, díky, projdu se, musím strávit bohatou večeři.“

Lauren odcházela a ještě matce zamávala. Kali chvíli váhala a obracela hlavu ze strany na stranu. Pak ze všech sil stiskla v tlamě klacek a rozeběhla se za svou paničkou. Lauren si klekla, pohladila fenku po hlavě a zašeptala jí do ucha:

„Běž s mámou. Nechci, aby byla dneska večer sama.“

Vzala klacek a hodila ho směrem k matce. Kali štěkla a rozeběhla se směrem k Emily Klineové.

„Lauren?“

„Ano?“

„Nikdo už v to nevěřil. Byl to zázrak.“

„Já vím!“

Matka popošla pár kroků směrem k ní.

„Ty květiny u tebe doma jsem ti nepřinesla já.“

Lauren se na ni překvapeně dívala. Paní Klineová strčila ruku do kapsy, vytáhla z ní malou zmuchlanou kartičku a podala ji dceři.

Mezi ohyby pomačkaného papírku rozluštila Lauren tři slova, která tam stála.

Usmála se, políbila matku a odběhla.

*

Záliv osvětloval první denní svit. Arthur nespal. Vstal a vydal se na chodbu. Dlouhými kroky přeskakoval z černých čtverců linolea na bílé jako na obrovské šachovnici.

Sestra z oddělení vyšla ze své buňky a kráčela mu naproti. Arthur ji ujistil, že je vše v pořádku. Přijala tu zprávu s potěšením a doprovodila ho zpátky do pokoje. Musí být ještě trpělivý, domů půjde až koncem týdne.

Sotva sestra odešla, popadl Arthur telefon a vyťukal číslo.

Paul zvedl sluchátko.

„Neruším?“

„Vůbec ne,“ zalhal Paul. „Ani se mi nechce zjišťovat, kolik je hodin!“

„Máš pravdu!“ vyhrkl Arthur nadšeně. „Natřu dům, vyspravím fasádu, opravím okna, obrousím a nalakuju všechny podlahy včetně prken na verandě; ten řemeslník, co jsi mi o něm říkal, oškrábe dlažbu v kuchyni; všechno zrestaurujeme a bude to jako dřív, dokonce i zahradní houpačka bude jako zamlada.“

Paul se protáhl. Očima plnýma spánku pohlédl na budík na nočním stolku.

„Ty svoláváš stavební poradu ve tři čtvrtě na šest ráno?“

„Obnovím střechu garáže, znovu vysázím růžovou zahradu a celému místu vdechnu nový život.“

„A to všechno začneš dělat okamžitě, nebo to může ještě chvíli počkat?“ zeptal se Paul, který byl čím dál nervóznější.

„V pondělí začneš počítat náklady,“ pokračoval Arthur nadšeně, „práce začnou zhruba za měsíc a já se vždycky o víkendu přijedu podívat, jak to pokračuje, dokud to nebude hotové! Pomůžeš mi?“

„Já se vracím do svého snu, a jestli v něm potkám tesaře, poprosím ho o rozpočet a zavolám ti hned, jak se vzbudím, ty šašku!“

Paul zavěsil.

„Kdo to byl?“ zeptala se Olga a přitiskla se k němu.

„Jeden cvok!“

*

Odpoledne se líně vleklo v letním horku. Lauren zaparkovala těsně za místy vyhrazenými pro policejní vozy. Vešla na komisařství a vysvětlila operačnímu důstojníkovi, že hledá inspektora na penzi jménem George Pilguez. Policista ji požádal, aby se posadila na lavici naproti. Potom zvedl sluchátko a vyťukal číslo.

Po krátkém hovoru naškrábal na kousek papírku adresu a pokynul směrem k Lauren.

„Tady to máte,“ řekl a podával jí lístek s adresou. „Čeká vás.“

*

Malý dům stál na druhém konci města mezi Patnáctou a Šestnáctou ulicí. Lauren zaparkovala o kousek dál. George Pilguez byl na zahradě a za zády skrýval zahradnické nůžky i s růžemi, které právě nastříhal.

„Kolik křižovatek jste projela na červenou?“ řekl s pohledem na hodinky. „Takového času jsem já nikdy nedosáhl, a to ani se zapnutou sirénou.“

„Hezké květiny,“ odpověděla Lauren.

Inspektor rozpačitě nabídl Lauren, aby se posadili v altánu.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Proč jste ho tehdy nezatkl?“

„Asi mi něco uniklo, protože vaši otázku nechápu.“

„Toho architekta přece! Vím, že jste to byl vy, kdo mě dovezl zpátky do nemocnice.“

Starý inspektor se díval na Lauren a s úšklebkem se posadil.

„Nedáte si limonádu?“

„Raději bych slyšela odpověď na mou otázku.“

„Dva roky jsem v penzi, a už se svět točí obráceně. Doktoři vyslýchají policajty, to jsem ještě nezažil!“

„To je odpověď tak těžká?“

„Všechno záleží na tom, co víte a nevíte.“

„Vím skoro všechno!“

„Tak proč jste tady?“

„Nesnáším slovo skoro!“

„Já to věděl, že se mi budete líbit! Dojdu pro něco k pití a hned jsem zpátky.“

Položil růže do kuchyňské výlevky a sundal si zástěru. Nejprve vyndal z chladničky dvě lahvičky limonády a pak se krátce zastavil před zrcadlem v chodbě, aby si upravil poslední vlasy, co mu na hlavě zbývaly.

„Jsou studené!“ řekl, když si sedal ke stolu.

Lauren mu poděkovala.

„Vaše matka nepodala trestní oznámení, takže já jsem neměl nejmenší důvod toho vašeho architekta zabásnout!“

„V případě únosu měl podat trestní oznámení stát, nemám pravdu?“ prohlásila Lauren a lokla si limonády.

„To ano, jenomže tam byl takový drobný problém, protože se ztratil spis. Jistě si umíte představit, jaký je někdy na komisařství nepořádek!“

„Vy mi nechcete pomoct, že ne?“

„Ještě stále jste mi neřekla, o co vám jde!“

„Snažím se to pochopit.“

„Jediná věc k pochopení je skutečnost, že ten člověk vám zachránil život.“

„Proč to udělal?“

„Není na mně, abych vám odpověděl. Zeptejte se jeho. Máte ho na dosah ruky… je to váš pacient.“

„Nechce mi nic říct.“

„Předpokládám, že k tomu má své důvody.“

„A jaké jsou ty vaše?“

„Já jsem na tom stejně jako vy, doktorko – služební tajemství. Pochybuji, že se této povinnosti zbavíte ve chvíli, kdy odejdete do penze.“

„Já chci jen znát jeho pohnutky.“

„Nestačí, že vám zachránil život? Vy to děláte denně pro naprosto neznámé lidi… Přece mu nebudete mít za zlé, že si to chtěl taky jednou zkusit!“

Lauren to vzdala.

Poděkovala inspektorovi za přijetí a zamířila ke svému vozu. Pilguez šel za ní.

„Zapomeňte na moji morální lekci, jen jsem se naparoval. Nemohu vám říct, co vím, protože byste si myslela, že jsem blázen. Vy jste doktorka a já starý chlap, vůbec nestojím o to, abych skončil někde v ústavu.“

„Jsem vázána lékařským tajemstvím, vzpomínáte?“

Inspektor si ji měřil pohledem. Naklonil se ke dveřím vozu, aby jí pověděl ten nejšílenější příběh, jaký v životě zažil; ten příběh začínal jedné letní noci v domě na pobřeží v zátoce u Carmelu…

„Co bych vám měl ještě říct?“ pokračoval Pilguez. „Venku bylo třicet stupňů a skoro stejně tolik uvnitř. A já jsem se třásl, doktorko! Spala jste na posteli v té malé pracovně, kousíček od místa, kde jsme seděli, a zatímco mi vyprávěl tu svoji neuvěřitelnou historku, cítil jsem vaši přítomnost, chvílemi po jeho boku, chvílemi jako kdybyste seděla přímo vedle mne. A tak jsem tomu uvěřil. Pravděpodobně proto, že jsem chtěl uvěřit. Není to poprvé, co na tu věc myslím. Jenže jak vám to vysvětlit? Ta příhoda změnila můj pohled na svět a možná trochu i můj život. Tak co záleží na tom, jestli mě budete mít za starého cvoka.“

Lauren položila dlaň na policistovu ruku. Tvář jí zářila.

„Já jsem si taky myslela, že jsem se zbláznila. Slibuji vám, že jednou vám povím stejně neuvěřitelný příběh, co se stal na slavnosti zahájení lovu krabů.“

Natáhla se, aby ho políbila na tvář, a vůz vzápětí zmizel za rohem ulice.

Na prahu domu se objevila Nathálie s ospalým výrazem ve tváři.

„Co ti chtěla?“

„Šlo o jednu dávnou historku.“

„Obnovili vyšetřování?“

„Ona ano! Tak pojď, udělám ti snídani.“

18

Následujícího dne přišel Paul do nemocnice uprostřed dopoledne. Arthur ho očekával ve svém pokoji a už byl oblečený. „Ty sis tedy dal načas!“

„Přes hodinu jsem čekal dole. Řekli mi, že nemůžeš odejít před vizitou, a vizita bývá v deset hodin, takže jsem nemohl jít nahoru dřív.“

„Už tady byli.“

„Ten starý bručoun tu není?“

„Ne, od operace jsem ho neviděl, stará se o mne jeho kolega. Jdeme? Už tady nevydržím ani minutu.“

Lauren kráčela rozhodným krokem napříč halou. Strčila svou průkazku do magnetické čtečky a přešla na druhou stranu přijímacího pultu. Betty zvedla hlavu od svých papírů.

„Kde je Fernstein?“ zeptala se pevným hlasem.

„Znám rčení ‚vyhledávat problémy‘, ale ty po nich přímo slídíš!“

„Odpověz mi na otázku!“

„Viděla jsem ho jít nahoru do pracovny, měl si tam vyzvednout nějaké papíry; říkal mi, že hned zase půjde.“ Lauren Betty poděkovala a zamířila k výtahům.

*

Profesor seděl za svým pracovním stolem. Právě psal dopis když někdo zaklepal na dveře. Odložil pero a zvedl se, aby otevřel. Lauren bez čekání vstoupila dovnitř.

„Měl jsem dojem, že toto zařízení je pro vás ještě několik dní tabu,“ řekl profesor. „Asi jsem špatně počítal.“

„Jaký trest by stihl lékaře, který by lhal svým pacientům?“

„Záleželo by na tom, zda to bylo v zájmu pacienta.“

„A kdyby to naopak bylo v zájmu lékaře?“

„Pokusil bych se pochopit, jaké měl k tomu důvody.“

„A kdyby pacient byl také jedním z vašich studentů?“

„Potom by doktor ztratil veškerou důvěru. V takovém případě myslím, že bych mu doporučil, aby se vzdal funkce nebo si požádal o penzi.“

„Proč jste přede mnou skrýval pravdu?“

„Právě vám tu pravdu píši.“

„Stojím před vámi, tak mi to řekněte!“

„Máte pravděpodobně na mysli toho podivína, co trávil celé dny u vaší postele. Nejprve jsem váhal, zda ho nemám dát zavřít do ústavu pro předčasnou demenci, pak jsem se spokojil s tím, že jsem ho neutralizoval. Kdybych ho nechal, aby vám vyprávěl tu svoji historku, byla byste schopná uspořádat hypnotickou seanci, jen abyste v tom měla jasno! Nedostal jsem vás z komatu jen kvůli tomu, abyste do něj zase sama skočila.“

„To jsou kecy!“ křikla Lauren a bušila přitom pěstí do Fernsteinova psacího stolu. „Řekněte mi pravdu!“

„Vážně chcete tu pravdu slyšet? Upozorňuji vás, že není snadné se s ní vyrovnat.“

„Pro koho?“

„Pro mne! Zatímco já jsem vás v nemocnici udržoval při životě, on tvrdil, že s vámi žije někde jinde! Vaše matka mě ujistila, že před vaší nehodou vás neznal, jenomže když o vás mluvil, každé jeho slovo mi dokazovalo pravý opak. Chcete slyšet tu nejneuvěřitelnější věc? Byl tak přesvědčivý, že jsem té pohádce málem uvěřil.“

„A co když je to pravda?“

„Právě v tom je ten problém. Nešlo by mi to na rozum!“

„A proto jste mi celou tu dobu lhal?“

„Nelhal jsem vám, pouze jsem vás chránil před skutečností, která se jen těžko připouští.“

„To jste mě tedy podcenil!“

„To by bylo skutečně poprvé, tak mi to snad nebudete vyčítat?“

„Proč jste se nepokusil tomu porozumět?“

„Bože, a k čemu by to bylo? To sám sebe jsem podcenil. Vy máte celý život před sebou, abyste si zničila kariéru tím, že se budete snažit tu záhadu vyřešit. Znal jsem pár vynikajících studentů, kteří chtěli popostrčit medicínu příliš rychle kupředu. Všichni do jednoho si zlámali vaz. Jednoho dne zjistíte, že v naší profesi se génius nepozná podle toho, jak posouvá hranice poznání, ale jak se mu to daří tempem, které nepobuřuje ani morálku, ani zavedený řád.“

„Proč jste to vzdal?“

„Protože vy budete žít dlouho a já brzy zemřu. Jednoduchá časová rovnice.“

Lauren zmlkla. Se slzami na krajíčku se dívala na svého profesora.

„Snažně vás prosím, ušetřete mě toho! Právě proto jsem vám chtěl raději napsat. Prožili jsme společně nádherná léta, nechci vám jako poslední vzpomínku zanechat pohled na starého patetického profesora.“

Mladá lékařka obešla stůl a objala Fernsteina. Zůstal stát s rukama svěšenýma. A pak trochu neobratně svou žačku rovněž objal a pošeptal jí do ucha:

„Jste moje pýcha, můj největší úspěch, tak to nikdy nevzdávejte! Dokud budete tady, já budu žít vaším prostřednictvím. Později bude třeba, abyste přednášela; máte k tomu předpoklady a talent. Jediným vaším nepřítelem je vaše povaha, ale to se časem poddá! Podívejte, já sám jsem se s tím docela dobře vypořádal; kdybyste mě znala, když mi bylo tolik, co teď vám! Tak, a teď odtud odejděte a neohlížejte se. Chce se mi kvůli vám plakat, ale nechci, abyste to viděla.“

Lauren sevřela Fernsteina ze všech sil.

„Jak si bez vás poradím? S kým se budu pořád hádat?“ řekla přes závoj slz.

„Nakonec se vdáte!“

„V pondělí už tu nebudete?“

„Ještě nebudu mrtvý, ale odejdu odtud. Už se neuvidíme, ale jsem si jist, že jeden na druhého budeme často myslet.“

„Jsem vám za tolik věcí vděčná.“

Fernstein malinko poodstoupil. „To ne, vděčíte za ně jen a jen sama sobě. Co jsem vás naučil, to by dokázal jakýkoli jiný profesor, to vy jste způsobila ten rozdíl. Pokud nebudete dělat tytéž chyby co já, bude z vás skvělý doktor.“

„Jakou chybu byste vy mohl udělat?“

„Nechal jsem Normu čekat příliš dlouho. Kdybych ji nechal vstoupit do svého života dřív, kdybych vstoupil do toho jejího, byl bych mnohem víc než jen slavný profesor.“

Otočil se k ní zády a rukou jí naznačil, že je čas, aby odešla. A jak slíbila, opustila Lauren pracovnu, aniž se otočila.

*

Paul odvezl Arthura domů. Sotva se objevila slečna Morrisonová ve společnosti Pabla, uháněl do kanceláře. Pátek býval vždycky příliš krátký a on měl spoustu nevyřízených spisů. Ještě než odjel, požádal ho Arthur o poslední službu. Bylo to něco, o čem snil už několik dní.

„Uvidíme, jak se budeš zítra ráno cítit. Večer se na tebe přijdu podívat. A teď si odpočiň.“

„Nedělám nic jiného, než že odpočívám!“

„No tak odpočívej dál!“

*

Lauren našla ve své schránce tlustou obálku. Cestou po schodech ji rozlepila. Když vcházela do bytu, vytáhla z obálky velkou fotografii a s ní lístek.

Během své kariéry jsem většinu případů vyřešil tak, že jsem vysvětlení hledal na místě činu. Tady je fotografie a adresa domu, kde jsem vás našel. Spoléhám na vaši diskrétnost. Tenhle spis se nedopatřením ztratil…

Hodně štěstí.

George Pilguez

policejní inspektor na penzi

P. S.: Vůbec jste se nezměnila.

Lauren zavřela obálku, pohlédla na hodinky a zamířila k šatníku. Zatímco si balila cestovní kabelu, zatelefonovala matce.

„Poslyš, to není moc dobrý nápad. Naposledy když jsi odjela na víkend do Carmelu –“

„Mami, nechci po tobě nic jiného, než abys ještě chvíli ohlídala Kali.“

„Chtěla jsi, abych ti slíbila, že už se o tebe nebudu bát, ale nemůžeš mi zakázat mít o tebe strach. Buď opatrná, a až dorazíš, zavolej mi, že jsi dojela v pořádku.“

Lauren zavěsila. Vrátila se k šatníku a stoupla si na špičky, aby sundala další zavazadla. Začala je plnit a vršila do nich oblečení a spoustu dalších věcí.

*

Arthur si oblékl kalhoty a košili. První kroky po ulici učinil v doprovodu Rose. Za jejich zády tahal Pablo za vodítko a brzdil všemi tlapkami o zem.

„Konec filmu uvidíme, až uděláš, co máš udělat!“ řekla slečna Morrisonová svému psovi.

*

Dveře bytu se otevřely. Robert vešel do obývacího pokoje. Došel až k Lauren a zezadu ji objal. Lauren sebou trhla.

„Nechtěl jsem tě polekat…“

„Tak to ti nevyšlo!“

Robert se díval na kupu zavazadel uprostřed pokoje.

„Odjíždíš?“

„Jenom na víkend.“

„A to potřebuješ všechny ty tašky?“

„Jenom tu malou červenou v předsíni, ostatní jsou tvoje.“

Přistoupila k němu a položila mu ruce na ramena.

„Říkal jsi mi, že po mé nehodě se všechno změnilo, ale to není pravda. Ani předtím jsme nebyli bůhvíjak šťastní. Já mám svou práci, která mi bránila si to uvědomit. Jenom mě udivuje, že ty sis toho nevšiml.“

„Protože tě miluju.“

„Ne, ty miluješ náš svazek, protože jeden druhého chráníme před samotou.“

„To přece není zas tak málo.“

„Kdybys byl aspoň upřímný, bylo by to lepší. Byla bych ráda, kdybys odešel, Roberte. Zabalila jsem ti tvé věci, aby sis je odvezl k sobě.“

Robert se na ni zmateně díval.

„Takže už je to tady. Ty ses prostě rozhodla, že je po všem?“

„Ne, zdá se mi, že jsme se rozhodli společně. Já jsem to jen jako první vyslovila, to je všechno.“

„Nechceš nám dát druhou šanci?“

„To už by byla třetí. Už strašně dlouho se spokojujeme s tím, že jsme spolu, jenomže to je pohodlí, které mi nestačí, já dnes potřebuju mít někoho ráda.“

„Můžu tu dnes v noci zůstat?“

„Vidíš, muž mého srdce by se na něco takového nikdy nezeptal.“ Lauren vzala svou tašku. Políbila Roberta na tvář a odešla z bytu, ani se neotočila.

*

Motor starého vozu naskočil napoprvé. Vrata garáže se zvedla a triumph se prudce rozjel po Green Street. Na rohu ulice zabočil. Po chodníku mířil do parku pes a za platanem kráčeli společně muž a stará dáma.

Byly skoro čtyři hodiny odpoledne, když vjela na silnici číslo 1, vinoucí se podél Pacifiku. Útesy v dálce se rýsovaly v mlze jako krajka stínů lemovaná ohněm.

Se soumrakem dorazila do téměř pustého města. Zastavila na parkovišti u pláže a posadila se na molo. Obzor zakrývala velká mračna. Fialové nebe se v dálce měnilo na černé.

S večerem dorazila do hotelu Carmel Valley Inn. Recepční jí podala klíče od bungalovu stojícího nad carmelským zálivem. Lauren si vybalila tašku ve chvíli, kdy první blesky protrhly nebe. Utíkala ven, aby zaparkovala triumpha pod střechu, a vrátila se právě ve chvíli, kdy začala průtrž mračen. Zabalená do tlustého bavlněného županu si objednala večeři a posadila se k televizi. Kanál ABC vysílal její oblíbený film Nezapomenutelná láska. Nechala se kolébat kapkami, dopadajícími na okenní sklo. Když Cary Grant konečně políbil na rty Deborah Kerrovou, popadla do náruče polštář a přitiskla ho k sobě.

Déšť ustal brzy ráno. V rozlehlém parku kapala voda ze stromů a Lauren stále nemohla usnout. Oblékla se, přes ramena si hodila gabardénový plášť a vyšla z pokoje.

Vůz ukrajoval poslední minuty z dlouhé noci, světlomety ozařovaly oranžové a bílé pásy, jež se střídaly v zatáčkách silnice vyhloubené do útesů. V dálce už tušila hranice usedlosti a zahnula na uježděnou hliněnou cestu. V záhybu zaparkovala na rozšířeném místě cesty, kde se vůz skryl za řadou cypřišů. Před ní se tyčila zelená kovaná brána. Rukou odstrčila bránu zajištěnou provázkem, na kterém visela cedule s adresou realitní kanceláře v zátoce Monterrey. Lauren se protáhla bránou.

Pohledem zkoumala okolí. Široké pruhy okrové země, osázené piniemi a stříbrnými borovicemi, sekvojemi, granátovníky a rohovníky, vypadaly, že se táhnou až k oceánu. Vydala se po úzkém kamenném schodišti vedle pěšinky. V půli cesty rozeznala po své pravé ruce zbytky růžové zahrady. Celý park byl opuštěný, ale množství prolínajících se vůní přinášelo na každém kroku záplavu vzpomínek. Vysoké stromy se hýbaly v lehkém ranním vánku.

Přímo proti sobě spatřila dům se zavřenými okenicemi. Došla až před dům, vystoupila po schodech a zastavila se na verandě. Oceán dole pod ní vypadal, jako by chtěl rozbít skály, a vlny přinášely záplavu chaluh propletených se spoustou jehličí. Vlasy jí čechral vítr a ona si je shrnula dozadu.

Obešla dům a hledala, jak se dostat dovnitř. Dlaní pohladila fasádu a její prsty se zastavily na malém klínku pod spodní hranou okenice. Vytáhla ho a dřevěná okenice se se skřípáním pantů otevřela.

Lauren přitiskla čelo na okenní tabulku. Zkusila vysunout posuvné okno směrem nahoru; zatlačila na sklo, a tím malinko posunula rám, který vyjel nahoru. Už jí nic nebránilo, aby vklouzla dovnitř.

Zavřela za sebou okenici i okno. Potom prošla malou pracovnou, pokradmu mrkla na postel a vyšla z místnosti.

Pomalu kráčela chodbou a každá z místností za zdí skrývala tajemství. Lauren si říkala, zda ten pocit důvěrnosti pramení z vyprávění, které vyslechla v nemocničním pokoji, nebo z doby ještě vzdálenější.

Vešla do kuchyně a srdce jí tlouklo ještě rychleji. Rozhlédla se kolem a oči jí zvlhly. Starý italský kávovar na stole jí připadal důvěrně známý. Chvíli váhala, než ho vzala do ruky a pohladila, aby ho vzápětí postavila zpátky.

Následující dveře vedly do salonu. V šeru místnosti pokojně odpočíval klavír. Plachým krokem došla blíž a posadila se na stoličku; její prsty na klávesách zahrály první lehké tóny skladby Za svitu měsíce. Klekla si na koberec a dlaní hladila vlněná vlákna.

Prozkoumala každičký kout, vyšla i nahoru do patra a vstoupila do každého pokoje; vzpomínky na dům se krůček po krůčku mísily s přítomností.

Nakonec sešla po schodech a vrátila se do pracovny. Podívala se na postel, pomalu došla k šatníku a vztáhla ruku. Sotva se dotkla kliky, klika se pohnula. Před jejími zraky se leskly zámky malého černého kufříku.

Lauren si sedla na zkřížené nohy, otevřela zámky a víko se zvedlo.

Kufřík byl plný předmětů všech velikostí: byly tu dopisy, několik fotografií, letadlo ze slaného těsta, náhrdelník z mušliček, stříbrná lžička, ponožky pro miminko a dětské sluneční brýle. Na obálce dopisu si přečetla své jméno. Vzala ji do ruky, přivoněla si k papíru, otevřela obálku a začala číst.

Ze slov, která držela v třesoucí se ruce, se útržky vzpomínek konečně řadily do celého příběhu…

Došla až k posteli a položila si hlavu na polštář, aby znovu a znovu četla poslední stránku dopisu, kde stálo:

… Tak končí příběh – Tvým úsměvem a odloučením. Ještě slyším Tvé prsty na klavíru z mého dětství. Hledal jsem Tě všude a dokonce i jinde. Našel jsem Tě, ať jsem kdekoli. Usínám ve Tvých pohledech. Tvé tělo bylo mým tělem. Z našich polovin jsme si vymysleli přísliby; společně jsme tvořili náš zítřek. Teď už vím, že ty nejbláznivější sny se píší inkoustem srdce. Žil jsem tam, kde se vzpomínky tvoří ve dvou, stranou pohledů a v soukromí jediné důvěrnosti, kde ještě stále vládneš Ty.

Dala jsi mi to, v co jsem ani nedoufal; čas, ve kterém každá vteřina Tvé přítomnosti bude v mém životě znamenat mnohem víc než kterákoli jiná. Patřil jsem do všech míst, ty jsi vymyslela celý svět. Vzpomeneš si na to jednou? Miloval jsem Tě, jak jsem si nikdy nemyslel, že by bylo možné milovat. Vešla jsi do mého života, jako se vchází do léta.

Necítím zlobu ani lítost. Chvíle, které jsi mi dala, mají jméno, a to jméno je okouzlení. Ještě stále ho v sobě nesou, jsou tvořené Tvou věčností. Dokonce i bez Tebe už nebudu nikdy sám, když Ty někde jsi.

Arthur

Lauren zavřela oči a přitiskla si dopis na hruď. O hodnou chvíli později se dostavil spánek, který jí v noci tak scházel.

*

Bylo poledne a žaluziemi pronikalo nazlátlé světlo. Na štěrku přede dveřmi zaskřípěly pneumatiky auta. Lauren sebou trhla. Vzápětí hledala bezpečné místo, kam by se schovala.

*

„Dojdu pro klíč a přijdu ti otevřít,“ prohlásil Arthur, když otvíral dveře saaba.

„Nemám to udělat já?“ navrhl Paul.

„Ne, nedokázal bys otevřít okenici, je na to fígl.“

Paul vystoupil z vozu, otevřel kufr a popadl kufřík s nářadím.

„Co to děláš?“ zeptal se Arthur na odchodu.

„Jdu sundat tu ceduli Na prodej, kazí výhled.“

„Vydrž chvilku a otevřu ti,“ pokračoval Arthur, kráčeje k zavřené okenici.

„Nemusíš pospíchat, kamaráde!“ odpověděl Paul s francouzákem v ruce.

*

Arthur za sebou zavřel okno a šel si do černého kufříku pro dlouhý klíč. Otevřel dveře šatníku a uskočil. Ze tmy se na něj dívala malá bílá sova v natažené ruce a na očích měla dětské sluneční brýle, které Arthur okamžitě poznal.

„Mám dojem, že je vyléčená, už nikdy se nebude bát denního světla,“ pronesl ze tmy nesmělý hlas.

„Tak tomu věřím, ty brýle jsem nosíval já sám. S nimi jsou vidět barevné zázraky.“

„Zřejmě ano!“ odpověděla mu Lauren.

„Nechci vypadat, že vyzvídám, ale co tady vy dvě děláte?“

Popošla o krok a vystoupila ze stínu.

„To, co teď řeknu, se neposlouchá snadno a ještě hůř se to připouští, ale jestli si poslechneš náš příběh, jestli mi budeš důvěřovat, možná mi nakonec uvěříš, a to je moc důležité, protože teď už to vím: jsi jediný člověk na světě, se kterým mohu sdílet tohle tajemství.“

A Arthur konečně vstoupil do šatníku…

Epilog

Paul s Olgou se o Vánocích nastěhovali do bytu kousek od Mariny.

Paní Klineová vyhrála městský turnaj v bridži a následující léto turnaj státu Kalifornie. Nadšeně se vrhla na poker a v době, kdy píši tyto řádky, se účastní semifinále národního mistrovství v Las Vegas.

Profesor Fernstein zemřel v hotelovém pokoji v Paříži. Norma dopravila jeho tělo do Normandie, aby odpočíval poblíž svého strýce, který padl na francouzské půdě v červnu roku 1944 během ofenzívy spojenců.

George Pilguez a Nathálie uzavřeli sňatek v malé kapli v Benátkách. Aniž to tušili, v rozkošné trattorii večeřeli u jednoho stolu s doktorem Lorenzem Granellim. Potom se vydali na dlouhou cestu po Evropě. Po nějaké době přišla na komisařství Sedmého okrsku pohlednice z Istanbulu.

Slečně Morrisonové se povedlo zasnoubit Pabla s fenou stejné rasy, která se po narození štěňat ukázala být foxteriérem. Pablo vychovává dvě ze svých šesti dětí.

Betty je stále vrchní sestrou na pohotovosti v San Francisco Memorial Hospital. Co se týká Arthura a Lauren, přáli si, abychom je nerušili. Aspoň nějaký čas…