C.S. LEVIS

«Čtyři lásky»

Slovo láska má v různém kontextu rozdílné významy. Autor se zamýšlí nad čtyřmi podobami lásky: náklonností, přátelstvím, erótem a křesťanskou láskou. Jako nejdůležitější a ostatní formy prostupující vidí lásku, která se obětuje pro druhé.

První vydání © Návrat domů, Praha 1997.

Přeloženo z anglického originálu The Four Loves.

© 1960 C. S. Lewis Pte Ltd.

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být v jakékoliv formě publikována bez písemného svolení vydavatele.

Překlad: Eva Hoznauerová Obálka: © Julius Nagy

Návrat domů, Plzeňská 166, Praha 5.

ISBN 80-85495-56-2

[3]$

«Úvod»

„Bůh je láska,” říká sv. Jan. Když jsem se poprvé pokusil napsat tuto knihu, domníval jsem se, že mě tento výrok velice snadno provede celým tímto tématem. Myslel jsem si, že budu moci říci, že lidské lásky si označení láska zaslouží jen tehdy, jestliže se podobají oné Lásce, jíž je Bůh. Nejprve jsem proto začal rozlišovat mezi láskou dávající a láskou přijímající. Typickým příkladem lásky dávající by byla láska, která člověka přiměje pracovat, plánovat a šetřit pro budoucí blaho své rodiny, přičemž zemře, aniž by se na tomto blahobytu nějak podílel nebo se ho dočkal; příkladem té druhé je láska, která žene osamělé nebo vyděšené dítě do matčina náručí.

Nebylo pochyb, která z nich se více podobá Lásce samé. Boží láska je láskou dávající. Otec dává Synovi vše, čím je a co má, Syn tento dar opětuje a odevzdává sám sebe Otci. Dává se světu a kvůli světu Otci, a tak skrze sebe vrací Otci také svět.

Na druhé straně, co se může Božímu životu, tak jak v něj věříme, podobat méně než láska přijímající? Bohu nechybí nic, kdežto naše láska přijímající je (viděno s Platónem) „dítětem chudoby”. Tato úvaha přesně vystihuje naši pravou přirozenost. Rodíme se bezmocní. Jakmile dosáhneme plného vědomí, objevujeme osamělost. Potřebujeme ostatní lidi fyzicky, citově, intelektuálně; potřebujeme je, jestliže máme cokoliv poznat, dokonce i máme-li porozumět sobě samým.

Těšil jsem se, že napíšu docela snadnou chvalořeč na první druh lásky a znevážím ten druhý. A mnohé z toho, co jsem se chystal říci, mi stále připadá pravdivé. Stále se domnívám, že představujeme-li si pod pojmem láska jen neovladatelnou touhu být milován, zasloužíme politování. Neřekl bych však už (tak jako můj učitel MacDonald), že máme-li na mysli jen tuto neovladatelnou touhu, pleteme si

[4]$

lásku s něčím, co s ní nemá vůbec nic společného. Nyní už nemohu lásce přijímající upřít označení láska. Kdykoliv jsem se o to snažil, uvízl jsem v záhadách a protimluvech. Skutečnost je složitější, než jsem předpokládal.

Za prvé, dopouštíme se násilí na většině jazyků včetně vlastního, jestliže odmítáme nazvat lásku přijímající „láskou”. Je samozřejmé, že jazyk není neomylným průvodcem, i přes všechny své nedostatky však obsahuje značné množství nastřádaného porozumění a zkušeností. Začneme-li se k němu chovat přezíravě, patrně se nám to později vymstí. Raději bychom neměli napodobovat Valihracha z Alenky v říši divů a dávat slovům takový význam, jaký se nám zlíbí.

Za druhé, musíme být opatrní, než nazveme lásku přijímající „pouhým sobectvím”. Pouhý je vždycky nebezpečné slovo. Nepochybně láska přijímající, tak jako všechno naše hnutí, se může oddávat sobectví. Jestliže náklonnost vyžadujeme tyransky a nenasytně, může to být strašné. V běžném životě však nikdo nenazve dítě sobcem proto, že se utíká k matce pro útěchu, nenazve tak ani dospělého, který se uchyluje k druhému člověku, „aby nebyl sám”. Děti i dospělí, kteří tak činí nejméně, obvykle nepatří k těm nejméně sobeckým. Tam, kde pociťujeme lásku přijímající, možná existují důvody, abychom ji popřeli nebo naprosto umrtvili; obecně však platí, že kdo ji nepociťuje, bývá chladný sobec. Protože se ve skutečnosti navzájem potřebujeme („není dobré, aby člověk byl sám”), pak je neblahým duchovním příznakem, jestliže se tato potřeba v našem vědomí neprojevuje jako láska přijímající - jinými slovy, máme-li klamný pocit, že je pro nás opravdu dobré být sami. Stejně tak je neblahým lékařským symptomem nedostatek chuti k jídlu, protože lidé opravdu potřebují jíst.

Za třetí se však dostáváme k něčemu ještě mnohem důležitějšímu. Každý křesťan by samozřejmě souhlasil s tím, že duchovní zdraví člověka je přímo úměrné jeho lásce

[5]$

k Bohu. Ze samé podstaty věci však lidská láska k Bohu musí být vždycky velkým dílem a často veskrze láskou přijímající. To je zřejmé, když prosíme o odpuštění hříchů nebo o pomoc v našich trápeních. Zkušenost nám však ukáže, že je to možná ještě nápadnější v našem rostoucím - a rostoucí by být mělo - uvědomování si toho, že celé naše bytí je ve své podstatě jednou obrovskou potřebou; nedokonalí, nehotoví, prázdní, avšak zahlceni zmatky, voláme k tomu, který dokáže rozřešit věci nyní zamotané a spoutat dosud nespoutané. Netvrdím, že člověk nemůže Bohu nabídnout nikdy nic jiného než pouhou lásku přijímající. Ušlechtilé duše by nám asi řekli o sféře, která to převyšuje. Ale domnívám se, že by nám nejspíš sami řekli, že tyto výšiny přestanou být skutečnou milostí a stávají se nejprve novoplatónskými a nakonec ďábelskými iluzemi v okamžiku, kdy se člověk odváží pomyslet, že může žít z nich a tedy vyloučit prvek potřeby. „Nejvyšší nestojí bez nejnižšího,” říká se v Následování Krista*&. Člověk, který by předstoupil před svého Stvořitele s chvástáním: „Nejsem žebrák, „Miluji tě nezištně,” by byl troufalý a hloupý. Ti, kteří se ve vztahu k Bohu přiblíží dávající lásce nejvíce, se budou vzápětí, nebo dokonce v témže okamžiku, bít s publikánem v prsa a předloží svou chudobu jedinému skutečnému Dárci. A Bůh to tak žádá.

Oslovuje naši lásku přijímající: „Pojďte ke mně všichni, kdo pracujete a jste obtíženi…” A ve Starém zákoně praví: „Otevři svá ústa a já je naplním.”

Proto přijímající láska, největší ze všech, buď s nejušlechtilejším, nejzdravějším a nejrealističtějším duchovním stavem člověka splývá, nebo je přinejmenším jeho hlavní složkou. Vyplývá z toho velice zvláštní důsledek. Člověk se nejvíce přiblíží Bohu, když je v

&* Autorem tohoto díla z 15. stol. je Tomáš Kempenský (1379/80-1471) - pozn. překl.

[6]$

určitém ohledu nejméně Bohu podoben. Neboť co se může lišit více než plnost a nedostatek, svrchovanost a pokora, spravedlivost a kajícnost, neomezená moc a volání o pomoc? Když jsem na tento paradox narazil poprvé, ohromilo mě to; ztroskotaly na něm také všechny mé předešlé pokusy psát o lásce. Zdá se, že když se s touto skutečností smíříme, vede to k něčemu takovému.

Musíme rozlišovat dvě věci, které je pravděpodobně obě možné označit jako „blízkostí Bohu”. Jednou z nich je podobnost Bohu.

Domnívám se, že Bůh všemu, co stvořil, vtiskl určitou podobnost se sebou samým. Prostor a čas, způsobem jim vlastním, odrážejí jeho velikost; veškerý život jeho plodnost, živočišný život jeho aktivitu. Člověk se mu podobá více než ostatní stvoření tím, že mu Stvořitel daroval rozum. Věříme, že andělům se dostalo podobnosti, kterou člověk postrádá: nesmrtelnost a intuitivní poznání. V tom smyslu se všichni lidé, ať dobří či zlí, všichni andělé, včetně těch padlých, podobají Bohu více než zvířata. Jejich podstata je v tomto smyslu Boží podstatě „blíže”. Za druhé tu je však blízkost, kterou můžeme označit jako blízkost přiblížením. Máme-li toto na mysli, pak člověk je „nejblíže” Bohu v těch situacích, v nichž se nejjistěji a nejrychleji přibližuje svému konečnému spojení s Bohem, vidění Boha a radosti z Boha. A jakmile od sebe odlišíme blízkost podobou a blízkost přiblížením, vidíme, že se nutně nekryjí. Mohou, ale nemusí.

Možná nám tu pomůže analogie. Představme si, že jdeme horským terénem do vesnice, kde je náš domov. V poledne dorazíme na vrchol útesu, kde jsme jí prostorově velice blízko, neboť leží přímo pod námi. Můžeme tam dohodit kamenem. Ale protože nejsme horolezci, nemůžeme se dostat dolů. Musíme jít dlouhou cestou okolo; možná osm kilometrů. Během této okliky se, staticky vzato, ocitneme od vesnice mnohem dál, než když jsme seděli na

[7]$

útesu. Ale jen staticky. Z hlediska postupu budeme mnohem „blíže” své koupeli a svému čaji.

Protože Bůh je požehnaný, všemocný, svrchovaný a tvůrčí, existuje samozřejmě názor, podle něhož kdykoliv se v lidském životě objeví štěstí, síla, svoboda a plodnost (ať už ducha či těla), vytváří se jimi podobnost, a v tomto smyslu blízkost Bohu. Nikdo však nepředpokládá, že vlastnictví těchto darů nezbytně souvisí s naším posvěcením. Žádný druh bohatství není propustkou do nebeského království.

Na vrcholu útesu jsme blízko vesnici, ale i kdybychom tam seděli sebedéle, nikdy se nepřiblížíme své koupeli a svému čaji.

Rovněž podobnost, a v tomto smyslu blízkost Bohu, kterou Bůh určitým tvorům a určitým stavům těchto tvorů propůjčil, je něco konečného, předem daného. Co je mu blízké podobou, se mu nikdy pouhým tímto faktem nepřiblíží více. Avšak blízkost přiblížením je a priori blízkostí rostoucí. A zatímco podobnost je nám dána - a může být přijata s díky nebo bez nich, může být využita nebo zneužita - přiblížení, byť podníceno a podporováno milostí, je něco, co musíme učinit sami. Lidé jsou stvořeni jako rozmanité obrazy Boží, aniž by na tom spolupracovali nebo s tím dokonce souhlasili. Pokud se stávají Božími syny, je tomu jinak. A podoba, kterou získávají synovstvím, není podobou ve smyslu obrazu nebo portrétu. V určitém smyslu to je víc než podoba, protože je to soulad či jednota vůle lidské s vůlí Boží; to však odpovídá všem odlišnostem, o kterých jsme uvažovali. Proto, jak řekl jeden lepší pisatel, naše napodobování Boha v tomto životě - tedy naše dobrovolné napodobování, nikoli podoba, která byla vtištěna naší podstatě, nebo našim stavům - musí být napodobováním Boha vtěleného. Naším vzorem je Ježíš, nejen ten na Golgotě, ale také

Ježíš v dílně, na cestách, obklopen zástupy, Ježíš, jenž se setkává s naléhavými požadavky a povýšeným odporem,

[8]$

Ježíš se svým naprostým nedostatkem klidu a soukromí, Ježíš neustále vyrušovaný. To vše je tak podivně nepodobné čemukoliv, co bychom přisuzovali božskému životu jako takovému, a přesto se mu očividně nejen podobá, ale skutečně je božským životem, projevujícím se v lidských podmínkách.

Nyní musím vysvětlit, proč se mi toto rozlišení jeví jako nezbytné pro jakýkoliv výklad o lásce. Tvrzení sv. Jana, že Bůh je láska, jsem ve své mysli dlouho srovnával s postřehem moderního autora (M. Denis de Rougemont), že „láska přestane být démonem jedině tehdy, přestane-li být bohem”, což je samozřejmě možné přeformulovat do podoby, že „se stává démonem, jakmile začíná být bohem”. Tato vyváženost se mi jeví jako nezbytné bezpečnostní opatření. Jestliže si to neuvědomujeme, může pro nás pravda, že Bůh je láska, začít skrytě znamenat, že láska je Bůh.

Předpokládám, že každý, kdo o této věci přemýšlel, ví, co tím M. de Rougemont myslel. Ve své vrcholné podobě tíhne každá lidská láska k tomu, že si nárokuje božskou pravomoc. Její hlas nám pak zní, jako kdyby to byla vůle samotného Boha. Říká nám, abychom se neptali, co to bude stát, žádá si od nás naprostou oddanost, snaží se přehlušit všechny ostatní nároky a našeptává nám, že jakýkoliv skutek, který je upřímně vykonán „v zájmu lásky”, je už proto legitimní a dokonce záslužný. Všeobecně uznáváme, že takovou „božskou podobu” na sebe bere láska erotická a láska k vlasti. Ale rodinná láska se může snažit o totéž. Stejně tak, i když jiným způsobem, je to možné v přátelství. Nebudu to teď dále rozvádět, neboť se s tím budeme setkávat znovu a znovu v dalších kapitolách.

Nyní si musíme povšimnout, že přirozené lásky si tento rouhačský nárok činí nikoliv ve své nejhorší, ale ve své nejlepší přirozené podobě; když jsou, jak říkali naši dědečkové, „čisté” nebo „vznešené”. To je zvláště zjevné v erotické oblasti. Věrná a opravdu sebeobětavá vášeň k nám

[9]$

bude promlouvat jakoby hlasem Božím. Pouhý živočišný a povrchní chtíč nikoliv. Ti, kteří mu propadli, jsou jím zkaženi na tucet způsobů, ale ne na tento způsob; člověk může pod vlivem takových pocitů jednat, ale nemůže si jich vážit o nic víc, než si člověk, který se škrábe, váží svrbění. Dočasná shovívavost matky k rozmazlenému dítěti (její živé hračce), která je vlastně shovívavostí k sobě samé a trvá, dokud ji záchvat nepřejde, se „nestane bohem” tak snadno jako hluboká oddanost ženy, která (v pravém smyslu) „žije pro svého syna”. A jsem nakloněn si myslet, že taková láska k vlasti, kterou podněcuje pivo a dechovka, nepovede člověka k tomu, aby kvůli ní udělal mnoho zlého či dobrého. Nejspíše se plně vyčerpá objednáním dalšího půllitru a sborovým zpěvem.

Nic jiného ovšem také nelze čekat. Naše lásky si nečiní nárok na božství, pokud tento požadavek není hodnověrný. A hodnověrný není, pokud se naše lásky skutečně nepodobají Bohu, Lásce samé. Nemylme se. Naše lásky dávající se Bohu skutečně podobají; a z našich lásek dávajících se Bohu nejvíce podobají ty, které jsou ve svém dávání nejrozmařilejší a nejneúnavnější. Všechno, co o nich říkají básníci, je pravdivé. Jejich radost, síla, trpělivost, jejich ochota odpouštět, jejich touha po dobru milovaného - to všechno je skutečným obrazem Božího života, hodným zbožňování. V jeho přítomnosti plným právem děkujeme Bohu, „který dal lidem takovou moc”. Můžeme celkem pravdivě a srozumitelně říci, že ti, kteří velmi milují, jsou „blízko” Bohu. Avšak je to samozřejmě „blízkost podobou”. Sama o sobě nevyvolá „blízkost přiblížením”. Podoba nám byla dána. Nesouvisí nutně s tím pomalu se projevujícím a namáhavým postojem, jejž musíme sami zaujímat (byť na to rozhodně nejsme sami). Na druhé straně však sama podoba je vznešená. Právě proto snadno zaměníme podobné a stejné. Svým lidským láskám můžeme být oddáni natolik bezvýhradně, jak tomu jsme povinováni jenom Bohu. Pak na sebe vezmou božskou

[10]$

podobu, pak se promění v démony. Potom nás zničí, a zničí také samy sebe. Neboť přirozené lásky, jimž dovolíme, aby na sebe vzaly božskou podobu, láskami nezůstanou.

Stále je tak nazýváme, ale ve skutečnosti se z nich mohou stát složité formy nenávisti.

Naše lásky přijímající mohou být nenasytné a náročné, ale nevydávají se za bohy. Nejsou dost blízko (svou podobou) Bohu, aby se o to mohly pokusit.

Z toho, co bylo řečeno, vyplývá, že se nesmíme přidat ani k slepým obdivovatelům lidské lásky, ani k těm, kteří ji „zbavují pozlátka sentimentality”. Modloslužba erotické lásce a „domáckým náklonnostem” byla velkou chybou literatury devatenáctého století. Browning, Kingsley a Patmore někdy mluví, jako by se domnívali, že zamilovanost je totéž jako stav posvěcující milosti; romanopisci obvykle vidí jako protiklad „světa” nikoli nebeské království, ale domov. Žijeme v době, která na tento postoj reaguje. Ti, kdo lidskou lásku zlehčují, označují jako kýč a sentimentalitu většinu toho, co jejich otcové na lásce vychvalovali. Neustále vytrhávají a obnažují opovrženíhodné kořeny našich přirozených lásek. Já mám však za to, že nesmíme poslouchat ani „přemoudřelého, ani příliš hloupého obra”. Nejvyšší nestojí bez nejnižšího.

Rostlina musí mít v zemi kořeny a nad sebou sluneční světlo, a ty kořeny jsou nutně špinavé. Většina té špíny je čistá hlína, jen ji musíte nechat v zahradě a netrousit ji ustavičně po stole v knihovně. Lidské lásky mohou být překrásnými obrazy Boží lásky. Nic míň, ale také nic víc - blízkosti podobou, které v jednom případě mohou pomáhat, ale v jiném překážet blízkosti přiblížením. Občas s tím možná nemají naše lásky tak či onak mnoho společného.

[11]$

«Sympatie a láska k věcem, přírodě a vlasti»

Většinu příslušníků mé generace napomínali, když říkali, že „milují” jahody, a některým lidem je důvodem k hrdosti, že angličtina má dvě slovesa love (miloval) a like (mít rád), zatímco francouzština musí pro oba dva významy vystačit s aimer. Francouzština má však na své straně značný počet jiných jazyků. Rozhodně má na své straně velice často i současný anglický úzus. Téměř všichni mluvčí, bez ohledu na to, jak jsou pedantičtí nebo zbožní, mluví každý den o tom, že „milují” jídlo, hru nebo činnost. Ve skutečnosti existuje mezi našimi prostými sympatiemi k věcem a našimi láskami k lidem souvislost. Protože „nejvyšší nestojí bez nejnižšího”, uděláme lépe, když začneme od základu, s pouhými sympatiemi; a jelikož „mít něco rád” znamená mít v tom určité potěšení, musíme začít právě potěšením.

Není žádným převratným objevem, že potěšení můžeme rozdělit do dvou skupin: na potěšení, která by jimi vůbec nebyla, kdyby je nepředcházela touha, a na ta, která jsou potěšením sama o sobě a žádnou takovou přípravu nepotřebují. Příkladem toho prvního je určitě doušek vody. Je potěšením, jestliže máte žízeň, a velkým potěšením, máte-li velkou žízeň. Ale patrně nikdo na světě si nikdy nenalil sklenici vody, aby ji vypil jen tak pro zábavu, s výjimkou toho, kdy uposlechl svou žízeň nebo nařízení lékaře.

Příkladem druhé skupiny jsou určitě nehledaná a neočekávaná potěšení vůní - závan fazolového pole nebo řádku hrachoru, který míjíte při své ranní procházce. Předtím jste po ničem takovém netoužili, byli jste naprosto spokojeni; potěšení, které může být opravdu velké, je nevyprošeným darem přidaným navíc. Pro srozumitelnost

[12]$

používám velice jednoduché příklady, ale je samo zřejmé, že tu je mnoho spletitostí. Dostanete-li kávu nebo pivo, když očekáváte vodu (a spokojil byste se s ní), pak samozřejmě okusíte potěšení prvního druhu (utišíte žízeň) a zároveň i druhého druhu (příjemná chuť). Naproti tomu závislost může učinit z potěšení druhého typu potěšení typu prvního. Střídmého člověka příležitostná sklenka vína potěší - podobně jako vůně fazolového pole. Ale pro alkoholika, jehož chuť a zažívání byly už dávno zničeny, žádný nápoj není potěšením než ten, který mu přináší úlevu od jeho nesnesitelné trýzně. Pokud je ještě vůbec schopen rozlišovat chutě, spíš mu to nechutná; je to však lepší než utrpení zůstat střízlivý. Avšak přes všechny tyto záměny a kombinace zůstává rozlišení mezi těmito dvěma typy dostatečně jasné. Můžeme je označit jako potřebná potěšení a oceňující potěšení.

Každého napadne, jak se podobají potřebná potěšení a lásky přijímající z první kapitoly. Přiznal jsem se, že jsem musel odolávat tendenci lásku přijímající znevažovat nebo dokonce tvrdit, že není láskou vůbec. Zde bude mít většina lidí opačný sklon. Je určitě velice snadné obšírně chválit potřebná potěšení a odsuzovat ta, která jsou oceňující: ta první jsou tak přirozená (to je slovo, se kterým se dají dělat učiněná kouzla), tak nezbytná, jež před nestřídmostí chrání do značné míry už sama jejich podstata, ta druhá nadbytečná a poskytující prostor všemožnému přepychu a zlozvykům. Kdyby nám na toto téma docházel materiál, postačí otevřít práce stoiků a z tohoto kohoutku se naplní celá vana. V průběhu tohoto bádání však musíme být opatrní, abychom nikdy ukvapeně nezaujali morální nebo hodnotící postoj. Lidská mysl je obecně mnohem pohotovější chválit a hanět než popisovat a definovat.

Touží udělat z každé odlišnosti hodnotový rozdíl; proto ti proročtí kritici, kteří nikdy nejsou schopni poukázat na odlišnosti dvou básníků, aniž by hned neříkali, kdo je lepší, jako kdyby to byli kandidáti na nějakou cenu. Pokud jde o

[13]$

potěšení, nic takového dělat nesmíme. Skutečnost je příliš složitá. Už jsme před tím byli varováni tím, že stadium potřebného potěšení je stadiem, v němž oceňující potěšení končí, když se zvrhnou v závislosti.

Ať je tomu jakkoliv, spočívá pro nás význam těchto dvou druhů potěšení v té míře, do jaké dávají tušit charakteristické vlastnosti našich pravých „lásek”.

Žíznivý člověk, který právě vypil sklenici vody, asi řekne: „Panečku, to jsem potřeboval. Totéž může říci alkoholik, který si právě dal „panáka”. Člověk, který na své ranní procházce míjí hrachorové pole, spíše řekne: „Jak krásně to voní.” Podobně i znalec vína po prvním doušku patrně řekne: „To víno je skvělé.”

Jde-li o potřebná potěšení, máme sklon dělat prohlášení o sobě v čase minulém; jde-li o oceňující potěšení, máme tendenci vyjadřovat se o předmětu v přítomném čase. Je snadné pochopit, proč tomu tak je.

Shakespeare popsal uspokojení tyranského chtíče slovy:

{Hnusí se nám, jak poskytne nám slast, jak máme to, co zoufale jsme chtěli, hned nepříčetně zoufáme si zas, že jsme mu, blázni takhle naletěli.}*&

Ale i ta nejnevinnější a nejnezbytnější potřebná potěšení mají v sobě něco z této povahy - ovšemže jen něco. Nezačneme je sice nenávidět, když jich dosáhneme, ale jistě v nás „odumírají” s neobvyklou prudkostí a dokonale. Když se vrátíme vyprahlí z kosení trávy, je pro nás vodovodní kohoutek se sklenicí skutečně velice přitažlivý; o šest vteřin později nás už vůbec nezajímá. Vůně smažené slaniny je velice odlišná před snídaní a po ní.

A - prominete-li mi, když uvedu ten vůbec nejextrémnější příklad - cožpak většina z nás neprožila v

&* William Shakespeare, Sonet 129, přebásnil M. Hilský.

[14]$

cizím městě chvíle, kdy pohled na obrázek rozkročeného panáčka na dveřích vyvolal radost téměř hodnou oslavy veršem?

Oceňující potěšení se velmi liší. Přimějí nás pocítit, že něco nejen potěšilo naše smysly, ale právem si žádá naše ocenění. Znalec nemá ze svého červeného vína pouze potěšení takového druhu, jako by si zahříval své studené nohy. Cítí, že tu je víno, které si plně zaslouží jeho pozornost; že ospravedlňuje veškerou tradici a dovednost, jež se uplatnila při jeho výrobě, i všechna ta léta cviku, která jeho patro uschopnila, aby je dovedl posoudit. V jeho postoji je dokonce i záblesk nesobeckosti. Nechce víno uchovávat a skladovat v dobrých podmínkách jen kvůli sobě. I kdyby ležel na smrtelné posteli a už nikdy neměl pít víno, zhrozil by se nad představou, že by se toto špičkové víno mělo vylít, že by se mělo zkazit nebo že by je snad měli vypít hlupáci (jako jsem já), kteří nerozeznají dobré červené víno od špatného. A s člověkem, který míjí hrachové pole, je to stejné. Nejen že z toho má potěšení, ale cítí, že tato vůně si nějak zaslouží, aby byla vychutnávána. Byla by to jeho vina, kdyby okolo prošel bez zájmu a nepotěšen. Bylo by to přihlouplé, necitlivé. Byla by to škoda, kdyby promarnil tak skvělou věc. Bude si tu úchvatnou chvíli připomínat ještě po letech. Bude mu líto, když uslyší, že zahradu, kolem níž onoho dne vedla jeho procházka, pohltily garáže, kina a nové dopravní tepny.

Vědecky vzato jsou oba druhy potěšení vzhledem k našemu organismu relativní. Avšak potřebná potěšení svou relativitu halasně vyhlašují nejen vzhledem k lidské tělesné schránce, ale i vzhledem k jejímu okamžitému stavu, a mimo tento vztah pro nás nemají vůbec žádný smysl ani význam. Předměty, které poskytují oceňující potěšení, v nás vyvolávají pocit - ať už je iracionální nebo ne - který jsme jaksi povinni vychutnat, věnovat mu pozornost a velebit jej. „Byl by to hřích postavit takové víno před Lewise,” říká odborník na červená vína. „Jak můžeš jít kolem té zahrady

[15]$

a necítit tu krásnou vůni?” ptáme se. U potřebných potěšení bychom to tak nikdy nepociťovali: nikdy bychom neobviňovali sebe ani ostatní z toho, že nemají žízeň a proto projdou kolem studně, aniž by se napili vody.

Jakým způsobem předznamenávají potřebná potěšení naše lásky přijímající, je dostatečně zřejmé. Milujeme-li láskou přijímající, vnímáme milovaného v souvislosti s našimi vlastními potřebami zrovna tak, jako vnímá žíznivý člověk vodovodní kohoutek nebo alkoholik sklenici džinu. A láska přijímající, stejně jako potřebná potěšení, nevydrží déle než potřeba sama. To naštěstí neznamená, že všechny náklonnosti, které začnou jako láska přijímající, jsou přechodné. Potřeba sama může být trvalá nebo se periodicky vracet. Na lásku přijímající lze naroubovat jiný druh lásky. Morální zásady (manželská věrnost, synovská poslušnost, vděčnost apod.) mohou vztah uchovat po celý život. Avšak tam, kde je láska přijímající ponechána bez pomoci, stěží můžeme očekávat, že by v nás „neodumřela”, když potřeba pomine. Proto je svět plný nářků matek, jejichž dospělé děti na ně zapomněly, a opuštěných milenek, jež jejich milenci milovali jen proto, aby ukojili svou potřebu. Naše přijímající láska vůči Bohu je na tom jinak, protože naše potřeba Boha nemůže na tomto světě, ani v žádném jiném, nikdy pominout. Můžeme si však přestat potřebu této lásky uvědomovat, a pak odumírá i tato naše přijímající láska. „Ďábel onemocněl, ďábel se chtěl stát mnichem.” Zdá se, že není důvodu označovat jako pokrytectví krátkodobou zbožnost těch, jejichž víra pohasíná, jakmile vybřednou z „nebezpečí, nouze nebo velkého utrpení”. Proč by neměli být upřímní? Byli zoufalí a křičeli o pomoc. Kdo by neudělal totéž?

Co předznamenávají oceňující potěšeni, nelze popsat tak snadno.

Především jsou východiskem pro veškerou naši zkušenost s krásou. Je nemožné důsledně rozlišovat mezi potěšením, které je „smyslové”, a tím, které je „estetické”.

[16]$

Zkušenosti odborníka na červená vína již zahrnují prvky soustředění, úsudku a ukázněné vnímavosti, které smyslové nejsou; zkušenosti hudebníka ještě smyslové prvky obsahují. Mezi smyslovým potěšením z vůní zahrady a potěšením z krajiny (či „krásy”) jako takové, nebo dokonce mezi potěšením z děl malířů a básníků, která o ní pojednávají, není žádná hranice - je tu kontinuita bez předělů.

A jak jsme viděli, v těchto potěšeních je od samého začátku náznak či jiskřička nezištnosti nebo výzva k ní.

Jistě můžeme být nesobečtí a hrdinsky se vzdávat vlastních zájmů, pokud jde o potřebná potěšení; příkladem je pohár vody, který zraněný Sidney přenechává umírajícímu vojákovi. To však není ten typ nezištnosti, který mám teď na mysli. Sidney miluje svého bližního. Avšak u oceňujících potěšení, dokonce i u jejich nejnižších forem a v souvislosti s tím, jak rostou k plnému ocenění veškeré krásy, prožíváme něco, čemu sotva můžeme upřít označení opravdová láska a opravdová nezištnost vůči objektu samotnému. Je to pocit, který by člověku nedovolil poničit nádherný obraz, i kdyby byl posledním živým člověkem na zemi, čekajícím na smrt; je to pocit, jenž působí, že máme radost z nezničených lesů, které nikdy nespatříme; jenž způsobí, že si přejeme, aby nadále existovala ta zahrada nebo hrachorové pole. Nejen že se nám věci líbí; prohlašujeme o nich v tom okamžiku, stejně jako Bůh, že jsou „velmi dobré”.

Nyní se nám začíná zhodnocovat naše zásada začínat u nejnižšího, bez kterého „nejvyšší nestojí”. Odhaluje mi nedostatek v našem předchozím rozdělení lásek na přijímající a dávající. V lásce je ještě třetí prvek, jenž je předznamenán našimi oceňujícími potěšeními a který je neméně důležitý než výše uvedené. Tento názor, že předmět je velice dobrý, tato pozornost, téměř pocta, již mu nabízíme jako jakýsi dluh, toto přání, že by měl zůstat tím, čím je, i kdybychom se z něj neměli nikdy radovat, se může

[17]$

vztahovat nejen k věcem, ale i k lidem. Projevujeme-li takovou pozornost ženě, pak to nazýváme obdivem; jestliže ji projevujeme muži, pak mluvíme o uctívání hrdiny; ve vztahu k Bohu se zkrátka jedná o uctívání Boha.

Přijímající láska volá k Bohu z naší bídy; dávající láska touží sloužit Bohu nebo pro něj dokonce trpět; oceňující láska říká:

„Děkujeme ti za tvou velikou slávu.” Přijímající láska říká o ženě:

„Nemohu bez ní žít.” Oceňující láska jí touží dát štěstí, pohodlí, ochranu -je-li to možné, i bohatství. Muž, který miluje oceňující láskou, upřeně hledí, zadržuje dech a mlčí. Raduje se z toho, že takový zázrak skutečně existuje, a to i tehdy, jestliže tuto ženu ztratí. Nezničí ho to, naopak se bude utěšovat tím, že je to pořád takto lepší, než kdyby ji neměl už nikdy spatřit.

Takovým rozebíráním se dopouštíme násilí. Ve skutečném životě, díky Bohu, tyto tři prvky lásky jsou smíšeny a střídají časem jeden druhý. Snad žádná z nich, až na lásku přijímající, nikdy neexistuje sama o sobě, v „chemicky” čisté podobě, déle než pár vteřin. Možná proto, že až na naši nuzotu na nás není v tomto životě nic stálého.

Dva druhy lásky vyžadují zvláštní pozornosti: je to láska k přírodě a láska k vlasti.

Pro některé lidi, nejvíce snad pro Angličany a Rusy, představuje „láska k přírodě” trvalý a důležitý citový vztah. Mám teď na mysli onu lásku k přírodě, kterou nelze přiměřeně označit jen jako zvláštní příklad naší lásky ke kráse. Samozřejmě, že mnohé přirozené objekty - stromy, květiny a zvířata-jsou krásné. Avšak milovníci přírody, které mám na mysli, se o jednotlivé krásné předměty tohoto druhu příliš nezajímají. Ten, kdo to dělá, je ruší. Nadšený botanik je pro ně na procházce hrozným společníkem. Neustále se zastavuje a strhává jejich pozornost k jednotlivostem. Takoví milovníci přírody nevyhledávají ani „vyhlídky”, ani krásnou krajinu.

[18]$

Wordsworth, jejich mluvčí, to důrazně odmítá. Vede to ke „srovnávání výjevu s výjevem”, „hýčká” vás to „prázdnými inovacemi barvy a proporcí”. Zatímco se zaměstnáváte touto kritickou a rozlišující činností, uniká vám podstata - „nálady času a ročního období”, „duch” místa. A Wordsworth má samozřejmě pravdu. Proto také, milujete-li přírodu tímto způsobem, je krajinomalíř pro vás (mimo dům) ještě horším společníkem než botanik.

Jsou to „nálady” nebo „duch”, oč jde. Milovníci přírody touží zachytit tak plně, jak je to jen možné, vše, o čem příroda v každém konkrétním okamžiku a na každém konkrétním místě takříkajíc vypovídá. Očividné bohatství, půvab a harmonie některých scenérií nejsou pro ně vzácnější než pochmurnost, ponurost, hrůza, jednotvárnost nebo „chimérická melancholičnost” jiných. Sama beztvarost nalézá u nich příznivý ohlas. Je to jen jedno ze slov vyslovovaných přírodou. Každou denní hodinu se otvírají čisté hodnotě každé krajiny. Chtějí ji do sebe nasáknout, být skrz naskrz prosyceni její barvou.

Tato zkušenost, jako tolik jiných, když byla v devatenáctém století vynášena až do nebes, byla pak zlehčena modernisty. A člověk musí spolu s těmi, kteří ji zlehčovali, určitě připustit, že když Wordsworth tuto zkušenost nesděloval jako básník, ale mluvil o ní pouze jako filosof (či rádoby filosof), řekl některé velmi hloupé věci. Je hloupé věřit, nenajdete-li pro to důkaz, že se květiny raduj í ze vzduchu, který dýchají, a ještě hloupější je nedodat, že je-li to pravda, květiny nepochybně cítí bolest, stejně jako potěšení. Není také mnoho lidí, kteří by se naučili morální filosofii prostřednictvím „podnětu z jarního lesa”.

Kdyby ano, určitě by to nutně nebyl ten druh morální filosofie, s jakým by Wordsworth souhlasil. Patrně by to byla filosofie nemilosrdné soutěže. Domnívám se, že pro některé lidi moderní doby tomu tak je. Co se jich týče, milují přírodu proto, že se dovolává „temných bohů v krvi”;

[19]$

a to nikoliv navzdory tomu, že tu sex, hlad a čistá síla působí nelítostně a beze studu, ale právě proto, že tomu tak je.

Jestliže se necháte vyučovat přírodou, naučí vás přesně to, co jste se už naučit rozhodli; tím je jen jinými slovy řečeno, že příroda neučí. Sklon vidět v ní učitelku lze zjevně na zkušenost, kterou označujeme jako „láska k přírodě”, velice snadno naroubovat. Ale je to pouze roub. Když se „náladám” a „duchu” přírody opravdu podřídíme, nepoukazují na žádnou morálku. Zaplaví vás ohromující pestrost, nesnesitelná velkolepost, pochmurná stísněnost. Dělejte si s tím, co umíte, jestliže vůbec něco dělat musíte.

Ten jediný imperativ, který příroda pronáší, zní: „Dívej se. Poslouchej. Dávej pozor.”

Skutečnost, že je tento imperativ tak často mylně vykládán a nutí lidi vytvářet teologie, panteologie a antiteologie - z nichž všechny je možné zlehčit - se ve skutečnosti nedotýká samotné základní zkušenosti. Milovníci přírody - ať už jsou to wordsworthovci nebo lidé „s temnými bohy v krvi” - získávají z přírody ikonografii, jazyk obrazů. Nemyslím tím jednoduše vizuální obrazy; těmito obrazy jsou samotné „nálady” nebo „duch” - mocné vyjádření hrůzy, smutku, veselí, krutosti, chtíče, nevinnosti, čistoty. Každý člověk si do nich může odít svou vlastní víru. Teologii a filosofii se musíme učit jinde (kupodivu se jim často učíme od teologů a filosofů).

Mluvím-li však o „odívání” naší víry do takových obrazů, nemám tím na mysli užití přírody v básnických přirovnáních či metaforách. Ve skutečnosti bych měl spíše než „odívání” říci „naplňování” nebo „ztělesňování”. Nebýt dojmu, jaký v nás vyvolává příroda, mnozí lidé - a já jsem jedním z nich - by nikdy neměli obsah pro slova, která musí použít při vyznávání své víry.

Příroda mě nikdy nepoučila, že existuje Bůh slávy a nekonečné vznešenosti. Musel jsem se to naučit jinak. Příroda však dává výrazu sláva pro mě smysl. Stále ještě

[20]$

nevím, kde jinde bych mohl nějaký nalézt. Nevím, jak by pro mě kdy bázeň Boží mohla znamenat něco jiného než nejnižší opatrnické snahy být v bezpečí, kdybych byl nikdy neviděl jisté zlověstné rokliny a nepřístupné útesy. A kdyby ve mně příroda nikdy neprobudila určité touhy, nikdy by neexistovaly, alespoň pokud to mohu posoudit, nesmírné prostory toho, co dnes mohu rozumět „láskou” Boží.

Skutečnost, že křesťan může přírodu takto využít, samozřejmě není ani v nejmenším důkazem pravdivosti křesťanství. Domnívám se, že ti, kdo jsou sužováni temnými bohy, ji mohou pro své vyznání víry použít stejně. A o to přesně jde. Příroda nevyučuje.

Pravá filosofie může občas potvrdit zkušenost přírody; zkušenost přírody nemůže potvrdit filosofii. Příroda neověří žádný teologický nebo metafyzický předpoklad (alespoň ne takovým způsobem, o jakém nyní uvažujeme); pomůže nám však ukázat, co znamená.

A jestliže vycházíme z křesťanství, není tomu tak náhodou. Lze očekávat, že nám stvořená sláva napoví něco o slávě nestvořené, neboť jedna je odvozena od druhé a určitým způsobem ji odráží.

Určitým způsobem. Možná však nikoliv natolik přímo a jednoduše, jak bychom mohli zpočátku předpokládat.

Neboť všechny jiné skutečnosti zdůrazňované milovníky přírody z jiné školy jsou také skutečné; jsou červi v břiše, stejně jako prvosenky v lese.

Pokuste se je uvést v soulad, nebo ukázat, že ve skutečnosti sladění nepotřebují, a odvracíte se od přímé zkušenosti s přírodou - našeho současného tématu - k metafyzice či k teodiceji nebo k něčemu podobnému. I to může být rozumná činnost; domnívám se však, že by se to mělo odlišit od lásky k přírodě. Dokud se pohybujeme v této rovině, dokud stále tvrdíme, že mluvíme o tom, co nám příroda říká „přímo”, musíme se toho držet. Viděli jsme obraz slávy. Nesmíme se pokoušet objevit přímou cestu, která povede skrze něj a nad něj k rostoucímu poznání

[21]$

Boha. Ta stezka se najednou téměř ztrácí. Zanášejí ji hrůzy a tajemství, veškerá hloubka Božích úradků a celá spletitost dějin vesmíru.

Tudy projít nemůžeme. Musíme jít opravdu oklikou - opustit kopce a lesy a vrátit se ke svému studiu, do církve, ke své Bibli, na svá kolena. Jinak se začne láska k přírodě měnit v přírodní náboženství. A pak, i když nás to nezavede k temným bohům, přivede nás to k pořádnému nesmyslu.

Nemusíme však lásku k přírodě - pročištěnou a omezenou tak, jak jsem naznačil - vydat napospas těm, kteří ji zbavují pozlátka.

Příroda nemůže uspokojit touhy, které vyvolává, ani dát odpověď na teologické otázky či nás vést ke svatosti. Součástí naší skutečné cesty k Bohu je, abychom se k přírodě neustále obraceli zády; abychom přecházeli z luk ozářených ranními červánky do nějakého tmavého kostelíku, nebo (může být) do práce ve farnosti v East Endu. Avšak láska k přírodě byla cenným a pro některé lidi nezbytným počátkem.

Nemusím říkat „byla”. Neboť ti, kdo lásce k přírodě nedovolí víc než toto, jsou, zdá se, ti, kdo si ji uchovají. S tím je třeba počítat. Tato láska, pokud z ní uděláme náboženství, začíná být bohem - tedy být démonem. A démoni nikdy neplní své sliby.

Příroda „odumírá” pro ty, kteří se snaží žít pro lásku k přírodě.

Coleridge se k ní nakonec stal necitlivým, Wordsworth skončil v nářcích, že sláva pominula. Modlete se v zahradě za časného jitra, nevšímejte si rosy, ptáků a květin, a odejdete uchváceni její svěžestí a veselostí; jděte tam, abyste byli uchváceni, a po jistých letech se v devíti případech z deseti nic nestane.

Nyní se budu věnovat lásce k vlasti. Tady není třeba M. de Rougemontův aforismus rozvádět; všichni víme, že tato láska se stává démonem, když se stane bohem. Někteří si začínají myslet, že to není nikdy nic jiného než démon. Pak

[22]$

by však museli zavrhnout polovinu vysoké poezie a polovinu hrdinských činů, jichž dosáhl náš rod. Nebyl by udržitelný dokonce ani Kristův nářek nad Jeruzalémem. I on projevil lásku ke své zemi.

Vymezme pole našich úvah. Není třeba zde psát esej o mezinárodní etice. Stane-li se tato láska démonickou, vyvolá zvrácené činy. Avšak jiní, zkušenější, by mohli říci, které skutky mezi národy jsou zvrácené. My uvažujeme pouze nad tímto citem jako takovým v naději, že budeme schopni rozlišit jeho nevinnou podobu od démonické. Ani jedna z těchto podob není bezprostřední příčinou národního chování. Protože, přísně vzato, to jsou vládci, nikoliv národy, kdo se chová mezinárodně. Démonické vlastenectví jejich poddaných - a já píši pouze pro poddané - jim usnadní zvrácené jednání; zdravé vlastenectví to pravděpodobně ztíží; když jsou vládcové zlí, pomocí propagandy patrně probudí démonický charakter našich citů, aby si zabezpečili náš tichý souhlas se svou zvráceností. Jsou-li dobří, mohou udělat pravý opak. To je důvod, proč my jako soukromé osoby bychom měli bedlivě sledovat, zdaje naše vlastenectví zdravé, nebo ne. A proto o tom píši.

Jak je vlastenectví dvojznačné, můžeme usoudit z toho, že žádní dva spisovatelé je nevyjádřili působivěji než Kipling a Chesterton. Kdyby znamenalo pro oba dva totéž, nemohli by je dva tak odlišní lidé velebit. Ve skutečnosti obsahuje mnoho složek, ze kterých lze namíchat velice odlišné směsi.

Nejprve to je láska k domovu, k místu, kde jsme vyrůstali, nebo k místům, možná mnohým, která byla naším domovem; a ke všem místům, která jsou jim dosti blízko a dostatečně podobná; láska k starým známým, k důvěrně známým pohledům, zvukům a vůním. Všimněte si, že v našem případě to je v největším měřítku láska k Anglii, Walesu, Skotsku nebo Ulsteru. Jenom cizinci a politikové mluví o „Británii”. Kiplingovo „Nemám rád nepřátele

[23]$

mého impéria” zní směšně falešným tónem. Mého impéria! S touto láskou k místu se pojí láska k životnímu stylu; k pivu a čaji, otevřeným ohništím, vlakovým kupé a neozbrojené policii a všemu ostatnímu; k místnímu dialektu a (o poznání méně) ke své rodné řeči. Jak říká Chesterton, důvody, proč člověk nechce, aby jeho zemi ovládli cizinci, se velice podobají těm, proč nechce, aby jeho dům lehl popelem; protože by ani „nemohl začít” vypočítávat všechny ty věci, které by postrádal.

Bylo by těžké objevit nějaký rozumný úhel pohledu, ze kterého by bylo možné tento cit odsoudit. Tak jako rodina je pro nás prvním krokem k překonání sebelásky, tak i zde se nám nabízí první krok k překonání rodinného sobectví. Nejde samozřejmě o čistou křesťanskou lásku; týká se lásky k našemu bližnímu ve smyslu místním, nikoliv tak, jak to mínil Kristus.

Avšak ti, kdo nemilují své sousedy ve vesnici nebo ve městě, které znají, pravděpodobně příliš nepokročí v milování „člověka”, kterého neviděli. Všechny přirozené náklonnosti, včetně této, mohou s duchovní láskou soupeřit; mohou však také být jejími přípravnými nápodobami, cvičením takříkajíc duchovních svalů, které Milost může později postavit do vyšší služby; podobně jako žena v dětství vychovává panenky a později vychovává děti. Může přijít chvíle, kdy bude potřeba se této lásky zřeknout: vyloupnout své pravé oko. Ale nejprve musíte nějaké oko mít; tvor, který by žádné neměl - který by měl místo něj jen nějakou světločivnou skvrnu - by se marně pokoušel meditovat nad tímto nesnadným textem.

Ovšemže vlastenectví tohoto typu není ani v nejmenším agresivní. Jen chce být ponecháno na pokoji. Militantním se stane jen tehdy, když má bránit to, co miluje. U každého, kdo má alespoň špetku představivosti, vytváří dobrý postoj k cizincům. Jak bych mohl milovat svůj domov, aniž bych si uvědomil, že jiní lidé, stejně oprávněně, milují svůj?

Když si jednou uvědomíte, že Francouzi mají rádi své café

[24]$

complet stejně jako my slaninu a vejce - nu což, přejme jim to. To poslední, po čem toužíme, je zařídit to všude jinde jako u nás doma. Nebyl by to už domov, kdyby nebyl jiný.

Druhou složkou vlastenectví je zvláštní postoj k minulosti naší země. Myslím tím minulost žijící v lidových představách; slavné činy našich předků. Vzpomeňte na Marathón. Vzpomeňte na Waterloo. „Svobodu nebo smrt, všichni, kdo mluvíme jazykem Shakespearovým.” Tato minulost je pociťována jako závazek i jako příslib záruky; nesmíme klesnout pod úroveň, kterou nám stanovili naši otcové, a protože jsme jejich synové, je tu oprávněná naděje, že se tak nestane.

Tento pocit nemá zdaleka tak dobrá doporučení jako čistá láska k domovu. Skutečné dějiny každé země jsou plné ničemných a do konce ostudných činů. Hrdinské příběhy, jsou-li považovány za typické, o ní poskytují falešný obraz a jsou často samy vystaveny vážné historické kritice (mirv1-rmr). Proto je vlastenectví opírající se o naši slavnou minulost pro toho, kdo ji zlehčuje, snadným terčem posměchu. S rozvojem poznání se tento cit patrně zlomí a stane se z něj zklamaný cynismus, nebo bude zachován jen díky tomu, že před tím dobrovolně zavřeme oči. Kdo však může odsoudit něco, co zjevně způsobuje, že se mnozí lidé v mnoha důležitých okamžicích zachovají mnohem lépe, než jak by se dokázali zachovat bez této pomoci?

Domnívám se, že je možné posilovat se obrazem minulosti a nepodlehnout přitom klamu ani pýše. Tento obraz začíná být nebezpečný v té míře, v jaké je zaměňován nebo v jaké nahrazuje vážné a systematické historické studium. Nejlepší je, jsou-li tyto příběhy předávány a přijímány jako příběhy. Tím nemyslím, že by měly být předávány jako pouhé smyšlenky (některé z nich jsou koneckonců pravdivé). Důraz by však měl být na příběhu jako takovém, na obraze, který rozněcuje představivost, na příkladu, který posiluje vůli. Školák, který jej slyší, by měl

[25]$

nejasně cítit - ačkoliv to pochopitelně není schopen vyjádřit slovy - že poslouchá ságu.

Nechť je uchvácen „činy, které zachránily říši”, ale raději „mimo školu”; čím méně to spojujeme s jeho „hodinami dějepisu”, anebo si to pleteme se seriózní analýzou nebo s ospravedlňováním imperiální politiky (což je ještě horší), tím lépe. Jako dítě jsem měl knihu plnou barevných obrázků, která se jmenovala Příběh našeho ostrova. Vždycky jsem měl pocit, že ten název přesně vystihuje, oč běží. Ta knížka vůbec nevypadala jako učebnice. Co mi však připadá škodlivé a co plodí ten typ vlastenectví, které je zhoubné, jestliže trvá, ale pravděpodobně nebude dlouho trvat u vzdělaného dospělého člověka, je naprosto vážná indoktrinace mládeže vědomě zfalšovanou nebo tendenční historií - hrdinskými legendami záludně maskovanými jako učebnicová fakta. S tím se vkrádá tichý předpoklad, že ostatní národy nemají takové hrdiny; snad dokonce víra - je to jistě velice špatná biologie - že tradici můžeme vysloveně „zdědit”. A to téměř nevyhnutelně vede k třetí věci, která se někdy označuje jako vlastenectví.

Tou třetí věcí není cit, ale víra: pevná, byť jen prostá víra, že náš národ, střízlivě posuzováno, dlouho byl a stále zjevně je nadřazen všem jiným. Jednou jsem se odvážil říci starému duchovnímu, který byl představitelem tohoto typu vlastenectví: „Ale pane, cožpak se neříká, že každý národ považuje své muže za nejstatečnější a své ženy za nejkrásnější na světě?” Odpověděl s plnou vážností - nemohlo to znít slavnostněji, když u oltáře přednášel Krédo - „Ano, ale v Anglii je to pravda.” Po pravdě řečeno, toto přesvědčení z mého přítele neudělalo násilníka (kéž odpočívá v pokoji), jen výjimečně roztomilého starého osla. Nicméně toto přesvědčení může vytvořit osly, kteří kopou a koušou.

Mezi fanatiky to patrně splývá s lidovým rasismem, který křesťanství i věda svorně vylučují.

[26]$

To nás přivádí ke čtvrté složce lásky k vlasti. Jestliže je náš národ skutečně o tolik lepší než ostatní národy, je možné uvěřit, že k nim máme buď povinnosti, nebo práva nadřazeného národa.

V devatenáctém století si byli Angličané takových povinností - „údělu bílého muže” - velice dobře vědomi.

Ti, které jsme nazývali domorodci, byli našimi chráněnci a my jejich samozvanými poručníky. Nebylo to jen pokrytectví. V lecčems jsme jim i prospěli. Avšak náš zvyk vyjadřovat se, jako by motivy Anglie pro získání nadvlády (nebo motiv každého mladíka, který hledal práci u námořnictva) byly především altruistické, znechucoval svět.

A přece se zde pocit nadřazenosti projevil ve své nejlepší podobě.

Některé národy, které měly tentýž pocit, zdůrazňovaly práva, nikoliv povinnosti. Pro ně byli někteří cizinci tak špatní, že je měli právo vyhladit. Jiní, kteří se hodili jen za drvoštěpy a nosiče vody pro vyvolený lid, se museli spokojit se svým štípáním a nošením.

Nechť psi uznávají své pány! Jsem dalek toho, abych naznačoval, že tyto dva postoje jsou na stejné úrovni. Oba dva jsou však osudné.

Oba si nárokují, že by se oblast jejich působení měla neustále rozšiřovat. A oba nesou zřejmé znamení zla: jen proto, že jsou strašné, nejsou směšné. Kdyby nebylo porušených dohod se severoamerickými Indiány, kdyby nebylo vyhlazení Tasmánců, kdyby nebyly žádné plynové komory a žádný Belsen, žádný Amritsar, Blacks*& and Tans nebo apartheid, pompéznost obou by byla jen hlučnou fraškou.

Nakonec jsme dospěli do stadia, kdy vlastenectví ve své démonické podobě bezděčně popírá samo sebe. Jako dokonalý příklad si Chesterton vybral dva Kiplingovy

&* Oddíly policie v khaki uniformách a černých čepicích, nasazené proti irským revolucionářům r. 1921 - pozn. překl.

[27]$

verše. Vůči Kiplingovi, který vzdor tomu, že domov tolik postrádal, velice dobře věděl, co může láska k domovu znamenat, to bylo nespravedlivé. Mimo kontext je však možné tyto verše chápat jako shrnutí této záležitosti. Znějí takto:

{Kdyby byla Anglie taková, jak se jeví,

jak rychle bychom ji opustili.

Ale ona není!}

Tak láska nikdy nemluví. Je to totéž, jako byste své děti milovali, jenom „když jsou hodné”, svou ženu, jenom pokud vypadá dobře, svého muže, jen pokud je slavný a úspěšný. „Nikdo nemiluje své město proto, že je významné, ale proto, že je jeho,” řekl jeden Řek. Člověk, který svou vlast skutečně miluje, ji bude milovat i v jejím úpadku a rozkladu - „Anglie, se všemi tvými chybami, přec tě mám rád.” Bude pro něj „malá, ale jeho”. Protože ji miluje, bude se možná domnívat, že je dobrá a vznešená, i když tomu tak nebude; tady je sebeklam omluvitelný. Kiplingův voják to však převrací; miluje ji, protože si myslí, že je dobrá a vznešená - miluje ji pro její zásluhy. Je dobře prosperující firmou a jeho pýchu uspokojuje, že k ní patří. Co když taková přestane být? Odpověď je nasnadě: „Jak rychle bychom ji opustili.” Když se loď začne potápět, Kiplingův voják ji opustí. Proto se tento typ vlastenectví, pro který je příznačné velice pyšné vykračování si s bubny a prapory, vydává na cestu, která může vést do Vichy. A s tím se budeme stále znovu setkávat. Když se začnou přirozené lásky chovat bezuzdně, nejen že ublíží jiným láskám, ale samy přestanou být láskami, jimiž byly - přestanou být láskami vůbec.

Vlastenectví má tedy mnoho tváří. Nezdá se, že by ti, kdo je chtějí úplně odmítat, zvážili, co nezbytně nastoupí - a co už začalo nastupovat - na jeho místo. Zatím ještě dlouho a možná navždy budou žít národy v ohrožení.

[28]$

Vládcové musí nějak dodávat odvahu svým poddaným, aby je bránili, nebo se alespoň na obranu připravovali. Tam, kde byl vlastenecký cit zničen, je to možné jen tak, že každý mezinárodní konflikt bude předkládán v čistě etickém světle. Jestliže lidé nebudou ochotni obětovat pot ani krev pro „svou vlast”, musíme je přesvědčit, že je vydávají za spravedlnost, civilizaci nebo lidskost. To znamená krok vzad, nikoliv vpřed. Patriotismus samozřejmě nepotřeboval brát etiku na lehkou váhu. Dobří lidé museli být přesvědčeni, že věc jejich vlasti je spravedlivá; ale stále to byla věc jejich vlasti, nikoliv věc spravedlnosti jako takové. Tento rozdíl se mi zdá důležitý. Mohu bez licoměrnosti či pokrytectví považovat za spravedlivé, když násilím hájím svůj dům proti zloději; ale jestliže začnu předstírat, že jsem mu udělal modřinu pod okem čistě z morálních důvodů v naprosté lhostejnosti k faktu, že se jednalo o můj dům - stanu se nesnesitelně domýšlivým. Předstírat - snad jako nějaký neutrální Don Quijote - že jsme na straně Anglie jen proto, že její věc je spravedlivá, je stejně falešné. A nesmysl vleče za sebou zlo. Jestliže je věc naší země věcí Boží, pak naše války musí být zničující. Falešná transcendence se přisuzuje věcem, které jsou až příliš z tohoto světa.

Kouzlo starého dobrého vlastenectví spočívalo v tom, že i když dokázalo lidi zocelit k nejvyššímu úsilí, bylo stále zřejmé, že se jedná o cit. Války mohly být hrdinské, aniž se předstíralo, že jsou svaté. Smrt hrdiny nebyla zaměňována za smrt mučedníka. A je úžasné, že tentýž cit, který dokázal být tak vážný, když pomáhal zadržet pronásledujícího nepřítele, v době míru také dokázal nebrat sám sebe vážně, tak jak to všechny šťastné lásky často dělávají. Dokázal se smát sám sobě. Naše starší vlastenecké písně nelze zpívat bez zajiskření v oku; novější znějí spíše jako chvalozpěvy. Raději bych každý den poslouchal „Britské granátníky”

(s jejich ta-ra-ra-rá) než „Zemi naděje a slávy”.

[29]$

Všimněte si, že ten druh lásky, který popisuji, se všemi jejími složkami, může existovat i ve vztahu k něčemu jinému než k vlasti: ke škole, k pluku, k velké rodině nebo k společenské třídě. Platí tu táž kritika. Takovou lásku lze také pociťovat k útvarům, které vyžadují více než jen přirozenou náklonnost; k církvi nebo (bohužel) ke skupině uvnitř církve či k náboženskému řádu. Toto děsivé téma by samo o sobě vydalo na celou knihu. Zde postačí říci, že nebeská společnost je také pozemskou společností. Naše zcela přirozené vlastenectví k tomu posledně jmenovanému si může velice snadno vypůjčit transcendentní nároky předchozího a použít je k ospravedlnění těch nejohavnějších činů. Bude-li někdy napsána kniha, kterou já napsat nehodlám, musí to být úplné vyznání křesťanství o specificky křesťanském příspěvku k celkové sumě lidské krutosti a věrolomnosti. Rozsáhlé oblasti „světa” nás neuslyší, dokud veřejně neodmítneme mnohé z naší minulosti.

Proč by nás také měly slyšet? Vykřikovali jsme Kristovo jméno, a sloužili přitom Molochovi.

Patrně se domníváte, že bych neměl tuto kapitolu uzavřít, aniž bych se zmínil o lásce ke zvířatům. To se však bude lépe hodit do té další. Ať už jsou zvířata osobnostmi nebo ne, nikdy je nemilujeme takovým způsobem, jako by jimi byla. Skutečnost nebo iluze osobnosti je vždycky přítomná, takže láska k nim je opravdu zvláštním případem té náklonnosti, která je tématem následující kapitoly.

[30]$

«Náklonnost»

Začínám tou nejpokornější a nejrozšířenější z lásek, lásku, v níž se naše zkušenosti nejméně odlišují od toho, co prožívají zvířata.

Dovolte mi hned dodat, že jí kvůli tomu nepřipisuji nižší hodnotu.

Člověk není o nic horší ani lepší jen proto, že má společné rysy se zvířaty. Když ho obviňujeme, že je „pouhým živočichem”, nemyslíme tím, že dává najevo zvířecí rysy (máme je všichni), ale že se takto a pouze takto projevuje při příležitostech, kdy by se měl chovat specificky lidsky. (Když nazýváme člověka „zvířetem”, obyčejně tím míníme, že se dopouští krutostí, jakých většina skutečných zvířat není schopná; nejsou na to dost chytrá.)

Řekové nazývali tuto lásku storgé. Zde ji budu nazývat prostě náklonností. Můj řecký slovník definuje storgé jako „náklonnost, zvláště rodičů k dětem”, ale také dětí k rodičům. Nepochybuji, že toto je její původní podoba, stejně jako hlavní význam tohoto slova. Obraz, u nějž musíme začít, znázorňuje matku kojící dítě, fenu nebo kočku s košíkem štěňat nebo koťat; všechno se k sobě tulí v pištícím klubku; vrnění, lízání, dětské žvatlání, mléko, teplo, vůně mladého života.

Důležitost tohoto obrazu je v tom, že nás na samém počátku staví před jistý paradox. Potřeba a láska přijímající u mláďat je zřejmá; stejně tak matčina láska dávající. Rodí, kojí, ochraňuje.

Na druhé straně musí buď porodit, nebo zemřít. Musí nakojit, nebo trpět. V tomto smyslu je její náklonnost také láskou přijímající.

Je to paradox. Je to láska přijímající, ale to, co potřebuje, je dávat. Je to láska dávající, potřebuje však být „potřebována”. K tomu se budeme muset ještě vrátit.

[31]$

Avšak náklonnost se dokonce i v životě zvířat, a ještě více v životě lidském, zdaleka neomezuje jen na vztah matky a mláďat.

Tento vřelý pocit uvolněnosti, toto uspokojení ze vzájemné blízkosti, zahrnuje všechny lidi. Náklonnost je vskutku ze všech lásek ta nejméně diskriminující. Jsou ženy, u nichž lze předem čekat málo nápadníků, a muži, kteří nejspíš budou mít málo přátel. Nemají, co nabídnout. Téměř kdokoliv se však může stát předmětem náklonnosti; lidé oškliví, hloupí, dokonce i nepříjemní. Není třeba, aby se ti, které spojuje, nějak zjevně sobě navzájem podobali.

Viděl jsem, jak ji k imbecilnímu člověku chovali nejen jeho rodiče, ale i jeho bratři. Náklonnost nehledí na rozdíly věku, pohlaví, společenské třídy a vzdělání. Může existovat mezi bystrým mladým mužem z univerzity a starou chůvou, ačkoliv jejich duše obývají odlišné světy. Dokonce si nevšímá ani mezidruhových přehrad. Pozorujeme ji nejen mezi psem a člověkem, ale i mezi psem a kočkou, což je ještě překvapivější. Gilbert White tvrdí, že ji pozoroval mezi koněm a slepicí.

Tuto skutečnost dobře vystihli někteří romanopisci. V románu

Tristram Shandy jsou „můj otec” a strýček Toby tak málo spojeni jakýmkoliv společným zájmem nebo myšlenkou, že se spolu nemohou bavit ani deset minut, aniž by nedošlo k nedorozumění; vycítíme však jejich hlubokou vzájemnou náklonnost. Stejně tak je tomu u Dona Quijota a Sancha Panzy, Pickwicka a Sama Wellera. Stejně tak, ačkoliv možná bez autorova vědomého záměru, v Žabákových*& dobrodružstvích. Čtveřice krtka, krysy, jezevce a žáby svědčí o úžasné nestejnorodosti, jež je možná mezi těmi, které spojuje náklonnost.

&*The Wind in the Willows, knížka pro děti angl. spisovatele Kennetha Grahama, čes. 1945 - pozn. překl.

[32]$

Náklonnost má však svá vlastní měřítka. Její objekt musí být důvěrný. Občas můžeme přesně označit den a hodinu, kdy jsme se zamilovali nebo navázali nové přátelství. Pochybuji však, je-li možno zachytit náklonnost v jejích počátcích. Uvědomit si ji znamená uvědomit si, že už nějakou dobu trvá. Užití slova „starý”

jako termínu náklonnosti je příznačné. Pes štěká na cizince, kteří mu nikdy neublížili, a vrtí ocasem na staré známé, i když mu neudělali nikdy nic dobrého. Dítě bude milovat starého nerudného zahradníka, který si ho sotva kdy vůbec povšiml, a odtáhne se od návštěvníka, který se všemožně snaží získat jeho pozornost. Ale musí to být právě ten „starý” zahradník, ten, který tu byl „vždycky” - po celé to krátké, ale zdánlivě odvěké „vždycky” dětského věku.

Náklonnost, jak už jsem řekl, je nejpokornější láska. Náklonnost se nevychloubá. Lidé mohou být pyšní na to, že jsou „zamilovaní”, nebo na své přátelství. Náklonnost je skromná - dokonce tajnůstkářská a ostýchavá. Jednou, když jsem se zmínil o poměrně časté náklonnosti mezi kočkou a psem, můj přítel odvětil: „Ano, ale vsadím se, že by to žádný pes před jinými psy nikdy nepřiznal.” Je to přinejmenším vydařená karikatura mnoha lidských náklonností. „Ať domácí tváře zůstanou doma,” říká Comus*&. Náklonnost má velmi domácí tvář. Stejně jako mnoho těch, ke kterým ji pociťujeme. Naše láska k nim není důkazem naší kultivovanosti či vnímavosti; důvodem naší lásky není ani to, že oni milují nás.

Základní složkou náklonnosti není oceňující láska. Je obvykle třeba odloučení nebo ztráty, abychom chválili ty, k nimž nás poutá jen náklonnost. Považujeme je za samozřejmé; a toto nedostatečné ocenění, které je těžkou

&* John Milton (1608-1674), napsal básnický text pro masku, která se dávala r. 1634. Hudbu k ní složil Henry Lawes (1596-1622). Celá maska vyšla pod názvem Comus v r. 1637 - pozn. překl.

[33]$

urážkou lásky erotické, tu je nanejvýš správné a náležité. Hodí se to k pohodlné, mírné povaze tohoto citu. Náklonnost by nebyla náklonností, kdybychom ji hlasitě a často dávali najevo; projevovat ji veřejně je jako vystěhovat nábytek z domu na ulici. Na svém místě vypadal velice dobře, ale na slunečním světle působí ošuměle, nevkusně, až groteskně. Náklonnost se takřka plíží nebo prosakuje naším životem. Žije v prostých věcech zbavených příkras; v pohodlných pantoflích, ve starém oblečení, ve starých vtipech, v bouchání ocasu ospalého psa o kuchyňskou podlahu, ve zvuku šicího stroje, v loutce groteskního černého bubáka zapomenutého na trávníku.

Ale hned se musím opravit. Mluvím o náklonnosti jako takové, existující odděleně od ostatních lásek. Často tak existuje, ale často nikoliv. Jako džin není jen nápoj sám o sobě, ale je základem pro mnoho míchaných nápojů, tak i náklonnost, kromě toho, že je samostatnou láskou, může vstupovat do jiných lásek, zcela je prostupovat a stát se právě tím médiem, jehož prostřednictvím denně jednají. Možná by bez ní dlouho nevydržely. S někým se spřátelit není totéž jako začít k němu chovat náklonnost. Když se však z vašeho přítele stane starý přítel, začnou vám být všechny věci, které s ním souvisí a jež neměly s přátelstvím původně vůbec nic společného, důvěrně známé a pro svou důvěrnost drahé. A pokud jde o lásku erotickou, je těžké představit si něco nepříjemnějšího než je její dlouhodobé prožívání bez tohoto domácího oblečení náklonnosti. Bylo by to velice těžké, buď příliš andělské, nebo příliš živočišné, nebo střídavě obojí; nebylo by to pro člověka nikdy dost veliké či dost malé. V přátelství i v erótu je opravdu zvláštní kouzlo spojené s těmito momenty, kdy oceňující láska leží jako dřív, ve spánku stočená do klubíčka, a pouhá pohoda a obyčejnost vztahu (svobodná jako samota, avšak nikdo není sám) ji obklopuje. Není třeba mluvit. Není třeba se milovat. Není třeba vůbec nic, snad jen prohrábnout oheň.

[34]$

Toto míšení a prolínání lásek před námi dobře skrývá skutečnost, že ve většině období a na většině míst mají všechny tři společný výrazový prostředek - polibek. V moderní Anglii jej přátelství už nepoužívá, ale náklonnost a erós ano. K oběma patří tak přirozeně, že už teď nejsme schopni říci, která si jej od které vypůjčila, nebo zda si ho vůbec vypůjčily. Můžete jistě říci, že polibek náklonnosti se liší od polibku erótu. Jistě, avšak ne všechny polibky mezi milenci jsou polibky mileneckými. Mimoto, mají obě tyto lásky sklon - a to zaráží mnoho moderních lidí - používat „dětskou mluvu”. A není to vlastní jen lidem. Profesor Lorenz nám řekl, že milostný zpěv kavky „se skládá především ze zvuků mláďat, které si dospělé kavky rezervují pro tuto příležitost” (Prsten krále Šalomouna, str. 158). My i ptáci máme pro to stejnou omluvu. Různé druhy něžnosti jsou jak něžnost sama, tak i řeč první něžnosti, kterou jsme kdy poznali, je připomínaná proto, aby posloužila novému druhu.

Ještě jsem se nezmínil o jednom z nejpozoruhodnějších vedlejších produktů náklonnosti. Řekl jsem, že tu zprvu nejde o lásku oceňující. Náklonnost nedělá rozdíly. Dokáže to „táhnout” s těmi nejméně slibnými lidmi. Je však zvláštní, že nakonec může sama umožnit oceňování, které by bez ní nikdy neexistovalo. Můžeme říci, a není to tak úplně nepravdivé, že jsme si své přátele a ženu, kterou milujeme, vybrali pro jejich rozmanité vynikající vlastnosti - pro krásu, upřímnost, dobrosrdečnost, duševní schopnosti, inteligenci a já nevím co ještě. Musel to však být ten konkrétní typ duševních schopností, ten konkrétní typ krásy, ten konkrétní druh dobrosrdečnosti, který máme rádi, a v těchto záležitostech máme každý svůj osobní vkus. Proto si přátelé a milenci připadají, Jako by byli stvořeni jeden pro druhého”.

Zvláštní chloubou náklonnosti je její schopnost spojovat ty, kdo se k sobě očividně, až komicky nehodí; lidi, kteří by spolu neměli naprosto nic společného, kdyby je osud

[35]$

nesvedl do téže rodiny nebo do téhož společenství. Jestliže pak na tomto základě vyroste náklonnost - samozřejmě, že se to často nestane - začnou se jim otevírat oči. Jestliže si postupně oblíbím „starého toho a toho”, zpočátku prostě proto, že náhodou je zde, začnu najednou poznávat, že na něm koneckonců „něco je”. Okamžik, kdy člověk poprvé vážně řekne, že i když to není „můj typ”, je to „svým způsobem” velice hodný člověk, je skutečně osvobozující. Možná to tak neprožíváme; můžeme si připadat jen tolerantní nebo shovívaví. Ve skutečnosti jsme však překročili hranici. Ono „svým způsobem” znamená, že překonáváme své osobní založení, že se učíme oceňovat dobrotu nebo inteligenci samu o sobě, nejen dobrotu a inteligenci ochucenou a upravenou tak, aby to vyhovovalo naší chuti.

„Psi a kočky by se měli vychovávat společně,” řekl kdosi, „rozšiřuje to jejich obzor.” Náklonnost rozšiřuje ten náš; ze všech přirozených lásek je to ta nejobecnější, nejméně vybíravá, nejtolerantnější. Lidé, s nimiž jste spojeni v jedné rodině, na koleji, u stolu, na lodi, v modlitebně, jsou z tohoto hlediska širším kruhem než přátelé, jakkoliv početní, které jste si našli ve vnějším světě. Tím, že mám spoustu přátel, ještě nedokazuji, že mám velké porozumění pro vynikající vlastnosti člověka. Stejně tak byste mohli říci, že dokazuji šíři svého literárního vkusu tím, že jsem schopen mít rád všechny knihy ve své pracovně. V obou případech je na to tatáž odpověď: „Ty sis vybral ty knihy. Ty sis vybral ty přátele. Ovšemže ti vyhovují.” Skutečně široký čtenářský vkus znamená, že člověk je schopen objevit něco uspokojivého na stojánku s nejlacinějšími knihami před každým antikvariátem.

Podobně si člověk se skutečně širokým vkusem, pokud jde o lidi, najde něco, co stojí za to ocenit, na typickém vzorku lidí, se kterými se musí každý den setkávat. Ze zkušenosti vím, že tento vkus vytváří náklonnost, jež nás učí nejprve si lidí, kteří tu „náhodou jsou”, všimnout, pak je snášet, potom

[36]$

se na ně usmívat, posléze se z nich radovat a nakonec si jich vážit. Jsou stvořeni pro nás? Díky Bohu, ne. Jsou sami sebou, odlišnější, než bychom si byli schopni představit, a mají mnohem větší cenu, než jsme čekali.

A teď se blížíme k nebezpečnému bodu. Řekl jsem, že náklonnost se nevychloubá; křesťanská láska, řekl sv. Pavel, se nenadýmá.

Náklonnost může milovat i ty, kdo nejsou přitažliví;

Bůh a jeho svatí milují ty, kteří jsou lásku nebo obdiv neschopní vzbudit. Náklonnost „neočekává příliš mnoho”, nehledí na chyby, po hádce se snadno obnovuje; stejně jako křesťanská láska je trpělivá, laskavá a odpouští. Náklonnost nám umožňuje vidět dobrotu, kterou jsme dříve nedokázali vidět, nebo kterou bychom bez ní neocenili.

Totéž činí i pokorná svatost. Kdybychom setrvávali výlučně u těchto podobností, mohlo by to vést k přesvědčení, že náklonnost není prostě jen jednou z našich přirozených lásek, ale že je to Láska sama, která působí v našich lidských srdcích a naplňuje zákon. Měli viktoriánští romanopisci nakonec pravdu? Je láska tohoto druhu opravdu postačující? Jsou snad „domácí náklonnosti” ve své nejlepší a nejplnější podobě totožné s křesťanským životem? Dovoluji si prohlásit, že odpověď na všechny tyto otázky zní rozhodně „Ne”.

Nemám teď na mysli jen to, že tito romanopisci občas psali, jako by nikdy neslyšeli text o „nenávisti” k manželce, matce i k vlastnímu životu. To je samozřejmě pravda. Na rivalitu všech přirozených lásek a lásky k Bohu by křesťan neměl nikdy zapomínat. Bůh je velkým sokem, nejvyšší objekt lidské žárlivosti; ona nádhera, strašlivá jako krása Gorgony, mi může kdykoliv ukrást - tak se mi to alespoň jeví - srdce mé manželky, mého manžela nebo mé dcery. Příčinou zahořklosti některých věřících, to zastírají dokonce i ti, kteří to vnímají jako antiklerikalismus či nenávist k předsudku, je skutečně právě toto. V této chvíli však nemám na mysli toto soupeření; budeme se s ním muset

[37]$

zabývat v pozdější kapitole. V tuto chvíli nám jde o něco „přízemnějšího”.

Kolik takových „šťastných domovů” skutečně existuje? A co je ještě horší: jsou všechny ty nešťastné domovy nešťastnými proto, že v nich chybí náklonnost? Myslím, že ne. Náklonnost tu být může a může být příčinou neštěstí. Téměř všechny charakteristické vlastnosti této lásky jsou dvojznačné. Mohou působit ke zlému stejně jako k dobrému. Dovolíme-li náklonnosti, aby se řídila svými vlastními sklony, může lidský život zatemnit a znehodnotit.

Ti, kteří ji demaskovali a oponovali sentimentálním lidem, neřekli o ní celou pravdu, ale všechno, co řekli, je pravda.

Je proto možná příznačná protivnost téměř všech těch sentimentálních popěvků a nasládlých básní, jimiž lidová tvořivost vyjadřuje náklonnost. Jsou nechutné pro svou falešnost. Co je ve skutečnosti jen příležitostí, předkládají jako snadný recept na štěstí (a dokonce na dobrotu). Není tu ani zmínka o tom, že bychom měli něco udělat: nechte jen náklonnost po sobě stékat jako horkou sprchu a všechno bude v pořádku.

Náklonnost, jak jsme viděli, zahrnuje lásku přijímající i dávající. Začnu s láskou přijímající - s naší neodolatelnou touhou po náklonnosti ostatních.

Teď je zřejmé, proč se tato neodolatelná touha snadno stává ze všech tužeb po lásce tou nejnerozumnější. Řekl jsem, že předmětem náklonnosti se může stát téměř každý. Ano, a téměř každý očekává, že jím bude. Nechvalně známý pan Pontifex z Cesty všelikého těla & je pobouřený, když zjistí, že ho jeho syn nemiluje; je „nepřirozené”, aby chlapec nemiloval svého vlastního otce. Od prvního dne,

& The Way of Auflesh, román angl. spis. Samuela Butlera (1835 -1902) - pozn. překl.

[38]$

kam chlapcova paměť sahá, ho nikdy nenapadlo se zeptat, zda kdy udělal nebo řekl něco, co by mohlo lásku vyvolat.

Podobně na počátku Krále Leara je hrdina vylíčen jako stařec, který naprosto není schopen lásku vyvolat, sžírá ho však palčivá touha po náklonnosti. Uchyluji se k příkladům z literatury, protože vy čtenáři nežijete mezi stejnými sousedy jako já, kdybyste žili, bohužel by je nebylo těžké nahradit příklady ze života. Stává se to každý den. A je zřejmé proč. Všichni víme, že musíme něco udělat, abychom si erotickou lásku nebo přátelství zasloužili, nebo je alespoň vzbudili. Avšak o náklonnosti se často předpokládá, že je poskytována přírodou jako hotová; „předem daná”, „zavedená”, „patřící k domovnímu inventáři”. Máme právo ji očekávat. Pokud nám ji ostatní neposkytnou, chovají se „nepřirozeně”.

Tento předpoklad je bezpochyby překroucením pravdy. Mnohé je skutečně předem „dáno”. Protože patříme mezi savce, zajišťuje nám instinkt alespoň jistý (a často velice vysoký) stupeň mateřské lásky. Protože jsme společenskými bytostmi, poskytuje nám rodinný svazek prostředí, v němž, jde-li vše dobře, se náklonnost zrodí a bude sílit, aniž by od svých objektů vyžadovala nějaké výjimečné vlastnosti. Jestliže je nám dána, není to nutně pro naše zásluhy; můžeme ji získat bez velkých potíží. Na základě nejasného vnímání pravdy (mnozí jsou milováni náklonností, aniž by si to zasloužili) vyvozuje pan Pontifex absurdní závěr: „Proto na ni mám právo a nemusím si ji napřed zasloužit.” Na mnohem vyšší úrovni je to totéž, jako kdybychom argumentovali tím, že nezaslouží-li si nikdo Boží milost, mám na ni já, bez zásluh, právo. Ani v jednom případě tu nejde o spornou otázku či právo. To, co máme, není „právo očekávat”, ale „rozumná naděje”, že jsme-li my i oni víceméně obyčejnými lidmi, budeme svými blízkými milováni. Ale možná nejsme. Možná jsme nesnesitelní. Pokud ano, pak bude „přirozenost” pracovat proti nám. Neboť přesně tytéž důvěrné okolnosti, které umožňují

[39]$

náklonnost, umožňují stejně přirozeně i mimořádně nevyléčitelnou nechuť, nenávist stejně prastarou, stálou, nenápadnou, občas téměř nevědomou, jako odpovídající formu lásky. Siegfried v opeře si nemohl vzpomenout na dobu, kdy by v něm každý šouravý krok, každé zamumlání a zašustění šatů jeho zakrslého nevlastního otce nevzbuzovalo nenávist. Tento typ nenávisti nepostihneme v okamžiku zrodu o nic víc než náklonnost.

Je tu odjakživa. Všimněte si, že starý je výrazem používaným u vleklé averze, stejně jako u projevů náklonnosti: „ty jeho staré kousky”, „tím jeho starým známým způsobem”, „ta stará známá věc”.

Tvrdit, že Learovi chybí náklonnost, by bylo absurdní. Pokud chápeme náklonnost jako lásku přijímající, je touto láskou napůl šílený. Kdyby svým vlastním způsobem nemiloval své dcery, netoužil by tak zoufale po jejich lásce. Právě ten nejodpudivější rodič (nebo dítě) může být plný takové sžíravé lásky. Ta však působí trápení jemu i všem ostatním. Situace se stává nesnesitelnou. Jestliže už lidé nejsou lásku schopni vzbudit, pak v nás tím, že se neustále lásky dožadují (jako by to bylo jejich právo), a tím, že nám dávají najevo svůj pocit křivdy a své výčitky, ať už hlasité a naléhavé, či pouze mlčky obsažené v každém pohledu a gestu rozmrzelé sebelítosti, záměrně vyvolávají pocit viny za chybu, které jsme se nemohli vyvarovat a které se nedokážeme vyhnout.

Hermeticky uzavírají samotný pramen toho, po čem žízní. Jestliže se v nás v nějaký příhodný okamžik objeví zárodek náklonnosti k nim, pak nás to, že stále požadují její další projevy, opět zatvrdí.

A takoví lidé samozřejmě touží po stejném důkazu naší lásky; musíme se přidat na jejich stranu, vyslyšet a sdílet jejich rozhořčení vůči někomu jinému. Kdyby mě můj chlapec skutečně miloval, viděl by, jaký je jeho otec sobec… Kdyby mě můj bratr měl rád, spojil by se se mnou

[40]$

proti sestře… Kdybys mě miloval, nedovolil bys, aby se mnou takhle zacházeli…

A po celou tu dobu nemají tito lidé ani tušení o skutečném východisku. „Chceš-li být milován, buď k pomilování,” řekl Ovidius.

Ten starý rozpustilý prostopášník tím chtěl jenom říci: „Chceš-li přitahovat dívky, musíš být přitažlivý,” ale jeho aforismus má širší použití. Ten sukničkář byl ve své generaci moudřejší než pan Pontifex a král Lear.

Překvapující není to, že neukojitelné požadavky těch, kdo nejsou lásku schopni vzbudit, jsou někdy marné, nýbrž to, že jsou tak často uspokojovány. Občas vidíme, jak žena stráví svá dívčí a mladá léta a velkou část dospělosti až na okraj stáří opatrováním, posloucháním, rozmazlováním a snad i peněžitou podporou upíra v podobě matky, kterého nikdy nelze dost poslouchat a dost rozmazlovat. Tato oběť je snad krásná - jsou na to však dva názory; ta stará žena, která ji vyžaduje, krásná není.

„Předem daná” či nezáslužná povaha náklonnosti tak svádí k velmi ošklivému nepochopení. Stejně tak její snadnost a neformálnost.

Často slýcháme o hrubosti nastupující generace. Sám patřím mezi staříky a dalo by se očekávat, že se postavím na stranu starších, ale ve skutečnosti mě více zaráží špatné chování rodičů k dětem než dětí k rodičům. Kdo z nás by se necítil v rozpacích při rodinném obědě, kde otec nebo matka jednají se svými dospělými potomky tak nezdvořile, že kdyby se tak chovali k jakýmkoliv jiným mladým lidem, bylo by to jen příčinou ukončení známosti?

Dogmaticky trvají na svém ve věcech, kterým jejich děti rozumějí lépe než oni, nezdvořile je přerušují, zcela zjevně si protiřečí, zesměšňují věci, které mladí berou vážně (někdy třeba jejich náboženství), urážlivě se vyjadřují o jejich přátelích. To všechno dává snadnou odpověď na otázku „Proč jsou stále pryč? Proč mají kteroukoliv jinou

[41]$

domácnost raději než svůj vlastní domov?” Kdo by nedal přednost zdvořilosti před nekulturností?

Kdybyste se kohokoliv z těchto nesnesitelných lidí - ovšemže to nemusí být jen rodiče - zeptali, proč se tak doma chovají, odpověděli by: „Ale jděte s tím někam, domů si přicházím odpočinout. To přece nejde, chovat se pořád vzorně. Když člověk nemůže být sám sebou ve svém vlastním domě, kde potom? Samozřejmě že nechceme doma sváteční chování. Jsme šťastná rodina. Můžeme si navzájem říci opravdu cokoliv. Nikomu to nevadí. Vždyť si rozumíme.”

A opět je to bezmála pravda, ale zároveň tak osudný omyl.

Náklonnost je záležitost starých šatů, uvolněnosti, nestřežených okamžiků, důvěrností, které by se považovaly za neslušné, kdybychom je uplatňovali před cizími lidmi. Staré šaty jsou však jedna věc; nosit jednu košili, dokud nezačne zapáchat, bude jistě něco jiného. Jsou šaty, které se hodí na zahradní večírek; domácí šaty však musí být také vhodné, zase jiným způsobem. Podobný rozdíl je i mezi společenskou a domácí zdvořilostí. Základní princip obou je tentýž: „nikterak neupřednostňovat sám sebe”. Čím je však situace veřejnější, tím více je naše poslušnost této zásadě zřejmější a formálnější. Existují „pravidla” dobrého chování. Čím je situace důvěrnější, tím méně je formálnosti; zdvořilosti však proto není potřeba méně. Naopak, náklonnost ve své nejlepší podobě uplatňuje zdvořilost, která je nesrovnatelně jemnější, citlivější a hlubší než ta veřejná. Na veřejnosti postačí rituál. Doma musíte skutečnost, kterou ten rituál představuje, opravdu prožívat, jinak se projevíte jako ten největší sobec.

Skutečně nesmíte sebe nikterak upřednostňovat; na večírku však postačí toto upřednostňování skrýt. Odtud staré přísloví „Žij se mnou a poznáš mě”.

Z toho důvodu odhalí domácí chování člověka jako první skutečnou hodnotu jeho způsobů „společenských”

[42]$

(jak příznačně protivná fráze!). Ti, kteří své dobré způsoby odkládají, když přijdou domů z tanečního nebo jiného večírku, nebyli doopravdy zdvořilí ani tam. Jen napodobovali ty, kteří je měli.

„Můžeme si říci opravdu cokoliv. ” Pravdivé na tom je, že náklonnost ve své nejlepší podobě může říci cokoliv, co si v této nejlepší podobě říci přeje, bez ohledu na pravidla, která vládnou společenské zdvořilosti; protože náklonnost ve své nejlepší podobě nechce zraňovat, ponižovat ani despoticky vládnout. Můžete říci své vlastní ženě „Ty čuně!”, když bezděčně vypije svůj i váš koktejl. Smíte okřiknout svého otce kvůli příhodě, kterou vypráví příliš často. Smíte si někoho dobírat, vystřelit si z něj a tropit si z něj šašky. Smíte říci: „Buď zticha. Chci si číst.” Tím správným tónem a v ten správný okamžik můžete dělat cokoliv - takovým tónem a v takovou chvíli, kdy nezraníte a ani to nemáte v úmyslu.

Čím lepší je náklonnost, tím neomylněji víme, kdy a jak (každá láska má své umění milovat). Když si však domácí Hulvát činí nárok na svobodu říkat „cokoliv”, má na mysli něco docela jiného.

Ačkoliv je sám schopen náklonnosti velice nedokonalé, nebo v tu chvíli možná vůbec žádné, činí si neoprávněné nároky na krásné důvěrnosti, na které má právo nebo se kterými umí zacházet jedině ta nejdokonalejší náklonnost. Užívá jich pak zlovolně poslušen své zášti, nebo bezohledně v souladu se svým sobectvím, či přinejlepším hloupě, bez pravého umění. A celou tu dobu může mít čisté svědomí. Ví, že náklonnost užívá svobody. On si užívá svobody. Z toho mu plyne, že tady projevuje náklonnost. Máte-li mu něco za zlé, řekne, že nedostatek lásky je na vaší straně. Cítí se zraněn a nepochopen

Občas se začne sám mstít tím, že dělá důležitého a stává se uměle „zdvořilým”. Mlčky tím ovšem říká: „Ach, takže už žádné důvěrnosti? Budeme se k sobě chovat, jako bychom byli jen známí?

[43]$

Myslel jsem - ale na tom nezáleží. Budete mít, co chcete.” To je krásná ilustrace rozdílu mezi důvěrnou a formální zdvořilostí. Přesně to, co v jednom případě vyhovuje, může být přestupkem u druhého. Chovat se uvolněně a důvěrně, jste-li představován nějakému významnému cizinci, je nevychovanost; uplatňovat formální a obřadnou zdvořilost doma („společenské vystupování na soukromých místech”) je - a vždy také má být - nevychovanost. V knize Tristním Shandy je skvělý názorný příklad skutečně dobrých domácích mravů. V mimořádně nevhodný okamžik začíná strýček Toby obšírný výklad o svém oblíbeném tématu - o opevnění. „Můj otec”, který už to nemůže vydržet, jej násilně přerušuje. Pak pohlédne svému bratru do tváře, do zcela bezelstné tváře Tobyho, hluboce zraněné, nikoliv urážkou vlastní osoby - na to by nikdy nepomyslel - ale urážkou toho vznešeného umění. „Můj otec” okamžitě projevuje lítost. Následuje omluva a naprosté smíření. Strýček Tedy, aby ukázal, jak dokonalé je jeho odpuštění a že si nezakládá na své důstojnosti, vrací se k přednášce o opevnění.

Ještě jsme se však nezmínili o žárlivosti. Předpokládám, že nikdo dnes nevěří, že žárlivost je spojena především s erotickou láskou. Jestliže někdo snad ano, mělo by mu chování dětí, zaměstnanců a domácích zvířat brzy otevřít oči. Mají k ní sklon všechny druhy lásky, téměř všechny druhy vztahů. Žárlivost náklonnosti úzce souvisí s tím, že se spoléhá na to, co je staré a důvěrně známé. Je spojena rovněž se skutečností, že pro náklonnost je oceňující láska naprosto či relativně bezvýznamná.

Netoužíme po tom, aby „staré známé tváře” zjasněly nebo zkrásněly, aby se staré způsoby změnily, a to ani k lepšímu, aby staré vtipy a zájmy nahradily vzrušující novoty. Změna znamená pro náklonnost ohrožení.

Bratr a sestra nebo dva bratři - protože pohlaví tu nehraje roli - do jistého věku sdíleli spolu všechno. Četli stejné obrázkové časopisy, šplhali po stejných stromech,

[44]$

hráli si spolu na piráty nebo na kosmonauty, věnovali se spolu sbírání známek a ve stejné chvíli toho oba nechali.

Pak dochází k hrozné věci. Jeden z nich se náhle odpoutá - objeví poezii nebo přírodní vědy, vážnou hudbu nebo třeba prožije náboženské obrácení. Jeho život je výrazně ovlivněn tímto novým zájmem. Ten druhý ho nemůže sdílet; zůstává vzadu. Pochybuji, zda dokonce i manželská nevěra vyvolá horší pocit opuštěnosti nebo intenzivnější žárlivost, než může někdy vyvolat toto. Není to ještě žárlivost na nové přátele, které si odpadlík brzy získá. To teprve přijde; nejprve je to žárlivost na věc samu - na ty přírodní vědy, na tu hudbu, na Boha (který v této souvislosti je vždy označován jako „náboženství” nebo „celé to slavné náboženství”). Tato žárlivost se pravděpodobně projeví posměchem. Nový zájem je „hloupý nesmysl”, zavrženíhodně dětinský (či zavrženíhodně dospělý), nebo se o to odpadlík vlastně vůbec nezajímá, jen se předvádí, vytahuje se; je to jen přetvářka.

Zanedlouho bude schovávat knihy, ničit vědecké vzorky či vypínat rozhlas, když hraje klasická hudba. Protože náklonnost je ze všech lásek ta nejpudovější a v tomto smyslu i nejživočišnější, její žárlivost je úměrně tomu divoká. Vrčí a cení zuby jako pes, kterému najednou vzali kost. A proč by ne? Kdosi nebo cosi náhle vzal dítěti, které popisuji, jeho celoživotní potravu, jeho druhé já.

Zhroutil se mu svět.

Ale takto nereagují jen děti. V civilizované zemi, v obyčejném mírovém životě, je jen málo věcí tak krutých jako zarytá zloba, se kterou se celá nevěřící rodina oboří na jednoho svého člena, který se stal křesťanem, nebo nevzdělaná rodina na toho, který projevuje známky intelektuálství. Není to, jak jsem se kdysi domníval, jenom přirozená a jakoby neosobní nenávist temnoty ke světlu. Rodina, která chodí do kostela a jejíž jeden člen se stal ateistou, se často nebude chovat o nic lépe. Je to reakce na odpadlictví, vlastně na loupež. Někdo či něco nám ukradlo

[45]$

„našeho” chlapce (nebo děvče). Ten, kdo byl jedním z nás, se stal jedním z nich. Jakým právem to někdo udělal? Je přece náš. Když už se to však jednou začalo takhle měnit, kdo ví, kde to skončí? (Vždyť jsme předtím žili tak šťastně a spokojeně a nikomu jsme neublížili!)

Někdy trpitel pociťuje zvláštní dvojí žárlivost či spíše dvě spolu nesouvisející žárlivosti, které v jeho mysli spolu soupeří. Na jedné straně je „to celé nesmysl, zpropadený intelektuálský nesmysl, pokrytecký humbuk”. Na druhé straně však, „předpokládejme - nemůže, nesmí to tak být, ale jen předpokládejme, že na tom něco je?” Předpokládejme, že na té literatuře nebo na tom křesťanství skutečně něco je. Co když ten odpadlík opravdu objevil nový svět, o kterém jsme my ostatní neměli ani tušení? Ale je-li tomu tak, jak je to nespravedlivé! Proč on? Proč se ten svět neotevřel nám?

„Že by se té žábě - tomu rozjívenému klukovi - zjevilo něco, co před námi staršími zůstalo skryto?” A protože je to zhola neuvěřitelné a nesnesitelné, vrací se žárlivost k hypotéze „Všechno je to nesmysl”.

Rodiče jsou na tom v této situaci mnohem lépe než sourozenci.

Děti neznají jejich minulost. Ať je odpadlíkův nový svět jakýkoliv, mohou vždycky tvrdit, že tím také prošli a že je to zase pustilo.

„Je to jen takové období,” říkají, „to přejde.” Nic nemůže být více uklidňující. Takové tvrzení nelze vyvrátit, protože se týká budoucnosti. Působí palčivou bolest, ale je-li řečeno tak shovívavě, je těžké je někomu zazlívat. A co je ještě lepší, starší jim mohou skutečně věřit. A co je vůbec nejlepší, nakonec se může ukázat, že jsou pravdivá. Když ne, nebude to jejich chyba.

„Chlapče, chlapče, ten tvůj divoký život zlomí tvé matce srdce.”

Tento zřetelně viktoriánský apel byl možná často pravdivý. Náklonnost byla hořce zraněna, když jeden z

[46]$

členů rodiny klesl od domácího étosu k něčemu horšímu - k hazardnímu hraní, k pití či si vydržuje děvčata z opery. Naneštěstí je téměř stejně možné zlomit matčino srdce tím, že se nad domácí étos povznesete. Konzervativní neústupnost náklonnosti působí oběma směry. Může to být domácí protějšek k onomu národně sebevražednému typu výchovy, který brzdí talentované dítě, protože kdyby bylo nedemokraticky převedeno do vyšší třídy než oni, mohlo by to „ublížit” lenochům a hlupákům.

Všechny tyto zvrácené podoby náklonnosti jsou spojeny především s náklonností jako láskou přijímající. Avšak náklonnost jako láska dávající má také své zvrácené podoby.

Myslím na paní Fidgetovou, která zemřela před několika měsíci. Je skutečně překvapující, jak její rodina od té doby ožila. Z tváře jejího manžela zmizel upjatý výraz, znovu se dokáže smát.

Ukazuje se, že mladší chlapec, jehož jsem vždycky považoval za zahořklé, vzdorovité malé stvoření, začal být docela lidský. Ten starší, který se až na chvíle, kdy byl v posteli, doma téměř nezdržoval, tu je teď skoro pořád a stará se o zahradu. Děvče, o kterém vždycky tvrdili, že má „chatrné zdraví” (ačkoliv jsem nikdy nezjistil, co jí přesně bylo), se teď učí jezdit na koni, o čemž kdysi nemohla být ani řeč, celou noc protancuje a neomezeně dlouho hraje tenis. Dokonce i pes, který nemohl chodit ven jinak než na vodítku, je nyní známým členem Patníkového klubu v jejich ulici.

Paní Fidgetová velice často říkávala, že žije pro svou rodinu.

A nebyla to lež. Každý v sousedství to věděl. „Žije pro svou rodinu,” říkali. „Jaká je to manželka a matka!” Prala pro celou rodinu; pravda, dělala to špatně, a protože si mohli dovolit posílat prádlo do prádelny, často ji prosili, aby toho využila. Každý, kdo byl doma, dostal vždycky teplý oběd a teplou večeři (dokonce i uprostřed léta).

[47]$

Úpěnlivěji prosili, aby to nepřipravovala. Téměř se slzami v očích (a upřímně) se bránili tím, že mají rádi jídla studená. Nepomohlo to. Žila pro svou rodinu. Když jste byli dlouho do noci pryč, vždycky seděla a čekala na vás; do dvou nebo do tří do rána, na tom nezáleželo. Pokaždé jste našli křehký, bledý, unavený obličej, jak na vás čeká, jako němá výčitka. Což samozřejmě znamenalo, že jste si nemohli příliš často bez jejího vědomí vyrazit. Také často něco sama vyráběla; podle jejího vlastního soudu (já to posoudit nemohu) byla vynikající amatérskou švadlenou a skvělou pletařkou. A byli byste pochopitelně netvorové bez srdce, kdybyste ty věci nenosili. (Náš farář mi řekl, že od její smrti přinesla tato rodina do bazaru víc než všichni ostatní farníci dohromady.) A jak pečovala o jejich zdraví! Celé břímě dceřina chatrného zdraví nesla sama. Lékaři - starému příteli, jehož návštěvy nehradila státní pokladna - o tom nedovolila s pacientkou nikdy mluvit. Poté, co ji pokud možno co nejrychleji prohlédl, ho matka odvedla do jiné místnosti. Dcera neměla mít žádné starosti, žádnou odpovědnost za své zdraví, pouze láskyplnou péči: rozmazlování, zvláštní diety, příšerné posilující šťávy a snídani do postele. Neboť paní Fidgetová, jak často sama říkala, by kvůli své rodině „pracovala do úpadu”. Nemohli jí v tom zabránit. Jako slušní lidé nemohli ani klidně sedět a dívat se, jak to dělá. Museli pomáhat. Opravdu byli neustále nuceni pomáhat. Totiž, dělali věci pro ni, aby ona mohla dělat ty věci, o které oni nestáli. A co se milého psa týče, byl pro ni jak říkávala, “jako jedno z jejích dětí”.

Ve skutečnosti byl jako jeden z nich do té míry, do jaké se jí to z něj podařilo udělat. Ale jelikož neměl žádné ohledy, vedlo se mu lépe než jim, a byť prohlížen veterináři, držen na dietě a střežen na každém kroku, dokázal se občas dostat do popelnice nebo ke psu od sousedů.

[48]$

Náš farář říká, že pro paní Fidgetovou byla její smrt vysvobozením. Doufejme, že byla. Pro její rodinu však zcela určitě.

Je snadné pochopit, proč je mateřskému instinktu sklon k tomuto chování takřka vrozený. Jak jsme viděli, je to láska dávající, ale taková, která potřebuje dávat; proto potřebuje být potřebná. Náležitým cílem dávání je však uvést příjemce do stavu, kdy už náš dar nebude potřebovat. Krmíme děti, aby co nejdřív byly schopny krmit se samy; učíme je, aby naše učení brzy nepotřebovaly. Proto je na tuto dávající lásku uvalen těžký úkol. Musí usilovat o svou vlastní abdikaci. Musíme směřovat k tomu, abychom se sami stali zbytečnými. Okamžik, kdy můžeme říci: „Už mě nepotřebují,” by měl být naší odměnou. Avšak není v moci instinktu samotného, aby ze své podstaty tento zákon naplnil. Tento instinkt touží po dobru svého objektu jako takového, ale nikoliv jednoduše o ně; pouze po dobru, které může sám poskytnout. Musí do toho zasáhnout mnohem vyšší láska - láska toužící po dobru pro objekt jako takový, ať už toto dobro pochází z jakéhokoliv zdroje, a dříve než je tento instinkt schopen abdikovat, tak mu pomoci nebo jej zkrotit.

A pochopitelně tomu tak často je. Ale tam, kde tomu tak není, bude sžíravá potřeba být potřebný uspokojovat samu sebe tím, že své objekty bude udržovat ve stavu závislosti, nebo tím, že si pro ně bude vymýšlet smyšlené potřeby. Bude to dělat tím bezohledněji, neboť se (v jistém smyslu právem) domnívá, že je láskou dávající, a proto se považuje za „nesobeckou”.

Nejednají tak pouze matky. Do téže pasti mohou upadnout všechny ostatní náklonnosti, které potřebují být potřebné, ať už proto, že jsou odvozeny z rodičovského instinktu nebo proto, že mají podobnou funkci. Jednou z nich je náklonnost ochránce k jeho chráněnci. V románu Jane Austenové si Emma přeje, aby Harriet Smithová měla šťastný život; ale pouze takový šťastný život, který pro ni

[49]$

ona sama naplánovala. Takto nebezpečné je i mé povolání - povolání univerzitního učitele. Stojíme-li vůbec za něco, musíme vždy směřovat k okamžiku, kdy jsou naši žáci způsobilí stát se našimi kritiky nebo soupeři. Měli bychom být potěšeni, když tato chvíle nastane, stejně jako je mistr šermu potěšen, když ho jeho žák dokáže zasáhnout a odzbrojit. A mnozí tím potěšeni jsou.

Ale ne všichni. Jsem dost starý na to, abych si pamatoval na smutný případ doktora Quartze. Žádná univerzita se nemohla pochlubit tak schopným a věrným učitelem. Věnoval se svým žákům bezezbytku. Téměř na všechny hluboce zapůsobil. Naprosto zaslouženě jej uctívali jako hrdinu. Je přirozené a radostné, že jej nadále navštěvovali i po ukončení svého studia a že po večerech v jeho domě vedli strhující diskuse. Zvláštní je, že to nikdy netrvalo dlouho. Dříve nebo později - mohlo to být za několik měsíců nebo dokonce týdnů - nadešel osudný večer, kdy zaklepali na jeho dveře a bylo jim řečeno, že pan doktor je zaneprázdněn. Od té doby byl zaneprázdněn vždycky. Navždy je zapudil. To proto, že se na jejich posledním setkání vzbouřili. Činili si nárok na svou nezávislost - nesouhlasili se svým mistrem a trvali na svém vlastním názoru, možná úspěšně. Konfrontace právě s tou nezávislostí, o jejíž zrod usiloval a kterou měl povinnost vytvořit, pokud to bylo v jeho moci, byla pro doktora Quartze nesnesitelná. Wotan se namáhal, aby vytvořil svobodného Siegfrieda; když se setkal se svobodným Siegfriedem, rozzuřil se. Doktor Quartz byl nešťastný člověk.

Tato strašná potřeba být potřebný se ventiluje hýčkáním zvířat.

Dozvíme-li se, že někdo „miluje zvířata”, říká nám to velice málo, dokud se nedozvíme, jakým způsobem.

Existují totiž dva způsoby.

Na jedné straně jsou vyšší a zdomácnělá zvířata, dá-li se to tak říci, „mostem” mezi námi a zbytkem přírody. Všichni

[50]$

občas poněkud bolestně prožíváme svou lidskou izolaci od subhumánního světa - atrofii instinktu, který zdědila naše inteligence, naše nadměrné sebevědomí, nesčetné složitosti svého postavení, svou neschopnost žít přítomností. Kdybychom to tak mohli všechno odstranit. Kdybychom se tomu všemu mohli vyhnout! Zvířaty se stát nesmíme - a mimochodem to ani nedokážeme. Můžeme však být se zvířetem. Je natolik osobní, že dává slovíčku se skutečný význam; nicméně zůstává do značné míry nevědomým uzlíčkem biologických pudů. Má tři nohy ve světě přírody a jednu v našem.

Je to pojítko, vyslanec. Kdo by si nepřál, řečeno spolu s Bosanquetem, „mít vyslance na dvoře Panově”? Člověk se psem zaplňuje mezeru ve vesmíru. Zvířata jsou však samozřejmě využívána horším způsobem. Potřebujete-li být potřebný a vaše rodina vás správně odmítá potřebovat, bývá běžnou náhražkou zvířecí kamarád. Po celý jeho život ho můžete držet ve stavu závislosti na vaší osobě. Můžete ho neustále udržovat ve stavu infantility, udělat z něj natrvalo pouhého invalidu, odříznout jej od veškeré přirozené tělesné i duševní pohody a nahradit ji tím, že u něj vyvoláte potřeby nesčetných malých požitků, které můžete uspokojit jenom vy. To nešťastné stvoření tak bude pro zbytek domácnosti velice užitečné; funguje jako stoka nebo žumpa - jste příliš zaneprázdněni tím, že kazíte život zvířeti, než abyste ho kazili jim. Psi jsou pro tento účel vhodnější než kočky; opice, jak mi bylo řečeno, je vůbec nejlepší. Je také opravdovější. Nemylme se, pro to zvíře to je vždycky velká smůla. Pravděpodobně si však nemůže plně uvědomit zlo, které jste mu způsobili. A co je ještě lepší, i kdyby ano, nikdy byste se to nedověděli. Jestliže zajdete příliš daleko, může se i ten nejušlápnutější člověk jednoho dne otočit a vyhrknout ze sebe strašnou pravdu. Zvířata mluvit nedovedou.

Těm, kdo říkají „Čím více poznávám lidi, tím raději mám psy”

[51]$

- těm, kdo hledají u zvířat úlevu od nároků lidského společenství - těm radím, aby zpytovali své skutečné důvody.

Doufám, že nebudu špatně pochopen. Bude-li někdo na

základě této kapitoly pochybovat o tom, že nedostatek „přirozené náklonnosti” znamená úplnou zkaženost, pak jsem selhal. Ani na okamžik nezpochybňuji, že je náklonnost odpovědná za devět desetin každého plného a trvalého štěstí v našem přirozeném životě. Mám proto určité sympatie k těm, kteří posledních několik stránek komentují takto: „Jistě, jistě. To se skutečně stává. Sobečtí nebo neurotičtí lidé dokážou překroutit cokoliv, dokonce i lásku, v nějaký druh trápení nebo vykořisťování. Ale proč zdůrazňovat tyto okrajové případy? Troška zdravého rozumu a vzájemného porozumění brání tomu, aby k tomu u slušných lidí docházelo.” Domnívám se, že sama tato poznámka si zasluhuje komentář.

Nejprve k výrazu neurotický. Nedomnívám se, že nám to bude jasnější, když budeme všechny tyto škodlivé podoby náklonnosti hodnotit jako patologické. Bezpochyby existují opravdu patologické stavy, které způsobují, že je pokušení k těmto podobám náklonnosti mimořádně silné nebo pro určité lidi dokonce neodolatelné.

Rozhodně pošlete tyto lidi k lékaři. Domnívám se však, že každý, kdo je upřímný sám k sobě, připustí, že tato pokušení pocítil. Tam, kde se vyskytují, nejde o chorobu; pokud ano, pak se této nemoci říkáme hříšnost člověka. Podléhat těmto pokušením - a kdo někdy nepodlehl? - není u normálních lidí nemoc, nýbrž hřích. Duchovní vedení nám tu pomůže lépe než lékařská péče. Medicína se snaží obnovit „přirozenou” strukturu nebo „normální” funkci. Nenasytnost, sobectví, sebeklam a sebelítost však nejsou nepřirozené nebo nenormální ve stejném smyslu jako astigmatismus nebo bludná ledvina. Neboť kdo by, proboha, jako přirozeného a normálního označil člověka, který tyto nedostatky naprosto postrádá?

[52]$

Ano, je „přirozený”, chcete-li, ale ve zcela odlišném smyslu; prapřirozený, bez hříchu. Poznali jsme jenom jednoho takového Člověka. A ten se vůbec nepodobal ideální představě společensky začleněného, vyrovnaného, přizpůsobivého, šťastně ženatého, zaměstnaného, oblíbeného občana. Opravdu jste se světu příliš dobře nepřizpůsobili, jestliže o vás tento svět prohlašuje, že Jste posedlý zlým duchem” a nakonec vás nahého přibije na kříž.

Za druhé však tato poznámka svým jazykem přiznává právě to, co se pokouším říci. Náklonnost působí štěstí tehdy - a jenom tehdy - když tu je zdravý rozum, vzájemné porozumění a „slušnost”.

Jinými slovy, jen tehdy, je-li přidáno něco navíc a něco jiného než náklonnost. Pouze tento cit nestačí. Potřebujete „porozumění”, to znamená rozum. Potřebujete „dávat a přijímat”; to znamená, že potřebujete spravedlnost, která průběžně podněcuje pouhou náklonnost, když umdlévá, a omezuje ji tehdy, když zapomíná na umění milovat nebo jím pohrdá. Potřebujete „slušnost”. Není pochyb, že se tím míní dobrota; trpělivost, sebezapření, pokora a průběžné zasahování mnohem vyššího druhu lásky, než jakou dokáže náklonnost sama o sobě kdy být. A o to jde. Jestliže se budeme snažit žít jen z náklonnosti, náklonnost se nám „vymstí”.

Jen málokdy si uvědomíme, jak je to zlé. Je možné, že si paní Fidgetová skutečně nebyla vědoma těch nespočetných zklamání a útrap, které na svou rodinu uvalovala? Tomu lze těžko uvěřit.

Věděla - samozřejmě, že věděla - že vám to zkazí celý večer, když víte, že až přijdete domů, tak ji najdete, jak na vás zbytečně a s výčitkou čeká. Ale pokračovala v tom, protože kdyby přestala, musela by si uvědomit, že vás při návratu vidět nemusí; a to by znamenalo, že není nezbytná. To je první pohnutka. Přílišná lopotnost jejího života pak také umlčuje její tajné pochyby o kvalitě její lásky. Čím

[53]$

více ji pálí nohy a bolí záda, tím lépe, protože ta bolest jí šeptá do ucha: „Jak velmi je musím milovat, když tohle všechno dělám!” To je druhý motiv. Domnívám se však, že je tu ještě něco hlubšího. Nevděčnost ostatních, ta hrozná, zraňující slova - takovou paní Fidgetovou zraní cokoliv - kterými ji prosili, aby si poslala prádlo do prádelny, jí umožňovala cítit se ublížená, a proto být trvale zarmoucená, radovat se z požitků rozmrzelosti.

Jestliže někdo tvrdí, že tato potěšení nezná, pak je lhář nebo světec. Je pravda, že jsou to potěšení jen pro ty, kdo nenávidí. Pak však taková láska, jako je láska paní Fidgetové, obsahuje v sobě velký díl nenávisti. Slova římského básníka „Miluji a nenávidím” se týkala erotické lásky, avšak ostatní druhy lásky připouštějí tutéž směsici. Nesou v sobě semena nenávisti. Stane-li se náklonnost svrchovaným pánem lidského života, pak tato semena vzklíčí. Láska, která se stala bohem, stává se démonem.

[54]$

«Přátelství»

Když mluvíte o náklonnosti nebo o erótu, najdeme jistě připravené posluchače. Lidé jejich význam i krásu velice často zdůrazňovali a nezřídka přitom i přeháněli. Dokonce i ti, kdo by je chtěli zlehčovat a stavět se vědomě proti této oslavné tradici, jsou pod jejím vlivem. Avšak jen velice málo moderních lidí se domnívá, že přátelství je láska srovnatelné hodnoty nebo dokonce, že je to vůbec láska. Nemohu si vzpomenout, že by je (kromě In memoriam) oslavovala nějaká báseň nebo nějaký román. Tristan a Isolda, Antonius a Kleopatra, Romeo a Julie mají nesčíslné protějšky v moderní literatuře, David a Jonatán, Pylades a Orestes, Roland a Oliver, Amis a Amil nikoliv. Staří Řekové a Římané spatřovali v přátelství tu nejšťastnější a nejlidštější ze všech lásek. Bylo pro ně korunou života a školou ctnosti. Naproti tomu moderní svět je přehlíží. Samozřejmě se připouští, že člověk potřebuje kromě manželky a rodiny i pár „přátel”. Ale už samotný tón přípustky a samotný druh známostí, který by ti, kdo je navazují, nazvali přátelstvím, jasně dokazují, že to, o čem mluví, má velice málo společného s onou filia, kterou Aristoteles řadí mezi ctnosti, nebo s onou amicitia, o níž Cicero napsal knihu. Není to hlavní chod na hostině života, nýbrž něco zcela okrajového, odbočka. Něco, co vyplňuje skuliny v našem čase. Jak k tomu došlo?

První a nejzřejmější odpověď zní, že málokdo si přátelství váží, protože málokdo je okouší. A možnost prožít život bez této zkušenosti vyrůstá z tohoto faktu, který přátelství tak ostře odděluje od ostatních lásek. Přátelství je - v nikterak hanlivém, smyslu - nejméně přirozená ze všech lásek. Je to láska nejméně instinktivní, organická, biologická, nejméně pospolitá a nejméně nezbytná. Má nejméně co činit s našimi nervy. Na přátelství není nic tělesného: není tu nic, co by nám zrychlovalo tep nebo při

[55]$

čem bychom se červenali či bledli. Odehrává se zásadně mezi jednotlivci; v okamžiku, kdy jsou dva lidé přáteli, oddělili se do určité míry od stáda. Bez erótu by nikdo z nás nebyl počat a bez náklonnosti by nikdo z nás nebyl vychován; můžeme však žít a rozmnožovat se bez přátelství. Z hlediska biologického je lidstvo vůbec nepotřebuje. Smečka nebo stádo - společnost - je může dokonce nenávidět nebo mu nedůvěřovat. A vůdcové je také velice často nenávidí. Když se mezi malými skupinkami jejich podřízených zrodí silná přátelství, mohou tím být učitelé a učitelky, vedoucí náboženských společenství, velitelé a lodní kapitáni znepokojeni. Tato takříkajíc „nefyzická” povaha přátelství do značné míry vysvětluje, proč bylo ve starověku a středověku velebeno a proč mu v naší době nepřipisujeme velkou důležitost. Nejhlubší a nejtrvalejší myšlení těchto dob bylo asketické a zříkalo se světa.

Toto myšlení spatřovalo v přirozenosti, citech a tělesnosti hrozbu pro naši duši nebo tím vším opovrhovalo jako něčím, co degraduje naše lidské postavení. Nevyhnutelně byl nejvíce ceněn ten druh lásky, který se zdál být na pouhé přirozenosti nejnezávislejší nebo který se jí zdál dokonce vzdorovat. Náklonnost a erós byly příliš zřejmě spojeny s našimi nervy, příliš zjevně sdíleny se zvířaty. To cukání v útrobách a chvění bránice byste mohli přímo cítit.

Avšak v přátelství - v tom průzračném, křehkém, racionálním světě svobodně zvolených vztahů - jste tomu všemu vzdálený. Zdá se, že ze všech lásek tato jediná nás povznáší na roveň bohů nebo andělů.

Pak však přišel romantismus a „komedie plná slz”, „návrat k přírodě” a oslava sentimentu, a v jejich sledu pak celé to bahniště citů, které, ač často kritizováno, vydrželo až dosud. A konečně vynášení instinktu, temných bohů v krvi, jejichž zastánci snad nejsou přátelství mezi muži schopni. Pod tímto novým vedením začíná vše, co kdysi

[56]$

mluvilo ve prospěch této lásky, pracovat proti ní. Neměla dost uslzených úsměvů, dárků na památku a dětského žvatlání, aby uspokojila lidi sentimentální. Nebyla dost živočišná a náruživá, aby vzrušila lidi primitivní. Zdála se chatrná a bezbarvá; jakási vegetariánská náhražka místo více ústrojných lásek.

Přispěly k tomu i jiné důvody. Lidem - a dnes je jich většina - kteří chápou lidský život pouze jako rozvinutější a složitější formu života živočišného, se zdají být podezřelé všechny formy života, které nemohou nést doklady živočišného původu a hodnot důležitých pro přežití. To, čím se může prokázat přátelství, není příliš uspokojivé. Mimoto názor, který hodnotí kolektiv výše než jedince, přátelství nutně podceňuje, neboť je to mezilidský vztah uskutečňovaný v nejvyšší rovině jejich osobitosti.

Vyčleňuje lidi ze společenství kolektivu tak bezpečně, jak by to dokázala jen izolace. A nebezpečněji, neboť je vyčleňuje po dvojicích a po trojicích. Některé formy demokratického smýšlení jsou vůči přátelství přirozeně nepřátelské, protože je výběrové a týká se jen některých. Řekneme-li: „Toto jsou moji přátelé,” vyplývá z toho:

„Tamti ne.” Jestliže je člověk (tak jako já) přesvědčen, že staré hodnocení přátelství bylo správné, nemůže o něm ze všech těchto důvodů stěží napsat kapitolu jinak než jako jeho obhajobu.

To ode mě na začátku vyžaduje velice únavnou demolici. V naší době se stává opravdu nutností vyvrátit teorii, že každé pevné a vážné přátelství je v podstatě homosexuální.

Důležité je zde nebezpečné slovo v podstatě. Tvrdit, že každé přátelství je vědomě a jednoznačně homosexuální, by bylo příliš zjevně nepravdivé. Tito vševědové se utíkají k poněkud nejasnému obvinění, že je v podstatě - nevědomě, skrytě, v jakémsi pickwickovském smyslu - homosexuální. Toto obvinění nelze dokázat, ale ovšem ani vyvrátit. Skutečnost, že na chování dvou přátel nelze objevit žádné

[57]$

průkazné důkazy homosexuality, tyto chytráky vůbec neznepokojuje: „To se dalo čekat,” říkají vážně. Samotný nedostatek důkazů je považován za důkaz; nepřítomnost kouře dokazuje, že oheň je velmi pečlivě skryt. Ano - pokud vůbec existuje. Nejprve však musíme dokázat jeho existenci. Jinak argumentujeme jako člověk, který říká: „Kdyby na té židli byla neviditelná kočka, židle by vypadala prázdná; ta židle však opravdu prázdná je, proto je na ní neviditelná kočka.”

Víru v neviditelné kočky patrně nelze logicky vyvrátit, říká nám toho však hodně o těch, kteří se jí drží. Ti, kteří nedokážou přátelství chápat jako samostatnou lásku, ale jen jako masku či zdokonalení erótu, prozrazují, že nikdy neměli přítele. My ostatní víme, že ačkoliv můžeme chovat erotickou lásku a přátelství k téže osobě, přesto se nic nepodobá přátelství méně než milostný vztah. Milenci spolu neustále mluví o své lásce; přátelé o svém přátelství stěží. Milenci stojí obyčejně čelem k sobě, zaujati jeden druhým; přátelé stojí bok po boku, zaujati nějakým společným zájmem. Navíc, erós (jestliže trvá) je nutně jen mezi dvěma. Ale dva naprosto není nezbytné číslo pro přátelství, dokonce to není ani ten nejlepší počet. A příčina této skutečnosti je důležitá.

Lamb kdesi tvrdí, že když ze tří přátel (A, B a C) A zemře, ztratí tím B nejen A, ale i „část A v C”, a C ztratí nejen A, ale také „část A v B”. V každém z mých přátel je něco, co může plně odhalit jen nějaký jiný přítel. Sám o sobě nejsem dost velký na to, abych celého toho člověka uvedl v činnost; potřebuji jiná světla než své vlastní, aby osvětlila všechny jeho stránky. Teď, když je Karel mrtev, nikdy už neuvidím Ronaldovu reakci na specificky „karlovský” vtip. Nejen že teď, když tu Karel není, nemám víc z Ronalda, ale dokonce mám z Ronalda méně. Proto je opravdové přátelství ze všech lásek tou nejméně žárlivou. Dva přátelé se radují, když se k nim připojí třetí, a tři mají

[58]$

radost ze čtvrtého, jen když je nově příchozí připraven stát se skutečným přítelem.

Pak mohou spolu s blaženými dušemi v Dantovi říci: „Přichází ten, kdo rozmnoží naši lásku.” Neboť v této lásce „dělit neznamená ubírat.” Samozřejmě, že je růst přátelského kroužku omezen vzácností spřízněných duší - nemluvě už o praktických úvahách nad velikostí místností a slyšitelností hlasů. Ale v rámci těchto omezení vlastníme každého přítele ne méně, ale více, když se zvětšuje počet těch, s nimiž se o něj dělíme. Přátelství tu projevuje úžasnou „blízkost podobou” samotnému Nebi, kde obrovské množství blahoslavených (které nikdo nedokáže spočítat) zvyšuje radost, kterou každý z nich má v Boha. Protože každá duše, která ho způsobem sobě vlastním vidí, bezpochyby sdílí to jedinečné zjevení se všemi ostatními. Proto, jak říká starý autor, volají serafové v Izajášově vidění „Svatý, svatý, svatý” jeden k druhému (Iz 6,3). Čím více se tudíž o nebeský chléb dělíme, tím více jej všichni budeme mít.

Proto se mi teorie, která obviňuje přátelství z homosexuálních motivů, nezdá přijatelná. To neznamená, že přátelství a abnormální erós nikdy nebyly spojeny. Zdá se, že určité kultury měly v určitých dobách k této kontaminaci sklon. Domnívám se, že ve společnostech s vojenským uspořádáním bylo zvláště pravděpodobné, že se vloudí do vztahu mezi dospělým hrdinou a jeho mladým zbrojnošem nebo panošem. Bezpochyby s tím měla co dělat nepřítomnost žen v době, kdy byli na válečné výpravě. Při rozhodování, jestliže se domníváme, že se potřebujeme nebo můžeme rozhodnout, kam se takový vztah vloudil a kam ne, se musíme určitě řídit důkazy (pokud tu nějaké jsou), a nikoliv předem danými teoriemi. Polibky, slzy a objetí samy o sobě důkazem homosexuality nejsou. Důsledky takového pojetí by byly, když nic jiného, přinejmenším komické. Hrothgar objímající Beowulfa, Johnson objímající Boswella (očividně heterosexuální pár)

[59]$

a všichni ti staří zarostlí setníci u Tacita, kteří na sobě lpějí a naléhavě prosí o poslední polibky, když byla legie rozehnána… Že by to všechno byli homosexuálové? Pokud jste tomu schopni věřit, pak můžete věřit čemukoliv. Z široce historického hlediska si samozřejmě nežádají zvláštního vysvětlení zjevná gesta přátelství mezi našimi předky, ale nedostatek těchto projevů v naší společnosti. To my se chováme nepřirozeně, nikoliv oni.

Řekl jsem, že přátelství je ze všech našich lásek ta nejméně biologická. Jedinec i společnost mohou bez něj přežít. Je tu však něco jiného, co se s přátelstvím často zaměňuje a co společnost opravdu potřebuje; něco, co sice ještě není přátelstvím, co je však jeho mateřskou půdou.

V raných společnostech nebyla spolupráce mužů jako lovců nebo bojovníků o nic méně nezbytná než plození a výchova dětí.

Kmen, který neměl dost pochopení pro první úkol, vymřel jistě jako ten, který nedbal na druhý. V dávných, předhistorických dobách jsme se my muži oddělovali od žen a věnovali se své práci.

Museli jsme. A dělat rád to, co je třeba dělat, je rys, jenž je mírou schopnosti přežít. Nejen že jsme museli něco dělat, ale museli jsme o tom i mluvit. Museli jsme plánovat lov nebo bitvu. Když bylo po všem, museli jsme si udělat dodatečný rozbor a vyvodit závěry pro budoucnost. Tohle jsme měli dokonce ještě radši. Zesměšňovali jsme nebo trestali zbabělce a břídily, oceňovali jsme „hvězdy”. Libovali jsme si v používání odborné terminologie.

(„Mohl přece vědět, že se nemá přibližovat ke zvířeti, když vítr fouká tímhle směrem.” - „Vidíš, měl jsem lehčí hrot šípu; tím to bylo.” - „Vždycky říkám, že.” - „Zapíchl jsem ho přesně takhle, vidíš? Přesně tak, jak držím tenhle klacek.”) Ve skutečnosti jsme mluvili o práci. Ve vzájemné společnosti jsme si velice libovali: my hrdinové, my lovci, všichni spojeni společnou dovedností, sdílenými nebezpečími a útrapami, vtipy srozumitelnými jen

[60]$

zasvěcencům - daleko od žen a dětí. Jak řekl jeden šprýmař, člověk ve starší době kamenné mohl a nemusel mít přes rameno hůl (angl. club - pozn. překl.), ale jistě měl svůj klub. Patrně to bylo součástí jeho náboženství; jako ten posvátný kuřácký klub v Melvillově Typee*&, ve kterém byli domorodci každý večer svého života „bezvadně zašití”.

Co mezitím dělaly ženy? Jak to mám vědět? Jsem muž a nikdy jsem neusiloval o poznání mystérií Dobré Bohyně. Určitě měly ženy často obřady, z nichž byli muži vyloučeni. Když měly ve svých rukou zemědělství (jak se občas stávalo), musely, stejně jako muži, společně sdílet dovednosti, útrapy a vítězství. Nicméně jejich svět možná nikdy nebyl tak vyhraněně ženský jako „mužskost” světa jejich protějšků. Byly s nimi děti; a možná s nimi byli i starci. To se však jen dohaduji. Mohu jít po stopách dávné minulosti přátelství jen po mužské linii.

Toto potěšení ze spolupráce, z hovorů o práci a ze vzájemné úcty a porozumění mužů, kteří denně vidí jeden druhého, jak je podrobován zkoušce, má svou biologickou cenu. Můžete je považovat za důsledek „stádního pudu”, chcete-li. Já v tom však spatřuji nepřímou cestu k pochopení něčeho, čemu jsme všichni rozuměli mnohem lépe ještě dříve, než kdokoliv vůbec porozuměl slovu pud - nepřímou cestu k pochopení něčeho, k čemu v tuto chvíli dochází v mnoha důstojnických jídelnách, společenských místnostech, výčepech, kantýnách a golfových klubech. Nazývám to raději kamarádstvím - nebo spolkovostí.

Toto kamarádství je nicméně jen živnou půdou přátelství. Často se nazývá přátelstvím, a mnozí lidé, když mluví o svých „přátelích”, myslí tím jen své kamarády. To však není přátelství v tom smyslu, jak je chápu já. Neříkám to rozhodně proto, že bych pohrdal pouhými spolkovými

&*Typee, 1846, cestopis amer. spis. Hermana Melvilla (1819-1891), čes. 1956 Taipi - pozn. překl.

[61]$

vztahy. Odlišovat stříbro od zlata ještě neznamená pohrdat stříbrem.

Přátelství vyrůstá z pouhého kamarádství, když dva nebo více lidí zjistí, že mají společný nějaký názor nebo dokonce zálibu, kterou s nimi ostatní nesdílejí a o které se až do onoho okamžiku každý domníval, že je jeho, jedinečným pokladem (nebo břemenem). Slova příznačná pro zahájení přátelství by asi zněla nějak takto: „Cože? Ty taky? Myslel jsem si, že jsem jediný.” Můžeme si představit, že mezi těmi dávnými lovci a bojovníky pochopili někteří jedinci - snad jeden za století? jeden za tisíc let? - něco, co ostatní nepochopili. Poznali, že jelen je krásný právě tak jako jedlý, že lov je zábava stejně tak jako nezbytnost, snili o tom, že jejich bohové jsou možná nejen mocní, ale i svatí. Domnívám se však, že pokud každá z těchto vnímavých osobností zemře, aniž by nalezla spřízněnou duši, tak z toho nic nebude; umění, sport nebo duchovní náboženství se nezrodí. Teprve když dva takoví lidé objeví jeden druhého, když s nesmírnými těžkostmi a očividnou nemotorností, nebo s rychlostí, která nám připadá závratná a neuvěřitelná, sdílejí svou vizi - teprve tehdy se rodí přátelství.

A tu oni náhle stojí spolu v nezměrném osamocení.

Milenci vyhledávají soukromí. Přátelé svou osamělost, tuto bariéru mezi sebou a stádem, objevují, ať chtějí nebo nechtějí. Rádi by ji zmírnili. Ti první dva by rádi našli třetího.

V naší době přátelství vzniká stejným způsobem. Tou sdílenou činností a tudíž oblastí společného života, v níž se přátelství náhle objevuje, pro nás samozřejmě nebude často něco tělesného, jako je lov či boj. Může to být společná víra, společné studium, společné zaměstnání, dokonce i společná zábava. Všichni, kteří to s námi sdílejí, budou našimi společníky; ale jeden, dva nebo tři, kteří s námi sdílejí něco navíc, budou našimi přáteli. Jak říká

[62]$

Emerson, v tomto druhu lásky otázka Máš mě rád? znamená Chápeš tutéž pravdu? - nebo alespoň: Jde ti o tutéž pravdu?” Naším přítelem může být člověk, který s námi souhlasí, že nějaká otázka, které si ostatní sotva povšimnou, je velice důležitá. S naší odpovědí už souhlasit nemusí.

Všimněte si, že se tak v přátelství na rovině osobnější a už ne tolik společensky nezbytné opakuje podstata kamarádství, jež bylo jeho živnou půdou. Kamarádství se vytvořilo mezi lidmi, kteří dělali něco společně - lovili, studovali, malovali, prostě cokoliv si vzpomenete. Přátelé budou dál něco společně dělat, ale něco více niternějšího, méně obecně sdíleného a obtížněji vymezitelného. Přátelé jsou stále lovci, ale lovci nějaké nehmotné kořisti.

Stále spolupracují, avšak na něčem, s čím svět ještě nepočítá. Jsou stále cestujícími kamarády, ale na cestě jiného druhu. Proto zobrazujeme milence, jak hledí na sebe, avšak přátele vedle sebe; jejich oči hledí dopředu.

Právě proto ti soucit vzbuzující lidé, kteří touží jenom po přátelích, nemohou nikdy žádného získat. Podmínkou přátelství je, že chceme ještě něco jiného kromě přátel.

Tam, kde by pravdivá odpověď na otázku: „Chápeš tutéž pravdu?” zněla: „Nechápu nic a pravda mě nezajímá, prostě chci mít přítele,” žádné přátelství by nevzniklo - ačkoliv náklonnost samozřejmě ano. Nebylo by tu nic, o čem by přátelství mohlo být; a přátelství o něčem být musí, i kdyby to bylo jen nadšení pro domino nebo pro bílé myšky. Ti, kdo nic nemají, nemohou nic sdílet; kdo nikam nejde, nemůže mít spolupoutníky.

Jestliže dva lidé, kteří takto poznají, že jsou na téže tajné cestě, jsou různého pohlaví, přátelství vznikající mezi nimi se velmi snadno změní - snad během první půlhodiny - v erotickou lásku.

Opravdu, pokud se ti dva fyzicky neodpuzují nebo pokud jeden nebo oba už nemilují někoho jiného, je téměř jisté, že se to dříve nebo později stane. A naopak, erotická

[63]$

láska může vést k přátelství mezi milenci. Místo aby se tím rozdíl mezi těmito dvěma láskami stíral, staví je to do jasnějšího světla. Jestliže se někdo, kdo byl nejprve v hlubokém a plném smyslu vaším přítelem, postupně či náhle ukáže být také vaším milencem, určitě se nebudete chtít o jeho erotickou lásku dělit s někým třetím. Kvůli sdílenému přátelství však vůbec žárlit nebudete. Nic tak neobohacuje erotickou lásku jako zjištění, že milovaná osoba může hluboce, opravdově a spontánně navázat přátelství s vašimi starými přáteli: cítit, že nejen my dva jsme spojeni erotickou láskou, ale že my tři, čtyři nebo nás pět jsme všichni poutníci na stejné výpravě, že máme všichni tutéž společnou vizi.

Soužití přátelství a erótu může také některým lidem naší doby pomoci si uvědomit, že přátelství je ve skutečnosti láska, a dokonce láska stejně velká jako erós. Předpokládejme, že jste měli to štěstí, zamilovali se a uzavřeli manželství se svým přítelem.

A teď si představte, že by vám byla nabídnuta volba mezi dvojí budoucností: „Buď se nestanete milenci, ale navždy budete společně hledat stejného Boha, stejnou krásu, stejnou pravdu, nebo, zatímco tohle všechno ztratíte, si zachováte po celý život nadšení a žár, všechno kouzlo a divokou touhu erótu. Vyberte si, co chcete.” Co si vybereme? Které volby nebudeme litovat, až ji učiníme?

Zdůraznil jsem „nadbytečnou” povahu přátelství, a to si samozřejmě žádá důkladnější ospravedlnění, než jaké jsem zatím poskytl.

Bylo by možno namítnout, že přátelství má pro společnost praktickou hodnotu. Každé civilizované náboženství začalo v malé skupince lidí. Počátky matematiky fakticky spadají do chvíle, kdy se několik řeckých přátel sešlo, aby spolu mluvili o číslech, přímkách a úhlech. Dnešní Královská vědecká společnost byla původně hrstkou pánů, kteří se scházeli ve svém volném čase, aby diskutovali o věcech, které je (a nemnoho jiných)

[64]$

zajímaly. To, co dnes označujeme jako „romantismus”, byl kdysi pan Wordsworth a pan Coleridge, kteří si neustále povídali (přinejmenším pan Coleridge) o svých tajných představách. Patrně by se bez velkého přehánění dalo říci, že komunismus, traktarianismus*&, metodismus, hnutí za zrušení otroctví, reformace či renesance vznikly stejným způsobem.

Něco na tom je. Ale snad každý čtenář si pomyslí, že některá z těchto hnutí jsou pro společnost dobrá a jiná špatná. Celý ten seznam, přijmeme-li jej, nám přinejlepším naznačí, že přátelství se může stát pro společnost jak zdrojem dobrodiní, tak i zdrojem ohrožení. A dokonce ani jako dobrodiní by nebylo ani tak mírou schopnosti přežít, jako spíše tím, co bychom patrně nazvali „civilizační kulturní hodnotou”; bylo by to cosi (aristotelovsky řečeno), co pomáhá společnosti nikoliv pouze žít, nýbrž co jí pomáhá žít dobře. Míra schopnosti přežít a civilizační kulturní hodnota sice mohou být v některých dobách a za některých okolností totožné, ale neplatí to vždy. V každém případě je jisté, že nese-li přátelství ovoce, které může využít společnost, musí tak činit náhodně, jako by to byl vedlejší produkt. Náboženství vymyšlená pro společenský účel, jako například kult božských caesarů nebo moderní snahy „prodávat” křesťanství jako prostředek „záchrany civilizace”, nebyly nikdy k ničemu. Právě malé hloučky přátel, které se otočily ke „světu” zády, jej opravdu změnily.

Egyptská a babylónská matematika byla praktická a společenská, svou činnost rozvíjela ve službách zemědělství a magie. Avšak svobodná řecká matematika, pěstovaná přáteli ve volném čase, znamená pro nás víc.

Jiní by zase řekli, že přátelství je pro jedince nesmírně důležité, že je možná nezbytné pro jeho přežití. Mohli by

&* Směr v anglikánské církvi tíhnoucí ke katolicismu - pozn. překl.

[65]$

uvést spoustu výroků: „V nouzi poznáš přítele” a „Přítel je bližší nežli bratr”.

Ale když takto mluvíme, užíváme slovo přítel ve významu „spojenec”. V běžném smyslu slovo přítel znamená, nebo by mělo znamenat, něco více. Připouštím, že je-li spojenectví nutné, osvědčí se přítel také jako spojenec. Když budeme v nouzi, tak nám půjčí nebo nás podaruje, bude nás ošetřovat v nemoci, zastane se nás mezi nepřáteli, udělá, co bude v jeho silách, pro naše vdovy a sirotky. Takové dobré služby však nejsou podstatou přátelství.

Příležitosti pro ně jsou téměř vyrušením. V jednom smyslu jsou tyto příležitosti pro přátelství podstatné, v jiném nikoliv. Týkají se ho, protože byste byl falešným přítelem, kdybyste tak nejednal, je-li to potřeba; nejsou pro ně důležité, protože úloha dobrodince zůstává vzhledem k roli přítele vždy náhodná, je vůči ní dokonce poněkud nepřátelská. Je to až zarážející. Neboť přátelství je naprosto svobodné od potřeby náklonnosti „být potřebován”. Mrzí nás, že nějaký dar, půjčka či noční bdění bylo skutečně nutné - a teď, proboha, na všechno zapomeňme a vraťme se k věcem, které spolu skutečně chceme dělat nebo o kterých chceme mluvit.

Dokonce ani vděčnost není pro tuto lásku žádným obohacením. Stereotypní „To nestojí za řeč” zde vyjadřuje, co opravdu cítíme.

Poskytnutí pomoci v nouzi není znakem dokonalého přátelství (ovšemže ji poskytne), ale je jím to, že je-li pomoc poskytnuta, nehraje to vůbec žádnou roli. Bylo to vyrušení, anomálie. Bylo to hrozné plýtvání časem, kterého je vždycky příliš málo. Možná jsme měli na rozhovor jen několik hodin a z toho muselo být, Bůh nám odpusť, věnováno dvacet minut všedním starostem!

Neboť přirozeně vůbec netoužíme poznat všední starosti svého přítele. Na rozdíl od erótu není přátelství zvědavé. S někým se spřátelíte, aniž byste věděli nebo se starali o to,

[66]$

jestli je ženatý nebo svobodný, či jak si vydělává na živobytí. Co mají všechny tyhle „lhostejné věci”, tyhle „objektivní záležitosti” společného s věcnou otázkou: Chápeš tutéž pravdu? V kruhu opravdových přátel je každý tím, kým skutečně je: nezastupuje nic jiného než sám sebe. Nikdo se ani v nejmenším nestará o rodinu, povolání, třídu, příjem, rasu nebo minulost někoho jiného. ((Samozřejmě se,)) že se toho většinu nakonec dozvíte. Ale jen mimochodem. Bude to po částech vycházet najevo, aby to poskytlo ilustraci nebo posloužilo jako analogie či záminka pro anekdoty, nikdy pro věc samotnou. To je královská vlastnost přátelství. Setkáváme se jako suverénní vládcové nezávislých států, kdesi venku, na neutrální půdě, osvobozeni od svých kontextů. Tato láska nebere v podstatě na vědomí nejen naše fyzická těla, ale ani naši začleněnost, která se skládá z naší rodiny, práce, minulosti a styků. Doma, kromě toho, že jsme Petr nebo Jana, jsme nositeli i obecné funkce; jsme manželem nebo manželkou, bratrem nebo sestrou, vedoucím, kolegou nebo podřízeným. Avšak mezi přáteli tomu tak není. Přátelství je záležitostí oddělených či obnažených duší. Erós si žádá obnažená těla, přátelství obnažené osobnosti.

Odtud pramení (rozumíte-li mi dobře) dokonalá dobrovolnost a bezdůvodnost této lásky. Nejsem povinen být komukoliv přítelem a nikdo na světě není povinen být přítelem mým. Žádné nároky, žádný stín nezbytnosti. Přátelství není nezbytné, filosofie, stejně jako umění, jako samotný vesmír (neboť Bůh nepotřeboval tvořit). Nemá žádný význam pro přežití; je to spíš jedna z těch věcí, které dávají přežití smysl.

Když jsem mluvil o přátelích jako o těch, kdo stojí vedle sebe, upozorňoval jsem na nezbytný kontrast mezi jejich postojem a postojem milenců, které si představujeme tváří v tvář. Mimo tento kontrast nechci na této představě trvat. Společné hledání nebo vize, která přátele spojuje, je nepohlcuje natolik, že by si jeden druhého nevšímali nebo

[67]$

vzájemně na sebe zapomněli. Je to naopak právě prostředí, ve kterém jejich vzájemná láska a poznání existuje. Nikoho neznáme lépe než svého „druha”. Prověřuje ho každý krok společné cesty a jsou to zkoušky, kterým dokonale rozumíme, protože je sami podstupujeme. Z toho důvodu, když se čas od času ryzost našeho přítele projeví, naše důvěra, naše úcta a náš obdiv rozkvete v oceňující lásku jedinečně silného a poučeného druhu. Jestliže bychom na začátku věnovali větší pozornost příteli a menší věci, které se naše přátelství týká, nemuseli bychom jej tak dobře poznat nebo tolik milovat. Válečníka, básníka, filosofa nebo křesťana neobjevíte tak, že mu budete upřeně hledět do očí, jako by to byla vaše milenka. Je lepší vedle něj bojovat, číst si s ním, diskutovat s ním, modlit se s ním.

Domnívám se, že v dokonalém přátelství je tato oceňující láska často tak veliká a pevná, že se každý člen kroužku cítí ve skrytu srdce ve srovnání s ostatními nedůležitý. Někdy se diví, co tu mezi těmi, kdo jsou lepší než on, dělá. Je šťasten, že se nezaslouženě ocitl v takové společnosti. Zvláště když je celá skupina pohromadě a každý v těch ostatních probouzí to nejlepší, nejmoudřejší či nejlegračnější. To jsou pak zlatá setkání; když se nás po útrapách těžkého dne sejde čtyři nebo pět v hospůdce, když máme na nohou pantofle, nohy natažené k ohni a skleničky před sebou, když se nám v hovoru otvírá celý svět i něco z toho, co je mimo tento svět; a nikdo nemá vůči nikomu žádné požadavky ani žádnou zodpovědnost, ale všichni jsou svobodní a rovní, jako bychom se právě před hodinou poprvé sešli, zatímco nás v tutéž chvíli obklopuje náklonnost, která uzrála léty. Život - přirozený život nám nemůže dát lepší dar. Kdo by si to mohl zasloužit?

Z toho, co bylo řečeno, je zřejmé, že ve většině společností a ve většině období se přátelství odehrává buď mezi muži, nebo mezi ženami. Obě pohlaví se budou setkávat v náklonnosti a v erótu, ale v této lásce nikoliv. Protože jen zřídka budou mít kamarádství ve společných

[68]$

činnostech, což je živná půda přátelství. Tam, kde jsou muži vzdělaní a ženy ne, kde jedno pohlaví pracuje a druhé je nezaměstnané, nebo tam, kde vykonávají práci naprosto odlišnou, obyčejně nebudou mít na čem své přátelství založit. Snadno však můžeme pochopit, že je to právě tento nedostatek příležitosti, spíše než něco v jejich povahách, co vylučuje přátelství; neboť tam, kde se mohou stát kamarády, mohou se stát také přáteli. Proto je takové přátelství běžné v povolání (jako je to moje), kde pracují muži a ženy vedle sebe, nebo v misii, či mezi spisovateli a malíři.

Připouštím, že to, co je jednou stranou nabízeno jako přátelství, může být druhou stranou s bolestnými a trapnými důsledky zaměněno za erós. Nebo i to, co u obou začne jako přátelství, se může stát erótem. Ale říci, že je něco možné zaměnit nebo že se něco může stát něčím jiným, neznamená popřít rozdíl mezi nimi. Spíše je tu tento rozdíl mlčky obsažen, jinak bychom nemluvili o tom, že se jedno „stává” druhým či že jedno s druhým „zaměňujeme”.

Naše společnost je v jednom ohledu nešťastná. Svět, ve kterém muži a ženy nikdy nemají společnou práci nebo společné vzdělání, se bez toho může zřejmě pohodlně obejít. V takovém světě hledají muži přátelství výhradně mezi sebou a náramně si je užívají. Předpokládám, že ženy se těší ze svých ženských přátel stejně. Naproti tomu svět, ve kterém mají všichni muži a ženy dostatečné společné pole působnosti pro tento vztah, by mohl být také pohodlný.

V současné době však sedíme na dvou židlích. V některých skupinách nezbytné společné pole působnosti - živná půda těchto vztahů - mezi pohlavími existuje, v jiných ne. Nápadně se jí nedostává na mnohých vilových předměstích. V plutokratické čtvrti, kde muži tráví celý život tím, že získávají peníze, alespoň některé ženy využívají svůj volný čas k rozvoji intelektuálního života věnují se hudbě či literatuře. Na takových místech vypadají muži mezi ženami jako barbaři mezi civilizovanými lidmi.

[69]$

V jiné čtvrti najdete opačnou situaci. Obě pohlaví sice „chodila do školy”, avšak mužům se později dostalo vyššího vzdělání. Stali se z nich lékaři, právníci, duchovní, architekti, inženýři nebo spisovatelé.

Ženy jsou pro ně totéž, co pro dospělé děti. Ani v jedné čtvrti není skutečné přátelství mezi pohlavími vůbec pravděpodobné. To by bylo přijatelné, byť je to ochuzení, kdyby si to lidé připustili a přijali to. Zvláštním trápením našeho věku je, že muži a ženy v této situaci, pronásledováni šeptáním a pohledy šťastnějších skupin, kde žádná taková propast mezi pohlavími neexistuje, a posedlí rovnostářskou myšlenkou, že co je možné pro některé, musí být (a tedy je) možné pro všechny, se odmítají s takovou situací spokojit. Proto máme na jedné straně manželku jako paní učitelku, „kultivovanou” ženu, která se neustále snaží pozvednout svého manžela „na svou úroveň”. Vláčí ho na koncerty, chtěla by, aby se naučil staré anglické tance a zve do domu „kultivované” lidi.

Kupodivu je to často téměř neškodné. Muž ve středním věku disponuje obrovskými silami pasivní rezistence a (kdyby to tak jeho žena věděla) shovívavosti: „Ženy prostě mají své bláznivé nápady.” K něčemu mnohem nepříjemnějšímu dojde, když jsou muži ti kultivovaní a ženy nikoliv, a když všechny ženy a také mnozí muži jednoduše odmítnou tuto skutečnost uznat.

Když k tomu dojde, je výsledkem laskavé, zdvořilé, usilovné a soucitné předstírání. Ženy jsou „považovány” (jak říkají právníci) za plnohodnotné členy mužského kroužku. Sama o sobě nedůležitá skutečnost, že teď ženy kouří a pijí jako muži, se hloupým lidem jeví jako důkaz toho, že takovými členy skutečně jsou.

Nejsou dovoleny žádné „pánské jízdy”. Kdekoliv se scházejí muži, musí přijít také ženy. Muži se naučili žít mezi idejemi. Vědí, co znamená diskuse, důkaz a názorný příklad. Žena, která má jen povinnou školní docházku a brzy po sňatku opustila jakýkoliv náznak „kulturnosti”,

[70]$

který při ní získala - jejíž četbou jsou ženské časopisy a jejíž obvyklá konverzace je téměř výlučně vyprávěcí - nemůže do takového kroužku skutečně vstoupit. Může být fyzicky přítomna v téže místnosti. Ale co z toho? Jsou-li muži bezohlední, bude jen znuděně a tiše sedět během konverzace, která jí nic neříká. Jsou-li lépe vychovaní, pak se ji samozřejmě snaží do debaty zapojit. Všechno jí vysvětlují. Muži se snaží dát jejím nepřiměřeným a tápavým postřehům nějaký smysl. Ale veškeré úsilí záhy selhává; kvůli zdvořilosti se to, co mohlo být opravdovou diskusí, záměrně rozpouští a vyprchává v tlachání, anekdotách a vtipech. Přítomnost ženy tak zničila právě to, o co se s ní měli muži podělit. Do tohoto kroužku nemůže nikdy skutečně vstoupit, protože jakmile do něj vstoupí, přestává být tento kroužek sám sebou, stejně jako obzor přestane být obzorem, jakmile se tam dostanete. Tím, že se naučila pít a kouřit a snad i vyprávět choulostivé historky, není tato žena mužům ani o píď blíže než její babička. Její babička však byla mnohem šťastnější a realističtější. Seděla doma a vedla pravé babské řeči s ostatními ženami a možná to dělala s velkým šarmem, citem a dokonce vtipem. Ona sama by byla schopná dělat totéž. Mohla být právě tak chytrá jako ti muži, jejichž večer zkazila, nebo i chytřejší. Ale ve skutečnosti se nezajímá o tytéž věci ani neovládá tytéž metody. (My všichni vypadáme jako hlupáci, když předstíráme zájem o věci, které nám jsou ve skutečnosti lhostejné.)

Přítomnost takových žen v tisícové síle přispívá k moderní nechuti k přátelství. Tyto ženy často vítězí na celé čáře. Z celé obce vyhánějí mužské kamarádství, a tedy i mužské přátelství. V jediném světě, který znají, nekonečná žvatlavá „nádoba” nahrazuje sdílení myšlenek. Všichni muži, s nimiž se setkají, mluví v přítomnosti žen jako ženy.

Toto vítězství nad přátelstvím je často nevědomé. Existuje však také bojovnější typ ženy, která takové vítězství plánuje. Slyšel jsem jednu říkat: „Nikdy nedovolte

[71]$

dvěma mužům sedět spolu, jinak si začnou povídat o nějakém tématu a bude po legraci.” Svůj záměr nemohla vyjádřit lépe. Rozhodně mluvte; čím víc, tím lépe; nepřetržité kaskády lidského hlasu, avšak žádné téma, prosím.

Rozhovor musí být o ničem.

Tato veselá - dokonalá, „okouzlující”, nesnesitelně nudná - dáma vyhledávala každý večer jen zábavu a starala se o to, aby setkání „šlapalo”. Avšak ta vědomá válka proti přátelství se nejspíš vede někde hlouběji. Existují ženy, které je s nenávistí, závistí a strachem považují za nepřítele erótu, nebo snad dokonce i náklonnosti. Žena tohoto typu disponuje sto a jednou dovedností, jak rozbít přátelství svého manžela. Bude se s jeho přáteli hádat sama nebo, což je ještě lepší, s jejich manželkami. Bude se pohrdavě usmívat, překážet a lhát. Neuvědomuje si, že manžel, kterého dokázala izolovat od jeho vlastního druhu, nebude už potom za mnoho stát; zbavila ho energie. Nakonec se za něj začne stydět.

Vůbec si nepřipouští, jakou část svého života pobývá na místech, kam ona nesmí. Vzniknou nová přátelství, ale tentokrát budou tajná. Taková žena může mluvit o štěstí, o štěstí bez vlastní zásluhy, jestliže brzo nepřijdou také jiná tajemství.

Tohle všechno jsou ovšem hloupé ženy. Citlivé ženy, které, pokud by po tom toužily, byly by jistě způsobilé pro svět diskusí a idejí, jsou právě ty, které, nejsou-li způsobilé, nikdy se nepokoušejí do něj vstoupit nebo jej zničit. Mají jiné želízko v ohni.

Na společných večírcích neustále směřují na jeden konec místnosti a vedou tu spolu „babské řeči”. Pro tento účel po nás netouží o nic víc, než my po nich. Je to jen spodina každého pohlaví, která chce nepřetržitě viset na tom opačném. Žít a nechat žít. Pořádně se nám smějí. Ale právě tak to má být. Tam, kde různá pohlaví nemají žádnou společnou činnost a mohou se setkávat jen v náklonnosti a

[72]$

v erótu - nemohou být přáteli - tam je zdravé, aby každé z nich mělo živý smysl pro absurditu toho druhého. Je to opravdu vždycky zdravé. Nikdo nikdy druhé pohlaví skutečně nedocenil - stejně jako nikdy opravdu neocení děti nebo zvířata - aniž by nám občas nepřipadalo směšné. Protože obě pohlaví směšná jsou. Lidství je tragikomické. Avšak rozdělení na pohlaví každému umožňuje vidět u druhého pohlaví směšnost, která mu u sebe sama často uniká - a ovšem také patos.

Upozornil jsem, že tato kapitola bude z velké části rehabilitací. Doufám, že předchozí stránky ozřejmily, proč se přinejmenším já vůbec nedivím, že naši předkové považovali přátelství za něco, co nás pozvedá do téměř nadlidských výšin. Tato láska, nezávislá na přirozených pudech, prosta všech povinností vyjma těch, které sama na sebe přijala, téměř naprosto svobodná od žárlivosti, neomezeně svobodná od potřeby „být potřebována”, je vysloveně duchovní. Je to ten druh lásky, který si dovedeme představit mezi anděly. Nalezli jsme zde přirozenou lásku, která je Láska sama?

Dříve než učiníme takový unáhlený závěr, uvědomme si dvojznačnost slova duchovní. V mnoha novozákonních souvislostech znamená „patřící k Duchu (svatému) ”, a v těchto souvislostech duchovní znamená ze své definice dobrý. Ale když je výraz duchovní použit jen jako protiklad tělesného, pudového nebo živočišného, tak tomu tak není. Existuje duchovní zlo stejně jako duchovní dobro. Existují andělé padlí, stejně jako svatí. Nejhorší hříchy člověka jsou duchovní. Nesmíme se domnívat, že když shledáme přátelství duchovním, že jsme je shledali být svatým nebo neomylným. Zbývá tu vzít v úvahu tři důležité skutečnosti.

První skutečnost, o které jsem se již zmínil, je sklon autorit, mít k pevným přátelstvím mezi svými podřízenými nedůvěru. Může být bezdůvodná, nebo může mít nějaký reálný základ.

[73]$

Za druhé tu je postoj, který většina zaujímá ke všem kroužkům blízkých přátel. Každé označení, kterého se takovým kroužkům dostane, je více či méně hanlivé. V nejlepším případě to je „skupinka” a mohou mluvit o štěstí, když ne hned „klika”, „gang”, „malý senát” nebo „společnost vzájemného obdivu”. Ti, kteří ve svém životě poznali jen náklonnost, kamarádství a erós, pohlížejí na přátele jako na „nafoukané snoby, kteří si myslí, že jsou pro nás příliš dobří”. To z nich pochopitelně mluví závist. Závist však vždy vznáší to nejpravdivější obvinění či obvinění pravdě nejbližší, jež si vůbec dokáže vymyslet; o to víc to bolí. Proto je třeba toto obvinění vzít v úvahu.

Konečně si musíme povšimnout, že přátelství je velice vzácně obrazem, jímž Písmo znázorňuje lásku mezi Bohem a člověkem.

Není opominuto úplně; ale hledá-li Písmo symbol pro nejvyšší lásku vůbec, mnohem častěji nebere tento zdánlivě téměř andělský vztah na vědomí a noří se do hlubin toho, co je více přirozené a pudové. Náklonnost se stává jejím obrazem, když Bůh je představován jako Otec; erós, když Kristus je představován jako Ženich církve.

Začněme s podezřeními těch, kteří mají moc.

Domnívám se, že jsou odůvodněná a že když se nad tím zamyslíme, objasní se nám něco důležitého. Řekl jsem, že přátelství se zrodí ve chvíli, kdy jeden člověk řekne druhému: „Cože! Ty taky? Myslel jsem si, že jen já…” Ale ten společný vkus nebo vize či úhel pohledu, který je takto objeven, nemusí být vždy něco hezkého. Od takového okamžiku se pravděpodobně může začít rozvíjet umění, filosofie, pokrok v náboženství či morálce; ale proč ne také mučení, kanibalismus nebo lidská oběť? Většina z nás tuto dvojznačnou povahu takových okamžiků jistě zažila ve svém mládí. Bylo úžasné, když jsme poprvé potkali někoho, kdo se zajímal o našeho nejoblíbenějšího básníka. Čemu jsme předtím stěží rozuměli, teď dostalo jasný tvar. Za co jsme se napůl styděli, teď svobodně přiznáváme.

[74]$

Když jsme však poprvé potkali někoho, kdo s námi sdílel naše tajné zlo, nebylo to o nic méně příjemné. I to se teď stalo více zřetelným a jednoznačným, i za to jsme se přestali stydět.

Všichni známe velmi nebezpečné kouzlo sdílené nenávisti nebo rozhořčení, a to dokonce i teď, v každém věku. (Je těžké nezdravit jako přítele člověka, který jako jediný na fakultě skutečně vidí chyby zástupce rektora.)

Jsem-li sám mezi společníky, kteří nemají pochopení, určité názory a měřítka bojácně skrývám, napůl se k nim stydím přiznat a napůl sám pochybuji, jestli jsou opravdu správná. Postavte mě zpět mezi mé přátele a za půl hodiny - za deset minut - se tytéž názory a měřítka stanou opět neoddiskutovatelnými. Názor tohoto kroužku, jsem-li v něm, převáží názor tisíců mimo něj; v souvislosti s tím, jak bude přátelství sílit, bude mít tento účinek dokonce i tehdy, budou-li moji přátelé daleko. Neboť si všichni přejeme být posuzováni sobě rovnými, lidmi „našeho srdce”. Pouze oni opravdu znají naši duši a pouze oni ji posuzují podle měřítek, která plně uznáváme. Jen po jejich chvále opravdu prahneme a jen jejich pohanění se opravdu děsíme. Malé hloučky prvních křesťanů přežily, protože jim šlo výlučně o lásku „bratří”, a před názorem pohanské společnosti, která je obklopovala, si zacpávaly uši.

Avšak kroužek zločinců, bláznů nebo zvrhlíků přežívá přesně týmž způsobem: tím, že jsou hluší vůči názoru okolního světa, tím, že ho berou na lehkou váhu jako tlachání outsiderů, jako tlachání těch, kteří „nechápou”, těch „konvenčních”, „buržoazie”, „establishmentu”, snobů, puritánů a pokrytců.

Není tedy těžké pochopit, proč autority hledí na přátelství s nelibostí. Každé opravdové přátelství představuje určité odtržení nebo dokonce vzpouru. Může to být vzpoura opravdových myslitelů proti obecně uznávaným frázím nebo vzpoura snobů proti všeobecně uznávaným názorům; vzpoura skutečných umělců proti

[75]$

populární ošklivosti, nebo vzpoura šarlatánů proti dobrému vkusu; vzpoura dobrých lidí proti společenskému zlu nebo zlých lidí proti dobru. Ať je to cokoliv, nebude to „lidem nahoře” příjemné.

V každém hloučku přátel panuje sektářské „veřejné mínění”, které jeho členy utvrzuje proti veřejnému mínění společnosti jako takové. Proto je každý takový hlouček hnízdem potencionálního odporu. S lidmi, kteří mají skutečné přátele, lze méně snadno manipulovat nebo je „napadnout”; dobré autority je obtížněji napravují a špatné autority je obtížněji korumpují. Proto kdykoliv se našim pánům podaří, ať už silou, propagandou „pospolitosti” nebo nenápadným odstraněním soukromí a neplánovaného volného času vytvořit svět, kde všichni jsou kamarádi, ale žádní přátelé, pak odstraní jistá nebezpečí, ale také nám vezmou to, co je téměř naší nejsilnější pojistkou proti naprostému zotročení.

Ta nebezpečí jsou však naprosto reálná. Přátelství (jak to viděli ve starověku) může být školou ctnosti; ale také (což už neviděli) školou neřesti. Je dvojznačné. Dobré lidi činí lepšími a špatné horšími. Bylo by ztrátou času toto dále rozebírat. Nezajímá nás široký výklad špatnosti špatných přátelství, ale jde nám o uvědomění si možných nebezpečí těch dobrých. Tato láska, stejně jako ostatní přirozené lásky, má vrozený sklon k určitým nemocem.

Je asi zřejmé, že prvek odštěpení od okolního světa, nezájem či hluchota k jeho názorům (přinejmenším v některých záležitostech), je vlastní všem přátelstvím, Ať jsou dobrá, špatná nebo neškodná. Dokonce i tehdy, když společnou půdou přátelství není nic závažnějšího než sbírání známek, nebere tento kroužek oprávněně a nevyhnutelně na vědomí názory milionů, které v tom spatřují hloupé zaměstnání, a tisíců, jež do toho sotva fušují. Zakladatelé meteorologie správně a nevyhnutelně nebrali na vědomí názory milionů lidí, kteří i nadále připisovali bouřky čarodějnicím. Na tom není nic špatného.

[76]$

Jakmile zjistím, že bych měl být outsiderem mezi hráči golfu, mezi matematiky nebo motoristy, činí si stejné právo na to, abych je sám považoval za outsidery vzhledem k sobě. Lidé, kteří se navzájem nudí, by se měli setkávat zřídka; lidé, kteří se zajímají jeden o druhého, by se měli setkávat často.

Nebezpečí spočívá v tom, že tak částečná lhostejnost nebo hluchost k mínění vnějšího světa, jakkoliv oprávněná a nutná, může vést k nezájmu či hluchotě celkové. Nejnápadnější příklady nenalezneme v kruhu přátel, ale v teokratické nebo aristokratické třídě.

Víme, co si v době našeho Pána mysleli kněží o obyčejných lidech. Rytíři ve Froissartově kronice neměli s „outsidery”, se svobodnými občany a selským lidem, soucit ani slitování. Tento politováníhodný nezájem však byl těsně spojen s dobrou vlastností. Rytíři mezi sebou skutečně uznávali velice vysoké měřítko neohroženosti, šlechetnosti, zdvořilosti a cti. Toto měřítko by opatrný a škudlivý venkovan považoval za pouhé hlupáctví. Když toto měřítko rytíři prosazovali, byli a museli být naprosto lhostejní k jeho názorům. „Houby jim záleželo” na tom, co si myslel.

Kdyby ne, pak by byla naše dnešní norma kvůli tomu ubožejší a obhroublejší. Avšak zvyk „nedbat na něčí mínění” vejde společenské třídě do krve. Nebrat v úvahu hlas rolníka tam, kde by se brát v úvahu opravdu neměl, usnadňuje nebrat ho v úvahu, když volá po spravedlnosti nebo milosrdenství. Částečná hluchota, která je vznešená a nutná, vyvolává rozsáhlejší hluchotu, která je arogantní a nelidská.

Kroužek přátel pochopitelně nemůže okolní svět utlačovat tak, jako to může činit mocná společenská třída. Na svém vlastním stupni však podléhá stejnému nebezpečí. Může začít jednat jako s „outsidery” v obecném (a hanlivém) smyslu s těmi, kteří byli zcela náležitě outsidery ve smyslu specifickém. Stejně jako aristokracie může kolem sebe vytvořit vakuum, jímž nepronikne žádný hlas.

[77]$

Literární nebo výtvarný kroužek, který možná oprávněně začíná zlehčovat názory prostého člověka na literaturu nebo výtvarné umění, může dospět k tomu, že stejně tak nebude brát v úvahu jeho názor, že by měli platit účty, stříhat si nehty a chovat se podle občanského práva. Jakékoliv chyby, které kroužek má - a žádný není bez nich - se tak stávají neléčitelnými. To však není všechno. Částečná a omluvitelná hluchota byla založena na určité nadřazenosti - i když to byla třeba jen lepší znalost známek. Pocit nadřazenosti se pak spojí s naprostou hluchotou. Skupina bude těmi, kdo stojí mimo ni, pohrdat a bude je i přehlížet.

V podstatě se z ní stane něco velice podobného třídě.

Klika je samozvaná aristokracie.

Řekl jsem výše, že v dobrém přátelství každý člen pociťuje často pokoru před ostatními. Vidí, že jsou úžasní, a pokládá za štěstí, že může mezi nimi být. Ale naneštěstí, oni znamená z jiného hlediska také my. Proto je přechod od individuální pokory ke společné pýše velice snadný.

Nemám na mysli společenskou nebo snobskou pýchu, ono potěšení z toho, že se známe s význačnými lidmi a že oni znají nás. To je něco úplně jiného. Snob se touží připojit k nějaké skupině, protože ta už je za elitu považována; přátelé jsou v nebezpečí, že se začnou za elitu považovat, protože už jsou spojeni. Vyhledáváme lidi podle svého srdce kvůli nim samým a jsme pak znepokojeně nebo příjemně potěšeni pocitem, že se z nás stala aristokracie. Ne že bychom se tak sami nazývali. Každý čtenář, který poznal přátelství, bude patrně nakloněn rozhořčeně popřít, že by se jeho kroužek mohl provinit něčím tak absurdním. Já pociťuji totéž. V takových záležitostech však není nejlepší začínat u sebe. Ať je to s námi jakkoliv, domnívám se, že jsme si všichni nějakou takovou tendenci uvědomili u těch ostatních kroužků, vzhledem k nimž jsme v postavení outsiderů. Kdysi jsem byl na jakési konferenci, kde začali dva duchovní, zjevně blízcí přátelé, mluvit o jiných „nestvořených energiích”, než je Bůh. Zeptal jsem se, jak

[78]$

by tu mohlo existovat něco nestvořeného kromě Boha, jestliže ho vyznání víry právem nazývá „Stvořitelem nebe i země, všeho viditelného i neviditelného”.

Místo odpovědi se na sebe podívali a zasmáli se. Proti jejich smíchu jsem neměl námitek, ale dožadoval jsem se také verbální odpovědi. Nebyl to vůbec výsměch nebo nepříjemný smích. Do značné míry vyjadřoval to, co by Američané vyjádřili slovy: „Ten je ale rozkošný, že?” Podobalo se to smíchu dvou veselých dospělých, když se jich nevychované dítě zeptá na něco, na co se nikdy neptáme. Sotva si dovedete představit, jak neurážlivě zněl jejich smích, ani jak tím dávali jasně na srozuměnou, že si jsou plně vědomi toho, že obvykle žijí ve vyšší rovině než my ostatní, že mezi nás přišli jako rytíři mezi venkovany, jako dospělí mezi děti. S největší pravděpodobností znali na mou otázku odpověď a věděli, že jsem příliš primitivní, než abych ji pochopil. Kdyby výslovně řekli: „Obávám se, že by to trvalo příliš dlouho, kdybych to měl vysvětlit,” nepřipisoval bych jim pýchu přátelství. Opravdu klíčový je tu ten letmý pohled a smích - slyšitelné a viditelné ztělesnění společné nadřazenosti, která je samozřejmá a neskrývaná. Onen téměř dokonalý pokoj, nepřítomnost jakéhokoliv přání zranit nebo triumfovat (byli to velice milí mladí lidé) opravdu podtrhuje povznesený postoj. Pocit nadřazenosti tu byl tak pevný, že si mohli dovolit být tolerantní, zdvořilí a nedůrazní.

Tento pocit společné nadřazenosti není vždy povznesený; to znamená tichý a tolerantní. Může být titánský; vzpurný, bojovný a rozhořčený. Jindy, když jsem hovořil k univerzitní společnosti a po mém referátu následovala (velice příhodně) diskuse, jednal se mnou jakýsi mladý muž se strnulým výrazem hlodavce tak, že jsem mu musel říci: „Podívejte se, pane, v posledních pěti minutách jste mě dvakrát nazval téměř lhářem. Jestliže nejste schopen kriticky diskutovat, aniž byste mě lhářem nazýval, musím odejít.” Čekal jsem, že udělá jednu ze dvou

[79]$

věcí: buď se neovládne a zdvojnásobí své urážky, nebo zčervená a omluví se. Je šokující, že neudělal ani jedno. K jeho běžnému neklidnému výrazu se nepřidalo žádné nové rozrušení. Neopakoval už přímo slovo lež, ale jinak pokračoval jako předtím. Člověk tu musel čelit železné oponě. Byl předem připraven na nebezpečí jakéhokoliv vyloženě osobního vztahu, ať už přátelského nebo nepřátelského, s někým takovým jako jsem já. Za tím se téměř jistě ukrýval kroužek titánského typu - samozvaných templářských rytířů, ustavičně v plné zbroji, aby bránili sporný Bafomet*&. My, kdo jsme pro ně oni, jako osoby vůbec neexistujeme. Jsme druh; druh různých věkových skupin, typů, názorových prostředí nebo zájmů, který má být vyhlazen.

Jsou-li připraveni o jednu zbraň, chladně se chopí jiné.

V běžném lidském smyslu se s námi vůbec nesetkávají; dělají jen svou práci - rozprašují (slyšel jsem kohosi užívat tohoto obrazu) insekticidy.

Moji dva sympatičtí mladí duchovní a můj už ne tak sympatický hlodavec byli na vysoké intelektuální úrovni.

Na stejné úrovni byla i ona slavná skupina, která v edwardovské době dosáhla dokonalé pošetilosti tím, že sami sebe označovali jako „duše”. Ale tentýž pocit společné nadřazenosti může být vlastní skupině mnohem obyčejnějších přátel. Pak to budou dávat najevo primitivněji.

Všichni jsme viděli, jak to dělali „mazáci” ve škole, když se bavili v přítomnosti nového žáka, nebo v armádě, když dva vojáci z povolání mluvili před „záklaďákem”; občas to vidíme dělat velice hlučné a vulgární přátele, jen aby zapůsobili na cizí lidi v baru nebo v železničním vagónu. Takoví lidé hovoří velice důvěrně a tajemně, s úmyslem být tajně vyslechnuti. Každého, kdo není členem

&*Bafomet - jméno mystického symbolu tajně uctívaného templářskými rytíři - pozn. překl.

[80]$

kroužku, je třeba upozornit, že do něj nepatří. Přátelství se vlastně nemusí „týkat” téměř ničeho jiného než faktu, že vylučuje jiné. Každý člen se v rozhovoru s outsiderem s oblibou zmiňuje o ostatních jejich křestními jmény nebo přezdívkami, a to právě proto, že ten outsider nebude vědět, koho má na mysli. Jeden můj známý byl ještě rafinovanější. Prostě jmenoval své přátele, jako bychom všichni věděli, nebo alespoň měli vědět, o koho se jedná. „Jak mi jednou řekl Richard Button…” - tak nějak začínal.

Všichni jsme byli velice mladí. Nikdy bychom si nebyli troufli přiznat, že jsme ještě neslyšeli o Richardu Buttonovi. Zdálo se tak jasné, že každému, kdo něco znamená, musí být jeho jméno povědomé. Když jsme ho neznali, jen to dokazovalo, že jsme „neznámí”. Až mnohem později jsme přišli na to, že nikdo z ostatních o něm také neslyšel. (Vlastně mám teď podezření, že někteří z těch Richardů Buttonů, Ezechiášů Cromwellů a Eleanor Forsythových neexistovali o nic víc než paní Harrisová. Celý rok nás však naplňovali posvátnou hrůzou.)

Pýchu přátelství - ať už povznesenou, titánskou nebo pouze vulgární - můžeme tedy objevit v mnoha přátelských kroužcích. Předpokládat, že tomu našemu toto nebezpečí nehrozí, by bylo neuvážené; neboť pochopitelně právě u toho svého kroužku si to nejhůře uvědomíme. Nebezpečí takové pýchy je od přátelské lásky skutečně téměř neoddělitelné. Přátelství musí vylučovat. Od nevinného a nutného skutku vylučování je snadné přejít k duchu výlučnosti; a odtud k ponižujícímu potěšení z výlučnosti. Jestliže to jednou připustíme, už to s námi půjde rychle s kopce. Možná se z nás nikdy nestanou titáni nebo obyčejní hrubiáni; možná se staneme - což je v některých ohledech horší - „dušemi”. Společná vize, která nás nejprve spojila, může zcela vyblednout. Můžeme být klikou, která existuje jen proto, aby byla klikou; malou samozvanou (a tedy absurdní) aristokracií, vyhřívající se v měsíčním svitu svého kolektivního sebepotvrzování.

[81]$

Někdy se kroužek v takovém stavu začne plést do praktického světa. Uvážlivě rozšiřuje své řady a přijímá nové členy, jejichž podíl na původním společném zájmu je zanedbatelný, ale kteří jsou považováni (v jakémsi blíže neurčeném smyslu) za „řádné muže”. Jeho moc vzrůstá. Členství v něm začne mít jakousi politickou důležitost, i když se může jednat třeba jen o politiku pluku, koleje nebo katedrálního dvora. Manipulace výbory, ovládnutí pracovních míst (pro spolehlivé lidi) a spojená fronta proti outsiderům se teď stávají hlavní náplní jeho práce, a ti, kdo se kdysi setkávali, aby hovořili o Bohu nebo o poezii, se nyní setkávají, aby mluvili o docenturách nebo obrocích. Všimněte si oprávněnosti jejich nevyhnutelného zániku. „Prach jsi a v prach se obrátíš,” řekl Bůh Adamovi. V kroužku, který tak zdegeneroval v čarodějnický klub podfukářů, přátelství pokleslo zpět na pouhé účelové kamarádství, které bylo jeho živnou půdou. Jsou teď útvarem stejného typu jako primitivní horda lovců. Přesně tak, jsou to skutečně lovci; a ne ten druh lovců, kterých si nejvíce vážím.

Masa lidí, která nikdy nemá docela pravdu, se také nikdy docela nemýlí. Ve své víře, že každý hlouček přátel vznikl kvůli potěšením z domýšlivosti a nadřazenosti, jsou beznadějně na omylu. Mám za to, že se mýlí, když jsou přesvědčeni, že každé přátelství si skutečně dopřává takových potěšení. Zdá se však, že mají patrně pravdu, když rozpoznávají v pýše nebezpečí, ke kterému má přátelství přirozené sklony. Právě proto, že přátelství je tou nejduchovnější láskou, je nebezpečí, které ji provází, také duchovní. Přátelství je dokonce, chcete-li, andělské. Člověk však potřebuje být trojnásobně chráněn pokorou, chce-li bez rizika jíst chléb andělů.

Snad se můžeme nyní odvážit dohadu, proč Písmo tak zřídka používá přátelství jako obrazu nejvyšší lásky. Ve skutečnosti je už samo o sobě příliš duchovní, než aby mohlo být dobrým symbolem duchovních věcí. Nejvyšší

[82]$

nestojí bez nejnižšího. Bůh se nám může bezpečně představit jako Otec a jako Manžel, protože jen blázen by si mohl myslet, že nás fyzicky zplodil nebo že jeho manželství s církví je jiné než mystické. Kdyby však bylo k tomuto účelu použito přátelství, patrně bychom mohli zaměnit symbol za věc, která jím má být vyjádřena. Nebezpečí obsažené v přátelství by se přiostřilo. Mohlo by nás to ještě více povzbudit k tomu, abychom zaměňovali blízkost (podobou) nebeskému životu, kterou přátelství nepochybně vykazuje, za blízkost přiblížením.

A krom toho, přátelství, stejně jako ostatní přirozené lásky, nedokáže spasit samo sebe. Ve skutečnosti, protože je duchovní, a tedy se utkává s rafinovanějším nepřítelem, musí se ještě rozhodněji než ostatní přirozené lásky dovolávat božské ochrany, jestliže nemá být zkaženo. Neboť uvažte, jak úzká je jeho pravá cesta. Nesmí se stát tím, co lidé nazývají „společností vzájemného obdivu.” Jestliže však není plné vzájemného obdivu, oceňující lásky, není to vůbec přátelství. Neboť nemá-li být náš život nešťastně ochuzen, musí tomu být s námi v našich přátelstvích tak, jak tomu bylo s Křesťankou a její společností v Cestě poutníků*& z města zkázy na horu Sión: Neboť nemohla jedna na druhou patřiti pro slávu, již bylo na nich zříti. A tak jedna druhé více si vážili začala.

“Tys krásnější než já, “ řekla jedna. „ Tys však líbeznější než já, ” řekla druhá.

Dlouhodobě existuje jen jediný způsob, jak je možno bezpečně okoušet tuto slavnou zkušenost. A Bunyan to naznačil v téže pasáži. Ty ženy se v tomto světle viděly v domě Vykladače, poté, co byly vykoupány, byla jim vtisknuta pečeť a byly čistě oblečeny do „bílého roucha”. Když si budeme připomínat toto vykoupení, vtisknutí pečeti a oblékání, budeme v bezpečí. A čím je společná půda

&*The Pilgrims Process from the World to that Which is to Come - Part Two, alegorie anglického spisovatele Johna Bunyana (1628 - 1688), cit. v překladu Aloise Adlofa - pozn. překl.

[83]$

přátelství vznešenější, tím nezbytnější je takové připomínání. Především v přátelství vysloveně náboženském by bylo osudné na to zapomenout.

Neboť pak se nám zdá, že my - my čtyři nebo nás pět - jsme si vybrali jeden druhého, aby pohled každého z nás objevoval vnitřní krásu ostatních, podobný podobných, ve svobodné vznešenosti; že jsme se povznesli nad zbytek lidstva svou přirozenou silou. Ostatní lásky nevyvolávají stejnou iluzi. Náklonnost zjevně vyžaduje příbuzenství nebo přinejmenším blízkost, která nikdy nezávisí na naší vlastní volbě. A co se erótu týče, polovina milostných písní a polovina milostné poezie na světě vám řekne, že milovaná osoba je vaším osudem, že vám byla souzena, že není o nic více vaší volbou než úder blesku, neboť „není v naší moci milovat nebo nenávidět”. Cupidovi lučištníci informují vše, jen ne nás. Jelikož jsme však v přátelství na tom všem nezávislí, domníváme se, že jsme si vybrali sobě rovné. Kdyby byl ve skutečnosti mezi daty našich narození rozdíl několika let, kdyby byla naše bydliště o pár kilometrů vzdálenější, kdybychom si zvolili jednu univerzitu místo druhé, kdybychom byli přiděleni k různým plukům či kdybychom náhodou při našem prvním setkání vznesli či nevznesli nějaké téma - jakákoliv z těchto náhod by mohla způsobit, že bychom se nikdy nesetkali. Pro křesťana tu však, přísně vzato, náhody neexistují. Pán všech událostí byl zde skrytě při práci. Kristus, který řekl učedníkům: „Ne vy jste mě vyvolili, ale já jsem vyvolil vás,” může každé skupině křesťanských přátel právem říci: „Ne vy jste si vyvolili jeden druhého, ale já jsem vás vyvolil jednoho pro druhého.” Přátelství není odměnou za naši rozlišovací schopnost a dobrý vkus, s jakým jsme se navzájem našli. Je to nástroj, s jehož pomocí Bůh každému zjevuje krásy všech ostatních. Nejsou o nic větší než krásy tisíců jiných lidí; pomocí přátelství nám pro ně Bůh otvírá oči. Jako všechny krásy jsou i tyto od něj odvozeny a v dobrém přátelství je pak přátelstvím samým rozhojňuje, protože to

[84]$

je nástroj, jehož prostřednictvím tvoří, stejně jako nástroj, jehož prostřednictvím zjevuje. Na této hostině je to On, kdo prostřel stůl, a je to On, kdo vybral hosty. Smíme doufat, že je to On, kdo nás občas vede a kdo by nás měl vést vždy. Nedělejme účty bez svého Hostitele.

To neznamená, že se této hostiny máme vždy účastnit s vážností. Chraň Bůh, „který stvořil požehnaný smích”. Nutnost hluboce uznávat určité věci jako vážné, a přesto si uchovat sílu a ochotu nakládat s nimi často tak lehce, jako by to byla hra, je jedním z obtížných a radostných tajů života. Více si o tom řekneme v příští kapitole. Pro tuto chvíli budu jen citovat Dunbarovu překrásně vyváženou radu:

Máš ctít svého Stvořitele, s veselím se chvět a zlámanou grešli nedat za tento svět.

[85]$

«Erós»

Erótem míním pochopitelně ten stav, který nazýváme zamilovaností, nebo, chcete-li, ten druh lásky, v němž jsou zamilovaní „až po uši”. Někteří čtenáři byli možná překvapeni, když jsem v dřívější kapitole popsal náklonnost jako lásku, v níž se naše zkušenost nejvíce přibližuje zkušenosti zvířat. Určitě byste mohli namítnout, že nás naše sexuální funkce sbližují stejně. Pokud jde o lidskou sexualitu obecně, je to naprostá pravda. Já se však nehodlám zabývat lidskou sexualitou jako takovou. Sexualita je součástí našeho tématu jen potud, stává-li se součástí komplexního stavu „zamilovanosti”. Považuji za samozřejmé, že k sexuálnímu zážitku může docházet bez erótu, bez zamilovanosti, a že erós zahrnuje kromě sexuální aktivity i jiné věci. Chcete-li to formulovat raději takto, pak nezkoumám sexualitu, kterou máme společnou se zvířaty, a dokonce ani tu, která je společná všem lidem, ale jednu její jedinečně lidskou variantu, jež se rozvíjí v rámci „lásky” - což označuji jako erós. Tělesný nebo živočišně sexuální prvek v erótu budu (podle starého zvyku) nazývat venuší. A venuši myslím to, co je sexuální ne v nějakém tajemném a rozředěném smyslu - v jakém by o ní mohli bádat hlubinní psychologové - ale v dokonale zřejmém smyslu; co je známé jako sexuální pro ty, kteří to okoušejí; co je možno potvrdit jako sexuální nejjednodušším pozorováním.

Sexualita může působit bez erótu nebo jako součást erótu. Spěchám dodat, že to rozlišuji jen proto, abych vymezil pole našeho zkoumání, a to bez jakýchkoliv morálních hledisek. Zdaleka neschvaluji populární názor, že je to právě nepřítomnost nebo přítomnost erótu, co činí sexuální akt „nečistým” nebo „čistým”, nedůstojným nebo obdivuhodným, neoprávněným či oprávněným.

Kdyby všichni, kteří spolu souložili, aniž by právě byli ve stavu zamilovanosti, byli nečistí, pocházeli bychom

[86]$

všichni z poskvrněného rodu. Časy a místa, kde manželství závisí na erótu, jsou v nepatrné menšině. Většina našich předků vstoupila do manželství v raném mládí s partnerem, kterého jim vybrali rodiče z důvodů, jež neměly s erótem vůbec nic společného. K tomuto aktu přistupovali, aniž měli takříkajíc jinou „hnací sílu” než obyčejnou živočišnou touhu. A činili správně: poctiví křesťanští manželé a manželky byli poslušní svých otců a matek, navzájem plnili svůj „manželský závazek” a vychovávali rodiny v bázni Boží. Tento akt vykonaný pod vlivem nadnášejícího a oslňujícího erótu, který omezuje úlohu smyslů na nejnižší myslitelnou míru, může být naopak obyčejným smilstvem; jeho důsledkem může být zlomené srdce manželky, podvedený manžel, zrada přítele, poskvrněné pohostinství a opuštění dětí. Bůh není spokojen s tím, že by rozdíl mezi hříchem a povinností měl záviset na příjemných pocitech.

Tento čin, jako každý jiný, je (nebo není) ospravedlněn daleko prozaičtějšími a určitějšími měřítky: dodržením nebo porušením slibů, spravedlností nebo nespravedlností, milosrdenstvím nebo sobectvím, poslušností nebo neposlušností. Pouhá sexualita - sexualita bez erótu - je z mého pojednání vyloučena z důvodů, které nemají nic společného s morálkou; protože to prostě neodpovídá našemu záměru.

Pro evolucionistu bude erós (jeho lidská varianta) něčím, co vyrůstá z venuše, pozdní komplikací a rozvinutím prastarého biologického pudu. Nesmíme však předpokládat, že to je něco, co se odehrává ve vědomí jednotlivce. Mohou existovat tací, kteří zpočátku pociťují k ženě čistě sexuální touhu a poté postoupí do dalšího stadia a zamilují se do ní. Pochybuji však, že by to byl obecný jev. Velice často dochází nejprve k radostnému zaujetí milovanou osobou - k všeobecnému, nespecifikovanému zaujetí touto osobou v její celistvosti. Muž v tomto stavu nemá čas zabývat se sexem. Je příliš zaměstnán myšlenkami na osobu. Skutečnost, že touto osobou je žena, je mnohem méně

[87]$

důležitá než to, že je sama sebou. Je naplněn touhou, avšak tato touha nemusí být sexuálně zabarvena. Kdybyste se ho zeptali, po čem touží, často by mohl po pravdě odpovědět: „Dál na ni myslet.” Rozjímá o lásce. A když se v pozdějším stadiu probudí vysloveně sexuální prvek, nebude pociťovat (pokud nebude ovlivňován vědeckými teoriemi), že mu po celou dobu o nic jiného nešlo. Mnohem pravděpodobněji bude mít sklon pociťovat, že nastávající příliv erótu, který zničil mnoho vzdušných zámků a z mnoha skalisek nadělal ostrůvky, teď nakonec jako triumfující sedmá vlna zaplavil i tuto část jeho přirozenosti - malé jezírko obyčejné sexuality, které bylo na jeho pobřeží ještě před přílivem. Erós přichází jako útočník, ujímá se vlády a přebudovává jednu instituci dobyté země za druhou. Možná se ujal vlády v mnoha jiných oblastech, než dosáhl až k sexu; a ten pak přebuduje také.

Nikdo nevyjádřil povahu onoho přebudovávání stručněji a přesněji než George Orwell, jenž to nenáviděl a dával přednost sexualitě v její přirozené podobě, bez příměsi erótu. V románu 1984 chce být jeho strašný hrdina (oč má v sobě méně lidskosti než čtyřnozí hrdinové z jeho vynikajícího románu Farma zvířat!), dříve než začne muchlat hrdinku, ujištěn: „Děláš to ráda?” zeptá se. „Nemyslím tím jen se mnou, myslím tu věc jako takovou.” Není spokojen, dokud se mu nedostane odpovědi:

„Zbožňuji to.” Tento krátký rozhovor definuje ono přebudování. Sexuální touha bez erótu chce to, tu věc samu; erós chce milovanou osobu.

Tou věcí je smyslové potěšení; tedy událost, která se odehrává v našem těle. Když říkáme o žádostivém muži posedlém chtíčem, který pročesává ulice, že „touží po ženě”, používáme to nejnešťastnější vyjádření. Přesně řečeno, žena je právě to, po čem netouží. Chce potěšení, pro jehož naplnění je žena shodou okolností nepostradatelnou součástí. Do jaké míry mu jde o ženu jako takovou, je možné posoudit podle toho, jaký k ní má postoj pět minut

[88]$

poté, co dosáhl svého požitku (člověk si neschovává krabičku, když vykouří cigarety). Tak tedy erós způsobuje, že muž skutečně touží nikoliv po nějaké ženě, ale po jedné určité ženě.

Milenec jaksi tajemně, leč naprosto opravdově touží po samotné milované osobě, ne po potěšení, které mu může poskytnout. Žádný milenec na světě nikdy nevyhledával objetí své milované v důsledku kalkulace, byť jakkoliv nevědomé, že budou příjemnější než objetí nějakých jiných žen. Kdyby si položil tuto otázku, nepochybně by očekával, že taková budou. Avšak položit ji, by znamenalo zcela opustit svět erótu. Pokud vím, jediný muž, který to udělal, byl Lucretius, a ten, když to udělal, nebyl určitě zamilován. Je zajímavé všimnout si jeho odpovědi. Ten bezcitný prostopášník v ní vyjadřuje svůj názor, že láska ve skutečnosti sexuální požitek oslabuje. Cit znamenal rozptýlení. Pokazil jeho chladnokrevnou a kritickou vnímavost. (Velký básník, ale: „Pane Bože, jaká zvířata byli tihle Římané!”)

Čtenář si povšimne, že erós takto nádherně přetváří to, co je par excellence potřebným potěšením, v nejvíce oceňující ze všech potěšení. Podstatou potřebného potěšení je to, že nám předmět ukazuje čistě ve vztahu k naší potřebě, dokonce k naší okamžité potřebě. Ale v erótu potřeba ve své nejvyšší intenzitě vidí objekt jako něco, co je samo o sobě obdivuhodné, a to je mnohem důležitější než vztah objektu k potřebě milujícího.

Kdybychom to všichni nezažili, kdybychom uvažovali jen logicky, nejspíš bychom váhali nad představou touhy po člověku, jež se liší od touhy po jakémkoliv potěšení, pohodlí nebo službě, kterou může člověk poskytnout. A je to jistě těžké vysvětlit. Milenci sami se to pokoušejí částečně vyjádřit, když říkají, že by se samou láskou „snědli”. Milton vyjádřil více, když si představuje andělská stvoření s těly ze světla, jež namísto našich objetí mohou dosáhnout naprostého vzájemného splynutí. Charles

[89]$

Williams z toho něco vyjádřil slovy: „Jestli tě miluji? Já jsem ty.”

Bez erótu se sexuální touha, stejně jako každá jiná touha, týká nás samých. Spojena s erótem se týká spíše milované osoby. Stává se téměř způsobem vnímání, zcela způsobem projevu. Je pociťována jako něco objektivního; něco, co je mimo nás, co existuje ve vnějším světě. Proto erós, ačkoliv je králem všech potěšení, má vždycky (ve své nejlepší podobě) svobodu považovat potěšení za vedlejší produkt. Myslet na ně by nás uvrhlo zpět do sebe samých, do našeho nervového systému. Erós by to zabilo stejně, jako můžete „zabít” nejkrásnější horskou vyhlídku tím, že ji umístíte na svou sítnici a oční nervy. Mimochodem, čí potěšení? Protože jedna z prvních věcí, kterou erós působí, je smazání rozdílu mezi dáváním a přijímáním.

Až dosud jsem se snažil pouze o popis a vyhýbal se hodnocení.

Nyní se však nevyhnutelně objevují určité morální otázky a já nemohu zatajit svůj názor na ně. Jsou to však spíše domněnky než tvrzení, a ovšem zůstávají otevřeny opravě lepšími lidmi, lepšími milovníky a lepšími křesťany.

V minulosti byl rozšířen názor, a mezi mnoha prostými lidmi je možná rozšířen dodnes, že duchovní nebezpečí erótu vyrůstá téměř výhradně z jeho tělesné složky; že erós je „nejvznešenější” nebo „nejčistčí”, když venuše je omezena na minimum. Zdá se, že se starší morální teologové určitě domnívali, že hlavním nebezpečím, před kterým se musíme mít v manželství na pozoru, je podlehnutí smyslům, které ničí duši. Všimněme si však, že to není biblický postoj. Když sv. Pavel zrazuje své konvertity od manželství, neříká o této stránce věci nic kromě toho, že varuje před dlouhodobou abstinencí od venuše (1. list Korintským 7,5). Čeho se obává, je „zaneprázdnění”, potřeba „líbit se” svému partneru, tedy brát na něj ohled, četná vyrušení rodinného života. Je to manželství samo, nikoliv manželská postel, co nám

[90]$

pravděpodobně bude překážet v nepřetržitém očekávání na Boha. A má sv. Pavel určitě pravdu? Smím-li důvěřovat vlastní zkušenosti, velké rozptýlení představují praktické a opatrností diktované starosti tohoto světa, (v rámci manželství stejně jako mimo ně), a to dokonce ty nejmalichernější a nejprozaičtější z nich. Mrak triviálních úzkostí a rozhodnutí, jež se týkají mého chování v následující chvíli, s dotěrností komára narušuje mé modlitby častěji než jakákoliv vášeň nebo záliba vůbec. Velkým a neustálým pokušením manželství není pokušení smyslnosti, ale (docela nepokrytě) pokušení hrabivosti. Ve vší náležité úctě k středověkým rádcům nemohu nemyslet na to, že všichni žili v celibátě a že patrně nevěděli, co erós dělá s naší sexualitou; jak bez přehánění snižuje trýznivou a návykovou povahu pouhé sexuální chuti. A nejen tak, že ji pouze uspokojuje. Erós usnadňuje abstinenci, aniž by oslaboval touhu. Má nepochybně sklon k „zaneprázdnění” milovanou osobou, která opravdu může být překážkou duchovního života; ale ne především k smyslovému zaneprázdnění. Domnívám se, že skutečné duchovní nebezpečí erótu leží jinde.

K této myšlence se ještě vrátím. Nyní chci jen promluvit o nebezpečí, které se v současnosti podle mého názoru zvláště točí kolem skutečnosti lásky. Je to záležitost, ve které se názorově rozcházím nikoliv s lidstvem (toho jsem dalek), ale s mnoha jeho velmi seriózními mluvčími. Jsem přesvědčen, že jsme všichni nabádáni k tomu, abychom brali venuši příliš vážně; v každém případě vážně tím špatným způsobem. Po celý svůj život pozoruji směšné a nabubřelé oslavování sexu.

Jeden autor nám říká, že venuše se má neustále vracet do našeho manželství „v slavnostním a posvátném rytmu”. Mladý muž, jemuž jsem líčil román, který velmi obdivoval, jako „pornografický”, odpověděl s nepředstíraným ohromením: „Pornografický? Ale jak to? Pojednává o celé té věci tak vážně” - jako by dlouhý obličej byl jakousi

[91]$

morální desinfekcí. Naši přátelé, kteří se obírají temnými bohy, se vážně pokoušejí obnovit cosi jako falické náboženství. Ty naše reklamy, které jsou sexem nabité nejvíce, líčí celou záležitost pojmy extatický, náruživý, vroucí; jen zřídkakdy se tu objeví aspoň náznak veselosti. A psychologové nás tak uhranuli myšlenkou nekonečné důležitosti plného sexuálního přizpůsobení a téměř naprosté nemožnosti jej dosáhnout, že bych dokázal uvěřit, že mnohé mladé páry o ně usilují se sebranými spisy Freuda, Krafta-Ebbinga, Havelocka Ellise a dr. Stopese rozprostřenými všude kolem po nočních stolcích. Starý roztomilý Ovidius, který nikdy neminul krtinec, aniž by z něj udělal horu, byl možná rozumnější. Dosáhli jsme stavu, v němž nic není více žádoucí než výbuch staromódního smíchu.

Ale vždyť to opravdu vážné je, namítnete. Jistě, a to hned čtyřnásobně. Za prvé z hlediska teologického, neboť to je právě sdílení těla v manželství, které je podle Boží volby mystickým obrazem spojení mezi Bohem a člověkem. Za druhé v rovině, kterou se odvažuji nazvat dosud nekřesťanskou, pohanskou nebo přirozenou svátostí, naše lidská vystavenost přirozeným silám života a plodnosti a náš podíl na nich - manželství Nebeského Otce a Země- Matky. Za třetí v rovině morálky, z hlediska povinností, které z toho plynou, a nevypočitatelně závažnosti rodičovství a odpovědnosti vůči dalším generacím. A konečně to má občas, nikoliv vždy, velkou citovou důležitost pro duše zúčastněných.

Ale jídlo je také vážná věc: teologicky, jako prostředek Nejsvětější Svátosti; eticky, z hlediska naší povinnosti sytit hladové; sociálně, protože stůl je od nepaměti místem rozhovorů; z lékařského hlediska, jak vědí všichni dyspeptici. Přesto si nenosíme k obědu sbírky zákonů ani se při něm nechováme, jako bychom byli v kostele. A jsou to gurmáni, nikoliv svatí, kdo se něčemu takovému nejvíce blíží. Zvířata vždycky berou potravu vážně.

[92]$

Nesmíme brát venuši tak docela vážně. Ve skutečnosti ji smrtelně vážně brát nemůžeme, aniž bychom se nedopouštěli násilí na svém lidství. To není jen tak samo sebou, že v každém světovém jazyce i literatuře je spousta vtipů o sexu. Mnohé z nich jsou asi hloupé a nechutné a téměř všechny jsou staré. Musíme však trvat na tom, že představují takový postoj k venuši, který křesťanský život ohrožuje koneckonců mnohem méně než posvátná vážnost. Nesmíme se pokoušet objevit v těle absolutno. Vypuďte z lože lásky hru a smích a patrně necháte vstoupit falešnou bohyni. Bude dokonce ještě falešnější než řecká Afrodité, neboť Řekové, i když ji uctívali, věděli, že se ráda směje. Spousta lidí má naprostou pravdu, když jsou přesvědčeni, že je venuše částečně komická. V žádném případě nejsme povinni zpívat všechny své milostné duety na věky věků rozechvěle a srdceryvně jako Tristan a Isolda. Raději místo toho často zpívejme jako Papageno a Papagena.

Venuše se nám hrozně odplatí, budeme-li její (příležitostnou) vážnost brát jako její pravou podobu. A to dvojím způsobem. Jeden z nich velice komickým způsobem - i když to nebylo tak myšleno - líčí sir Thomas Browne, když říká, že její služba je „nejbláhovější jednání, jakého se moudrý člověk v životě dopouští, ani neexistuje nic, co by více skličovalo jeho zchlazenou představivost, když pomyslí na to, jak podivného a nedůstojného bláznovství se dopustil”.

Ale kdyby přistupoval k tomuto aktu od počátku s menší slavnostností, nemusel by trpět tuto „sklíčenost”. Kdyby nebyla jeho fantazie oklamána, její vystřízlivění by nevyvolalo tak prudkou změnu. Ale venuše má ještě jinou a horší odplatu. Ona sama je podstaty uštěpačné, uličnické, je spíš skřítkem než božstvem, a zesměšňuje nás. Když budou vnější podmínky pro její službu nejvhodnější, ponechá jednoho nebo oba milence na holičkách. Když je každé otevřené jednání nemožné a když si není možné ani vyměnit letmé pohledy - ve vlacích, v obchodech a na

[93]$

nekonečných večírcích - vší silou na ně zaútočí. O hodinu později, když bude vhodná doba a místo, nepochopitelně se vytratí; třeba jen od jednoho z nich. Jaký zmatek - jakou rozmrzelost, sebelítost, podezření, zraněnou ješitnost a všechno to současné tlachání o „frustraci” - to musí vyvolat v těch, kdo ji uctívali jako božstvo! Moudří milenci se však smějí. Patří to k věci; zápas ve volném stylu, úniky a pády a přímé srážky je třeba brát jako milenecké dovádění.

Neboť sotva mohu jinak než považovat to za jeden z Božích vtipů, že vášeň tak nadpozemská a nápadně transcendentní jako erós musí být tímto způsobem spojena v nesourodé symbióze s tělesnou chutí, která, jako každá jiná chuť, bezostyšně odkrývá svou spojitost s tak všedními vlivy, jako jsou počasí, zdraví, dieta, krevní oběh a zažívání. V erótu máme občas pocit, že létáme; venuše nám svým nečekaným trhnutím připomíná, že jsme vlastně upoutanými balóny. Je to neustálá demonstrace toho, že jsme myslící zvířata, spřízněná na jedné straně s anděly, na druhé s kocoury. Je špatné, když nejsme schopni rozumět žertu. Ještě horší je nepochopit Boží žert, jenž je učiněný, za to vám ručím, na náš účet, ale také (kdo by o tom pochyboval?) k našemu nekonečnému užitku.

Existují tři názory na tělo. Prvním je názor asketických pohanů, kteří je nazývali vězením nebo „hrobkou” duše, a křesťanů, jako je Fisher, pro nějž je tělo „pytlem hnoje”, potravou pro červy, nečisté, nemravné, nic než zdrojem pokušení pro zlé lidi a ponížení pro ty dobré. Pak tu jsou novopohané (jen zřídka umějí řecky), nudisté a ti, kdo jsou sužováni temnými bohy, pro něž je tělo nádherné. Za třetí tu však máme názor, který vyjádřil sv. František, když své tělo nazval „bratrem oslem”. Všechny tři názory snad mohou být (nejsem si zcela jist) obhájitelné, ale všechno, co mám, dám za sv. Františka.

Právě přirovnání k oslu je naprosto vynikající, protože nikdo, kdo má všech pět pohromadě, nemůže osla ani ctít, ani ho nenávidět. Je to užitečné, houževnaté, líné,

[94]$

tvrdohlavé, trpělivé zvíře, jež vzbuzuje lásku a dohání k zuřivosti. Jednou si zasluhuje výprask, jindy mrkev. Je dojemně i absurdně krásné. Právě tak tělo. Nelze s ním žít, dokud si neuvědomíme, že jednou z jeho funkcí v našem životě, je dělat ze sebe šaška. Každý muž, žena i dítě na světě to ví, dokud je nezmate nějaká teorie. Skutečnost, že máme těla, je vůbec ten nejstarší žert. Erós (stejně jako smrt, figurální malba a lékařství) nás v jistých chvílích vede k tomu, abychom jej brali s naprostou vážností. Omyl spočívá v závěru, že erós tak musí činit vždycky a že natrvalo odstraňuje vtip. To se však neděje. Je to zřejmé už z výrazů tváří všech šťastných milenců, které známe.

Milenci, netrvá-li jejich láska velice krátce, vnímají v tělesných projevech erótu stále znovu nejen prvek komedie a hry, ale dokonce i klauniády. A tělo by nás zklamalo, kdyby tomu tak nebylo.

Byl by to příliš neohrabaný nástroj pro hudbu lásky, kdybychom jeho vlastní neohrabanost nepociťovali jako něco, co dokládá celé zkušenosti své vlastní groteskní kouzlo - vedlejší zápletku nebo mezihru předvádějící s její vlastní srdečnou neuspořádaností to, co duše ztvárňuje vznešenějším způsobem. (Tak ve starých komediích lyrická láska rytíře a paní je současně parodována i potvrzována některými přízemnějšími aférami mezi Touchstonem a Audrey nebo komorníkem a komornou.) Nejvyšší nestojí bez nejnižšího.

V samotném těle je v jistých okamžicích opravdu vysoká poezie, ale současně i neumenšitelný prvek umíněné a směšné nepoetičnosti. Nechá-li se nám pocítit při jedné příležitosti, jistě se tak stane při jiné. Je mnohem lépe jej zasadit doprostřed dramatu erótu jako komickou úlevu, než předstírat, že jste si jej nevšimli.

Neboť tuto úlevu skutečně potřebujeme. Poezie tu je stejně jako to nepoetické; vážnost venuše stejně jako její přelétavost, gravis ardor nebo planoucí tíha touhy. Potěšení přivedené do extrému námi otřásá jako bolest. Touha po

[95]$

spojení, které může zprostředkovat jedině tělo, zatímco naše vzájemně oddělená těla je činí navždy nedosažitelným, může mít vznešenost metafyzického hledání. Zamilovanost stejně jako žal může vehnat slzy do očí. Tělesná láska však nepřichází vždy tak „čistá, připoutaná ke své kořisti”, a skutečnost, že tomu tak občas je, je právě důvodem, abychom si ve vztahu k ní zachovali vždy špetku hravosti.

Když vypadají přirozené věci nejsvatěji, číhají ty ďábelské hned za rohem.

Toto odmítnutí nechat se zcela zaplavit - tuto připomínku lehkosti, i když v daném okamžiku se projevuje jen vážnost - je zvláště přiměřená jistému postoji, který venuše ve své intenzitě vzbuzuje u většiny (věřím, že ne u všech) mileneckých párů. Tento akt dokáže muže krátkodobě přimět k extrémně pánovitému chování, k tomu, že zaujme dominantní postoj dobyvatele nebo uchvatitele, a ženu přiměje k tomu, že se úměrně tomu extrémně pokoří a muži podlehne. Tady je příčina někdy tvrdé, až divoké erotické hry, „bolestivého a vytouženého mileneckého sevření”.

Jak by na to mohl zdravý pár pomyslet či jak by to mohl křesťanský pár připustit?

Domnívám se, že je to neškodné a prospěšné s jednou podmínkou. Musíme si uvědomit, že se tu setkáváme s tím, co jsem nazval „pohanskou svátostí” v sexu. V přátelství, jak jsme si povšimli, každý účastník zastupuje právě jen sám sebe - nahodilého jedince, kterým je. V aktu lásky však nejsme jen sami sebou. Jsme také představiteli. Není zde ochuzením, nýbrž obohacením vědět, že síly starší a méně osobní než my působí skrz nás. V tomto okamžiku se v nás sbíhá všechno mužství a ženství na světě, všechna jejich útočnost i vnímavost. Muž hraje Nebeského Otce a žena Zemi-Matku, on hraje formu, ona látku. Musíme však slovu hrát ponechat jeho plný význam. Samozřejmě, že tu nikdo „nehraje roli” ve smyslu přetvářky. Každý však hraje roli v čemsi, co je srovnatelné s mystérijní hrou nebo

[96]$

rituálem (na jednom pólu) nebo s němohrou či dokonce šarádou (na druhém).

Žena, která by přijala jakoby doslova za své toto krajní sebeoddání se, by byla modloslužebnicí, jež muži poskytuje to, co patří jedině Bohu. A muž by byl náfukou všech náfuků a vlastně rouhačem, kdyby si činil nárok na ten druh svrchovanosti, k němuž jej venuše v té chvíli vynesla, třebaže je pouhým člověkem.

Čemu však není možné právem podlehnout nebo si to nárokovat, to je možné právem zdramatizovat. Mimo tento rituál nebo drama jsou on a ona dvě nesmrtelné duše, dva svobodní dospělí, dva občané. Jistě bychom se velmi mýlili, kdybychom předpokládali, že manželství, kde je toto ovládání v aktu tělesné lásky nejvíce uplatňováno a uznáváno, jsou ta, kde je manžel v manželském životě jako takovém s největší pravděpodobností dominantní.

Opak je možná pravdě blíže. Avšak v rámci tohoto rituálu či dramatu se stávají bohem a bohyní, mezi nimiž není žádná rovnost - jejichž vztahy jsou asymetrické.

Někomu se může zdát podivné, že jsem nalezl prvek rituálu nebo maškarády v jednání, které je často považováno za nejvíce skutečné, nejvíce otevřené a zaručeně opravdové. Cožpak nejsme sami sebou, když jsme nazí? V jistém smyslu ne. Nahý člověk byl ten, který podstoupil proces svlékání. Našim předkům se od nepaměti nejevil jako člověk přirozený, nýbrž jako člověk nenormální. Nebyl vnímán jako člověk, který se neoblékl, ale jako člověk, který byl z nějakého důvodu svlečen. A je zřejmé - každý to může pozorovat tam, kde se lidé koupou - že nahota zdůrazňuje společné lidství a tlumí to, co je individuální. V tomto smyslu jsme více sami sebou, když jsme oblečení. V nahotě přestávají být milenci pouze Janem a Marií; zdůrazněno je všeobecné On a Ona. Skoro byste mohli říci, že si oblékají nahotu jako obřadní roucho - nebo jako kostým na šarádu. Neboť stále se musíme mít na pozoru - a nikdy více než tehdy, když se takto podílíme na

[97]$

pohanské svátosti v okamžicích své lásky - abychom nebyli vážní nesprávným způsobem. Sám Nebeský Otec je jen pohanským snem o někom mnohem větším, než je Zeus, a mnohem mužnějším, než je muž. A smrtelný člověk není dokonce ani Nebeským Otcem a ve skutečnosti nemůže nosit jeho korunu. Jen její kopii z blýskavého papíru. Tím ji ovšem nechci zatracovat. Mám rád rituály; mám rád soukromá divadelní představení; mám dokonce rád šarády. Papírové koruny mají své legitimní a v patřičných souvislostech důležité použití. Nejsou nakonec o nic křehčí („jsou-li vylepšeny představivostí”) než všechny pozemské důstojnosti.

Neodvažuji se však zmínit tuto pohanskou svátost, aniž bych zároveň varoval před její záměnou s nesrovnatelně vyšším tajemstvím. Stejně jako v onom krátkém aktu korunuje muže příroda, tak jej v stálém manželském vztahu korunoval křesťanský zákon tím, že mu propůjčuje - či bych snad měl říct, že na něj uvalil? - určité „vedoucí postavení”. To je velice odlišná korunovace.

Křesťanskou svátost bychom mohli podceňovat stejně snadno, jako bychom mohli přirozenou svátost přeceňovat. Křesťanští autoři (zejména Milton) občas psali o manželově vedoucím postavení s neodůvodněnou samolibostí, nad níž stydne krev v žilách. Musíme se vrátit zpátky k Bibli. Muž je hlavou ženy jenom tehdy, je-li pro ni tím, čím je Kristus pro církev. Má ji milovat tak, jako Kristus miloval církev - čtěte dále - a sám se za ni obětoval (Efezským 5,26). Toto vedoucí postavení pak není nejplněji ztělesněno takovým manželem, jakým bychom si všichni přáli být, ale takovým, jehož manželství se podobá spíše ukřižování; manželem, jehož manželka přijímá nejvíce a dává nejméně, je jej nejvíce nehodná, je - ve své vlastní pouhé přirozenosti - nejméně žádoucí. Protože církev je krásná pouze krásou, kterou jí dává její Ženich. On ji půvabnou nenachází, ale činí ji takovou. Pomazání k této strašné korunovaci se nemá projevit v manželských radostech každého muže, ale v jeho

[98]$

trápeních, v nemocech a utrpení dobré manželky a v chybách špatné, v jeho neúnavné péči (která není nikdy stavěna na odiv) či v jeho nevyčerpatelném odpuštění: v odpuštění, a nikoliv v rezignovaném přijetí. Stejně jako Kristus vidí v pyšné, fanatické nebo vlažné pozemské církvi onu Nevěstu, která bude jednou bez poskvrny nebo vrásky, a usiluje ji k tomu dovést, tak i manžel, jehož vedoucí postavení je podobné Kristovu (a jiné mu není dovoleno), nikdy neztrácí naději. Je jako král Cophetua, který po dvaceti letech stále ještě doufá, že žebrácké děvče se jednoho dne naučí mluvit pravdu a umývat si uši.

Tím ovšem nemá být řečeno, že by byla nějaká ctnost nebo moudrost vytvořit manželství, které je zdrojem takového trápení. Vyhledávat zbytečné mučednictví nebo dobrovolně vyhledávat pronásledování není žádná moudrost či ctnost; přesto to je právě pronásledovaný nebo mučený křesťan, na němž se nejzřetelněji projevuje vzor jeho Mistra. Pokud tedy dojde k takovým hrozným manželstvím, „vedoucí role” manžela, může-li ji vydržet, je v nich nejvíce kristovská.

Ani ta nejpřísnější feministka nemusí závidět mému pohlaví korunu, která je mu dána ať pohanským či křesťanským mystériem. Neboť ta první je z papíru a ta druhá z trní. Skutečné nebezpečí není v tom, že by se manželé mohli o tu druhou příliš horlivě ucházet, ale že nechávají nebo nutí své manželky, aby si ji přisvojily.

Od venuše, tělesné složky erótu, přejdu nyní k erótu jako celku. Vidíme, že se zde opakuje tentýž vzorec. Tak jako konečným cílem venuše v erótu není ve skutečnosti potěšení, konečným cílem erótu není štěstí. Můžeme se domnívat, že o ně usiluje, ale jakmile je podroben zkoušce, zachová se jinak. Každý ví, že je zbytečné se snažit milence rozdělit tím, že jim budeme dokazovat, jak bude jejich manželství nešťastné. Není to jen proto, že vám nebudou věřit. Obvykle jistě nebudou. Ale dokonce i kdyby věřili, neodradilo by je to. Protože pro erós je přímo příznačné, že

[99]$

když jsme jím zaplaveni, raději sdílíme s milovanou osobou neštěstí, než abychom byli šťastni v nějakých jiných vztazích. Dokonce, i kdyby oba milenci byli dospělí a zkušení lidé, kteří vědí, že zlomená srdce se nakonec uzdraví, a kteří dovedou jasně předvídat, že pokud se obrní a projdou současnou agónií rozchodu, budou za deset let téměř jistě šťastnější, než se dá čekat v jejich manželství - ani tehdy by se nerozešli. Pro erós jsou všechny tyto úvahy nepodstatné - stejně jako je pro venuši nepodstatný chladnokrevně krutý soud Lucretiův. Dokonce i tehdy, je-li nad slunce jasnější, že manželství s milovanou osobou nejspíš nepovede ke štěstí - dokonce i tehdy, když nemůže budit ani zdání, že poskytne něco jiného než život naplněný péčí o nevyléčitelně nemocného, beznadějnou chudobou, vyhnanstvím nebo hanbou - neváhá erós nikdy říci: „Raději toto, než se rozejít. Raději být ubohý s ní než šťastný bez ní. Ať naše srdce puknou, jen když puknou spolu.” Pokud hlas v našem srdci toto neříká, není to hlas erótu.

V tom je velkolepost a hrůza lásky. Stejně jako předtím si však vedle této velkoleposti povšimněte i hravosti. Erós, stejně jako venuše, je terčem nesčetných vtipů. Dokonce, i když jsou okolnosti dvou milenců tak tragické, že žádný vnější pozorovatel by nedokázal udržet slzy - v nedostatku, na nemocničních pokojích, při návštěvních dnech ve vězení - bude někdy překvapen veselím, které připadá divákům (ale ne milencům) nesnesitelně dojímavé. Nic není falešnější než myšlenka, že výsměch je nutně nepřátelský. Dokud nemají dítě, kterému by se smáli, smějí se milenci vždy jeden druhému.

Avšak právě ve vznešenosti erótu jsou skryty nebezpečné zárodky. Erós totiž mluví jako Bůh. Jeho naprostá oddanost, jeho bezstarostný nezájem o vlastní štěstí, jeho překonání sebeúcty, to všechno zní jako poselství z věčnosti. A přece to nemůže být hlas samotného Boha. Protože erós, hovořící se skutečnou velkolepostí a projevující skutečný přesah sama sebe, může podněcovat ke

[100]$

zlu stejně jako k dobru. Nic není povrchnějšího než víra, že láska, která vede k hříchu, je vždycky kvalitativně nižší - živočišnější nebo nicotnější - než ta, která vede k věrnému, plodnému a křesťanskému manželství. Láska, která vede ke krutým a křivopřísežným svazkům, dokonce i k sebevražedným smlouvám a k vraždě, pravděpodobně není přelétavým chtíčem či pouhým sentimentem. Spíše to může být erós v celé své nádheře; srdceryvně upřímný, připravený k jakékoli oběti kromě zřeknutí se druhé.

Existovaly myšlenkové směry, které přijaly hlas erótu jako něco skutečně transcendentního a pokoušely se ospravedlnit absolutnost jeho příkazů. Platón se domníval, že „zamilovanost” je vzájemné pozemské rozpoznání duší, které byly jedna pro druhou vybrány v předchozí nebeské existenci. Setkat se s milovanou osobou znamená uvědomit si: „Milovali jsme se ještě před narozením.” Jako mýtus, který má vyjádřit, co milenci cítí, je to nádherné. Kdyby to však někdo přijal doslova, byl by postaven před trapný důsledek. Museli bychom usoudit, že ty nebeské a zapomenuté životní záležitosti nebyly zařízeny o nic lépe než ty zdejší. Erós totiž může spojit ty nejnevhodnější partnery. Mnohá nešťastná (a předvídatelně nešťastná) manželství byla uzavřena z lásky.

Teorii, která je spíše přijímána v dnešní době, bychom mohli nazvat shawovským romantismem. Sám Shaw by patrně řekl romantismem „metabiologickým”. Podle shawovského romantismu je hlas erótu voláním élan vital čili životní síly, „evoluční chuti”.

Tím, že určitý pár zaplaví, hledá rodiče (či předky) pro nadčlověka. Nebere ohled ani na jejich osobní štěstí, ani na mravní zákony, protože směřuje k něčemu, co Shaw považuje za mnohem důležitější: k budoucí dokonalosti našeho druhu. Kdyby však to hle všechno bylo pravda, sotva to vysvětluje, zda bychom ho měli být poslušní, a jestliže ano, tak proč. Všechny obrazy nadčlověka, kterých se nám zatím dostalo, jsou tak nepřitažlivé, že by se člověk

[101]$

nejspíš raději hned rozhodl pro celibát, aby se vyhnul riziku, že ho zplodí. A za druhé nás tato teorie jistě přivede k závěru, že se tato životní síla ve svém řemesle příliš nevyzná. Pokud víme, není existence nebo intenzita erótu mezi dvěma lidmi žádnou zárukou, že bude jejich potomek obzvláště uspokojivý nebo dokonce zda budou vůbec nějakého potomka mít. Zástupci dvou dobrých „plemen” (v chovatelském smyslu), a ne dva dobří milenci, jsou receptem na dobré děti. A co, proboha, tato životní síla dělala po celé ty nespočetné generace, kdy plození dětí zřídka záviselo na vzájemné lásce, ale často na dohodnutých manželstvích, otroctví a znásilnění? Cožpak tehdy jen promýšlela tu skvělou myšlenku, jak zdokonalit lidstvo?

Křesťanovi nepomůže ani platónský, ani shawovský typ erotického transcendentalismu. Nejsme uctívači „životní síly” a o minulých existencích nic nevíme. Nesmíme se bezpodmínečně podřizovat hlasu erótu, když se ve své řeči nejvíce podobá Bohu. Ani nesmíme jeho jakoby božskou kvalitu opomíjet nebo se ji snažit popírat. Tato láska se skutečně a opravdově podobá Lásce samé. Je v ní opravdová blízkost Bohu (podobou), avšak nikoliv proto a nutně blízkost přiblížením. Erós, pokud jej ctíme v té míře, v jaké to láska k Bohu a k bližnímu připouští, může se nám stát prostředkem přiblížení. Jeho naprostá oddanost je v naší přirozenosti předem daným vzorem či příkladem lásky, kterou bychom měli projevovat Bohu a člověku. Tak jako příroda poskytuje milovníku přírody obsah slova sláva, tak erós tímto poskytuje obsah slovu láska. Jako by nám Kristus prostřednictvím erótu říkal: „Takto - přesně takto - s takovou marnotratností - ať to stojí co to stojí - máte milovat mě a nejmenšího z mých bratří.” Naše podmíněná úcta k erótu se bude pochopitelně měnit podle naší životní situace. Od některých se požaduje naprosté odříkání (ne však opovržení). Jiní mohou s erótem jako svou hnací silou i jako svým vzorem vstoupit do manželského života, v

[102]$

jehož rámci nebude erós sám o sobě nikdy stačit opravdu přežije jen potud, pokud bude průběžně zdokonalován a podpírán vyššími principy.

Avšak erós, je-li uctíván bezvýhradně a poslouchán bezpodmínečně, se stává démonem. A přesně takový způsob uctívání a poslouchání si erós nárokuje. Božsky lhostejný k našemu sobectví je také zároveň démonicky odbojný vůči každému Božímu nebo lidskému požadavku, který by mu odporoval. Básník o tom říká:

{Zamilovaní nemohou být pohnuti laskavostí a odpor jiných v nich budí pocit mučedníků.}

Mučedník je přesné slovo. Před lety, když jsem psal o středověké milostné poezii a popisoval jsem její zvláštní, zpola fiktivní „náboženství lásky”, byl jsem natolik zaslepený, že jsem to považoval za téměř čistě literární jev. Teď už jsem moudřejší. Erós je vyvolává svou povahou. Ze všech lásek je ve svých výšinách nejvíce podoben Bohu. Proto má největší sklon požadovat, abychom ho uctívali. Sám ze své podstaty vždy tíhne k tomu, aby učinil ze „zamilovanosti” jakýsi druh náboženství.

Teologové v této lásce vždycky spatřovali nebezpečí modloslužby. Domnívám se, že tím mysleli, že milenci mohou zbožštit jeden druhého. Mně se to jako skutečné nebezpečí nejeví, určitě ne v manželství. Nádherně všední próza a praktická intimita manželského života to činí absurdním. Absurdním to činí i náklonnost, do níž je erós téměř trvale zahalen. Pochybuji, že by někdo, kdo pocítil touhu po nestvořeném nebo o tom jen snil, dokonce i při dvoření někdy předpokládal, že by ji mohla uspokojit milovaná osoba. Jako spolupoutník naplněný touž touhou, tedy jako přítel, může být milovaná osoba úžasně prospěšná a důležitá; ale jako předmět této touhy - nechci být hrubý - směšná. Skutečné nebezpečí vidím nikoliv v

[103]$

tom, že by milenci zbožštili jeden druhého, ale že zbožští samotný erós.

Samozřejmě tím nechci říci, že mu budou stavět oltáře nebo se k němu modlit. Modloslužbu, kterou mám na mysli, je možné spatřovat v populárním mylném výkladu slov našeho Pána: „Její mnohé hříchy jsou jí odpuštěny, protože projevila velikou lásku” (Lukášovo evangelium 7,47). Z kontextu, a zejména vzhledem k předchozímu podobenství o dlužnících, je zřejmé, že to musí znamenat: „Velikost její lásky ke mně je důkazem velikosti hříchů, které jsem jí odpustil.” (Slůvko protože se tu podobá protože ve větě: „Nemůže být pryč, protože jeho klobouk stále visí v předsíni.” Přítomnost klobouku není příčinou, že je jeho majitel v domě, ale pravděpodobným důkazem, že tam je.) Tisíce lidí to však chápou docela jinak. Předně předpokládají, aniž by měli nějaký důkaz, že její hříchy byly hříchy proti cudnosti, ačkoliv všichni víme, že to mohlo být lichvářství, nepoctivé obchodování nebo krutost k dětem. A pak slyší našeho Pána říkat: „Odpouštím jí její necudnost, protože byla tak zamilovaná.” Z toho vyplývá, že velký erós omlouvá - téměř ospravedlňuje a posvěcuje - jakékoliv jednání, k němuž vede.

Všimněte si tónu, jakým milenci říkají: „Láska nás k tomu přiměla,” když mluví o nějakém činu, z nějž bychom je mohli obvinit. Člověk, který říká: „Udělal jsem to, protože jsem měl strach” nebo „Udělal jsem to, protože jsem měl vztek,” mluví docela jinak.

Omlouvá se za něco, u čeho cítí, že si to omluvu žádá. Avšak milenci tak činí jen zřídka. Všimněte si, jak rozechvěle a téměř zbožně vyslovují slovo láska, ne jako obhajobu „polehčující okolnosti”, ale jako odvolání k autoritě. Tímto vyznáním je téměř možné se chlubit. Může v něm být stín vzdoru. Cítí se jako mučedníci.

Jejich slova v krajních případech ve skutečnosti vyjadřují střízlivou, leč neotřesitelnou věrnost bohu lásky.

[104]$

„Tyto důvody jsou podle zákona lásky pokládány za dobré,” říká Miltonova Dalila. A právě o to tady jde: podle zákona lásky. „V lásce” máme svůj vlastní zákon, své vlastní náboženství, svého vlastního boha. Tam, kde je přítomen skutečný erós, vnímáme neposlušnost jeho zákonů jako odpadlictví a to, co jsou (podle křesťanských měřítek) skutečná pokušení, vypadá teď jako povinnost - bezmála náboženská povinnost, skutky zbožné oddanosti Lásce.

Erós obklopuje milence vlastním náboženstvím. Benjamin Constant si všiml, jak pro ně v několika týdnech nebo měsících vytváří společnou minulost, která jako by existovala od nepaměti.

Průběžně se k ní s úžasem a úctou vracejí, tak jako se vrací žalmista k dějinám Izraele. Ve skutečnosti to je Starý Zákon náboženství lásky: záznam soudů a milostí lásky vůči jejímu vyvolenému páru do chvíle, kdy poprvé poznali, že jsou milenci.

Poté začíná Nový Zákon. Teď podléhají novému zákonu, tomu, co v tomto náboženství odpovídá Milosti. Jsou nová stvoření. „Duch” erótu převyšuje všechny zákony, a oni ho nesmějí „zarmoutit”. Zdá se, že tento „duch” schvaluje všechny druhy činů, kterých by se jinak nikdy neodvážili. Nemám na mysli výlučně nebo hlavně skutky ohrožující mravní bezúhonnost. Stejně dobře to mohou být skutky nespravedlnosti či nelásky vůči okolnímu světu. Tyto skutky se budou jevit jako důkazy zbožnosti a oddanosti pro erós.

Pár může jeden druhému říci v téměř obětním duchu: „To pro lásku jsem zanedbal své rodiče - opustil své děti - podvedl svého partnera - zradil svého nejlepšího přítele, když mě nejvíce potřeboval.” Tyto důvody jsou podle zákona lásky považovány za dobré. Zasvěcení mohou dokonce pociťovat takové oběti jako zvláštní zásluhu.

Vždyť jakou vzácnější oběť je možné na oltář lásky položit než své svědomí?

[105]$

A vždy znovu se opakuje ten krutý vtip, že erós, jehož hlas zní jakoby z věčného světa, není sám o sobě nutně stálý. Jak každý ví, je tou nejsmrtelnější z našich lásek. Svět je plný nářků nad jeho pomíjivostí. Matoucí je spojení této pomíjivosti s jeho sliby věčného trvání. Být zamilován znamená přát si i slibovat celoživotní věrnost. Láska činí nežádané přísahy. Nelze jí zabránit, aby je činila. „Budu vždycky věrný” jsou téměř první slova, která pronese. Nikoliv pokrytecky, ale upřímně. Žádná zkušenost ji z tohoto sebeklamu nevyléčí. Všichni jsme slyšeli o lidech, kteří se každých pár let stále znovu zamilovávají, pokaždé upřímně přesvědčeni, že „tentokrát je to doopravdy”, že jejich putování je u konce, že našli svou pravou lásku a že si budou navzájem věrni až do smrti.

A přesto má erós v jistém smyslu pravdu, když toto slibuje.

Událost „zamilování” je takového druhu, že máme právo odmítnout jako neúnosnou myšlenku, že by tento stav mohl být jen přechodný. Erós přeskočil jedním vysokým skokem mohutnou hradbu našeho sobectví. Samu touhu učinil altruistickou, odhodil osobní štěstí jako trivialitu a zájmy druhého narouboval do středu našeho bytí.

Spontánně a bez úsilí jsme vůči jednomu člověku naplnili zákon o milování bližního jako sebe sama. To je obraz nebo předzvěst toho, čím se máme stát ke všem, jestliže sama

Láska v nás má vládnout bez konkurence. Erós je dokonce (jestliže jej správně užíváme) přípravou k tomuto způsobu lásky. Jednoduše od něj odpadnout, zase „zcela přestat být zamilovaný”, znamená - smím-li užít toto ošklivé slovo - jakýsi druh nevykoupeni. Erós je puzen slibovat něco, co sám od sebe nemůže splnit.

Můžeme v tomto nesobeckém osvobození setrvávat celý život? Stěží týden. I mezi těmi nejlepšími možnými milenci je tento dokonalý stav přechodný. Brzy se ukáže, že staré ,já” není tak mrtvé, jak předstíralo - je to stejné jako po náboženském obrácení. V žádném z těchto stavů nemůže

[106]$

být okamžitě poraženo; brzo bude opět vzhůru; ne-li na nohou, tedy alespoň na loktech, nebude-li křičet, alespoň se vrátí ke svému nevrlému brblání a žebráckému kňourání. A venuše často sklouzne zpět k pouhé sexualitě.

Tato selhání však nezničí manželství mezi dvěma „charakterními a citlivými” lidmi. Pár, jehož manželství jimi bude určitě ohroženo a pravděpodobně zničeno, je ten, který si zbožštil erós. Domnívali se, že má moc a věrnost boha. Očekávali, že pouhý pocit jim natrvalo zajistí všechno potřebné. Když se v tomto očekávání zklamou, obviňují erós, nebo ještě spíše svého partnera.

Ve skutečnosti erós, tím, že učinil svůj obrovský slib a nechal vás koutkem oka zahlédnout, jaké bude jeho představení, „ukázal, co dovede”. On jako kmotr činí sliby; jsme to my, kdo je má dodržet. To my se máme snažit přivést svůj každodenní život do lepšího souladu s tím, co nám bylo odhaleno v náznacích. Musíme konat skutky erótu, když erós není přítomen. To vědí všichni dobří milenci, ačkoliv ti, kteří nejsou přemýšliví či výřeční, to budou schopni vyjádřit jen několika konvenčními frázemi jako „být připraven přijímat dobré i zlé”, „nečekat příliš mnoho”, „mít trochu zdravého rozumu” apod. A všichni dobří křesťanští milenci vědí, že tento program, ať jakkoliv skromně zní, nelze uskutečnit jinak než pokorou, milosrdenstvím a Boží milostí; že je to vlastně celý křesťanský život nahlížený z určitého úhlu pohledu.

Takto erós, stejně jako ostatní lásky, jen ještě nápadněji pro svou sílu, sladkost, hrůzu a vznešenost, odhaluje svou pravou podstatu. Sám o sobě nemůže být tím, čím nicméně být musí, má-li zůstat erótem. Potřebuje pomoc; tedy potřebuje být veden. Je to bůh, který umírá nebo se stává démonem, pokud nepodléhá Bohu.

V takovém případě by bylo vždycky dobré, kdyby umřel. Může však žít dál a neúprosně k sobě poutat dva lidi, kteří se vzájemně mučí. Oba jsou utýraní jedem nenávisti v lásce, oba palčivě dychtí přijímat a neúprosně odmítají

[107]$

dávat. Jsou žárliví, podezíraví, otrávení, bojují o převahu. Jsou předurčeni být svobodní, avšak sami žádnou svobodu neumožňují, žijí z „výstupů”. Přečtěte si Annu Kareninovou a nemyslete si, že takové věci se stávají jen v Rusku.

Staré přirovnání milenců, že by nejraději jeden druhého „samou láskou snědli”, může být děsivě blízko pravdě.

[108]$

«Křesťanská láska»

William Morris napsal báseň nazvanou Láska stačí a kdosi ji prý krátce recenzoval slovy: „Nestačí”. Taková je hlavní myšlenka této knihy. Přirozené lásky nejsou soběstačné. Něco jiného, co nejprve bylo neurčitě popsáno jako „slušnost a zdravý rozum”, ale později odhaleno jako dobrota, a nakonec jako celý křesťanský život v jednom určitém vztahu, musí přijít na pomoc pouhému citu, má-li tento cit zůstat sladký.

Nechci tím ovšem snižovat přirozené lásky, ale ukázat, kde leží jejich skutečná sláva. Řeknu-li o zahradě, že se sama neoplotí a nevypleje, neprořeže si své ovocné stromy, ani si sama nezválcuje a neposeká trávníky, neznamená to, že ji hanobím. Zahrada je dobrá věc, ale té kvality nedosahuje sama od sebe. Zahradou, jež se odlišuje od divočiny, zůstane jenom tehdy, když s ní někdo toto všechno udělá. Její skutečná sláva je zcela jiného druhu. O této slávě svědčí sama skutečnost, že potřebuje neustálé pletí a prořezávání. Překypuje životem. Září barvami a voní jako nebesa a každou hodinu letního dne nabízí krásy, které by člověk nemohl nikdy vytvořit a ze svých vlastních zdrojů by si je nedokázal dokonce ani představit. Chcete-li vidět rozdíl mezi jejím a zahradníkovým přispěním, položte tu nejobyčejnější rostoucí bylinu vedle jeho motyček, hrábí, rýčů a balíčků insekticidů: Položili jste krásu, energii a plodnost vedle mrtvých, sterilních věcí. Přesně tak se naše „slušnost a zdravý rozum” jeví jako šedivé a mrtvé vedle blahodárnosti lásky. A když je zahrada v plné kráse, bude zahradníkův příspěvek k této kráse, ve srovnání s přispěním přírody, stále v určitém smyslu nicotný. Bez života rašícího ze země, bez deště, světla a tepla, jež se snášejí z oblohy, by zahradník nemohl udělat nic. Když udělal všechno, jen někde povzbudil a jinde potlačil sílu a krásu, která má jiný zdroj. Avšak jeho podíl, byť malý, je nepostradatelný a

[109]$

namáhavý. Když Bůh vysadil zahradu, ustanovil člověka, aby nad ní panoval, a člověka podřídil sám sobě. Když vysadil zahradu naší přirozenosti a způsobil, aby tu rostly kvetoucí a plodící lásky, ustanovil, aby je naše vůle „upravila”. Ve srovnání s nimi je naše vůle suchá a studená.

A kdyby nesestoupila jeho Milost, jako déšť a sluneční svit, neměli bychom pro tento nástroj velké uplatnění. Ale jeho namáhavá - a z velké části negativní - služba je nezbytná. Jestliže jí bylo třeba, když zahrada byla ještě rájem, čím více nyní, když půda se stala kyselou a zdá se, že nejhoršímu pleveli se na ní nejlépe daří?

Avšak, Bože chraň, abychom na ní pracovali v duchu mravokárců a stoiků. Zatímco osekáváme a prořezáváme, víme velmi dobře, že to, co sekáme a řežeme, je veliké svou nádherou a životaschopností, kterou by naše racionální vůle sama o sobě nikdy nemohla poskytnout. Osvobodit tuto nádheru, umožnit jí, aby se stala plně tím, čím se pokouší být, vypěstovat vysoké stromy místo křovinaté spleti a sladká jablka místo pláňat - to je část našeho úkolu.

Ale jen část. Nyní se musíme otevřeně utkat s tématem, které jsem dlouho odkládal. Doposud nebylo v této knize řečeno téměř nic o přirozených láskách jako o soupeřkách lásky k Bohu. Nyní se této otázce nemůžeme déle vyhýbat. Měl jsem pro toto otálení dva důvody.

Jedním důvodem, který jsem už naznačil, je skutečnost, že tato otázka není místem, kde by většina z nás potřebovala začít. Na počátku jen zřídkakdy „mluví do naší situace”. Pro většinu z nás spočívá skutečná rivalita mezi vlastním já a druhým člověkem, a nikoliv mezi druhým člověkem a Bohem. Je nebezpečné zatěžovat člověka povinností, aby překročil meze pozemské lásky, je-li jeho problémem, že se ještě nedostal ani k ní. A je bezpochyby dost snadné milovat jiného tvora méně a představovat si, že se to děje proto, abychom se naučili více milovat Boha, zatímco ten skutečný důvod může být docela jiný. Stačí jen „zaměnit zkaženost přirozenosti za rozhojnění milosti”. Pro

[110]$

mnoho lidí není těžké nenávidět manželku nebo matku. V jedné skvělé scéně M. Mauriac líčí, jak jsou ostatní učedníci ohromeni a zmateni tímto podivným příkazem, ale Jidáš nikoliv. Nečiní mu žádné potíže.

Kdybych však tuto rivalitu ve své knize zmínil dříve, bylo by to předčasné také z jiného důvodu. Nárok na božství, který si naše lásky tak snadno činí, může být vyvrácen, i když nezajdeme tak daleko. Tím, že lásky dokonce ani nedokážou zůstat samy sebou a bez Boží pomoci činit to, co slíbily, samy dokazují, že nejsou hodny zaujmout místo Boha. Proč prokazovat, že nějaké malé knížátko není zákonným vladařem, když si bez vladařovy podpory nedokáže udržet svůj podřízený trůn a ani půl roku zachovat ve své malé provincii mír? Už kvůli sobě samým se musejí lásky podřídit a sestoupit na druhé místo, jestliže mají zůstat tím, čím chtějí být. V tomto jhu spočívá jejich skutečná svoboda: jsou „vyšší, když se skloní”. Neboť když v lidském srdci vládne Bůh, ačkoliv bude někdy muset úplně odstranit některé z jejích přirozených pravomocí, často dále udržuje jiné v jejich úřadech a tím, že jejich pravomoc podřizuje své, dává lidskému srdci poprvé pevný základ. Emerson řekl: „Když polobohové odcházejí, bohové přicházejí.” To je velice pochybný aforismus.

Raději řekněme:

„Když Bůh přichází (a jen tehdy), polobohové smějí zůstat.” Jsou - li ponecháni sami sobě, buď zmizí, nebo se z nich stanou démoni. Jen v jeho jménu mohou krásně a bezpečně „třímat své malé trojzubce”. Buřičský slogan „Vše pro lásku” je ve skutečnosti rozkazem k její popravě (datum popravy není prozatím vyplněno).

Nyní je však nutné se otázkou rivality, z těchto důvodů dlouho odkládanou, zabývat. S výjimkou devatenáctého století se tato otázka v každé dřívější době vznášela jako přízrak téměř nad každou knihou na toto téma. Jestliže viktoriánští spisovatelé potřebovali připomenout, že láska nestačí, starší teologové vždycky velice hlasitě říkávali, že

[111]$

(přirozená) láska má patrně sklon být příliš velká. Nebezpečí, že budeme své bližní milovat příliš málo, zaměstnávalo jejich mysl méně než to, že je budeme milovat modlářsky. V každé manželce, matce, dítěti nebo příteli viděli možného Božího soupeře. Totéž samozřejmě činí náš Pán (Lukášovo evangelium 14,26).

Existuje jeden způsob, jenž nás od nezřízené lásky k našim bližním odrazuje a který jsem, jak zjišťuji, nucen od samého počátku odmítnout. Činím tak s rozechvěním, protože jsem se s ním setkal na stránkách velkého světce a myslitele, jemuž já sám vděčím za mnohé.

Slovy, která i dnes mohou vhánět slzy do očí, sv. Augustin popisuje bezútěšný stav, do nějž jej uvrhla smrt jeho přítele Nebridia (Vyznání IV, 10). Pak z toho vyvozuje mravní naučení. K tomuto dochází, říká, darujeme-li své srdce někomu jinému než Bohu. Každá lidská bytost je pomíjivá. Nedovolte, aby vaše štěstí záviselo na něčem, co můžete ztratit. Má-li být láska požehnáním, a nikoliv utrpením, musíme ji chovat pouze k jedinému Milovanému, který nikdy nepomíjí. Je to samozřejmě vynikající výklad. Neukládejte své zboží do lodi, do níž teče. Neinvestujte příliš do domu, o který můžete přijít. A neexistuje žádný člověk, který by reagoval na taková obezřelá ponaučení bezprostředněji než já. Mám rád bezpečí. Ze všech argumentů proti lásce nepůsobí na mou přirozenost žádný tak mocně jako varování: „Pozor! Mohlo by ti to způsobit utrpení”.

Ano, ale působí tak na mou přirozenost, na můj temperament, avšak nikoliv na mé svědomí. Když na onu výzvu reaguji kladně, připadám si Kristu na hony vzdálen. Jsem-li si něčím jist, pak tím, že jeho učení nebylo nikdy míněno tak, aby potvrdilo můj vrozený sklon upřednostňovat bezpečné investice a omezená rizika. Pochybuji, že je na mně něco, co by ho méně těšilo. A kdo by případně mohl na tak opatrnickém základě začít milovat Boha - protože je, abych tak řekl, větší jistotou? Kdo by

[112]$

něco takového vůbec mohl považovat za důvod k lásce? Vybrali byste si manželku nebo přítele - a když na to přijde, vybrali byste si psa v tomto duchu? Člověk se musí nacházet úplně mimo svět lásky, mimo svět všech lásek, aby mohl takto kalkulovat. Erós, bezuzdný erós, který dává přednost milované osobě před vlastním štěstím, je mnohem podobnější Lásce samé než toto.

Domnívám se, že tato pasáž ve Vyznání není ani tak součástí křesťanství sv. Augustina, jako spíše jeho kocovinou z pyšných pohanských filosofií, pod jejichž vlivem vyrůstal. Je bližší stoické „apatii” či novoplatónskému mysticismu než křesťanské lásce.

Následujeme Toho, který plakal nad Jeruzalémem a u Lazarova hrobu, a který, třebaže miloval všechny, přesto měl jednoho učedníka, kterého si zvláště „zamiloval”. Sv. Pavel je pro nás větší autoritou než sv. Augustin - sv. Pavel, který nejeví žádné známky, že by jako člověk netrpěl, a nevyvolává žádné zdání, že by tolik trpět neměl, kdyby Epafroditos zemřel (Filipským 2,27).

Dokonce i kdybychom připustili, že naší největší moudrostí je pojistit se proti hlubokému žalu, cožpak sám Bůh takovou pojistku poskytuje? Zjevně nikoliv. Kristus nakonec říká: „Proč jsi mě opustil?”

Způsobem, jaký navrhuje sv. Augustin, žalu neunikneme. Ani žádným jiným. Není tu žádná bezpečná investice. Milujeme-li, jsme zranitelní. Milujte cokoliv, a vaše srdce se bude určitě trápit a nejspíš bude zlomeno. Chcete-li si být jisti tím, že si je zachováte nedotčené, nesmíte je dát nikomu, dokonce ani zvířeti. Pečlivě si své srdce obalte koníčky a drobnými požitky. Vyhněte se všem závazkům. Bezpečně je uzamkněte v klenotnici nebo v rakvi svého sobectví. Ale v té klenotnici - bezpečné, temné, nehybné, bez přístupu vzduchu - se změní. Nebude zlomeno; stane se nezlomitelným, neproniknutelným, nevykoupitelným. Alternativou tragédie, nebo přinejmenším toho, že budete tragédii riskovat, je zatracení.

[113]$

Jediným místem mimo Nebe, kde můžete být dokonale bezpečni před všemi nebezpečími a zmatky lásky, je peklo.

Jsem přesvědčen, že ty nejbezuzdnější a nejnezřízenější lásky se protiví Boží vůli méně než samozvaný a sebeobranný stav bez lásky. Je to totéž jako zakopaná hřivna, a to z velice podobných důvodů. „Pane, poznal jsem, že jsi tvrdý člověk, sklízíš, kde jsi nesel, a sbíráš, kde jsi nerozsypal” (Matoušovo evangelium 25,24). Kristus neučil a netrpěl proto, abychom se mohli stát opatrnějšími, pokud jde o naše vlastní štěstí, a to ani v přirozených láskách. Jestliže člověk jedná vypočítavě vůči svým pozemským milovaným, které vidí, nebude pravděpodobně o nic méně vypočítavý vůči Bohu, kterého neviděl. Bohu se nepřiblížíme tím, že se budeme snažit vyhnout utrpení, které je vlastní všem láskám, ale tím, že je přijmeme a nabídneme mu je jako oběť. Přiblížíme se mu tím, že odhodíme všechnu obrannou zbroj. Má-li být naše srdce zlomeno, a jestliže on zvolil tuto cestu, aby naše srdce zlomil, nechť se tak stane.

Ovšemže se tím nic nemění na tom, že všechny přirozené lásky mohou být nezřízené. Nezřízený neznamená „ne dost opatrný”. Ani to neznamená „příliš velký”. Není to kvantitativní termín.

Pravděpodobně je nemožné milovat jakéhokoliv člověka jednoduše „příliš”. Můžeme ho milovat příliš v porovnání s naší láskou k Bohu. Je to však malost naší lásky k Bohu, a nikoliv velikost naší lásky k člověku, která je podstatou nemírnosti. Ale dokonce i toto je třeba dále rozvinout. Jinak bychom znepokojili některé, kteří jsou na velmi dobré cestě, avšak jsou znepokojeni tím, že nedokážou vůči Bohu cítit tak vřelý cit, jaký pociťují ke své pozemské milované osobě. Myslím si, že je velice potřebné si přát, abychom to všichni vždy dokázali. Musíme se modlit, abychom tento dar dostali. Avšak otázka, zda milujeme „více” Boha nebo pozemskou milovanou osobou, není, pokud jde o naši křesťanskou povinnost, otázkou po

[114]$

srovnání intenzity těchto dvou citů. Jde o to, kterému z nich sloužíte nebo který si vyberete či kterému dáte přednost, když dojde k volbě. Kterému nároku vaše vůle nakonec podlehne?

Vlastní slova našeho Pána jsou mnohem nelítostnější i mnohem tolerantnější než slova teologů. Neříká nic o tom, že bychom se ze strachu před zraněním měli mít na pozoru před pozemskými láskami. Jeho slova jsou jako prásknutí bičem: Mluví o připravenosti všechny je zavrhnout ve chvíli, kdy nám ho brání následovat.

„Jde-li kdo ke mně, a nemá-li v nenávisti otce svého i mateře, i ženy, i dětí, i bratří, i sester, ano i té duše své, nemůže býti mým učedníkem” (Lukášovo evangelium 14,26, Kralický překlad*&).

Jak však máme rozumět slovu nenávidět? Že by Láska sama přikazovala to, co nenávistí běžně míníme? Že by přikazovala chovat zášť, pást se očima na neštěstí druhého, mít radost, když mu ubližujeme? To zní téměř jako protimluv. Domnívám se, že náš Pán, v tom smyslu, který míní zde, „nenáviděl” sv. Petra, když řekl: „Ustup ode mne.” Nenávidět znamená odmítnout , být proti, nečinit ústupky milované osobě, když milovaná osoba vyslovuje, jakkoliv sladce a soucitně, ďáblovy návrhy. Ježíš řekl, že člověk, který se snaží sloužit dvěma pánům, bude jednoho „nenávidět” a druhého „milovat”. Určitě tu nejde o pouhé pocity odporu a libosti. Jednoho se bude držet, bude s ním souhlasit, bude pro něj pracovat a pro druhého ne. Znovu zvažte: „Jákoba jsem si zamiloval, Ezaua však nenávidím” (Malachiáš 1,2c-3a). Jak se v tomto konkrétním příběhu Boží „nenávist” k Ezauovi projevuje? Vůbec ne tak, jak bychom snad očekávali. Není tu samozřejmě žádný důvod předpokládat, že Ezau špatně skončil a byl ztracenou duší.

Starý zákon tady, stejně jako kdekoliv jinde, o takových věcech nic neříká. A na základě všeho, co nám bylo řečeno,

&* Viz Český ekumenický překlad „zříci se” - pozn. překl.

[115]$

byl Ezauův pozemský život v každém běžném smyslu mnohem požehnanější než Jákobův. Je to Jákob, kdo zažil všechna zklamání, pokoření, hrůzy a ztráty. Měl však něco, co Ezau neměl. Je praotcem. Předává hebrejskou tradici, zprostředkovává povolání a požehnání, stává se předkem našeho Pána. Zdá se, že „milování” Jákoba znamenalo jeho přijetí pro vznešený (a bolestný) úkol, „nenávist” k Ezauovi jeho odmítnutí. Je „zavržen”, „neuspěl”, Bůh jej pro tento cíl shledal neužitečným. Takže své nejbližší a nejdražší, když se dostanou mezi nás a naši poslušnost Bohu, musíme nakonec odmítnout nebo prohlásit za nezpůsobilé. Určitě jim to bude připadat jako dostatečný projev nenávisti. Ve svém jednání se nesmíme nechat vést lítostí; musíme být slepí k slzám a hluší k výčitkám.

Nebudu tvrdit, že tato povinnost je těžká. Někomu se zdá být příliš snadná, někomu nesnesitelně obtížná. Pro všechny je však těžké vědět, kdy pro takovou „nenávist” nadešel čas. Naše povahy nás klamou. Jemní a něžní lidé - manželé pod pantoflem, poddajné manželky, slepě milující rodiče, poslušné děti - ti těžko uvěří, že kdy vůbec tato doba přišla. Lidé, kteří prosazují vlastní názory a mají v sobě trochu tyranství, tomu uvěří příliš brzy. Proto je tak mimořádně důležité usměrňovat své lásky takovým způsobem, aby bylo nepravděpodobné, že tato chvíle vůbec nastane.

Jak k tomu může dojít, lze sledovat na mnohem nižším stupni, když básník z doby Karla I., odcházející do válečných tažení, říká své milence:

Nemohl bych tě, drahá, tolik milovat, kdybych nemiloval více čest.

Jsou ženy, pro něž by toto vysvětlení nemělo smysl.

Čest by pro ně byla jednou z těch hloupých věcí, o kterých se muži baví: slovní omluvou útoku proti „zákonu lásky”, a tedy přitěžující okolností k tomu, co se básník chystá

[116]$

spáchat. Lovelace může toto vysvětlení použít s důvěrou, protože jeho dáma je dámou z doby Karla I., která už uznává stejně jako on nároky Cti. Není třeba, aby ji „nenáviděl”, aby jí zuřivě oponoval, protože on i ona uznávají tentýž zákon. Dávno předtím se na této věci shodli a porozuměli si v ní. Nemusí se teď - teď, když se mají rozhodnout - ujímat úkolu obrátit ji na víru v Čest. Právě tato předchozí dohoda je tak nezbytná, jde-li o mnohem větší nárok než o nárok Cti. Dojde-li ke krizi, je příliš pozdě začít manželce, manželovi, matce či příteli vykládat, že vaše láska měla po celou dobu tajné omezení - „bude-li Pán chtít” nebo „pokud to vyšší Láska dovolí”.

Měli být varováni. Aby bylo jasno, nemělo by to být varování explicitní, ale mělo by být mlčky obsaženo v nesčetných rozhovorech, měli bychom je projevit příkladem ve stovkách rozhodnutí v malých věcech. Skutečnou neshodu v této věci bychom měli pocítit opravdu dost záhy, aby sňatku nebo přátelství vůbec zabránila. Nejlepší láska jakéhokoliv druhu není slepá. Když mluvil Oliver Elton o Carlyleovi a Millovi, řekl, že se rozcházeli v názoru na spravedlnost, a že takový rozdíl byl přirozeně osudový pro „každé přátelství hodné toho jména”. Skrývá-li se v postoji milované osoby ono „všechno” - zcela vážně všechno - „pro lásku”, pak jeho či její láska za to nestojí. Není ve správném vztahu k Lásce samé.

A toto mě přivádí na úpatí posledního příkrého svahu, který se v této knize musíme pokusit zdolat. Musíme se pokusit uvést tyto lidské aktivity, jež nazýváme „láskami”, do vztahu k oné Lásce, j íž je Bůh, trošku přesněji než doposud. Samozřejmě, že může jít pouze o přesnost modelu nebo symbolu, který nás nakonec určitě zklame, a dokonce i když ho použijeme, bude jej třeba opravit jinými modely. Ti nejpokornější z nás, ve stavu milosti, mohou mít jisté „poznání” (connaitre), určitý „závdavek” Lásky samé.

Avšak ani ten nejsvatější a nejinteligentnější člověk nemá žádnou přímou „znalost” (savoir) nejvyšší Bytosti -

[117]$

poznává pouze analogicky. Nemůžeme vidět světlo, ale pomocí světla můžeme vidět věci. Výroky o Bohu jsou extrapolacemi ze znalosti jiných věcí, které nám božské osvícení umožňuje poznat. Mluvím o tom tak ze široka proto, že ve snaze vyjádřit se jasně a vyhnout se neúnosné rozvláčnosti může následující pasáž svědčit o sebedůvěře, kterou v žádném případě nepociťuji. Byl bych blázen, kdybych ji pociťoval. Berte to jako fantazii jednoho člověka, skoro jako jeho mýtus. Pokud se vám něco z toho zdá užitečné, použijte to; jestliže se vám něco nezdá, už na to nemyslete. Bůh je láska. A dále: „V tom je láska: ne že my jsme si zamilovali Boha, ale že on si zamiloval nás…” (1. list Janův 4,10).

Nesmíme začínat mysticismem, láskou člověka k Bohu nebo s nádhernými předzvěstmi radosti z Boha, jež jsou některým v jejich pozemském životě dopřány. Začneme na samém počátku, s láskou jako Boží energií. Tato prvotní láska je láska dávající. Bůh netrpí žádným hladem, který potřebuje ukojit, oplývá pouze hojností, která touží dávat. Učení, že Bůh neměl potřebu tvořit, není jen suchopárná scholastická spekulace. Je životně důležité.

Bez něj se můžeme jen stěží vyhnout představě, kterou nemohu nazvat jinak než „manažerský” Bůh. Bez tohoto učení se nevyhneme představě bytosti, jejíž funkcí či podstatou je „vládnout” vesmíru, bytosti, jež se k vesmíru staví jako ředitel ke škole či hoteliér k hotelu. Avšak být Svrchovaným Vládcem vesmíru není pro Boha nic velkého, který je Sám v Sobě, který přebývá „v zemi Trojice”, který je Svrchovaným Vládcem mnohem rozlehlejších oblastí. Musíme mít stále na paměti onu vizi paní Juliany, ve které Bůh drží ve své dlani malý předmět podobný ořechu, a ten ořech byl „všechno, co učinil”. Bůh, který nic nepotřebuje, si zamiloval naprosto postradatelné lidi, aby je mohl milovat a zdokonalovat.

Tvoří vesmír a přitom už předvídá - nebo bychom snad měli říci vidí, neboť v Bohu čas neexistuje - bzučící oblak

[118]$

much kolem kříže, rozedraná záda přitlačená na nerovný kůl, hřebíky prohnané Mesiášovými nervy. Vidí, jak tělo klesá dolů, opakovaná muka zad a paží, když se čas od času kvůli nadechnutí musí nadzvednout. Smím-li si dovolit použít obrazu z biologie, je Bůh „hostitel”, který si záměrně stvořil své vlastní parazity. Učinil nás, abychom z něj mohli těžit a „využívat” ho. V tom spočívá láska.

Toto je znázorněním Lásky samé, tvůrce všech lásek. Bůh jako Stvořitel přírody do nás vložil lásku dávající i přijímající. Lásky dávající jsou přirozenými obrazy jeho samého; jsou mu blízké podobou, ale ne nezbytně a ne u všech lidí blízké přiblížením. Oddaně milující matka, dobrotivý vládce nebo učitel mohou stále znovu dávat a soustavně tak ukazovat jeho podobu, aniž by se Bohu přiblížili. Lásky přijímající, pokud jsem mohl sledovat, se nijak nepodobají té Lásce, jíž je Bůh. Jsou to spíše koreláty, protiklady. Samozřejmě, že nikoliv v tom smyslu, jako je zlo opakem dobra, ale tak, jako je tvar sladkého pudinku opakem tvaru kuchyňské pudinkové formy.

Ale kromě těchto přirozených lásek nám Bůh může udělit mnohem lepší dar; nebo spíše, jelikož naše mysl potřebuje rozdělovat a rozškatulkovávat, dary dva. Bůh lidem umožňuje podílet se na své lásce dávající. Ta se od lásek dávajících, jež zabudoval do jejich přirozenosti, liší. Těmto láskám nejde nikdy tak docela jenom o dobro milovaného objektu kvůli němu samotnému. Jsou nakloněny ve prospěch takového dobra, které samy mohou poskytnout, nebo takového, jaké by si nejvíce přáli samy, nebo takového, které zapadá do jejich předem vytvořeného obrazu o životě, k jakému by svůj objekt chtěli dávat.

Avšak Boží dávající láska - Láska sama působící v člověku - je naprosto nezaujatá a touží po tom, co je nejlepší pro milovaného. Mimoto se přirozená láska dávající vždycky orientuje na objekty, které milující shledává nějakým způsobem skutečně lásky hodné - na objekty, ke kterým ho přitahuje náklonnost, erós nebo společné stanovisko, nebo

[119]$

když se tohoto nedostává, na ty, kdo jsou vděční a zasloužilí, nebo snad na ty, jejichž bezmocnost je podmanivá a dojemná. Avšak Boží dávající láska v člověku mu umožňuje milovat to, co není přirozené lásky hodné: malomocné, zločince, nepřátele, imbecily, lidi nevrlé, povýšené a jízlivce.

A nakonec, nanejvýš paradoxně, Bůh lidem umožňuje, aby chovali dávající lásku k němu samotnému. Existuje samozřejmě výklad, podle kterého nikdo nemůže dát Bohu nic, co mu už nepatří; a jestliže mu to skutečně patří, co jsi tedy dal? Jelikož je však až příliš zřejmé, že sami sebe, svou vůli a svá srdce, můžeme Bohu odepřít, můžeme mu je, v tomto smyslu, také dát. To, co je po právu jeho a co by ani chvilku neexistovalo, kdyby to jeho být přestalo (stejně jako píseň patří zpěvákovi), učinil však naším tak, abychom mu to mohli svobodně vrátit. „Naše vůle nám patří, abychom ji učinili vůlí Tvou.” A jak všichni křesťané vědí, existuje jiný způsob, jak dávat Bohu: Každý cizí člověk, kterého nasytíme a oblékneme, je Kristus. A toto je zjevně projev lásky dávající vůči Bohu, ať už o tom víme nebo ne.

Láska sama může působit v těch, kteří o ní nic nevědí. &

„Ovce” v podobenství netušily nic ani o Bohu ukrytém ve vězni, kterého navštívily, ani o Bohu skrytém v nich samých, když tu návštěvu vykonaly. (Celé toto podobenství chápu jako podobenství o soudu nad pohany. Protože v řečtině začíná slovy, že Bůh shromáždí „všechny národy” - podle všeho pohany, gójím.)

Každý bude souhlasit s tím, že taková láska přichází z milosti a že bychom ji měli nazývat láskou křesťanskou. Já však musím dodat něco, co možná nebude tak snadno přijato. Podle mě dává Bůh dva další dary: nadpřirozenou lásku přijímající k němu samému a nadpřirozenou lásku přijímající člověka k člověku. Tou první nemyslím lásku oceňující k Bohu, dar adorace. Jak málo musím o tomto

& Viz Matoušovo evangelium 25,31-46 - pozn. překl.

[120]$

vznešenějším tématu říci, se ukáže později. Mám na mysli lásku, která nesní o nezaujatosti, mám na mysli bezednou chudobu. Jako řeka, která vytváří své vlastní koryto, jako kouzelné víno, které když je vylito, má si vytvořit zároveň také pohár, který je udrží, Bůh mění naši potřebu jeho samého v lásku přijímající k němu. Ještě divnější je to, že v nás tvoří víc než pouhou přirozenou vnímavost ke křesťanské lásce našich bližních. Potřeba se natolik blíží nenasytnosti a už tak jsme tolik nenasytní, že se to jeví jako podivná milost. Nemohu se však zbavit dojmu, že právě toto se děje.

Uvažujme nejprve o té nadpřirozené lásce přijímající ve vztahu k Bohu, jež je nám udělena jeho Milostí. Ovšemže Milost nevytváří potřebu. Ta je už „dána” (jak říkají matematikové) samotným faktem naší stvořenosti a nesmírně umocněná tím, že jsme stvoření padlá. Milost nám dává plné rozpoznání, rozumné vědomí, kompletní přijetí - dokonce, s určitou výhradou, vděčné přijetí - této potřeby. Neboť bez Milosti jsou naše přání a naše potřeby v konfliktu.

Všechny tyto výrazy nehodnosti, které křesťanská praxe vkládá do úst věřícího, připadají vnějšímu světu jako nedůstojné, neupřímné servilnosti pochlebníka před samovládcem, nebo přinejlepším jako fagon deparler*& podobný sebepodceňování čínského gentlemana, když se nazývá „obhroublým a negramotným člověkem”.

Ve skutečnosti však vyjadřují neustále opakovaný, protože neustále potřebný pokus popřít tu falešnou koncepci sebe samých a našeho vztahu k Bohu, kterou nám naše přirozenost neustále podsouvá - dokonce i ve chvíli, kdy se modlíme. Neuvěříme dříve Boží lásce, dokud nemáme důvod věřit, že nás opravdu miluje, ne proto, že On je Láska, ale protože sami o sobě jsme hodni lásky. Pohané byli tohoto podnětu poslušní bez ostychu; dobrý člověk byl „bohům milý”, protože byl dobrý. Jelikož my

&* Způsob mluvy - pozn. překl.

[121]$

jsme lépe vyučováni, uchylujeme se ke lsti. Je nám zcela vzdálená myšlenka, že máme ctnosti, pro které by nás mohl Bůh milovat. Jak velkolepě se však kajeme!

Jak říká Bunyan, když popisuje své první domnělé obrácení: „Domníval jsem se, že v Anglii nebylo člověka, který by působil Bohu větší potěšení než já.” Když jsme i z toho vyvedeni, vystavujeme dále Božímu obdivu svou vlastní pokoru. Tohle se mu přece bude líbit. Nebo jestliže se mu nebude líbit toto, tak se mu bude líbit naše jasnozřivé a pokorné poznání, že se nám pokory stále nedostává. Tak, stále hlouběji a hlouběji a v stále jemnější a jemnější podobě, si uchováváme nějakou úpornou představu o naší vlastní, naší příliš vlastní přitažlivosti. Je snadné to uznat, ale téměř nemožné trvale si uvědomovat, že jsme zrcadly, jejichž jas, pokud nějaký máme, je bezezbytku odrazem slunce, které září nad námi.

Musíme mít přece alespoň trošinku přirozené jasnosti, byť by byla sebemenší. Nemůžeme přece být pouhá stvoření!

Neboť Milost tuto komplikovanou absurditu potřeby, a dokonce i lásku přijímající, jež nikdy tak docela svou vlastní nouzi neuznává, nahrazuje plným, dětským a radostným přijetím této potřeby, radostí z naprosté závislosti. Stáváme se „veselými žebráky”. Dobrý člověk lituje svých hříchů, které umocnily jeho nouzi. Naprosto však nelituje toho, že mu umožnily, aby si znovu uvědomil svou potřebu. A už vůbec nelituje nevinné potřeby, jež je vlastní jeho stvořené podstatě. Protože tato iluze, ke které se naše přirozenost upíná jako ke svému poslednímu pokladu, naše předstírání, že je něco jenom naše nebo že si, byť na okamžik, můžeme svou vlastní silou udržet nějaké dobro, které do nás Bůh vložil, toto předstírání nám brání v tom, abychom byli šťastní.

Jsme jako lázeňští hosté, kteří se touží při koupání dotýkat nohama - nebo jednou nohou - nebo alespoň jedním palcem dna, zatímco ztratit tuto oporu by znamenalo

[122]$

vydat se napospas nádhernému dorážení příboje.

Důsledkem našeho rozchodu s posledním nárokem na vlastní svobodu, sílu a cenu je skutečná svoboda, síla a cena, které jsou opravdu naše proto, že nám je dal Bůh, a proto, že víme, že (v jiném smyslu) „naše” nejsou.

Bůh však také proměňuje naši přijímající lásku k druhým, a ta si žádá stejnou proměnu. Ve skutečnosti všichni v jistých chvílích potřebujeme, někteří z nás častěji než jiní, toto milosrdenství jiných, které jako Láska sama v nich přítomná miluje ty, kteří lásku nevzbuzují. Není to však ten druh lásky, po kterém toužíme, ačkoliv je to ten druh lásky, který potřebujeme. Chceme být milováni pro svou chytrost, krásu, šlechetnost, čestnost, užitečnost.

První náznak toho, že nás někdo miluje tou nejvyšší ze všech lásek, vyvolá strašný šok. Je dobře známo, že zlomyslní lidé nám budou předstírat křesťanskou lásku právě proto, že vědí, že nás tím zraní. Říci někomu, kdo očekává obnovení náklonnosti, přátelství nebo erótu: „Jako křesťan ti odpouštím,” je jen způsob, jak pokračovat v hádce. Ti, kdo to říkají, samozřejmě lžou. Ale nebylo by možno takovou věc neupřímně vyslovit za účelem zranění, kdyby nebyla zraňující sama o sobě.

Jak nesnadné je přijímat a zase jen přijímat lásku jiných, která nezávisí na naší přitažlivosti, si lze uvědomit na extrémním případě. Představte si, že vás krátce po svatbě postihla nevyléčitelná choroba, s kterou budete možná žít mnoho let; jste najednou neužitečný, bezmocný, ošklivý, nechutný, závislý na příjmech manželky; ochuzující tam, kde jste chtěli zbohacovat. Navíc máte poškozený intelekt, lomcují s vámi záchvaty nekontrolovatelného hněvu a máte plno neodkladných požadavků. A představte si, že péče a soucit vaší ženy jsou nevyčerpatelné. Muž, který to dokáže přijímat s úsměvem, který dokáže bez zášti vše přijímat a nic nedávat, který se dokáže zdržet i toho únavného sebeobviňování, čímž se jen dožaduje hýčkání a dalšího ujišťování, dělá něco, co by pouze přirozená přijímající

[123]$

láska nedokázala. (Taková žena bude bezpochyby také dělat něco, co přesahuje přirozenou lásku dávající, ale o to tu teď nejde.) V takovém případě je možná těžší a požehnanější přijímat než dávat. Co však tento extrémní příklad ilustruje, má obecnou platnost. My všichni přijímáme křesťanskou lásku. V každém z nás je něco, co není možné přirozeně milovat. Jestliže nás lidé tímto způsobem nemilují, není to jejich chyba. Přirozeně milovat je možné jen to, co je lásky hodné. Stejně tak byste mohli žádat, aby měli lidé rádi chuť plesnivého chleba nebo zvuk vrtačky. Navzdory tomu nám však mohou odpustit, mohou nás litovat a mohou nás milovat - křesťanskou láskou, jinou ne. Všichni, kdo mají dobré rodiče, manželky, manžely nebo děti, si mohou být jisti, že někdy - a možná, že vzhledem k nějakému určitému charakteristickému rysu či zvyku stále - přijímají křesťanskou lásku. Jsou milováni ne proto, že by si lásku zasloužili, nýbrž proto, že v těch, kdo je milují, přebývá Láska sama.

Tak Bůh, je-li vpuštěn do lidského srdce, proměňuje nejen lásku dávající, ale i lásku přijímající. Proměňuje nejen naši přijímající lásku k němu, ale i naši přijímající lásku k druhým lidem. To není samozřejmě to jediné, k čemu může dojít. Bůh může přijít s úkolem, který nám bude připadat ještě strašnější, a žádat, abychom se přirozené lásky úplně zřekli. Velké a strašné povolání, jako bylo to Abrahamovo, může člověka přinutit, aby se otočil zády ke svému lidu a otcovskému domu. Možná bude muset být obětován erós nasměrovaný k zakázanému objektu. V takových případech je tento proces sice obtížné podstoupit, ale snadné pochopit. Nutnost proměny dokonce i tehdy, když je přirozené lásce dovoleno trvat dál, přehlédneme mnohem pravděpodobněji.

V takovém případě nenahrazuje božská láska sama lásku přirozenou , jako bychom měli vyházet své stříbro, abychom uvolnili místo pro zlato. Přirozené lásky jsou

[124]$

povolány k tomu, aby se staly způsoby lásky křesťanské a přitom současně zůstaly původními přirozenými láskami.

Člověk tu najednou vnímá jakousi ozvěnu nebo harmonii či nutný důsledek samotného Kristova vtělení. A to nás nemusí překvapovat, protože autor obojího je tentýž. Jelikož je Kristus dokonalý Bůh i dokonalý člověk, jsou přirozené lásky povolané stát se dokonalou křesťanskou láskou a rovněž dokonalými přirozenými láskami. Jako Bůh se stává člověkem „ne tak, že by se jeho božství zvrhlo v tělesnost, ale tak, že lidství přijímá k Bohu”, tak i zde: křesťanská láska se nescvrkává na pouhou přirozenou lásku, ale přirozená láska je přijata do Lásky samé a stává se jejím naladěným a poslušným nástrojem.

Většina křesťanů chápe, jak k tomu může dojít.

Všechny činnosti přirozených lásek (s výjimkou hříchů) se mohou v některé požehnané chvíli stát dobrými skutky šťastné, troufalé a vděčné přijímající lásky či nesobecké a nevšetečné lásky dávající, přičemž obě jsou láskou křesťanskou. Nic není natolik triviální nebo živočišné, aby to nemohlo být takto proměněno. Hra, žertování, společné popíjení, tlachání, procházka, akt tělesné lásky - to všechno mohou být způsoby, kterými odpouštíme nebo odpuštění přijímáme, jimiž utěšujeme nebo jsme usmiřováni, ve kterých „nehledáme svých věcí”. Takto v našich vlastních instinktech, chutích a zábavách Láska sama připravila pro sebe „tělo”. Řekl jsem však „v požehnané chvíli”. Chvíle brzy pominou.

Úplná a bezpečná přeměna přirozené lásky ve způsob lásky křesťanské je úkol tak obtížný, že snad žádný hříšný člověk se ještě nepřiblížil k tomu, aby jej splnil dokonale. Nicméně zákon, že lásky musejí být takto přetvořeny, je, jak soudím, neúprosný.

Potíž je jako obvykle v tom, že to můžeme vzít za špatný konec. Když se této zásady chopí křesťanský kroužek nebo rodina - lidé, kteří dávají své křesťanství příliš hlasitě najevo - mohou svým veřejným chováním a

[125]$

především svými slovy předstírat, že toho dosáhli, mohou to předstírat vyumělkovaně, úzkostlivě, trapně a nesnesitelně. Mezi sebou, otevřeně a nahlas dělají takoví lidé z každé maličkosti záležitost vysloveně duchovního významu. (Před Bohem, na kolenou, za zavřenými dveřmi, by to bylo něco jiného.) Neustále zbytečně žádají o odpuštění a nesnesitelně domýšlivě je nabízejí. Kdo by raději nežil s těmi obyčejnými lidmi, kteří své (a ani ty naše) špatné nálady nezdůrazňují a u nichž jídlo, noční spánek nebo vtip všechno napraví? Skutečná zásluha musí být ze všech našich zásluh tou nejtajnější. Je-li to možné, musí být dokonce utajená i před námi samotnými. Naše pravice nesmí vědět, co dělá naše levice. Nedospěli jsme příliš daleko, hrajeme-li s dětmi karty „pouze” proto, abychom je pobavili nebo abychom j im ukázali, že jsme jim odpustili. Nejsme-li schopni ničeho lepšího, je správné, že to děláme. Bylo by však lepší, kdyby v nás hlubší, méně vědomá křesťanská láska vyvolala takové rozpoložení, ve kterém by pro nás byla malá zábava s dětmi právě tou věcí, která se nám v té chvíli líbí nejvíce.

V tomto nezbytném úsilí nám nicméně velice pomáhá právě ten rys naší zkušenosti, na nějž si nejvíce stěžujeme. Výzva, abychom své přirozené lásky proměnili v lásku křesťanskou, nikdy nechybí.

Zajišťují ji veškeré neshody a zklamání, se kterými se ve všech přirozených láskách setkáváme. Tyto neshody a zklamání jsou neklamným důkazem, že přirozená láska „nebude stačit” - neklamným, nejsme-li zaslepeni samolibostí. Pokud samolibí jsme, pak s těmito důkazy nakládáme absurdním způsobem. „Jen kdybych měl na své děti větší štěstí (ten chlapec se čím dál tím víc podobá svému otci), miloval bych je dokonale.”

Všechny děti však občas dohánějí k zuřivosti a většina dětí je nezřídka protivná. „Jen kdyby byl můj manžel ohleduplnější, méně líný, méně rozhazovačný”. „Kdyby tak byla moje žena méně náladová a rozumnější, kdyby

[126]$

byla méně extravagantní”. „Jen kdyby nebyl můj otec tak příšerně nudný a lakomý.” Avšak v každém z nás, a pochopitelně i v nás samotných, je něco, co vyžaduje sebeovládání, toleranci, odpuštění. Nutnost praktikovat tyto ctnosti nás nejprve vede a nutí, abychom se pokusili změnit - přesněji, nechali Boha změnit - naši lásku v lásku křesťanskou. Tyto mrzutosti a třenice jsou užitečné. Je dokonce možné, že tam, kde je potíží nejméně, je přeměna přirozené lásky nejtěžší. Když je jich spousta, je zřejmé, že je tuto lásku nutné pozvednout. Povznést se nad ni, když je tak plně uspokojována a tak málo ohrožována, jak to jen pozemské podmínky dovolují - vidět, že se musíme pozvednout, když už všechno vypadá tak dobře - to může vyžadovat jemnější přeměnu a vytříbenější pohled. Také v tomto smyslu může být nesnadné pro „bohatého” vstoupit do Božího království.

A přesto jsem přesvědčen, že nutnost přeměny je neúprosná, přinejmenším už proto, mají-li naše přirozené lásky vstoupit do nebeského života. Většina z nás věří, že do něj vstoupit mohou.

Smíme věřit, že vzkříšení těla znamená také vzkříšení „našeho většího těla” - vzkříšení celkového uspořádání našeho pozemského života s jeho náklonnostmi a vztahy. Ale jen pod jednou podmínkou: Není to podmínka Bohem libovolně uložená, ale podmínka, která je nezbytně spojena s povahou Nebe: nevejde tam nic, co se nemůže stát nebeským. „Tělo a krev”, pouhá přirozenost, Boží království zdědit nemohou. Člověk může vstoupit do Nebe jen tím, že Kristus, který zemřel a vstoupil do Nebe, je v něm „zformován”. Neměli bychom předpokládat, že totéž platí o lidských láskách? Jenom ty, do kterých vstoupila sama Láska, vystoupí k Lásce samé. A ty mohou být s Kristem povýšeny pouze tehdy, mají-li do určité míry a určitým způsobem podíl na jeho smrti: Mohou být povýšeny tehdy, jestliže se v nich obsažený přirozený prvek - během let nebo v nějakém náhlém utrpení - podrobil

[127]$

změně. Pomíjí tvářnost tohoto světa. Samo označení „přirozenost” v sobě zahrnuje pomíjivost. Přirozené lásky mohou doufat ve věčnost jen tehdy, když dovolí, aby byly zahrnuty do věčnosti křesťanské lásky; pokud alespoň dovolí, aby tento proces tady na zemi začal dříve, než přijde noc, kdy nebude nikdo schopen pracovat. A tento proces bude vždy zahrnovat určitý druh smrti. Není vyhnutí. V mé lásce k manželce nebo k příteli je jediným věčným prvkem proměňující přítomnost Lásky samé. Pokud vůbec, pak jedině s touto přítomností mohou ostatní prvky doufat, stejně jako naše fyzická těla, že vstanou z mrtvých. Protože jen toto je v nich svaté, jen toto je Bůh.

Teologové se občas ptají, zda se v Nebi „navzájem poznáme” a zda tu pak budou mít konkrétní vztahy lásky vybudované na zemi nějaký význam. Zdá se rozumné odpovědět: „Může to záležet na tom, jakým druhem lásky se staly nebo stávaly na zemi.” Neboť setkat se ve věčném světě s někým, k němuž pociťujete pouze přirozenou lásku, byť jakkoliv silnou, by nebylo (z tohoto důvodu) ani zajímavé. Cožpak by to nebylo stejné jako potkat v dospělosti někoho, kdo se zdál být v obecné škole naším velkým přítelem jen proto, že jsme měli společné zájmy a zaměstnání?

Jestliže tu nebylo nic víc, jestliže nebyl spřízněnou duší, bude teď pro vás úplným cizincem. Žádný z nás už nehraje kuličky. Už nechcete, aby vám na oplátku za vaši pomoc s cvičením z francouzštiny pomohl s aritmetikou. Domnívám se, že v Nebi by láska, která se nikdy nestala ztělesněním Lásky samé, byla stejně zbytečná. Protože přirozenost pominula. Vše, co není věčné, je z hlediska věčnosti zastaralé.

Neodvažuji se - tím spíše, že mé vlastní touhy a obavy mě k tomu vedou - utvrdit některého opuštěného a zdeptaného čtenáře ve velmi rozšířené iluzi, že opětovné spojení s milovaným mrtvým je cílem křesťanského života.

[128]$

Popření této iluze možná zní uším těch, kteří jsou zdrceni neštěstím, tvrdě a neskutečně, popřena však být musí.

Sv. Augustin řekl: „Stvořil jsi nás pro sebe a neklidné je naše srdce, dokud nespočine v Tobě.” To, čemu se snadno uvěří na chviličku před oltářem nebo snad napůl v modlitbě a napůl při meditaci v dubnovém lese, zní u lůžka umírajícího jako výsměch.

Budeme však o to víc doopravdy oklamáni, jestliže to odvrhneme a upneme se - možná dokonce za pomoci spiritistické seance a nekromantie pouze k naději, že se jednou, a tentokrát navždy, zase budeme těšit z pozemské milované osoby. Je těžké si nepředstavovat, že by takové nekonečné prodloužení pozemského štěstí bylo naprosto uspokojující.

Avšak, mohu-li věřit své vlastní zkušenosti, jsme hned ostře varováni, že něco není v pořádku. Ve chvíli, kdy se pokusíme využít svou víru v jiný svět k tomuto účelu, víra slábne. V okamžicích, kdy jsem ve svém životě opravdu hluboce věřil, byl v centru mých myšlenek vždy sám Bůh. Tím, že jsem v něj věřil, mohl jsem pak věřit i v Nebe jako nutný důsledek. Avšak opačný postup - nejprve věřit v setkání s milovanou osobou a pak, kvůli tomuto setkání, věřit v Nebe, a nakonec, kvůli Nebi, věřit v Boha - ten fungovat nebude. Můžeme si samozřejmě představovat různé věci. Sebekritický člověk si však bude brzy stále více uvědomovat, že tu pracuje jeho vlastní fantazie. Ví, že pouze spřádá sny. A prostší duše zjistí, že duchové, které se pokoušejí živit, postrádají jakoukoliv útěchu a výživu, že mohou být jen povzbuzováni k jakési podobě skutečnosti žalostnou sebe hypnotizující snahou, a snad s pomocí nepoctivých obrazů a písní a (co je horšího) kouzel.

Tak ze zkušenosti zjišťujeme, že není dobré obracet se pro pozemskou útěchu k Nebi. Nebe může poskytnout nebeskou útěchu, žádnou jinou. A ani země nemůže poskytnout pozemskou útěchu. Jak ukáže zkušenost, pozemská útěcha neexistuje. Protože sen, že svého cíle, pro

[129]$

který jsme byli stvořeni, dosáhneme v Nebi z čistě lidské lásky, by mohl být pravdivý, jen kdyby byla celá naše víra mylná. Byli jsme stvořeni pro Boha. Pozemská milovaná osoba může vzbudit naši lásku jen tím, že je v nějakém ohledu jako On, jen tím, že je ztělesněním jeho krásy, milosrdenství, moudrosti nebo dobroty. Nejde o to, že jsme své pozemské lásky milovali příliš, ale že jsme tak docela nechápali, co milujeme. Nejde o to, že budeme vyzváni, abychom se od nich, tak důvěrně blízkých, odvrátili k Neznámému. Až spatříme Boží tvář, poznáme, že jsme ji znali odjakživa. Byl zasvěcen do všech našich pozemských zkušeností nevinné lásky; stvořil je, udržoval a v každé chvíli zevnitř oživoval. Vše, co v nich bylo opravdovou láskou, bylo dokonce i na zemi mnohem více jeho než naše, a naše to bylo jen proto, že to bylo jeho. V Nebi nebude žádná mučivá úzkost a žádná povinnost odvracet se od našich pozemských milovaných. Za prvé proto, že už odvráceni budeme: od portrétů k Originálu, od potůčků k Prameni, od lidí, které Bůh učinil hodnými lásky, k Lásce samé. Za druhé však proto, že je všechny najdeme v něm. Tím, že ho milujeme víc než je, budeme je milovat víc než teď.

To vše je však daleko „v zemi Trojice”, nikoliv tady ve vyhnanství, v slzavém údolí. Tady dole je to všechno jen ztráta a odříkání. Skutečným smyslem bolestné ztráty (pokud nás postihne), je patrně vnutit nám toto poznání. Jsme pak nuceni, abychom se snažili uvěřit něčemu, co ještě nemůžeme vnímat, abychom se snažili uvěřit, že naším pravým Milovaným je Bůh. Proto je úmrtí blízké osoby v jistém smyslu snazší pro nevěřícího než pro nás.

Ten může bouřit a vztekat se a hrozit pěstí vesmíru a (je-li geniální) psát básně, jako jsou ty Housmanovy nebo Hardyho. My se však, když jsme na tom nejhůř a když se nám i to nejmenší úsilí jeví jako příliš velké, musíme začít snažit o to, co se zdá být nemožné.

[130]$

„Je snadné milovat Boha?” táže se starý autor. „Je to snadné pro ty, kteří tak činí,” odpovídá. Pod pojem křesťanská láska jsem zahrnul dvojí Milost. Bůh nám však může dát ještě třetí. Může v člověku probudit nadpřirozenou oceňující lásku k němu samému. To je dar, po kterém bychom měli toužit ze všech darů nejvíce.

Skutečné jádro veškerého lidského a andělského života nespočívá v našich přirozených láskách, a dokonce ani v etice, nýbrž tady. S tímto darem jsou všechny věci možné. A tam, kde by nějaká lepší kniha začínala, moje musí skončit. Neodvažuji se pokračovat. Nikoliv já, ale Bůh ví, zda jsem někdy tuto lásku zakusil. Možná jsem si jen představoval, že ji zakouším.

Lidé jako já, jejichž představivost je mnohem větší než jejich poslušnost, musejí podstoupit spravedlivý trest. Snadno si představujeme stavy mnohem vznešenější, než jakých jsme kdy skutečně dosáhli. Jestliže popisujeme své představy, můžeme sebe i ostatní přimět uvěřit, že jsme je skutečně prožili. A jestliže si to jen představím, je to snad jen další sebeklam, že dokonce i pouhá představa způsobuje, že mi v určitých chvílích všechny ostatní předměty touhy - ano, dokonce i pokoj, dokonce i život beze strachu - připadají jako rozbité hračky a zvadlé květiny? Možná.

Možná, že pro mnohé z nás veškerá zkušenost jen vymezuje, mohu-li to tak říci, tvar oné mezery, kde by měla být naše láska k Bohu. To není dost. Ale je to něco. Jestliže nedokážeme „žít Boží přítomnost”, je důležité zakoušet Boží nepřítomnost, být si stále více vědom své nevědomosti, dokud se nebudeme cítit jako člověk, který stojí u obrovského vodopádu a neslyší žádný hluk, nebo jako člověk v jedné povídce, který se dívá do zrcadla a nenachází tu žádnou tvář, či jako člověk ve snu, který natahuje ruku po viditelných předmětech, ale nic nenahmatává. Vědět, že sníme, znamená, že už tak docela

[131]$

nespíme. Avšak pro zprávy ze světa plně bdícího musíte k těm, kteří jsou moudřejší než já.

[132]$

Obsah:

Úvod … 3

Sympatie a láska k věcem, přírodě a vlasti … 12

Náklonnost … 31

Přátelství … 55

Erós … 86

Křesťanská láska … 109

[133]$

ČTYŘI LÁSKY

Vydal Návrat domů jako svou 66. publikaci Přeloženo z anglického originálu The Four Loves vydaného Harper Collins And Sons, 77-85 Fulham Palace Road,

Hammersmith, London W68JB. (mirv1-rmr).

Autor: C. S. Lewis Překlad: Eva Hoznauerová Jazyková spolupráce: Tomáš Adámek Odpovědný redaktor: Pavel Jartym Grafická úprava: Petr Plaňanský Obálka: Julius Nagy Výroba: Miroslav Hora; Tisk: Macík Sedlčany

[134]$