C.S. LEWIS

DOKUD NEMÁME TVÁŘ

«část první»

«Kapitola první»

Již dávno jsem stará; a z hněvu bohů nemám velký strach. Nemám muže, dítě, ba ani přítele, aby mi mohly ublížit rány, kterými by je chtěli stihnout. Moje tělo (tu zchátralou larvu, kterou je stále ještě třeba mýt, krmit a oblékat - a pokaždé jinak) si mohou zabít, kdy se jim jen zlíbí. O následnictví je postaráno. Korunu převezme můj synovec.

Osvobozena takto od obav, sepíši v této knize to, čeho by se neodvážil člověk obdařený štěstím. Vznesu žalobu vůči bohům; jmenovitě vůči bohu, který sídlí na Šeré hoře. Budu vyprávět jednotlivě o všem, co mi provedl, od samého začátku, jako kdybych si na něj stěžovala před - soudem. Protože však není takových soudců, kteří by rozhodovali ve sporech mezi smrtelníky a bohy, bůh z Hory mne nechá bez odpovědi. Soužení a pohromy totiž nejsou žádnou odpovědí. Píši po řecku, jak mne tomu naučil můj starý vychovatel. Snad jednoho dne opět zavítá do tohoto paláce nějaký poutník z Řecka a knihu si přečte. A potom se vědomost o ní navrátí spolu s ním do jeho vlasti, kde je dovoleno svobodně mluvit dokonce o bozích samotných. Možná, že tamější mudrci dokáží posoudit, zda mé obvinění bylo spravedlivé a zda by se proti němu bůh dokázal obhájit, kdyby se mu uráčilo na ně odpovědět.

Bývala jsem Orual, nejstarší dcera Troma, glómského krále. Poutník, jenž přichází k našemu městu od poledního východu, je spatří po necelém dni cesty od Ringalu, tvrze, která z celého kraje Glóme leží nejdále na poledni, jak se rozkládá na levém břehu řeky Sennit. Město je postaveno asi tak daleko od řeky, co by žena ušla ve třetině hodiny - na jaře se totiž Sennit roz-

5$

vodňuje, zatímco v létě se proplétá mezi ostrůvky vyschlého bláta a chuchvalci travin, plnými vodního ptactva. Více či méně v téže vzdálenosti od brodu, ve které se na této straně zdvihá město, leží na druhé straně svatyně Ungit. Kdybys pokračoval tím směrem (na půlnoční východ), došel bys zanedlouho na úpatí Šeré hory. Bůh ze Šeré hory, který mne nenávidí, je synem Ungit. Nepřebývá však v jejím domě; Ungit tam bydlí sama. V temnotě, naplňující nejhlubší zákoutí jejího příbytku, je téměř nemožné ji zahlédnout; pouze v létě se dovnitř skrze komíny v klenbě vplíží několik paprsků světla, které oku umožní vytušit ji ve stínech. Ungit je černý kámen, bez hlavy, bez rukou a bez obličeje, a přitom je to bohyně nečekaně mocná. Můj starý vychovatel, kterému jsme říkali Lišák, trval na tom, že je to táž bohyně, jíž Řekové dali jméno Afrodíté; ale já budu všechna jména i názvy uvádět ve své rodné řeči.

Začnu v den, kdy má matka zemřela a mně, podle obyčeje, ostříhali vlasy. Lišák tvrdil - ačkoli to u nás ještě nebyl – že ten zvyk jsme převzali od Řeků. Naše chůva Batta nás stříhala, mne a mou sestru Redival, na úpatí zahrady, která šplhá do příkrého vrchu vzadu za palácem. Redival, o tři roky mladší než já, byla mou jedinou sestrou; mimo ni jsem neměla žádné sourozence. Zatímco Batta cvakala nůžkami, další otrokyně stály v širokém kruhu kolem nás, čas od času propukajíce v nářek lítosti za zesnulou královnu a bijíce se do prsou; mezitím porůznu louskaly oříšky a všelijak vtipkovaly. Když zazvonily nůžky a zpod jejich ostří se začaly snášet kadeře Redival, zašumělo to: „Ach, taková škoda! Všechno zlato je pryč!” Když Batta stříhala mne, podobnou lítost neprojevovaly. Ze zážitků toho dne mi však nejvíce utkvěl v paměti pocit chladu na hlavě a připalování slunce na krku, když jsme si v tom letním odpoledni dělaly s Redival bábovky z bláta.

Naši chůvu Battu, rozložitou plavovlasou ženu se širokými dlaněmi, měl otec od kupců, kteří ji získali kdesi daleko v půlnočních krajích. Když jsme ji příliš trápily, obvykle nás strašila: „Jen počkejte! Aby vám otec nepřivedl domů novou králov-

6$

nu, co by na vás byla macecha! To bude konec dovádění - místo medových koláčků budete muset chroupat suchý sýr, místo červeňoučkého vína budete pít syrovátku. Však uvidíte!”

Ale ukázalo se, že osud, než na nás seslal macechu, nám měl ještě něčím požehnat. Toho dne panoval tuhý mráz. My s Redival, obě v botkách (většinou jsme chodily bosy nebo v opánkách), jsme se snažily klouzat za nejstarším křídlem paláce, tím s dřevěnými stěnami. Celá cesta od kravína až k velké hromadě hnoje byla zamrzlá - rozlité mléko, bláto a močůvka - ale led nebyl dost rovný, aby se na něm dalo klouzat. A Batta, s nosem červeným zimou, vyjde ven a volá: „Honem, honem! Vy jste ale špindíry! Pojďte se umýt a pak rychle ke králi. Uvidíte, kdo vás tam čeká. Já to říkala! Teď bude všechno jinak.“

„Je to macecha?” vyptávala se Redival.

„Kdyby jen to, kdyby jenom to; však uvidíte,“ drmolila Batta, když jí otírala tvářičku cípem své zástěry. „Čeká vás rákoska, tahání za uši a spousta těžké práce.“ Nakonec nás zavedla do nových částí paláce s malovanými cihlovými zdmi, kde stály stráže ve zbroji a na stěnách visely hlavy a kožešiny divokých zvířat. U ohniště ve Sloupové síni stál náš otec, a před ním tři muži v cestovním oděvu, které jsme dost dobře znaly - obchodníci, kteří se v Glóme objevovali třikrát do roka. Zrovna skládali svoje váhy - podle toho jsme poznaly, že právě dostali za něco zaplaceno; a jeden z nich uklízel pouta - podle toho jsme poznaly, že otci určitě prodali otroka. A pak tam byl nějaký podsaditý muž, a my jsme věděly, že to musí být on, koho otec koupil, protože na jeho nohou byla stále ještě vidět bolavá místa, odřená od želez. Ale nepodobal se žádnému z otroků, které jsme až dosud viděly. Měl velmi jasné oči, a jeho vlasy a vousy byly - tam, kde nebyly šedé - ryšavé.

„A teď, Řeku,“ oslovil můj otec toho muže, „věřím, že dřív nebo později zplodím dědice trůnu, a rozhodl jsem se, že chci, aby se naučil všechnu moudrost tvého lidu. Mezitím se můžeš cvičit na těchhle tady,“ ukázal na nás děti. „Kdo něco dostane do hlavy děvčeti, poradí si s každým.“ A potom, než nás poslal

7$

pryč, řekl: „Hlavně ta starší. Podívej se, jestli by nemohla být za moudrou. K ničemu jinému stejně nikdy nebude.“ Nerozuměla jsem tomu, ale věděla jsem, že to patří k těm poznámkám, které jsem na svou adresu slýchala, kam až moje paměť sahá.

Lišáka - tak ho můj otec nazval - jsem milovala jako nikoho jiného, koho jsem kdy předtím znala. Mysleli byste, že muž, zvyklý žít jako svobodný člověk doma v Řecku, a pak zajatý ve válce a prodaný do otroctví někam daleko k barbarům, si bude zoufat. Někdy ano; nejspíš častěji, než jsem si já ve své dětské prostotě představovala. Ale nikdy jsem neslyšela, že by si stěžoval; a nikdy jsem neslyšela, že by se (tak jako jiní otroci z cizích zemí) chlubil tím, jak významným člověkem byl ve své vlasti. Znal stovky pořekadel, kterými sám sobě zlepšoval náladu: „Nikdo není ve vyhnanství, dokud si pamatuje, že celý svět je jedno město.“ Nebo: „Každá věc je natolik dobrá nebo zlá, nakolik ji za takovou považujeme.“ Ale stejně si myslím, že ze všeho nejvíc ho na duchu posilovala jeho zvídavost. Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by se tolik ptal. Chtěl vědět všechno. O naší zemi a jazyku a předcích a bozích, a dokonce i o rostlinách a květinách.

Tak se stalo, že jsem mu vyprávěla o Ungit. Všechno: o dívkách, které slouží v jejím domě, o tom, jakými dary jsou jí povinovány nevěsty, a jak někdy, když přijde zlý rok, musíme někomu proříznout hrdlo a pokropit ji krví. Otřásl se, když jsem mu to pověděla, a něco si pro sebe zabručel; ale hned na to řekl: „Ano, bezpochyby to bude Afrodíté - i když spíš babylónská než řecká. Ale poslouchej: povím ti příběh o naší Afrodíté.“

A pak naladil hlas do nižší polohy a začal ve zpěvném rytmu vypravovat, jak se jejich Afrodíté jednou zamilovala do prince Anchísa, když pásl stáda svého otce na stráních pohoří zvaného Ida. Když sestupovala svahem k jeho ovčácké chýši, sbíhali se k ní lvi, rysi, medvědi i další divocí tvorové, lísali se k ní jako psi, načež se od ní rozcházeli v párech vstříc milostným radovánkám, zatímco ona sama zaclonila svůj božský jas a vzala na sebe podobu obyčejné smrtelnice. Přistoupila k An-

8$

chísovi a ten, okouzlen její krásou, ji přijal do svého lože. Myslím, že tady chtěl Lišák původně skončit, ale píseň ho již strhla tak, že musel pokračovat: jak se Anchíses probudil uprostřed temné noci a spatřil Afrodíté stát ve dveřích své chýše, ne již jako smrtelnou bytost, ale oděnou ve slávě. Tak poznal, že ležel s bohyní, a proto si zakryl oči rukama a vykřikl: „Zab mne, na tomto místě!”

„Ne, že by se to doopravdy stalo,“ dodal Lišák rychle. „Jsou to jen výmysly básníků, výmysly básníků, milé dítě. Neodpovídá to zákonům přírody.“ Ale řekl dost na to, abych viděla, že bohyně, jakkoli je v Řecku mnohem krásnější než v Glóme, je tam stejně strašlivá.

S Lišákem to bylo vždycky takové: styděl by se přiznat, že má poezii rád („samé hlouposti, dítě”), a musela jsem pokaždé udělat hodně práce na čtení a psaní a na tom, čemu říkal filosofie, než jsem z něho dostala nějakou báseň. Ale takhle, krok za krokem, mne jich naučil docela dost. Ó ctnosti, tak lopotná pro lidský rod oceňoval ze všech nejvýše, ale mne tím neoklamal. Skutečný cit v jeho hlase a skutečný třpyt v jeho očích se objevovaly jen při

{Vezmi mne do země obsypané jablky}

nebo

{Již zapadl srpek Luny a já spím sama!}

Tuhle vždycky zpíval zvlášť něžně a tak, jako by mne kvůli něčemu litoval. Mne měl raději než Redival, která učení nesnášela, posmívala se mu a trápila ho, a naváděla ostatní otroky, abymu dělali naschvály.

Nejčastěji jsme pracovali (v létě) na paloučku za hrušněmi. Tam nás také jednoho dne vyhledal král. Samozřejmě jsme všichni povstali, dvě děti a otrok, s očima sklopenýma a s rukama skříženýma na prsou. Král důkladně poplácal učitele po zádech a řekl: „Žádný strach, Lišáku. Nakonec, dají-li bohové, přece jen dostaneš do práce prince. A ty jim buď také vděčný, Lišáku, protože to se jen sotva poštěstí obyčejnému Řekovi, aby vychovával vnuka tak velkého krále, jakým je můj nastává-

9$

jící tchán. Ne, že bys to chápal, nebo si na tom zakládal víc než osel. Vy jste tam dole v Řecku samí kramáři a hokynáři, co?”

„Nejsou snad všichni lidé jedné krve, pane?” odpověděl Lišák otázkou.

„Jedné krve?” opáčil král s udiveným pohledem. Pak vyprskl smíchy: „Tomu bych opravdu nerad uvěřil!”

A tak to byl nakonec král, a ne Batta, kdo nám první oznámil, že macecha je skutečně za dveřmi. Otec udělal opravdu velkou partii: měl si vzít třetí dceru kafadského krále, největšího z vladařů v našich končinách světa. (Dnes už vím, proč Kafad stál o svazek s královstvím tak nepatrným, jako to naše, a často jsem se divila, jak mohl můj otec už tehdy nevidět, že jeho tchán jde ke dnu. I ten sňatek sám byl toho důkazem.)

Od toho dne do svatby nemohlo uplynout více než několik týdnů, ale jak si na to vzpomínám, zdá se mi, že všechny ty přípravy trvaly skoro celý rok. Všechny cihlové zdi u velké brány byly čerstvě natřeny šarlatem, Sloupová síň dostala nové závěsy a za obrovské nové královské lože dal král o mnoho víc, než by mu velela moudrost. Dřevo, ze kterého bylo vyrobeno, pocházelo odkudsi z východu a mělo prý tu zvláštní ctnost, že čtyři z pěti dětí, počatých v takové posteli, jsou chlapci. („Samé hlouposti, dítě, ” řekl Lišák, „takové věci musí odpovídat zákonům přírody. “) A jak se den svatby blížil, už se nedělo nic jiného, než že přiváželi zvířata a zabíjeli je - celé nádvoří bylo zavalené jejich kůžemi - a pekli je a vařili. Nám dětem však nebyl přán čas na pobíhání z místnosti do místnosti, zvědavé okukování a pletení se pod nohy: král si totiž najednou vzal do hlavy, že Redival a já a dvanáct dalších dívek, dcer urozených domů, budeme zpívat svatební hymnus. A nechtěl se spokojit s ničím menším než s hymnem řeckým, protože takový si nemohl obstarat žádný ze sousedních vladařů. „Ale, pane - ” začal Lišák, téměř se slzami v očích. „Uč je, Lišáku, uč je, ” zaburácel otec. „K čemu mi je, že plýtvám dobrým jídlem a pitím na tvůj řecký žaludek, když z tebe nevymáčknu jediný řecký hymnus o své svatební noci? Co to má znamenat? Nikdo po

10$

tobě přece nechce, abys je naučil řecky. Samozřejmě nebudou rozumět, co zpívají, ale můžou dělat ty zvuky! Dohlédni na to, nebo ti nechám záda vymalovat, že budou tak rudá, jak tvoje brada nikdy nebyla.“

Nápad to byl šílený a Lišák se později vyjádřil, že učit řecký hymnus nás barbary bylo to, z čeho mu zešedivěl poslední zrzavý vlas. „Býval jsem lišák,“ řekl, „teď je ze mne jezevec.“Když naše úsilí přineslo jakés takés pokroky, poslal král pro kněze Ungitiny svatyně, aby si nás poslechl. Bázeň, kterou ve mně vzbuzoval kněz, byla úplně jiného druhu než strach z otce. Myslím, že to, co mi (v těch raných dobách) tolik nahánělo hrůzu, byl pach svatyně, který ho zahaloval - posvátný pach krve (většinou holubí, ačkoli Ungit od něj přijímala i lidské oběti), spáleného loje, seškvařených vlasů, vína a zvětralého kadidla. Je to pach Ungit. Snad jsem se bála i jeho oděvu; všechny ty kůže, z nichž byl zhotoven, sušené měchýře a hlavně ta velká maska ve tvaru ptačí hlavy, která mu visela na prsou. Vypadalo to, jako by mu nějaký pták vyrůstal přímo z těla.

Z hymnu nerozuměl jedinému slovu; a stejně tak málo chápal hudbu. Ale zeptal se: „Ty mladé ženy budou zahalené závojem, nebo ne?”

„Ještě se ptej!” rozchechtal se král a ukázal palcem směrem ke mně. „Myslíš, že chci svou budoucí královnu vyděsit k nepříčetnosti? Zahalené, samozřejmě. A pořádně tlustým závojem!” Jedna z dívek se uchichtla, a mám za to, že tehdy mi poprvé jasně došlo, že jsem ošklivá.

Kvůli tomu jsem se macechy začala obávat víc než kdy předtím. Říkala jsem si, že se ke mně, když jsem ošklivá, bude chovat určitě ještě hůř než k Redival. Nejen pro to, co říkala Batta; slyšela jsem o macechách spoustu historek. A tak, zatímco jsme v onen slavnostní večer stály ve sloupořadí, bezmála oslepené jasem pochodní, a úporně se snažily zpívat tak, jak nás to Lišák učil (teď se na nás chvíli mračil, chvíli usmíval nebo přikyvoval, jak jsme zpívaly; jednou se dokonce v hrůze chytal rukama za hlavu), měla jsem já plnou hlavu toho, co se

11$

přihodilo ubohým dívkám v těch historkách. Potom se zvenčí ozvaly výkřiky, objevily se další pochodně a v následující chvíli už vynášeli nevěstu z vozu. Měla stejně silný závoj jako my a já viděla jen to, že je velmi drobná; zdálo se, že nesoudíte. Moje obavy to nijak neumenšilo; máme přísloví, které říká: čím menší, tím více jedu. A pak (stále zpívajíce) jsme ji přivedly do svatební komnaty a sňaly jí závoj.

Dnes vím, že tvář, kterou jsem pod ním spatřila, byla překrásná. Ale tehdy jsem na to vůbec nepomyslela. Měla jsem oči jen pro jedno: že je vyděšená - mnohem více vyděšená než já. Byla doslova polomrtvá hrůzou. Náhle jsem viděla svého otce tak, jak se musel jevit jejím očím, když ho okamžik před tím (v sloupořadí, kam ji přišel uvítat) poprvé spatřila. Ve výrazu jeho obočí, ve tvaru úst, v obrysu jeho postavy, v držení těla ani ve způsobu, jakým mluvil, nebylo nic z toho, co by dokázalo upokojit mysl polekané panny.

Vrstvu po vrstvě jsme ji vysvlékly ze vší té nádhery, takže vypadala dokonce ještě útlejší, a když jsme to roztřesené bílé tělo s vytřeštěnýma očima zanechaly v králově loži, opustily jsme místnost husím pochodem. Zpívaly jsme prabídně.

12$

«Kapitola druhá»

O otcově druhé ženě nemám mnoho co říci; nedožila se totiž ani konce toho roku, kdy do Glóme přišla. Dítě čekala tak brzy, jak se jen dalo předpokládat, a král byl na vrcholu nadšení. Sotva kdy minul Lišáka, aniž by poznamenal něco o princi, který se brzy narodí. Od té chvíle přinášel Ungit každý měsíc tučné oběti. Jak to bylo mezi ním a královnou, nevím; jen jednou - právě u nás byli poslové z Kafadu jsem zaslechla, jak jí říkal: „Vypadá to, má milá, že jsem svoje ovce neprodal na správném trhu. Teď jsem se dozvěděl, že tvůj otec přišel o dvě města - vlastně o tři, i když se to snaží zamlžovat. Byl bych mu docela vděčný, kdyby mi o tom, že se potápí, řekl ještě předtím, než mne začal přesvědčovat, abych nastoupil na stejnou loď. ” (Právě jsem se vykláněla z okna, abych si usušila vlasy po koupeli, a oni se procházeli v zahradě). Ať to bylo jakkoli, nepochybně se jí velmi stýskalo, a myslím, že naše zima byla příliš tuhá pro její tělo, uvyklé mírnějšímu podnebí krajů na poledni. Rychle pobledla a vyhubla.

Brzy jsem zjistila, že nemám, proč bych se jí bála. Napřed měla strach spíš ona ze mne, později mne měla, takovým nesmělým způsobem, docela ráda - a více jako sestra, než jako nevlastní matka.

V noci porodu samozřejmě nikdo nešel spát, jinak by se dítě, jak se říká, nechtělo probudit do života. Všichni jsme seděli ve velké dvoraně mezi Sloupovou síní a královskou ložnicí v narudlém přísvitu porodních loučí. Plameny se zuřivě zmítaly a třepetaly, protože všechny dveře zůstaly otevřené. Zavřít je-

13$

diné z nich by mohlo zavřít lůno rodičky. Uprostřed dvorany hořel velký oheň. Ungitin kněz ho každou hodinu obešel devětkrát dokola a házel do něj různé přísady. Král seděl v křesle jako přikovaný; za celou noc nehnul ani hlavou. Já jsem seděla vedle Lišáka.

„Dědečku,“ špitla jsem, „mám strach.“

„Musíme se naučit, dítě,“ odpověděl stejně tiše, „nebát se ničeho, co je v souladu s přírodou.“ Načež jsem patrně usnula, protože pak si vzpomínám až na to, že ženy kvílely a bily se v prsa, jako tenkrát, když zemřela má matka.

Zatímco jsem spala, všechno se změnilo. Chvěla jsem se chladem. Oheň dohasínal, královo křeslo se uprázdnilo, dveře do ložnice byly zavřené a už se odtud neozývaly ty hrozné zvuky. Určitě také obětovali nějaké zvíře, protože vzduch byl cítit jako při porážce, na podlaze stály kaluže krve, a kněz čistil svůj posvátný nůž. Musela jsem být ještě celá omámená spánkem, protože jsem vyskočila s úmyslem, který byl naprosto šílený: půjdu se podívat za královnou.

Lišák mne dopadl ještě dost daleko přede dveřmi do ložnice. „Dítě, dítě,“ povídal, „ne teď! Co tě to napadá? Král …“

V té chvíli se dveře rozletěly a ven vyšel můj otec. Jakmile jsem spatřila jeho tvář, úplně jsem se probrala, protože jsem viděla, že je zlostí rozpálený doběla. (Kdykoli vzteky zrudl, věděla jsem, že bude hromovat a vyhrožovat, a nakonec z toho nejspíš nic nebude. Ale když byl v bílé ráži, byl smrtelně nebezpečný.) „Víno,“ řekl. Tlumil hlas - a to bylo také špatné znamení. Ostatní otroci, jak už to dělají, když mají strach, nastrčili dopředu dítě, které bylo, dá se říci, otcovým oblíbencem.

Chlapec, bledý stejně jako jeho pán, ve svém parádním oblečku (otec si potrpěl na to, aby jeho mladí otroci chodili dobře oblékaní), v jedné ruce karafu, ve druhé královský pohár, se k němu rozeběhl, uklouzl v krvi na podlaze, ztratil rovnováhu a obojí upustil. Otec, nad pomyšlení rychleji, vytáhl dýku a vrazil ji hochovi do boku. Nešťastník se zhroutil do krve a rozlitého vína, a pád jeho těla způsobil, že se karafa začala

14$

koulet sem a tam po podlaze. Uprostřed všeho toho ticha to byl příšerný rámus; do té doby jsem netušila, že podlaha dvorany je tak hrbolatá. (Později jsem ji nechala znovu vydláždit.)

Otec chvíli vyjeveně zíral na svou dýku. Potom šel, velmi zvolna a tiše, až se zastavil před knězem. „Co mi teď povíš na obhajobu Ungit?” zeptal se. Mluvil stále tím tlumeným hlasem. „Neměl bys mi raději vrátit, co je mi dlužna? Kdy mi zaplatí za všechen ten tučný dobytek, co?” A po chvíli dodal: „Řekni mi, věštče, co by se stalo, kdybych dal Ungit rozdrtit na prach a tebe přivázal mezi kámen a kladiva?”

Ale kněz se královým chováním nedal zastrašit ani v nejmenším. „Ungit slyší, králi. I to, co říkáš právě teď,“ řekl. „A Ungit nezapomíná. Už jsi stačil říci až dost na to, abys přivolal její pomstu na všechny své potomky.“

„Potomky,“ opakoval král. „Ty máš tu drzost mluvit přede mnou o potomcích.“ Mluvil stále velmi tiše, ale už se třásl. Led nad jeho zlostí se mohl prolomit každou chvíli. Náhle pohlédl na mrtvého chlapce. „Kdo to udělal?” zeptal se. Potom utkvěl jeho pohled na Lišákovi a na mně. Najednou se mu všechna krev nahrnula do tváře, a z hloubi jeho prsou to konečně zaburácelo, až nadskakovala střecha: „Dcery, dcery, dcery!” řval. „A teď zase jedna! Kdy tomu bude konec! To se s nimi tam nahoře roztrhl pytel, že mi jich bohové nadělují takovou záplavu? A ty - ty -“

Popadl mne za vlasy, chvíli se mnou mával sem tam a nakonec mnou mrštil do kouta, kde jsem se sesypala na hromádku. Jsou chvíle, kdy i dítě pochopí, že jsou rozumnější věci než plakat. Když se temnota rozplynula a já opět jasně viděla, držel Lišáka pod krkem a cloumal s ním.

„Tady toho starého žvanila tu zadarmo krmím až moc dlouho,“ povykoval, „a přitom to vypadá, že by se mi víc vyplatilo, kdybych si koupil psa. Ale už mě dál vyžírat nebudeš! Zítra ho někdo z vás odvede do dolů. I z těch starých kostí snad ještě teď vyždímáme aspoň týden práce.“

15$

Pak se ve dvoraně znovu rozhostilo mrtvé ticho. Po chvíli král zničeho nic rozhodil rukama a zahřměl: „Tváře, tváře, tváře! Na co to všichni koukáte? Jeden by se z toho zbláznil. Vypadněte! Ven! Táhněte mi všichni z očí, vy sebranko!”

Místnost se vyprázdnila tak rychle, jak to jen východy dovolovaly.

Já a Lišák jsme vyklouzli východními dvířky do květinové zahrady. Byl již téměř den a začínalo zlehka poprchávat.

„Dědečku, ” popotáhla jsem, „musíš utéct. Hned teď, než tě odvedou do dolů. “

Zavrtěl hlavou: „Ve svém věku bych daleko neutekl. A víš, co král dělá s uprchlými otroky. “

„Ale doly, dědečku! Doly! Víš co? Půjdu s tebou! Jestli nás chytí, řeknu, že jsem tě navedla. A když se dostaneme až za ni, “ukázala jsem na Šerou horu, jejíž temný hřbet se v šikmém dešti matně rýsoval proti svítající obloze, „tak už vlastně ani nejsme v Glóme. “

„To je hloupost, dceruško, ” řekl a hladil mne přitom po vlasech jako malé dítě. „Mysleli by si, že jsem tě unesl, abych tě prodal. Kdepak, já musím utéci mnohem dál. Ale pomoci mi můžeš. Znáš ty rostlinky s rudými tečkami na stonku, co rostou dole u řeky? To, co potřebuji, jsou jejich kořeny. “

„Jed?!”

„No, ano. (Ale dítě, dítě, neplač tolik.) Copak jsem ti tolikrát neříkal, že rozloučit se dobrovolně se životem, když je k tomu dobrý důvod, je jedna z těch věcí, které jsou v souladu s přírodou? Musíme se na život dívat jako na … “

„Ale říká se, že ti, kdo to udělají, se pak musí plazit v blátě - dole, v říši mrtvých. “

„Ale no tak! Pořád ještě uvažuješ jako barbar? Po smrti se rozpadneme na částečky. Mám se radovat z narození a děsit se …”

„Vím, vím. Ale dědečku, řekni mi, ty opravdu v hloubi duše nevěříš tomu, co se říká o bozích a o těch dole? Věříš, přiznej se, věříš! Vždyť se celý chvěješ. “

16$

„A také se za to stydím. Moje tělo se třese. Ale na mně záleží, jestli otřese i bohem, který je ve mně. Copak není zřejmé, že už v tomhle těle chodím příliš dlouho, když mi takové hloupé kousky dělá zrovna teď, když má přijít konec? Ale ztrácíme zbytečně čas.“

„Poslouchej,“ povídám, „co to je?” Byla jsem v takovém rozpoložení, že jsem se děsila každého šramotu.

„Koně,“ odpověděl Lišák. Díval se mezerami živého plotu a napínal zrak, aby v hustém dešti něco viděl. „Jdou k velké bráně. Vypadá to na poselstvo z Farzu. To králi na náladě také nepřidá. Dojdeš … Ale u Dia! Už je pozdě.“ Zevnitř se totiž ozvalo: „Lišák ke králi! Lišák ke králi!”

„Půjdu. Není to o nic horší, než se nechat odvléct,“ řekl Lišák. „Sbohem, dceruško,“ řekl a políbil mne podle řeckého zvyku na oči a na čelo. Ale já jsem šla s ním. Napadlo mne, že se králi postavím. Jestli ho ale chci prosit, proklínat nebo zabít, to jsem ani v nejmenším netušila. Ve Sloupové síni jsme však našli mnoho cizinců a král zahulákal do otevřených dveří: „Hej, Lišáku, mám pro tebe práci!” Potom zahlédl mne a dodal: „A ty padej do ženských komnat, aby nám z toho tvého obličeje nezkyslo víno v pohárech!”

Nevím, jestli jsem kdy jindy (pokud je řeč pouze o věcech z tohoto světa) zažila takový strach, jako po zbytek toho dne - pocit, že mezi mým hrudníkem a žaludkem je úplné prázdno. To, co král říkal naposled, znělo, jako by ho vztek už přešel, ale nebyla jsem si jistá, jestli to znamená naději, protože jsem věděla, že může znovu vzplanout. Navíc jsem ho často viděla jednat krutě ne v hněvu, ale v jakémsi vražedném rozmaru, nebo prostě proto, že si zrovna vzpomněl, jak se k tomu v zlosti zapřísáhl. Několik starých domácích otroků už do dolů poslal. A se svým strachováním jsem ani nemohla zůstat o samotě. Přišla totiž Batta, aby mně a Redival opět ostříhala vlasy jako tenkrát, když zemřela naše matka, a aby nám dopodrobna vylíčila, jak královna skonala při porodu (což jsem si ostatně domyslela, už když jsem slyšela ženy bědovat) a jak povila živou dceruš-

17$

ku. Zatímco mne stříhala, myslela jsem na to, že teď, když má Lišák zemřít v dolech, je vlastně docela patřičné, abych obětovala své vlasy. Ležely na zemi, rovné, matné a nečetné, vedle zlatých prstenců z hlavy Redival.

Večer se zastavil Lišák, aby mi oznámil, že o dolech už není řeči - prozatím. Za svou záchranu vděčil okolnosti, která mne předtím často mrzela. Král totiž v poslední době odvolával Lišáka stále častěji od nás děvčat k sobě do Sloupové síně, protože zjistil, že Lišák umí počítat, číst a psát dopisy (zpočátku pouze řecky, ale později i v řeči, které se užívá v našich končinách) a že dokáže poradit lépe, než kdokoli jiný v celém Glóme. A právě toho dne uzavřel otec pod Lišákovým vedením s králem Farzu smlouvu výhodnější, než by si kdy byl pomyslel. Lišák byl opravdový Řek: zatímco můj otec se v odpovědi nějakému sousednímu králi nebo odbojnému šlechtici zmohl na pouhé ano nebo ne, Lišák byl schopen obnažit ano takovým způsobem, že nebylo možno přehlédnout žádnou z jeho předností, a ne zahalit tak, že je člověk polykal jako nejlahodnější víno. Dokázal přesvědčit naše slabší nepřátele o tom, že jsme jejich nejlepšími přáteli, a naše silné nepřátele o tom, že jsme dvakrát silnější, než tomu bylo ve skutečnosti. Byl zkrátka příliš užitečný, než aby ho otec poslal do dolů.

Třetího dne spálili zesnulou královnu a otec dal dítěti jméno Istra. „To je dobré jméno,“ řekl Lišák, „velmi dobré jméno. A ty mi už určitě povíš, jak by to bylo řecky.“

„Psýché, dědečku.“

Novorozené děti nebyly v paláci ničím neobvyklým, spolu s otcovými bastardy se tu hemžily i děti otroků. Čas od času otec nadával: „Zatracená pakáž chlípná! Jeden by řekl, že to není můj dům, ale dům Ungit,“ a vyhrožoval, že bude tu havěť topit po tuctech jako koťata. V hloubi duše si ale otroka, který dokázal obtěžkat více než polovinu dívek v paláci, cenil mnohem více - zvláště když pak porodily chlapce. (Dívky, pokud se mu zrovna nezalíbily, většinou prodal, jakmile na to byly dost staré; některé skončily ve svatyni Ungit.)

18$

Nicméně, protože jsem královnu měla (trošku) ráda, šla jsem se na Psýché podívat hned potom, co mi Lišák přinesl tu uklidňující zprávu. A tak se stalo, že táž hodina, která znamenala konec těch nejhorších obav, jaké jsem dosud zažila, přinesla také počátek veškeré mé radosti.

Děvčátko bylo mimořádně veliké - žádné neduživé stvořeníčko, jak by se dalo soudit podle matčiny křehké postavy a mělo neobvykle světlou pleť. Vypadalo to, jako by rozjasňovala všechny kouty komnaty, ve které spala (a její tiché oddechování znělo velmi něžně). Žádné dítě nikdy nebylo v kolébce tak tiché jako Psýché. Nemohla jsem se na ni vynadívat, až přišel Lišák (po špičkách) a nahlédl mi přes rameno. „Ale u všech bohů, ” zašeptal, „teď bych i já, jako starý hlupák, málem uvěřil, že váš rod skutečně pochází z božské krve. Sama Helena nemohla být roztomilejší ve chvíli, kdy se - vylíhla. “

Batta jí obstarala kojnou - zrzavou, nevrlou a (stejně jako Batta) příliš oddanou vinnému poháru. Dlouho jsem ji těm dvěma v rukou nenechala. Najala jsem jí za kojnou manželku svobodného rolníka, tu nejpoctivější a nejzdravější, jakou jsem mohla najít, a od té chvíle zůstávaly obě dvě dnem i nocí v mojí komnatě. Batta byla až příliš ráda, že někdo dělá její práci za ni, a král sice všechno věděl, ale nestaral se, ani co by se zanehet vešlo. Lišák mi říkal: „Psýché sice je krásná jako bohyně, ale ty se tolik nevyčerpávej, dítě. ” A já jsem se mu smála do očí. Myslím, že v oněch dnech jsem se smála mnohem více, než za celý život předtím. Vyčerpávat se? Více spánku jsem obětovala té radosti dívat se na Psýché než čemukoli jinému. A smála jsem se; protože ona se pořád smála. Ještě jí nebyly tři měsíce, když se začala smát. A bezpečně mne poznávala (i když Lišák říkal, že ne), když jí ještě nebyly ani dva.

Tak začalo nejkrásnější období mého života. Lišák zahrnul děvčátko neuvěřitelnou láskou; říkala jsem si, že kdysi dávno, když byl ještě na svobodě, musel mít vlastní dceru. Teď z něho byl opravdový dědeček. A odteď jsme to pořád byli my tři - Lišák, Psýché a já - sami pohromadě. Redival naše hodiny nikdy

19$

nesnášela a Lišákovi se nevyhýbala jenom proto, že se bála krále. Nyní se zdálo, že král všechny tři své dcery pustil z hlavy, a Redival si dělala, co chtěla. Vyrostla, ňadra se jí zaokrouhlovala, její dlouhé nohy dostávaly svůj tvar. Nasvědčovalo to tomu, že jednou bude velmi hezká, ale ne tak jako Psýché.

O tom, jak krásná byla Psýché - v každém věku tím druhem krásy, který tomu věku odpovídá - stačí říci, že ti, kdo ji spatřili (muži ani ženy), neměli různé názory. Byla to krása, která neuchvacovala, dokud ji člověk neztratil z očí a nepřemýšlel o ní. Dokud byla přítomna, nikoho nezarážela. Zdálo se, že na celém světě není nic samozřejmějšího. Psýché byla, jak rád říkával Lišák, „v souladu s přírodou” - taková, jaké měly být všechny ženy, a snad i všechny věci; a jaké by i byly, kdyby je to nějakou nešťastnou náhodou neminulo. A když stála před vámi, uvěřili byste i tomu, že je to vlastně ani neminulo. Všechno kolem sebe proměňovala tak, že to náhle bylo krásné.

I bláto se pod jejíma nohama stávalo ušlechtilým. Když běžela deštěm, zářil ten déšť stříbrem. Když vzala do ruky ropuchu (měla velmi podivnou a - podle mého soudu - velmi nešťastnou náklonnost ke všem druhům zvířat), byla ta ropucha překrásná.

Roční období se tenkrát nepochybně střídala se stejnou pravidelností jako dnes, ale v mých vzpomínkách žádné podzimy ani zimy nezůstaly. Zdá se mi, že třešně i mandloně rozkvétaly v oněch letech o poznání dříve než obvykle a že také mnohem déle kvetly, a přece je mi záhadou, jak si v takových větrech mohly květy udržet. Stále mám totiž před očima, jak se větve stromů klátily a tančily na pozadí modrobílé oblohy a jak se jejich stíny, podobny vodní hladině, vlnily po návrších a údolích Psýchina těla. Toužila jsem být vdanou ženou, abych mohla být její skutečnou matkou; toužila jsem být chlapcem, aby se do mne mohla zamilovat; toužila jsem, aby nebyla mou polosestrou, ale sestrou skutečnou; toužila jsem, aby byla mou otrokyní, abych jí mohla darovat svobodu a zahrnout ji bohatstvím.

20$

Lišák nyní požíval takové důvěry, že s námi mohl, když ho otec právě nepotřeboval, odejít kamkoliv, dokonce na míle daleko od paláce. Často jsme strávili celý letní den na vrchu kopce, který leží na poledním západě, a odkud je vidět celé Glóme a za ním i Šerá hora. Pozorovali jsme ten rozeklaný hřbet tak dlouho, až jsme znali nazpaměť každý zub a každý zářez, vždyť nikdo z nás tam ještě nebyl, ani neviděl, co je na druhé straně. Psýché si téměř od samého začátku (byla totiž už jako dítě bystrá a přemýšlivá) Horu napůl zamilovala. „Až budu velká,“ říkala, „budu velikou královnou a vdám se za toho největšího ze všech králů a on mi tam až na samém vrcholku postaví palác ze zlata a jantaru.“

Lišák zatleskal a zvolal: „Rozkošnější než Andromeda, půvabnější než Helena, krásnější než sama Afrodíté!”

„Nepřivolávej neštěstí, dědečku,“ řekla jsem, i když jsem věděla, že mne bude napomínat a že se mi bude smát. Protože při jeho slovech, ačkoli skály byly v tom letním dni příliš rozpálené, než aby se jich člověk dotýkal, jako by mi měkká, studená ruka sevřela levý bok a já se otřásla.

„Třesky plesky,“ odpověděl, „to tvoje slova jsou nešťastná. Božská Příroda taková není. Nezná závist.“

Ale ať si říkal cokoli, já jsem dobře věděla, že mluvit o Ungit tímto způsobem není rozumné.

21$

«Kapitola třetí»

Byla to Redival, jejíž vinou skončily ty zlaté časy. Ztřeštěná byla vždycky, ale teď se spustila docela. Neměla na práci nic lepšího, než se líbat a špitat si milostná slůvka s jedním mladým důstojníkem stráže (nějakým Tarinem) asi hodinu po půlnoci zrovna pod Battiným oknem. Batta se ze svého ovínění vyspala v první polovině noci, a teď byla na stráži. A protože si takovou příležitost prostě nemohla nechat ujít, běžela v tu ránu za králem a vytáhla ho z postele. Král ji důkladně zatratil, ale uvěřil jí. Vstal, vzal si k ruce několik ozbrojenců a překvapil milence v zahradě dřív, než si stačili všimnout, že něco neklape. Rámus, který se přitom nadělal, vzburcoval celý

palác. Králův lazebník Tarina na místě vykleštil (jakmile se rány zhojily, prodali Tarina do Ringalu). Nebožákův křik se ještě nezměnil v kňourání, když se král osopil na Lišáka a na mne, že to všechno je naše vina. Proč Lišák nedával pozor na svou žačku? Proč jsem nedávala pozor na svou sestru? Na závěr nám přísně přikázal, abychom ji už nikdy nespustili z očí. „Choďte si, kam chcete, a dělejte si, co chcete, ” řekl otec, „ale ta nestydatá čubka musí být pořád s vámi. A říkám ti, Lišáku, že jestli přijde o věnec dřív, než jí najdu ženicha, budeš ty vřískat bolestí ještě víc než ona. Dej si pozor na svou vlastní kůži. A ty, ty ropucho, dělej, jak umíš, to bude nejlepší. Při samé Ungit! To by byl zázrak, kdyby od tebe chlapy neodpudila ta tvoje tlama. “

Na Redival padla z králova hněvu taková hrůza, že se neodvážila neposlechnout. Chodila za námi všude. A tak brzy vy-

22$

chladla jakákoliv láska, kterou kdy cítila ke mně nebo k Psýché. Nudila se, hádala se a posmívala se. Psýché, dítě tak milé, pravdomluvné a poslušné, že v ní (jak říkal Lišák) na sebe vzala lidskou podobu sama Ctnost, nemohla udělat nic, čím by se Redival zavděčila. Jednou ji Redival uhodila. V tu chvíli jsem sotva věděla, co dělám. Potom najednou Redival ležela pode mnou na zemi s tváří zpěněnou krví, a já seděla obkročmo na ní a moje prsty svíraly její hrdlo, dokud mne od ní Lišák neodtrhl a nesjednal mezi námi jakés takés příměří.

A tak všechno příjemné, co jsme spolu my tři prožívali, vzalo za své, když se k nám připojila Redival. Vzápětí na nás začaly, krůček po krůčku, rána za ranou, dopadat údery kladiva, které nás nakonec rozdrtilo všechny.

Rok po mé šarvátce s Redival přišla neúroda. A v témže roce (to mám od Lišáka) se král dvakrát pokoušel uzavřít sňatek s některým ze sousedních královských rodů a dvakrát dostal košem. Svět se změnil a velkolepé spojenectví s Kafadem se ukázalo být pastí. Vítr vál proti Glóme.

Toho roku došlo také k jedné zdánlivě bezvýznamné příhodě, kvůli které mi ještě mnohokrát přeběhl mráz po zádech. Lišák a já jsme seděli na paloučku za hrušněmi, pohrouženi v jeho milované filosofii. Psýché se procházela mezi stromy a zpívala si nějakou písničku, až se dostala na okraj královských zahrad, tam, kde je vidět na cestu. Redival se vypravila za ní. Jedním okem jsem je sledovala a jedním uchem jsem poslouchala Lišáka. Vypadalo to, že mluví s někým na cestě. Potom se otočily a vracely se k nám.

Redival se postavila před Psýché a s jízlivým výrazem se jí dvakrát poklonila. Potom si začala sypat na hlavu prach.

„Proč neuctíváte bohyni tak, jak se sluší?” obrátila se na nás.

„Co máš na mysli, Redival?” zeptala jsem se. Rozmrzele, protože jsem věděla, že má na mysli nějaký další naschvál.

„Ty to nevíš? Naše nevlastní sestřička se stala bohyní.“

23$p>

„O čem to mluví, Istro?” (Od té doby, co nás pronásledovala Redival, jsem jí neříkala Psýché.)

„No tak, naše milá božská nevlastní sestřičko, přiznej se,“popichovala Redival. „Tolikrát jsem slyšela, jaká jsi pravdomluvná. Přece teď nezapřeš, že přijímáš holdy!”

„To není pravda,“ bránila se Psýché. „Nějaká žena, která čeká dítě, mne požádala, abych ji políbila, to je všechno.“

„To ano, ale proč?” nedala se odbýt Redival.

„Protože … říkala, že když to udělám, bude její dítě krásné.“„Protože ty sama jsi tak krásná. To řekla, nezapomeň.“

„A políbila jsi ji?” ptala jsem se.

„Ano. Líbila se mi. Byla moc milá.“

„A kromě toho ti pak položila k nohám snítku myrty a poklonila se a posypala si hlavu prachem,“ dodala Redival.

To mne znepokojilo: „Istro, přihodilo se ti už někdy něco podobného?”

„Ano, několikrát.“

„Kolikrát?”

„To nedokážu říct.“

„Dvakrát?”

„Ne, víckrát.“

„Tak desetkrát?”

„Ne, ještě víckrát. Nevím, nevzpomínám si. Proč se na mne tak díváš? Nebylo to správné?”

„Je to nebezpečné, nebezpečné!” vykřikla jsem. „Bohové jsou žárliví. Nestrpí …“

„Na tom přece vůbec nezáleží, dítě,“ řekl Lišák. „Božská Příroda nezná žárlivost. Bohové - myslím ti bohové, o kterých stále uvažuješ ty - jsou samé hlouposti a výmysly básníků. Mluvili jsme o tom už nejméně stokrát.“

„Ah,“ zívla Redival. Ležela na zádech v trávě a kopala nohama do vzduchu tak, že jí bylo vidět úplně všechno (což dělala jenom proto, aby přivedla Lišáka do rozpaků - ten starý muž byl totiž velmi jemnocitný). „Áh, tak máme nevlastní sestru za bohyni a otroka za nejvyššího rádce. Co tady v Glóme vlastně

24$

znamená princezna? Zajímalo by mě, co si o naší nové bohyni asi tak myslí Ungit. “

„Není tak snadné odhalit její myšlenky, ” usmál se Lišák.

Redival se převalila a položila tvář do trávy. Potom vzhlédla k Lišákovi a zacukrovala: „Ale bylo by snadné odhalit myšlenky jejího kněze. Mám to zkusit?”

V tu chvíli mnou pronikla všechna ta dávná hrůza, kterou mi naháněl Ungitin kněz, a spolu s ní tolik obav o budoucnost, že jsem je všechny nedokázala ani pojmenovat.

„Sestřičko, ” podívala se Redival na mne, „dáš mi ten náhrdelník s modrými kameny, co jsi dostala od matky?”

„Je tvůj, ” odpověděla jsem. „Dám ti ho, až půjdeme dovnitř. “

„A ty, otroku, ” obrátila se zpátky k Lišákovi, „si dávej pozor, jak se chováš. A postarej se, aby mi otec našel za ženicha nějakého krále; a aby byl mladý, udatný, svalnatý a s plavými vousy. Kdykoli se za vámi zavřou dveře do Sloupové síně, skáče on podle toho, jak ty pískáš. Každý přece ví, že opravdovým králem jsi v Glóme ty. “

Příštího roku jsme se dočkali vzpoury - kvůli tomu, že otec nechal vykleštit Tarina. Tarin nepocházel z nijak význačného rodu (tak právě na to, aby se dostal ke dvoru) a král předpokládal, že jeho otec nebude mít dost sil k odvetě. Ten se ale spojils muži většími, než byl sám, a tak proti nám povstalo asi devět mocných pánů z půlnočního západu. Otec se sám zúčastnil boje (nikdy jsem neměla tak blízko k tomu, abych ho milovala, jako když jsem ho viděla odjíždět na koni v plné zbroji) a rebely porazil, ale s velkými ztrátami na obou stranách a (podle mého názoru) s větším krveprolitím na straně poraženého, než bylo třeba. Celá záležitost za sebou zanechala těžký puch a mnoho nepřátelství; a když se skončila, byl král slabší než dříve.

Toho léta přišla druhá neúroda a za ní horečka. Na podzim se nakazil Lišák a málem zemřel. Nemohla jsem zůstat u něho; jakmile s nemocí ulehl, řekl král: „Poslyš, děvče, ty umíš číst a psát a brebentit po řecku, co? Mám pro tebe úkol: musíš to

25$

vzít za Lišáka.“ Takže jsem téměř neustále seděla ve Sloupové síni, protože jsme zrovna měli spoustu práce. I když jsem umírala strachy kvůli Lišákovi, práce s mým otcem mne nesužovala tolik, jak jsem se obávala. Jeho nenávist ke mně byla tou dobou slabší než dříve. Ke konci mne oslovoval - laskavě samozřejmě ne, ale přátelsky, jako když mluví muž s mužem. Tehdy jsem poznala, jak zoufale si stojí. Žádný královský rod ze sousedství (a náš se nemohl zákonně smísit s rodem, v němž není božská krev) nestál o jeho dcery ani mu nebyl ochoten nabídnout svoje. Urozenci spekulovali o následnictví. Z každé strany mu hrozila nějaká válka a on neměl dost sil, aby mohl vést jedinou z nich.

O Lišáka pečovala Psýché, i když jí v tom bylo často zabraňováno. Ale ona by se byla rvala s kýmkoli, kdo se chtěl postavit mezi ni a jeho dveře, a byla by i kousala; vždyť i ona byla dcerou svého horkokrevného otce. Nikdy však nevzplanula hněvem, který by nepramenil v lásce. Lišák nad svou nemocí posléze přece jen zvítězil, hubenější a šedivější, než byl kdy předtím. A teď se má ukázat, jak zákeřný je bůh, který je proti nám. Zpráva o tom, jak se Lišák uzdravil, když o něj Psýché pečovala, se roznesla po městě. (Batta by na to byla stačila sama, a dalších takových by se našlo ještě dvacet.) Brzy se vyprávělo o tom, že krásná princeznička dokáže člověka vyléčit z horečky pouhým dotykem; brzy o tom, že horečku může zahnat jedině její dotek. Za dva dny stálo u brány paláce půl města - vychrtlá strašidla, vytažená ze svých pelechů, starci nad hrobem, třesoucí se o život tak, jako kdyby ještě měli nějakou naději dožít se další zimy, nemluvňata a polomrtví nemocní muži, které přinesli i s lůžky. Stála jsem za zavřenými okny a dívala se na všechnu tu úděsnou bídu, pach potu, horečky, česneku a špinavých hadrů.

„Princezna Istra,“ křičeli. „Ať k nám přijde princezna s uzdravujícíma rukama. Umíráme! Uzdrav nás, uzdrav nás, uzdrav nás!”

26$

„A chleba,“ ozvaly se jiné hlasy. „Otevřete královské sýpky! Máme hlad.“

Takový byl začátek, když stáli v uctivější vzdálenosti od brány. Ale přišli blíž. A zakrátko na bránu bušili. Někdo řekl: „Přineste oheň.“ Ale za ním bylo stále slyšet ty slabší hlasy: „Uzdrav nás, uzdrav nás, uzdrav nás. Princezna s uzdravujícíma rukama!”

„Bude muset jít ven,“ řekl otec, „nedokázali bychom je zadržet.“ (Dvě třetiny stráží ležely s horečkou.)

„Může je uzdravit?” zeptala jsem se Lišáka. „Uzdravila tebe?”

„Nedá se to vyloučit,“ pokrčil Lišák rameny. „Mohlo by být v souladu s přírodou, že něčí ruce mají moc uzdravovat. Kdoví?”

„Pusťte mne k nim,“ řekla Psýché. „Jsou to naši lidé.“„Naše trosky,“ odsekl otec. „Jestli tu ještě někdy budu pánem, tak mi tuhle drzost zaplatí. Ale rychle. Oblečte ji. Krásy pobrala dost, to je jedna věc. A kuráže taky.“

Dali jí královniny šaty, na hlavu zlatou čelenku a otevřeli dveře. Každý asi ví, jak zadržovaný pláč dokáže tlačit a tížit v hlavě, když člověk nechá oči jen zvlhnout nebo ani to ne. Právě tak se cítím ještě dnes, když vzpomínám, jak vyšla ven, štíhlá a vzpřímená jako královské žezlo, z chladu a přítmí Sloupové síně do jedovatého jasu onoho dne. Když se brána otevřela, lidé se polekaně stáhli. Myslím, že čekali výpad kopiníků. Ale v příštím okamžiku nářek i výkřiky dočista ustaly. Všichni muži (stejně jako mnohé ženy) v davu padli na kolena. Její krása, kterou většina z nich spatřila poprvé v životě, na ně zapůsobila právě tak, jako by spatřili něco děsivého. Potom se zvedl slabý šum. téměř vzlykot, a sílil, až se vzedmul v sípavý pokřik: „Bohyně, bohyně, bohyně!” Hlas jedné ženy zazněl naplno: „To je Ungit sama ve smrtelné podobě.“

Psýché kráčela dál, pomalu a důstojně, jako dítě, které jde odříkat, co se naučilo, přímo doprostřed té špíny. Dotýkala se jich, dotýkala a dotýkala. Padali jí k nohám a líbali je; i její

27$

stín i místa, kudy prošla. A ona se jich stále dotýkala a dotýkala. Zdálo se, že tomu nikdy nebude konec; dav rostl, místo aby ubýval. Dotýkala se jich celé hodiny. Vzduch dusil i nás, kdo jsme stáli ve stínu sloupů. Země i vzduch se chvěly hrůzou před hromobitím, které (jak víme nyní) nemělo přijít. Viděla jsem, že je čím dál tím bledší a bledší; její chůze se změnila v potácení.

„Králi, ” vykřikla jsem, „vždyť ji to zabije. “

„Tím hůř, ” řekl král. „Jestli s tím přestane, oni nás zabijí všechny. “

Slunce se chýlilo k západu, když bylo konečně po všem. Do lůžka jsme ji museli odnést; druhý den měla horečku sama. Ale překonala ji. Když blouznila, mluvila nejčastěji o svém paláci ze zlata a jantaru na hřbetu Šeré hory. I v těch nejtěžších chvílích zůstávala její tvář bez známek smrti - jako by si ani smrt sama netroufala přiblížit se k ní. A když se jí vrátily síly, byla ještě krásnější než předtím. Z jejího vzhledu se vytratila dětská zaoblenost; zářila teď novým, přísnějším světlem. „Nebylo by divu, ” rozplýval se Lišák, „kdyby byli Trojane i Achájci snášeli tolik útrap pro takovou ženu. Je až neuvěřitelné, jak připomíná ducha, který neumírá. “

Někteří z nemocných ve městě zemřeli, někteří se uzdravili. A jen bohové vědí, jestli se uzdravili ti, jichž se Psýché dotkla, a bohové se nesvěřují. Ale lidé neměli žádné pochybnosti, alespoň zpočátku. Každé ráno ležely před palácem oběti pro ni: myrtové ratolesti a věnečky, zanedlouho medové koláčky, a dokonce holubi, kteří jsou Ungit zvlášť posvátní. „Může snad tohle dobře dopadnout?” ptala jsem se Lišáka.

„Byl bych asi silně znepokojen, ” odpověděl, „nebýt jedné věci. Kněz Ungit sám leží s horečkou. Nemyslím, že nám v této chvíli může způsobit mnoho nepříjemností. “

Tou dobou začala být Redival velmi zbožná a často odcházela obětovat do svatyně Ungit. Lišák a já jsme se postarali, že na ni vždycky dohlížela jedna spolehlivá stará otrokyně, aby nespáchala nějakou nepředloženost. Myslela jsem si, že si chce

28$

vymodlit ženicha (od té doby, co ji král v podstatě přikoval k Lišákovi a ke mně, chtěla nějakého za každou cenu) a že je ráda, když se nás může aspoň na hodinu zbavit (což bylo vzájemné). Ale stejně jsem ji varovala, aby se cestou s nikým nebavila.

„Jen buď klidná, sestřičko,“ řekla Redival, „mě neuctívají. To víš - já nejsem bohyně. Já už muže nezajímám o nic více než ty - teď, když viděli Istru.“

29$

«kapitola čtvrtá»

Tehdy jsem ještě neznala pravou povahu obyčejných lidí. To proto jsem se jejich úctou k Psýché, která mne jinak velmi znepokojovala, nechala zároveň poněkud ukolébat. Byla jsem totiž zmatená: někdy jsem se děsila, co by mohla učinit Ungit sama, kdyby chtěla užít své božské moci vůči někomu, kdo se opovážil takto si přisvojit její pocty, zatímco jindy jsem se trápila tím, co by nám mohl způsobit její kněz a otcovi nepřátelé ve městě (bylo jich teď dost a dost) svými jazyky, kameny a zbraněmi. Zdálo se mi, že láska, kterou lid Psýché zahrnuje, bude proti tomu druhému ochranou.

Můj omyl však neměl dlouhého trvání, a to ze dvou příčin. Jednak proto, že dav se něco naučil: brány paláce se otevřou - stačí do nich pořádně zabušit. Psýché ještě zdaleka nebyla zdravá, a dav už se tlačil před palácem a povykoval: „Máme hlad! Dejte nám chleba! Otevřete královské sýpky!” Král jim tedy nějaké obilí rozdělil, ale varoval je: „Ne abyste přišli zas! Nic víc nemám. Při Ungit! Kde myslíte, že to zrní seberu, když se na polích neurodí?”

„A proč se neurodí?” zaznělo vzadu v davu.

„Kde máš syny, králi?” ptal se někdo jiný. „Kde je nějaký princ?”

„Král Farzu má synů třináct!” ozval se další hlas.

„Jaký král, taková zem,“ houknul čtvrtý. Tentokrát král zahlédl, kdo to byl, a pokynul lučištníkovi po svém boku. V příštím okamžiku šíp proklál opovážlivé hrdlo, načež dav vzal do zaječích. Ale stejně to bylo od otce pošetilé - měl pobít bezmála všechny nebo nikoho. Přesto měl pravdu, když říkal, že jim

30$

žádné další obilí dát nemůžeme. Sklizeň byla hubená už minulý rok a v sýpkách nám zbývalo sotva na příští setbu. Dokonce i v paláci jsme se živili téměř výhradně pórkem, fazolovým chlebem a řídkým pivem. Musela jsem znovu a donekonečna vymýšlet všelijaké kličky, abych mohla Psýché podstrčit něco lepšího, když se zotavovala z horečky.

Druhá příčina byla tato: jednou, nedlouho poté, co se Psýché uzdravila, jsem odešla ze Sloupové síně, kde jsem pro krále dělala nějakou práci (Lišák musel zůstat s ním, i když já jsem mohla odejít), a vyrazila jsem dohlédnout na Redival, mají stále na paměti i tuto povinnost. Králi by nečinilo žádné potíže zdržovat mne celý den u nějakého svého úkolu a potom mi vynadat, že jsem ji spustila s očí. Ale stalo se, že jsem na ni zrovna narazila. Vracela se právě z jedné ze svých návštěv Ungitiny svatyně a Batta byla s ní. V těch dnech spolu držely jako dva zloději.

„Zbytečně mne pronásleduješ, sestro žalářnice,“ pravila Redival. „Já jsem v bezpečí, o mne se bát nemusíš. Ale kdy jsi naposledy viděla svou milovanou polo sestřičku? Kdepak je naše malá bohyně?”

„Nejspíš někde v zahradě,“ odpověděla jsem. „A když říkáš malá, všimla sis, že je nejméně o půl hlavy vyšší než ty?”

„Ach, smilování! Snad jsem se nerouhala? Doufám, že domne neuhodí blesk! No ano, vyrostla. Dost na to, aby ji bylo už zdaleka vidět - asi před půlhodinou v malé uličce blízko náměstí. Pro královskou dceru se pochopitelně nesluší, aby se v takových zapadlých zákoutích objevila bez doprovodu; ale zdá se, že pro bohyni to vhodné je.“

„Istra ve městě? A sama?” podivila jsem se.

„Sama, sama. Aspoň v tu chvíli byla sama,“ žvatlala Batta. „Držela si sukýnku podkasanou, jak cupitala tou uličkou. Tak … a takhle.“ (Batta předváděla ostatní velmi špatně, ale vždy velmi ochotně. Pamatuji se na to od svých prvních dnů.) „Byla bych za tím ztřeštěným děckem běžela, ale zrovna zmizela v nějakých dveřích.“

31$

„No budiž, ” povídám, „měla by mít víc rozumu. Ale nikomu neuškodí a sama také k úhoně nepřijde. “

„Že nepřijde!” zvolala Batta. „To bych se neodvážila tvrdit. “

„Zbláznila ses, chůvo?” okřikla jsem ji. „Ani ne před šesti dny ji lidé zbožňovali. “

„O tom já nic nevím, ” ušklíbla se Batta (i když o tom věděla velmi dobře), „ale dneska už ji nikdo zbožňovat nebude. Věděla jsem, že z toho všeho dotýkání a žehnání nevzejde nic dobrého. Říkala jsem to! Nemoc teď řádí hůř než kdy předtím. Včera jich umřela další stovka, povídal švagr kovářovy ženy. Říká se, že její dotyky horečku neléčí, ale rozdávají. Mluvila jsem s dcerou jednoho starce, kterého se princezna dotkla - bylo po něm, ještě než ho donesli domů. A nebyl jediný. Kdyby se jen poslouchalo, co říká stará Batta … “

Ale přinejmenším já jsem ji už neposlouchala. Odešla jsem do sloupořadí a po dlouhou půlhodinu jsem vyhlížela směrem k městu. Sledovala jsem, jak se stíny sloupů zvolna otáčejí, a tehdy jsem si poprvé uvědomila, že i věci nám důvěrně známé už od dob, kdy nás odstavili od kojícího prsu, mohou vypadat nově a podivně, málem nepřátelsky. A nakonec jsem uviděla Psýché. Přišla velmi unavená, ale ve velkém chvatu. Popadla mne za zápěstí a polkla, jako někdo, kdo se snaží zadržet vzlyk, a táhla mne pryč, bez zastávky, až mne dovedla do mé vlastní komnaty. Tam mne usadila do mého křesla, padla mi k nohám a položila mi hlavu do klína. Myslela jsem, že pláče, ale když ke mně pozvedla oči, žádné slzy v nich nebyly.

„Sestřičko, ” řekla, „co není v pořádku? Chci říct: se mnou. “

„S tebou, Psýché? Nic. Co tím myslíš?”

„Proč na mne volají Prokletá?”

„Kdo se opovážil! Dáme mu vytrhnout jazyk. Kde jsi vlastně byla?”

A tak jsem se dozvěděla, že se vydala do města (což bylo podle mého názoru velmi pošetilé), aniž by nám komu co řekla. Doslechla se totiž, že její stará chůva - ta svobodná žena, kte-

32$

rou jsem jí najala za kojnou - která nyní bydlí ve městě, dostala horečku. A Psýché se jí šla dotknout, … protože všichni tvrdí, že moje ruce uzdravují, a kdo ví? Snad ano. Já jsem měla pocit, že opravdu uzdravují.”

Řekla jsem jí, že to, co udělala, je velmi špatné; a teprve potom mi úplně došlo, o kolik je dospělejší, než byla před svou nemocí. Na mou výtku totiž neodpověděla ani pokornou poslušností, ani rozhořčenými námitkami, jak by to udělalo dítě, ale hleděla na mne vážně a tiše, téměř jako by byla starší než já. Zabolelo mne z toho u srdce.

„Ale kdo tě proklínal?” ptala jsem se.

„Než jsem od chůvy odešla, nestalo se nic zvláštního; až na to, že mne na ulici nikdo nepozdravil a že si jedna nebo dvě ženy, mám dojem, přitáhly sukni k tělu a vyhnuly se mi, když jsem šla kolem nich. A na zpáteční cestě … Napřed takový chlapeček - roztomilý klouček, nebylo mu ani osm let - zíral na mne a pak plivl na zem. Řekla jsem mu, že to není pěkné, a usmála se a podávala mu ruku. Zaškaredil se na mne jako malý běs; nato se zatvářil polekaně, dal se do pláče a schoval se v nějakém vchodu. Potom jsem chvíli šla prázdnými ulicemi, ale zanedlouho jsem musela projít okolo hloučku mužů. Když jsem je míjela, dívali se na mne nepřátelsky, a jakmile jsem je měla za zády, zaslechla jsem, jak si říkají: To je ta Prokletá, Prokletá! Dělala ze sebe bohyni! A jiný řekl: Ona je kletba sama. A pak začali házet kamením. Ne, ne, nic se mi nestalo. Ale musela jsem utíkat. Co to znamená? Co jsem jim udělala?”

„Co?” vykřikla jsem. „Uzdravovala jsi je, žehnala jsi jim a vzalas na sebe tu jejich ohavnou nemoc. A tohle je jejich vděčnost! Roztrhala bych je na kusy. Vstaň, dítě. Pořád ještě jsme královy dcery. Může mne mlátit a vláčet za vlasy, jak jemu libo, ale tohle si poslechne. Chleba jim dávat, to tak. Já bych … Já jim …“

„Maio, Maio, utiš se,“ uklidňovala mne Psýché. „Nemohu se dívat, jak ti ubližuje. Jsem příliš unavená a mám opravdu hlad. Prosím, přestaň se hněvat. Tolik mi připomínáš otce, když

33$

říkáš takové věci. Co kdybychom spolu povečeřely tady, samy dvě. Chystá se na nás něco zlého - už dlouho to cítím - ale nemyslím, že to přijde ještě dnes. Pojď, zatleskám na tvá děvčata.“

Tolik mi připomínáš otce. Ta slova, její slova, mi zasadila ránu, která mne čas od času zabolí ještě dnes. Přesto jsem se nechala přesvědčit a na hněv zapomněla. Jedly jsme spolu a naše chudá večeře se proměnila v hru a zábavu a byly jsme, svým způsobem, šťastné. Jedna z hrstky věcí, o něž mne bohové nepřipravili: na všechno, co Psýché toho večera řekla a udělala, i na to, jak se v každé chvíli tvářila, se rozpomínám naprosto zřetelně.

Ale čehokoli se mé srdce obávalo, náš osud (a já stále ještě netušila, jakou podobu na sebe vezme) se nenaplnil ani dne následujícího. Minulo celé procesí dnů, které nepřinesly nic nového, nepočítaje to, že se v Glóme všechno pomalu, ale jistě hroutilo. Voda v Sennit už ani netekla, jen se uprostřed vyschlého bahna na jejím dně tenkým praménkem přelévala z jedné kaluže do další. Řeka byla nyní mrtvolou a podle toho byla také cítit. Ryby lekly; ptáci, kteří neodletěli, pochcípali. Dobytek buď pošel, nebo už byl zabit, nebo za zabití ani nestál. Včely uhynuly. Znovu se objevili lvi, o nichž v Glóme posledních čtyřicet let nikdo ani neslyšel. Přišli přes hřeben Šeré hory a zadávili většinu ovcí, které nám ještě zbývaly. Horečka nepolevovala. Celou tu dobu jsem vyčkávala a naslouchala, sledovala (pokud to jen bylo možné) každého, kdo odešel z paláce a kdo do paláce vstoupil. Naštěstí pro mne uložil král Lišákovi a mně hromadu práce ve Sloupové síni. Neminul den, aby k nám nedorazil nějaký vyslanec nebo posel od některého ze sousedních králů, kteří vznášeli nemožné a rozporuplné požadavky, vytahovali dávné neshody a upomínali na pradávné sliby. Dobře věděli, jak se v Glóme věci mají, a kroužili kolem nás jako mouchy a krkavci kolem padlé ovce. Otec se snad tucetkrát za dopoledne rozzuřil a zase vychladl. Když byl ve varu, bil Lišáka po tváři a mne tahal za uši nebo za vlasy. A potom, když

34$

nával vzteku pominul, měl v očích slzy a vypadal spíš jako děcko, které žadoní o pomoc, než jako král, který očekává radu.

„V pasti!” úpěl. „Obklíčený ze všech stran! Rozkrájejí si mě na kousíčky. Co jsem udělal, že musím snášet takové mučení? Přece jsem bohy celý život ctil!”

Jedinou útěchou nám bylo, že nákaza podle všeho opustila palác. Přišli jsme o nemálo otroků, ale s vojáky jsme měli větší štěstí. Zemřel jen jediný a všichni ostatní už byli zpátky ve službě.

Potom jsme se doslechli, že se Ungitin kněz uzdravil. Byl nemocný velmi dlouho, protože se znovu nakazil, když už jednou horečku překonal; a tak byl zázrak, že vůbec přežil. Ale o této nemoci se už vědělo, že na ni kupodivu a naneštěstí umírá snáze mladý než starý.

Sedmého dne nato přišel kněz do paláce. Král, který se (stejně jako já) díval z okna Sloupové síně, jak přichází, poznamenal: „Co tu chce ta stará mršina s takovým šikem válečníků za zády?” Za knězovými nosítky se skutečně tyčila hradba kopí. Dům Ungit měl totiž své vlastní stráže a kněz jich vzal značnou část s sebou. Zastavili se v nějaké vzdálenosti od brány a opřeli zbraně o zem, jenom nosítka pokračovala dále do sloupoví. „A víc už by se přibližovat neměli, ” řekl král. „Je to zrada, nebo jen ješitnost?” Potom dal nějaké příkazy veliteli své vlastní stráže. Nemyslím, že očekával, že by mohlo dojít k boji; já však, stále ještě nerozumná, jsem se právě na to těšila. Dosud jsem neviděla muže bojovat, a tak jsem se, hloupá jako většina děvčat, ničeho nebála. Jen mne zlehka - a docela příjemně mrazilo v zádech.

Nosiči postavili nosítka na zem a vyzvedli z nich kněze. Nesmírně zestárl a také už neviděl, musel se opírat o dvě chrámové dívky, které ho vedly. Viděla jsem takové už dříve, ale jen ve světle pochodní v Ungitině domě. Na slunečním světle se vyjímaly podivně se svými pozlacenými bradavkami, obrovskými lněnými parukami a tvářemi pomalovanými tak, že vypadaly jako dřevěné masky. Jen ony dvě a kněz, každou ruku

35$

na rameni jedné z nich, vstoupili do paláce. Jakmile byli uvnitř, dal otec svým mužům znamení, aby zavřeli a zatarasili vchod. „Ten starý vlk by sotva lezl do takové pasti, kdyby měl něco za lubem,“ řekl, „ale jistota je jistota.“

Dívky dovedly kněze až do Sloupové síně; tam dostal křeslo, do kterého mu pomohly usednout. Byl u konce s dechem a dlouho jenom seděl, než promluvil; pohyboval přitom, jak to starci dělávají, bezzubými dásněmi, jako by žvýkal. Dívky stály nehnutě po stranách jeho křesla, jejich oči zíraly bez výrazu přímo vpřed z masky jejich nalíčení. Pach staroby, pach olejů a silic, kterými se ty dívky natírají, a pach Ungit naplnil místnost. Stala se posvátnou.

36$

«kapitola pátá»

Otec kněze pozdravil, blahopřál mu k uzdravení a přikázal, aby přinesli víno. Kněz ale pozdvihl ruku a pravil: „Nikoli, králi. Zavázal jsem se mocnou přísahou, že nebudu jíst ani pít, dokud nesplním své poslání zde.“ Nyní mluvil hlasem dosti zřetelným, ačkoli zesláblým, a povšimla jsem si také, jak hrozně seschl během té doby, kdy byl nemocen.

„Jak si přeješ, služebníku Ungit,“ podvolil se král. „Jaké je to poslání?”

„Hovořím k tobě, králi, jménem Ungit. A také jménem všeho lidu a starších i vznešených v Glóme.“

„Ti všichni si tě vybrali za posla?”

„Tak jest. Včera v noci, a vlastně až do dnešního rána, jsme drželi - všichni ti, kdo mluví jménem všech ostatních - velkou radu v domě Ungit.“

„Cože? Mor a prašivina,“ zamračil se otec, „to jsou mi novoty, svolávat radu bez vyzvání krále. Ale ještě větší novinka je svolat radu, a krále ani nepozvat.“

„To by postrádalo smyslu, králi. Sešli jsme se ne proto, abychom si vyslechli, co nám máš sdělit, nýbrž proto, abychom se poradili, co máme sdělit my tobě.“

To už otcův pohled sršel hněvem.

A kněz pokračoval: „Když jsme se sešli, začali jsme tím, že jsme spočítali všechny rány, které nás postihly. První - hladomor, který je čím dál tím horší. Druhá - nákaza. Třetí - sucho. Čtvrtá - válka, která nás čeká do příštího jara. Pátá - lvi. A konečně, králi - tvá vlastní nouze o syny, která je před Ungit ohavností.“

37$

„Dost!” zařval král. „Myslíš si snad, ty starý hlupáku, že potřebuji slyšet od tebe nebo nějakého jiného mudrlanta, kde mě bota tlačí? Před Ungit ohavností, říkáš? Tak proč s tím Ungit něco neudělá, co? Dostala ode mne býků a beranů a kozlů, co hrdlo ráčilo; kdyby se všechna ta krev nalila do jednoho místa, mohla by v ní plavat loď!”

Kněz trhnul hlavou, jako by se svýma nevidoucíma očima podíval na krále. A v té chvíli jsem si ještě více uvědomila, jak ho jeho vyhublost změnila. Vypadal jako sup. Naháněl mi mnohem větší hrůzu než kdy před tím. Král sklopil zrak.

„Ani býci, ani berani, ani kozli nezajistí nikomu přízeň Ungit, pokud je země poskvrněná,“ odpověděl kněz. „Sloužím Ungit již padesátou … ne, již šedesátou a třetí zimu; a jednou věcí jsem si jist: její hněv nikdy nepřichází bez příčiny a neodchází, dokud není zločin odpykán. Obětoval jsem jí za časů tvého otce a za časů jeho otce, a vždy to bylo stejné. Dávno před tím, než ses narodil, jsme byli poraženi králem Ešuru; to proto, že ve vojsku tvého děda byl muž, který spal se svou sestrou a dítě zabil. Byl Prokletý. Našli jsme ho a smyli jeho vinu; a potom hnali mužové z Glóme muže z Ešuru před sebou jako ovce. Tvůj otec by ti byl mohl vyprávět, jak se jedna žena, sama sotva dítě, vskrytu rouhala Ungitinu synu, bohu Šeré hory. Přišly povodně - pro její přestupek. Byla Prokletá. Našli jsme ji a smyli její vinu; a potom se Sennit vrátila do svých břehů. A podle oněch zlých znamení, jež jsem jmenoval, se Ungit dnes hněvá nesrovnatelně více než kdy jindy, pokud má paměť sahá. Tak mluvil každý, kdo byl dnes v noci v jejím příbytku. I pravili všichni: Musíme najít toho Prokletého. A třebaže všichni rozuměli, že Prokletým může být kdokoli z nich, nikdo se nepostavil proti. Ani já - ani já jsem se nepostavil proti, ač jsem věděl, že Prokletým bych mohl být i já - anebo ty, králi. Neboť jsme všichni viděli, že žádný z našich neduhů nebude napraven, dokud zem nebude očištěna. Jen tehdy bude Ungit usmířena s býky, berany nebo kozly se tentokrát nespokojí.“

„Chceš říct, že teď to má být muž?”

38$

„Muž, ” přitakal kněz, „nebo žena. “

„Copak si ti blázni myslí, že jim zrovna teď opatřím nějakého válečného zajatce? Ale jakmile příště chytím nějakého zloděje, můžeš mu, pro mě za mě, podříznout krk nad Ungit. “

„To nepostačí, králi. A ty to víš. Musíme najít toho Prokletého a obětovat ho (nebo ji) jako Velkou oběť. Oč je takový zloděj vhodnější nežli býk nebo beran? Toto nebude každodenní obětina, musíme vykonat obřad Velké oběti. Netvor byl opět spatřen, a objeví-li se Netvor, nastal čas pro Velkou oběť. Prokletý nesmí být obětován jiným způsobem. “

„Netvor? To se mi ještě nedoneslo. “

„Patrně. Králové, zdá se, se doslechnou jen máloco. Často nevědí ani o tom, co se děje v jejich vlastních palácích. Ale já slyším. V noci často ležím a nespím a Ungit ke mně promlouvá. Slyším, že se v této zemi dějí hrozné věci: smrtelníci si hrají na bohy a přisvojují si slávu, která náleží jen nesmrtelným. “

Podívala jsem se na Lišáka a nezvučně, pouhým pohybem rtů, jsem vyslovila: „Redival. “

Král přecházel sem a tam po místnosti s rukama za zády a prsty se mu chvěly.

„Ty ses úplně pominul!” okřikl kněze. „Netvor? Báchorky mojí báby!”

„Nebylo by divu, ” opáčil kněz. „Však se Netvor objevil naposledy právě za jejích dnů. Přinesli jsme Velkou oběť, a zase odešel. “

„Kdo ho vůbec kdy viděl? Jak takový Netvor vypadá, co?”

„Ti, kdo mu stáli nejblíže, jsou nejméně s to vylíčit jeho vzhled. A mnozí jej spatřili v nedávné době. Tvůj vrchní ovčák se s ním setkal té noci, kdy přišel první lev. Vrhl se na lva s planoucí pochodní; a ve světle pochodně zahlédl za lvem Netvora - nepopsatelně děsivý a ohromný temný obrys. “

Právě když se kněz dostal až sem, ocitl se král poblíž stolu, u kterého jsme se svými destičkami a dalším psacím náčiním seděli my s Lišákem. Lišák sklouzl z lavice a něco otci pošeptal.

39$

„Správně, Lišáku,“ zamumlal otec. „Jen mluv. Ať si to kněz také poslechne.“

„S královým svolením,“ řekl Lišák, „zpráva toho pastevce je značně pochybná. Pokud držel pochodeň, musela za lva vrhat velký černý stín. Ten člověk se sotva probudil a byl celý vystrašený. Považoval zkrátka stín za nestvůru.“

„To je moudrost Řeků,“ pravil kněz, „ale Glóme se neradí s otroky. Ani tehdy ne, jsou-li královými oblíbenci. I kdyby Netvor byl pouhým stínem, co na tom, králi? Mnozí říkají, že stínem je. Avšak vstoupí-li tento stín do města, měj se na pozoru. Tys božské krve a nepochybně se nezalekneš, leč lidé strach mít budou. Takový strach, že je ani já nebudu moci zadržet. Zapálí ti palác nad hlavou. A nežli jej zapálí, uvězní tě uvnitř. Učinit Velkou oběť by bylo moudřejší.“

„A jak se to vlastně provádí?” zeptal se král. „Nikdy jsem to neviděl.“

„Obřad se nekoná ve svatyni Ungit,“ odvětil kněz. „Oběť je předložena Netvoru. Neboť Netvor, a to je neproniknutelné tajemství, je Ungitin syn či Ungit sama; nebo to obé zároveň. Oběť je přivedena na Horu k Posvátnému stromu, tam je přivázána a zanechána. Potom přichází Netvor. A protos právě nyní Ungit rozhněval, nabízeje jí zloděje. Ten, kdo má podstoupit Velkou oběť, musí být bez vady. Neboť ve starobylé řeči je nazýván ženichem Ungit, nebo, je-li to žena, nevěstou Ungitina syna. A oba jsou nazýváni Netvorovou hostinou. Je-li Netvorem Ungit, leží s tím mužem, a je-li jím Ungitin syn, leží s tou ženou. Ale tak či onak je oběť pohlcena … Nespočetná jsou rozmanitá úsloví, nespočetné jsou posvátné báje, nespočetné jsou nedozírné záhady. Neboť ve starobylé řeči žena, která leží s mužem, jej také pohlcuje. Dopouštíš se tudíž nesmírného omylu, králi, domníváš-li se, že k Velké oběti by stačil nějaký zloděj, sedřený otrok či slaboch zajatý ve válce. Ani ten nejznamenitější muž v celé zemi není pro tuto úlohu příliš dobrý.“

40$

Viděla jsem, jak se králi na čele perlí pot. Místnost stále více naplňovala posvátná hrůza z nadzemských věcí. Znenadání ze sebe Lišák vyrazil: „Pane! Pane, dovol mi promluvit. “

„Jen mluv, ” pobídl ho král.

„Není snad zřejmé, pane, že kněz říká samé nesmysly?” hněval se Lišák. „Stín má být zvíře, které je bohyně, která je také bůh; a milovat že je to samé jako pojídat - šestileté dítě by mluvilo rozumněji. Ještě před chvílí měl být Prokletý, ta nejzlotřilejší osoba v celé zemi, za trest obětován tím ohavným způsobem. A najednou to má být nejdokonalejší osoba v celé zemi - oběť bez vady - a má se za odměnu stát bohu nevěstou. Zeptej se ho, co tím myslí. Obojí to být nemůže. “

Když Lišák začal, moje naděje se opět vzchopila, ale jeho další slova ji pohřbila docela. S takovou to nemohl přivést k ničemu dobrému. Chápala jsem, co se mu přihodilo: zapomněl na celou svou mazanost, a dokonce, dá se říci, i na svou lásku k Psýché a na svůj strach o ni - prostě proto, že řeči, jaké kněz vedl, příliš napínaly jeho trpělivost. (Zjistila jsem, že všichni muži, kteří mají bystrý rozum a pohotový jazyk - nejen Řekové - by za podobných okolností udělali totéž.)

„Dnes jsme tu slyšeli celou záplavu řecké moudrosti, králi, “pronesl kněz, „a já jsem většinu z toho slyšel již mnohem dříve. Není mi třeba, aby mne o ní poučoval otrok. Je neobyčejně důmyslná. Ale nepřivolá déšť a nedá vyrůst klasům; oběť učiní obojí. Neskýtá jim ani dost odvahy ke smrti: tento Řek se proto stal tvým otrokem, že v nějaké bitvě raději spustil ruce a nechal se svázat, odvést a prodat, než by nastavil srdce ráně kopím. Ještě mnohem méně jím však dává porozumět božským věcem. Řekové požadují, aby takové věci byly zřetelně viditelné, jakoby bohové nebyli ničím více než písmeny v nějaké knize. Já, králi, jednám s bohy již po tři lidská pokolení, a poznal jsem, že jejich planoucím jasem bývá náš zrak dočista oslepen, že se jeden s druhým prolínají jako víry na hladině řeky a že nic, co je o nich řečeno jasně, nemůže být řečeno správně. Svatá místa jsou temná místa. Na nich se nám nedostává poznatků a slov,

41$

leč života a síly. Svatá moudrost není průzračná a jalová jako voda; je temná a vydatná jako krev. Proč by Prokletý neměl být současně tím nejlepším i nejhorším v zemi?”

Jak kněz mluvil, stále více mi připomínal vyzáblého ptáka, ne nepodobného té masce, která mu ležela na klíně. A jeho hlas, třebaže nebyl nijak silný, se už netřásl jako hlas starce. Lišák se hrbil nad stolem, oči zabodnuté do jeho desky. Když mu kněz předhodil, že se vzdal do zajetí, ťalo to, jak jsem vytušila, do nějakého nezhojeného místa v jeho duši. Kdybych jen měla tu moc, docela určitě bych dala kněze na místě pověsit a Lišáka učinila králem; ale nebylo těžké uhodnout, kdo z nich má navrch.

„Dobrá, dobrá, to všechno může být pravda.“ Král přidal do kroku. „Nejsem ani kněz, ani Řek - já ne. Vždycky mi říkali, že jsem král. Takže?”

„Ježto jsme byli rozhodnuti,“ pokračoval kněz, „zjistit, kdo je Prokletý, metali jsme posvátné losy. Nejprve jsme se otázali, máme-li Prokletého hledat mezi prostými lidmi. A odpověď losů zněla: Ne.”

„A dál? Ven s tím,“ naléhal král.

„Kdybych mluvil rychleji, nevystačil bych s dechem,“ odtušil kněz. „Potom jsme se otázali, zda máme Prokletého hledat mezi staršími. A odpověď losů zněla: Ne.“

Na králově tváři se objevila podivná směsice barev; král se nyní děsil i zuřil stejnou měrou, a ani on, ani nikdo jiný by nedokázal říci, co z toho nakonec převáží.

„Potom jsme se otázali, zda máme Prokletého hledat mezi urozenými. A odpověď losů zněla: Ne.“

Král přistoupil blíže ke knězi a tlumeným hlasem se zeptal: „A potom jste se otázali?”

A kněz odpověděl: „Potom jsme se otázali: Najdeme ho v králově domě? A odpověď losů zněla: Ano.“

„O jé,“ vydechl král, „o jé. Jestli jsem si to nemyslel. Jestli jsem to už od začátku necítil ve vzduchu. Obyčejná zrada v novém hábitu. Zrada.“ A pak hlasitěji: „Zrada.“ V příští chvíli

42$

stál u dveří a burácel: „Zrada! Stráže! Bardio! Kde jsou moje stráže? Kde je Bardia? Pošlete sem Bardiu!”

Ozval se hluk a cinkot železa a stráže přiběhly. Velitel Bardia, velmi čestný muž, vešel dovnitř.

„Bardio,“ řekl král, „u mých dveří je dneska zbytečný nával. Vezmi si chlapů, co bude potřeba, a vyřiď ty buřiče, co se předvádějí s kopími támhle venku naproti bráně. Pobít, ne rozprášit, rozumíš? Pobít do posledního.“

„Chrámové stráže, králi?” Bardiův pohled sklouzl s krále na kněze a potom se vrátil ke králi.

„Chrámové vši a chrámové děvky!” zařval král. „Copak neslyšíš? Nebo máš nahnáno? Já … já …“ dusil se vzteky.

„To by bylo bláhové, králi,“ poznamenal kněz. „Celé Glóme je ve zbrani. U každého východu z paláce stojí četa ozbrojených mužů. Tvé stráže by stály proti desateronásobné přesile. A stejně by nebojovaly. Bardio, ty bys pozvedl zbraň proti Ungit?”

„Ty bys mě nechal na holičkách, Bardio?” nedal se král. „Potom, cos jedl můj chleba? Tenkrát ve Varinově lese jsi byl moc rád, když tě zakryl můj štít.“

„Zachránils mi tenkrát život, králi,“ přiznal Bardia. „Nikdo nikdy neuslyší, že bych to zapřel. Kéž mi Ungit dopřeje udělat pro tebe právě tolik (svou příležitost dostanu nejspíš napřesrok na jaře). Budu stát při králi a při bozích Glóme, co budu živ. Ale když se král dostane s bohy do sporu, musíte si to vy velcí srovnat mezi sebou. S mocnostmi a přeludy válčit nebudu.“„Ty - ty babo!” vřískl král hlasem pronikavým jako píšťala. „Vypadni odsud! Potom si tě podám!” Bardia pozdravil a odešel; ve tváři mu bylo vidět, že se o urážku stará asi tolik, co velký pes o malé štěně, které dělá, jako by s ním zápasilo.

Jakmile se dveře zavřely, král, opět tichý a bledý, vyškubl svou dýku (tu, jíž probodl onoho chlapce, když se narodila Psýché), třemi dlouhými kočičími kroky se dostal ke knězi, odstrčil obě dívky a probodl knězi roucho až na kůži.

43$

„A co bude s tím tvým spiknutím teď, ty chytráku?” zasyčel. , Jakpak tě šimrá moje bodlina, co? Cítíš ji? Ted? A takhle? Můžu ti ji do srdce vrazit rychle nebo pomalu, jak se mi zlíbí. Ať se vosy venku třeba rojí, já mám královnu pěkně uvnitř. Co ty na to?”

Nic, co jsem kdy mezi smrtelníky spatřila, nebylo tak úžasné jako knězova nehybnost. Sotva kdo by dokázal zachovat klid, kdyby měl mezi žebry něčí prst, neřku-li nůž. Kněz ano. Ani nesevřel prsty pevněji na opěradlech křesla. Jeho hlava se nepohnula a hlas se mu nezachvěl, když odpovídal: „Bodni tedy, králi. Pomalu nebo rychle, jak se ti uráčí. Nic tím nezměníš. Věz nyní najisto, že ať budu živ či mrtev, Velká oběť se uskuteční. Přišel jsem v moci Ungit; pokud dýchám, je můj hlas jejím hlasem - a snad i déle. Kněz nikdy neumírá úplně. Zabiješ-li mne, budu tvůj palác navštěvovat možná ještě častěji; ve dne - i v noci. Ostatní mne nespatří, ale ty, myslím, ano. “

To bylo ještě horší než všechno předchozí. Od Lišáka jsem se o knězi naučila ne-li uvažovat, tedy alespoň mluvit jako o obyčejném vlivném muži, pleticháři, který nechá Ungit říkat právě to, co nejvíce prospěje jeho moci a majetku nebo uškodí jeho protivníkům. Nyní jsem poznala, že tomu tak není. On měl jistotu. A když jsem viděla, jak tam sedí s dýkou téměř v srdci a jak jeho orlí tvář upírá na krále své nevidomé oči bez jediného mžiknutí, měla jsem jistotu také. Náš skutečný nepřítel nebyl smrtelný. Místnost naplňovali duchové a posvátná hrůza.

S nelidským rykem - vytím a zároveň vrčením - se otec odvrátil, padl do svého křesla, zvrátil se dozadu, zakryl si obličej rukama a vjel si jimi do vlasů jako člověk, který je nesmírně unavený.

„Pokračuj, ” řekl. „Doraz to. “

„A potom jsme se otázali, ” oznámil kněz, „zda je tím Prokletým král. A odpověď losů zněla: Ne. “

„Cože!” vykřikl král. (Teď musím napsat o té největší hanebnosti, jaké jsem za celý svůj život byla svědkem.) Jeho tvář se rozjasnila - málem se usmíval. Celou tu dobu jsem si myslela, že vidí šíp namířený na Psýché, že o ni se bojí a za ni

44$

bojuje. On na ni nevzpomněl ani na chvíli! A právě tak málo pomyslel na kohokoli jiného z nás. A přece jsem slyšela a musím tomu věřit - že v boji se choval opravdu statečně.

„Pokračuj,“ opakoval. Ale jeho hlas zněl jinak; jako by náhle omládl nejméně o deset let.

„Los padl na tvou nejmladší dceru, králi. Ona je Prokletá. Princezna Istra má být Velkou obětí.“

„To je těžká ztráta,“ pronesl král - vážně a zarmouceně, ale viděla jsem, že to jen předstírá. Snažil se nedat najevo, jak moc se mu ulevilo. V té chvíli jsem snad zešílela. Vrhla jsem se mu k nohám, objala jsem je, jak to činí prosebníci (mirv1-rmr), drmolila jsem nevím co, štkala, žadonila, nazývala ho otcem - tak jsem mu předtím nikdy neřekla. Myslím, že mu to rozptýlení přišlo vhod. Snažil se mne odkopnout, a když jsem se stále křečovitě držela jeho nohou, zmítaná sem a tam, zhmožděná ve tváři i po těle, vstal, popadl mne za ramena a celou svou silou mne od sebe odmrštil.

„Ty!” křičel. „Ty! Ty máš tu drzost promluvit, když se radí muži? Ty couro, ty dračice, ty mandragoro! Copak na mne bohové nesesypali pohrom a útrap a hrůz dost a dost? Ještě ty se po mně musíš šplhat a drápat? Kdybych tě nechal, tak do třetice začneš ještě kousat. Vypadáš právě jako vzteklá fena. Kdyby mi to stálo za to, dal bych tě ve strážnici zmrskat. Na jméno Ungit! Jsou snad bohové a kněží a lvi a přízraky a zrádci a zbabělci tak málo, že mne musí mořit ještě děvčata?”

Myslím, že se cítil tím lépe, čím déle burácel. Měla jsem vyražený dech, takže jsem nemohla ani vzlyknout, ani vstát, ani promluvit. Kdesi vysoko nad mou hlavou se domlouvaly plány na smrt Psýché. Měla být uvězněna ve své komnatě - nebo ne, raději v pětiboké komnatě, to bude bezpečnější. Chrámové stráže posílí naše vlastní; celý palác musí být hlídán, protože lidé jsou korouhvičky - mohlo by dojít ke změně nálady, nebo dokonce k pokusu o osvobození. Mluvili věcně a rozvážně, jako lidé, kteří připravují výpravu nebo slavnost. Potom mne pohltila temnota a ohlušující hukot.

45$

«Kapitola šestá»

Už přichází k sobě,“ ozval se hlas mého otce. „Chyť ji

tuhle, Lišáku, a dáme ji do křesla.“ Zvedali mne. Otec měl ruce citlivější, než jsem čekala (jak jsem později zjistila, vojáci takové mívají). Zůstali jsme sami tři.

„Tumáš, děvče, to ti udělá dobře,“ řekl král, když mne usadili, a přidržel mi u rtů pohár s vínem. „Ale fuj, bryndáš jak malá. Jen klid. Tak, už je to lepší. Jestli se v tomhle psím pelechu ještě sežene kus syrového masa, musíš si ho dát na ty modřiny. A podívej se: takovéhle kousky mi víckrát nevyváděj. Do státních záležitostí si nemůžu nechat mluvit od ženské - natož od dcery.“

Svým způsobem se asi styděl. Snad za to, jak mne zbil, nebo za to, že Psýché vydal bez boje - kdo ví? Připadal mi nyní jako velmi ubohý, politováníhodný král.

Odložil pohár. „Nedalo se tomu vyhnout - křikem a škrábáním si nepomůžeš. Zrovna teď mi Lišák povídal, že se to dělá i v tom tvém milovaném Řecku - že já hlupák chtěl, abys o něm vůbec slyšela.“

„Pane,“ řekl Lišák, „ten příběh ještě nebyl celý. Ten řecký král opravdu obětoval svou dceru. Ale jeho poté zavraždila manželka, a ji zase zavraždil jejich syn a toho pak ti dole dohnali k šílenství.“

Král se rozpačitě poškrábal na hlavě. „To jsou celí bohové,“zamumlal, „napřed tě donutí, abys něco udělal, a pak tě za to trestají. Utěšuje mne to, že nemám manželku ani syna, Lišáku.“

46$

Hlas se mi vrátil. „Králi, to nemůžeš myslet vážně. Istra je tvoje dcera! Nemůžeš to udělat. Ani ses nepokusil ji zachránit. Něco se musí vymyslet. Určitě se do té doby, než …“

„Jen si to poslechněte!” zvolal král. „Co si myslíš, ty hloupá? Bude obětována už zítra.“

Jen tak tak, že jsem opět neztratila vědomí. Tohle byla stejně zlá zpráva jako ta, že má být obětována vůbec. Stejně zlá? Horší, mnohem horší. Měla jsem pocit, že teprve nyní jsem doopravdy nešťastná. Kdybychom měli jen měsíc navíc - jen měsíc, vždyť měsíc je jako celá věčnost - ještě bychom všichni mohli být šťastní.

„Je to tak lepší, dítě,“ pošeptal mi Lišák řecky, „pro ni i pro nás.“

„Co si to tam šuškáte, Lišáku?” ozval se král. „Koukáte se na mne, vy dva, jako bych byl nějaký dvouhlavý obr, kterým se straší děti, ale co mám podle vás dělat? Co bys, Lišáku, s celou svou prohnaností dělal na mém místě ty?”

„Nejprve bych bojoval o delší lhůtu. Snažil bych se nějak získat čas. Tvrdil bych, že právě teď se princezna nemůže vdávat, protože má nepříznivé dny. Tvrdil bych, že jsem byl ve snu varován, aby se Oběť nekonala před novoluním. Podplatil bych lidi, aby přísahali, že kněz při losování podváděl. Jeho pozemky za řekou má v nájmu půl tuctu mužů, kteří ho dvakrát nemilují. Dal bych se s nimi do spolku. Cokoliv, abych získal odklad. Dej mi deset dní, a vypravil bych tajného posla k farzskému králi. Nabídl bych mu, že všechno, co chce, může mít bez války; nabídl bych mu, že dostane cokoli, když přijde a princeznu zachrání; nabídl bych mu samotné Glóme i svou vlastní korunu.“

„Co?” odfrknul král. „Kdybys cizí majetek nerozhazoval tak horlivě, bylo by to lepší.“

„Ale já bych, pane, abych princeznu zachránil, obětoval nejen trůn, ale i svůj život, kdybych byl králem a otcem. Nevzdávejme se bez boje. Dej ozbrojit otroky a slib jim, že každý, kdo se bude bít jako muž, dostane svobodu. Stále ještě bychom se

47$

dokázali postavit k boji, my z tvého domu. V nejhorším bychom všichni zemřeli, ale zemřeli bychom nevinní. Není to lepší než sestoupit tam hluboko s rukama zbrocenýma krví vlastní dcery?”

Král ještě jednou padl do svého křesla a začal vysvětlovat se zoufalou trpělivostí, jako učitel, když mluví s mimořádně nechápavým dítětem (Lišák tak někdy musel mluvit s Redival) :„Já jsem král. Chtěl jsem od tebe radu. Ti, kdo radí králům, jim většinou říkají, jak upevní nebo zabezpečí svou vládu a svou zemi. To je úkol královských rádců. A ty mi radíš, abych korunu hodil přes plot, zemi abych zaprodal Farzu a sám abych si nechal podříznout krk. Příště mi řekneš, že na bolení hlavy je nejlepší ji useknout. “

„Chápu, pane, ” omluvil se Lišák, „prosím o prominutí. Zapomněl jsem, že to, co musíme chránit především a za každou cenu, je tvá vlastní bezpečnost. ” Ve tváři však měl takový výraz, že pro krále nemohlo být o mnoho větší pohanou, kdyby mu byl plivl do obličeje. Všimla jsem si toho, protože jsem Lišáka tak dobře znala - vlastně jsem už nejednou pozorovala, že se na krále takto dívá - král o tom ale nikdy nevěděl. Rozhodla jsem se, že dnes se tedy něco dozví.

„Králi, ” ozvala jsem se, „pocházíme z božské krve. Jak by rod, jako je náš, mohl snášet takovou hanbu? Jak to bude znít, až budou lidé po tvé smrti říkat, že ses schoval za dívčí záda, aby sis zachránil život?”

„Slyšíš ji, Lišáku? Slyšíš ji?” zaúpěl král. „A pak se diví, že má zmalované oči. Neříkám zohyzděnou tvář, o něčem takovém se ani nedá mluvit, ale podívej, vážená, nerad bych tě v jednom dni tloukl dvakrát, a tak nezkoušej moji trpělivost příliš. ” Vyskočil a začal znovu rázovat síní.

„Mor a prašivina!” zaklel. „Z tebe by se jeden zbláznil. Kdo by tě slyšel, řekl by, že Netvor má dostat tvoji dceru. Za dívčí záda, říkáš? Jako by všichni zapomněli, čí dcera to je. Je moje; je to potomstvo mojí krve. Já ji ztrácím. Jestli má někdo nárok se vztekat a bědovat, tak jsem to já. K čemu by mi bylo, že

48$

jsem ji zplodil, kdybych s tím, co mi patří, nemohl dělat, co uznám za dobré? Všechno to skuhrání a štěkání musí beztak mít nějakou zatraceně vykutálenou příčinu. Nechceš mi přece namluvit, že ženská - a k tomu taková příšera jako ty - může mít nějak zvlášť v oblibě hezkou nevlastní sestru. To by bylo moc zvláštní. Ale já tomu ještě přijdu na kloub.“

Nevím, jestli tomu vážně věřil; možné to bylo. Když se dostal do varu, byl ochoten věřit čemukoli; a kdokoli v paláci věděl o životě nás děvčat více než on.

„Přesně tak,“ pokračoval tišším hlasem. „To já si zasloužím soucit. To já se musím vzdát části sebe sama. Ale já splním svou povinnost. Svoji zemi nezničím ani pro záchranu svého vlastního dítěte. Kvůli tomu, jak jste do mě vy dva hučeli, jsem o tom zbytečně dlouho přemýšlel. Neděje se to přece poprvé. Děvčete je mi líto, ale kněz má pravdu. Ungit musí dostat, co jí patří. Co proti bezpečnosti nás všech znamená jedno děvče? Co by znamenal jediný muž? To je jen správné, aby jeden zemřel za všechny. Je to tak v každé bitvě.“

Víno a pohnutí mi vrátily sílu. Zvedla jsem se ze svého křesla a zjistila jsem, že mohu stát.

„Otče,“ vyhrkla jsem, „máš pravdu. Je správné, aby jeden člověk zemřel za lid. Obětuj Netvorovi místo Istry mne.“

Král ke mně beze slova přistoupil, uchopil mne (docela jemně) za zápěstí a vedl mne přes celou délku místnosti až tam, kde viselo jeho velké zrcadlo. Člověk by se divil, proč ho raději nemá v ložnici, ale na to se jím, po pravdě řečeno, příliš pyšnil, a chtěl také, aby bylo všem na očích. Pocházelo z jakýchsi dalekých krajů a žádný z okolních králů nevlastnil jemu podobné. Naše zrcadla byla obvykle křivá a kalná; toto odráželo lidskou podobu dokonale. Protože jsem nikdy nezůstala ve Sloupové síni sama, nikdy jsem se do něj nepodívala. Teď mne král postavil přímo před zrcadlo. Spatřili jsme se v něm, jak stojíme vedle sebe.

„Ungit chce za nevěstu pro svého syna tu nejlepší z celé země,“ řekl, „a ty bys jí chtěla dát tohleto.“ Držel mne tam mlč-

49$

ky celou minutu; snad si myslel, že se rozpláču nebo odvrátím zrak. „Teď zmiz. Jeden dneska nedokáže držet krok s tvými vrtochy. Sežeň si nějaký řízek na ten svůj obličej. My s Lišákem máme moc práce.“

Když jsem opustila Sloupovou síň, poprvé jsem si uvědomila bolest v boku; při pádu jsem se patrně nějak zkroutila. Ale zapomněla jsem na ni, když jsem zjistila, jak se v paláci během té krátké chvíle všechno změnilo. Zdálo se, že je plný lidí. Všichni otroci, ať měli co na práci nebo ne, chodili sem a tam, postávali v hloučcích, tvářili se důležitě a také si šeptali v podivném žalostném veselí. (Je tomu tak vždy, když se v domě chystá nějaká velká událost, a dnes už mi to vůbec nevadí.)

V sloupoví postávala velká část chrámové stráže a ve dvoraně sedělo několik chrámových dívek. Z nádvoří se linul pach kadidla - obětovalo se tam. Ungit obsadila palác; všude to čpělo posvátností.

Koho jsem nepotkala pod schody než Redival. Vrhla se ke mně celá v slzách a z úst se jí řinula záplava slov: „Ach, sestro, sestro, to je hrozné! Chudinka Psýché! Má to být jenom Psýché, že? Nechtějí to udělat nám všem, že ne? Nikdy by mne nenapadlo … Nechtěla jsem nic zlého … Nemůžu za to! … Ach ne, ne, ne …“

Naklonila jsem tvář až těsně k ní a velmi tiše, avšak zřetelně jsem pronesla: „Redival, budu-li na jedinou hodinu královnou Glóme, nebo třeba jen paní tohoto domu, dám tě pověsit za palce na rukou nad mírný oheň, až se pomalu uškvaříš.“

„Jak můžeš být tak krutá?” kňourala Redival. „Jak můžeš říkat takové věci, když už teď se cítím tak strašně? Sestro, nehněvej se na mne, polituj mne …“

Odstrčila jsem ji a šla jsem dál. Znala jsem její slzy odmalička. Nebyly úplně falešné, ale neměly větší cenu než voda z kaluže. Dnes vím bezpečně, co jsem tehdy s jistotou tušila: že Redival donášela klepy o Psýché do svatyně Ungit, a to se zlým úmyslem. Snad opravdu nechtěla napáchat takové škody (nikdy přesně nevěděla, jak velké škody napáchat chce) a nyní jí to

50$

bylo, svým způsobem, opravdu líto; ale kdyby získala novou sponu (a tím spíše nového ctitele), slzy by jí oschly a velice brzy by se smála.

Když jsem schody zdolala (v horním podlaží paláce jsou totiž komnaty, a dokonce i ochozy; ne jako v řeckém domě), byla jsem poněkud zadýchaná a bolest v boku se zhoršila. Vypadalo to, že budu také kulhat. Spěchala jsem, seč mi síly stačily, k té pětiboké komnatě, kam zavřeli Psýché. Dveře měly zvenčí závoru (tu místnost jsem později sama používala jako vězení pro vznešené zajatce) a před nimi stál ozbrojený muž. Byl to Bardia.

„Bardio, ” lapala jsem po dechu, „pusť mne dovnitř. Musím mluvit s princeznou Istrou. “

Podíval se na mne přívětivě, ale zavrtěl hlavou: „To není možné, paní. “

„Ale Bardio, můžeš nás přece obě zamknout uvnitř. Ven se nikdo nedostane jinak než dveřmi. “

„Tak začíná každý útěk, paní. Je mi tebe i princezny Istry líto, ale nemůže to být. Dostal jsem ty nejpřísnější rozkazy. “

„Bardio, ” rozplakala jsem se, držíc se levou rukou za bok (bolest byla v té chvíli k nesnesení), , je to poslední noc jejího života. “

Uhnul pohledem a opakoval: „Je mi líto. “

Odvrátila jsem se od něj bez dalších slov. Třebaže jsem toho dne nepotkala (samozřejmě s výjimkou Lišákovy) laskavější tvář než jeho, v té chvíli jsem ho nenáviděla více než otce nebo kněze, a dokonce více než Redival. To, co jsem udělala potom, ukazuje, jak málo mi scházelo, abych se nadobro pomátla. Tak rychle, jak jsem jen mohla, jsem šla do otcovy ložnice. Věděla jsem, že tam má nějaké zbraně. Vybrala jsem si pěkný rovný meč, vytáhla jsem jej z pochvy, prohlédla si jej a potěžkala v ruce. Vůbec pro mne nebyl příliš těžký. Vyzkoušela jsem ostří i hrot; tehdy se mi zdály být ostré, ačkoli zkušený voják by je tak nenazval. Pak jsem se chvatně vrátila ke dveřím, za nimiž byla uvězněna Psýché. I v tom záchvatu ženské zuřivosti jsem

51$

však měla v těle dostatek mužnosti, abych zvolala: „Braň se, Bardio!” A pak jsem zaútočila.

Byl to samozřejmě ten nejztřeštěnější nápad, jaký mohla mít dívka, která nikdy předtím nedržela v ruce zbraň. I kdybych se v tom řemesle vyznala, zchromlá noha a bolest v boku (hlubší dýchání mi působilo muka) by mne z boje vyřadily. Ale stejně jsem ho donutila, aby předvedl něco z toho, co umí; ovšemže především proto, že se mne snažil nezranit. Za chvíli mi meč vykroutil z ruky. Stála jsem před ním, ruku na bok jsem tiskla ještě pevněji, pot se ze mne jen lil a klepala jsem se. Jeho čelo zůstalo suché a dýchal stále stejně - tak snadné pro něj bylo porazit mne. Poznání mé vlastní bezmoci mne překvapilo jako nová strázeň, nebo se snad připojilo k mým strastem dřívějším. Rozplakala jsem se jako dítě - jako Redival.

„Je to tisícerá škoda, paní, že ses nenarodila jako chlapec,“řekl Bardia. „Držíš zbraň jako muž a máš skvělý postřeh. Žádný nováček si na první pokus ještě nevedl tak dobře; tvůj výcvik bych vedl s radostí. Je to tisícerá …“

„Ach, Bardio, Bardio,“ vzlykla jsem, „proč jsi mne nezabil! Učinil bys konec mému trápení.“

„V tom se mýlíš,“ namítl Bardia. „Nebyla bys mrtvá, umírala bys. To jen ve vyprávění člověk zemře v té chvíli, kdy zbraň vnikne do jeho těla a vrátí se zpět. Pokud mu samozřejmě neusekneš hlavu.“

To už jsem nemohla říci vůbec nic. Celý můj svět se utápěl v slzách.

„Zatraceně,“ ulevil si Bardia, „tohle nevydržím.“ V jeho očích už také stály slzy; byl to velmi citlivý muž. „Bylo by mi milejší, kdyby jedna nebyla tak odvážná a ta druhá tak krásná. Hola! Paní! Přestaň s tím. V nejhorším přijmu trest smrti i hněv Ungit.“

Zírala jsem na něj, ale stále ještě jsem nedokázala promluvit. „Pro tu dívku uvnitř bych dal svůj vlastní život, kdyby to bylo k něčemu dobré. Asi ses divila, že tu velitel stráže stojí jako obyčejný hlídač. Nikomu jinému bych tohle místo nesvě-

52$

řil. Říkal jsem si, že kdyby něco potřebovala nebo kdybych kdo ví proč musel jít dovnitř, bude jí příjemnější, když to budu já, než kdyby to byl někdo cizí. Když byla malá, sedávala mi na kolenou. … Zajímalo by mne, jestli bohové vědí, jaké to je - být člověkem.“

„Pustíš mne dovnitř?” vypravila jsem ze sebe.

„Pod jednou podmínkou, paní. Musíš odpřisáhnout, že vyjdeš ven, když zaklepu. Teď je tu klid, ale později tu má být rušno - spousta chození sem a tam. Teď někdy za ní mají přijít dvě chrámové dívky, jak mi bylo řečeno. Nechám vás tam tak dlouho, jak to půjde, ale musím si být jist, že se vrátíš, jakmile dám znamení. Zaklepu třikrát - takhle.“

„Jakmile to uděláš, vyjdu ven.“

„Přísahej na to, paní. Zde, při mém meči.“

Přísahala jsem. Rozhlédl se vlevo a vpravo, odstranil závoru a řekl: „Rychle. Jdi dovnitř. A ať vás nebesa potěší.“

53$

«Kapitola sedmá»

Ta komnata má jediné okno; tak malé a tak vysoko, že i v poledne je v místnosti temno - musí se tam svítit olejem. To proto slouží jako vězení. Původně měla být druhým podlažím věže, jejíž stavbu zahájil můj praděd, ale nikdy ji nedokončil.

Psýché seděla na svém lůžku vedle zažehnuté lampy. Pochopitelně jsem se jí ihned vrhla do náruče, a zahlédla jsem to jen koutkem oka; ale ten obraz - Psýché, lůžko a hořící světlo - se mi vryl do paměti navždy.

Ozvala se mnohem dříve, než jsem já dokázala promluvit: „Co ti to udělali, Orual? Tvůj obličej! Tvoje oko! On tě zase bil!” Tu jsem si - s určitým zpožděním - uvědomila, že od první chvíle objímala a chlácholila ona mne; jako bych já byla dítětem, jako bych se já měla stát obětí. A kvůli tomu se ve mně, i v přívalu mých dosavadních útrap, vzedmula s ním soupeřící vlna nové, menší bolesti. Bylo to tolik odlišné od té lásky, která nás pojila v našich šťastnějších dobách.

Díky své vnímavé a láskyplné mysli okamžitě rozpoznala, o čem přemýšlím, a oslovila mne jménem, které ji kdysi dávno, jako dítě, naučil Lišák. Bylo to jedno z jejích prvních slov.

„Maio, Maio, řekni mi, co ti udělal?”

„Ach, Psýché, ” vzdychla jsem, „co na tom záleží. Kéž by mne byl zabil. Kéž by mne obětovali místo tebe!”

Ale nenechala se odbýt. Vytáhla ze mne všechno (copak se jí to dalo odepřít?) a nedbala na to, že plýtvá naším drahocenným časem.

54$

Konečně jsem to uzavřela: „To stačí, Psýché. Co to pro mne znamená? Co znamená on pro mne nebo pro tebe? Kdybych popřela, že je naším otcem, zneuctila bych památku tvojí i mojí matky. Ale je-li jím, je to slovo urážkou. Teď bych uvěřila i tomu, že se v boji schovává za ženské sukně.“

Na to (a to mne téměř vyděsilo) se usmála. Plakala ostatně velmi málo a myslím, že většinou z lásky ke mně a ze soucitu se mnou. Nyní seděla zpříma, vznešeně, důstojně a klidně. Vůbec na ní nebylo poznat, že ji čeká smrt; jen ruce měla studené.

„Orual,“ napomenula mne, „mám věřit, že jsem si Lišákova ponaučení zapamatovala lépe než ty? Zapomnělas, co si máme opakovat každé ráno? Dnes se setkám s krutými lidmi, zbabělci a lháři, závistivci a opilci. Jsou takoví, protože nedokážou odlišit dobré od zlého. Je to zlo, které potkalo je, ne mne. Oni jsou hodni politování, ne …“ Přitom s láskou napodobovala Lišákův hlas; uměla to tak dobře, jak špatně to dělala Batta.

„Dítě, jak můžeš …“ Ale slova se mi opět vzpříčila v hrdle. Všechno, co říkala, mi připadalo příliš málo důležité, příliš vzdálené od našeho soužení. Cítila jsem, že takto bychom mluvit neměly; ne nyní. Jak bychom mluvit měly, abych to považovala za patřičnější, jsem netušila.

„Maio, musíš mi slíbit, že neprovedeš žádnou nepředloženost. Že na sebe nevztáhneš ruku? Nesmíš, kvůli Lišákovi nesmíš. Byli jsme tři věrní přátelé.“ (Přátelé! Proč jenom přátelé!) „Teď zůstanete sami dva, on a ty; musíte držet spolu a ještě pevněji. Ne, Maio, musíte. Jako vojáci v tuhém boji.“

„Ty máš snad srdce ze železa!” zvolala jsem.

„Pokud jde o krále, vyřiď mu, že ho ctím - nebo cokoli se sluší. Bardia je rozvážný a zdvořilý - poradí ti, co by měla umírající dcera vzkázat svému otci. Nechtěla bych se právě teď zachovat jako nevychovanec nebo nevědomec. Ale nic jiného mu sdělit nemohu. Je pro mne cizí; dítě ptáčníkovy ženy znám lépe než jeho. A pokud jde o Redival …“

„Předám jí tvou kletbu. A jestli mrtví mohou …“

„Ne, ne. Ani ona neví, co činí.“

55$

„Ani kvůli tobě, Psýché, nebudu Redival litovat; ať Lišák tvrdí, co chce.“

„Chtěla bys být Redival? Prosím? Ne? Tak je hodna politování. Pokud mohu rozdat své klenoty podle vlastního přání, musíš si vzít všechno to, co jsme měly opravdu rády. Redival nech všechno, co je velké a drahé a na čem nezáleží. Ty s Lišákem si vezměte, co se vám líbí.“

Na chvíli mne to přemohlo. Položila jsem Psýché hlavu do klína a plakala jsem. (Kéž by byla ona položila svou hlavu do mého klína!)

„Podívej se na mne, Maio,“ pravila náhle. „Zlomíš mi srdce. A já mám být nevěstou.“ Ona to dokázala vyslovit. Já to nedokázala poslouchat.

„Orual,“ řekla jemně, „pocházíme z božské krve. Nesmíme zahanbit svůj rod. Ty sama s mne učila, Maio, abych neplakala, když upadnu.“

„Vidím, že vůbec nemáš strach,“ podotkla jsem. Ačkoli jsem to vůbec neměla v úmyslu, znělo to téměř tak, jako bych ji napomínala.

„Jenom z jediné věci,“ připustila. „Někde v koutku mé duše se skrývá taková mrazivá pochybnost, jako hrozivý stín. Co kdyby - co kdyby - nebyl žádný bůh Hory, a ani žádný božský Netvor stínu? Co když ten, kdo je přivázán k Posvátnému stromu, prostě pomalu umírá, hladem a žízní, horkem a zimou, nebo ho kousek po kousku sežerou draví ptáci a divá zvěř? A tohle … Ach, Maio, Maio, …“

A potom se rozplakala a byla opět jako dítě. Co mi zbývalo než ji hladit a plakat s ní? Ale stydím se, když o tom píšu. Od počátku našich běd to totiž byl první okamžik, dávající (mně) téměř pocit rozkoše. To pro tohle jsem vlastně za Psýché do jejího vězení přišla.

Vzpamatovala se dříve než já. Zvedla hlavu, znovu vznešená a důstojná, a řekla: „Ale já tomu nevěřím. Byl tu kněz. Nikdy předtím jsem ho neviděla. Vůbec není takový, jak si myslí Lišák. Víš, Orual, začínám mít pocit, že Lišák nezná celou

56$

pravdu. Ale ovšem, znají velkou část. Měla bych v hlavě temno jako v jeskyni, nebýt jeho vyučování. A přitom … Nevím, jak to přesně vyjádřit. Nazývá celý svět jedním městem - ale na čem to město stojí? Přece na zemi pod ním. A za hradbami? Nepřichází odtud všechno jídlo, stejně jako všechno nebezpečí?… všechno živoucí i tlející, všechno výživné i jedovaté, všechno, co se leskne vlhkem … v něčem (nevím v čem) podobné, ano, podobné spíše svatyni … “

„Ano, svatyni Ungit, ” přitakala jsem. „Vždyť od ní páchne celá země. Máme my dvě ještě zapotřebí bohům nějak lichotit? Odtrhli nás jednu od druhé (nevím ani, jak se s tím vyrovnat), co horšího by nám mohli způsobit? Samozřejmě, že se Lišák mýlí; vůbec nic o nich neví. Představuje si svět příliš dobrý. Má za to, že žádní bohové nejsou nebo že jsou (ten blázen) lepší než lidé. Nikdy ho ani nenapadlo - na to je sám příliš dobrý - věřit, že bohové jsou a že jsou horší než ti nejodpornější z lidí. “

„Nebo, ” zamyslela se Psýché, „že opravdu jsou, ale že toto nám nečiní oni. Anebo … Nemohlo by to být tak, že nám to sice činí, ale že to je ve skutečnosti něco jiného, než se zdá? Co když se opravdu stanu manželkou Ungitina syna?”

Dost mne tím nazlobila. Byla bych pro ni zemřela (aspoň tím jsem si jistá), a stejně jsem se na ni onoho večera, kdy čekala na smrt, dokázala hněvat. Mluvila tak vyrovnaně a uvážlivě, jako bychom to probíraly s Lišákem nahoře u hrušní a přitom na to měly ještě celé hodiny a dny.

„Ale Psýché, ” téměř jsem zaječela, „tohle vypadá jako podlá vražda! A co by to mohlo být jiného? Tebe - tebe, kterou uctívali a která by jak živa neublížila ani ropuše - mají vzít a předhodit k žrádlu nějaké nestvůře!”

Je to asi pravda a sama jsem si to tisíc a tisíckrát opakovala, pokud byla, jak se mi zdálo, ochotna zůstat u příjemnější části toho, co jí namluvil kněz, a pokud se cítila být spíše nevěstou Boha než kořistí Netvora, měla jsem se přizpůsobit a podporovat ji v tom. Copak jsem za ní nepřišla proto, abych jí pokud možno dodala odvahu? Určitě ne proto, abych jí odvahu brala.

57$

Ale nemohla jsem se udržet. Snad to byla moje ctižádost (ne nepodobná té její) nezavírat oči před skutečností, nezakrývat tu hrůzostrašnou pravdu; nebo jsem v záchvatu hořkosti ze samého zármutku musela říci - a říkat - to nejhorší.

„Chápu,“ pravila tiše, „máš za to, že Netvor oběť pozře. Většinou si to představuji stejně. Tak jako tak to znamená smrt. Orual, přece si nemyslíš, že jsem ještě takové dítě, aby mi to nebylo jasné. Jak bych mohla vykoupit celé Glóme, kdybych nezemřela? A jestli se mám dostat k bohu, pak jedině skrze smrt. Tak by mohlo být pravdivé i to, co je v posvátných bájích nejnesrozumitelnější. Být pohlcen a být oddán bohu nemusí být tak daleko od sebe. Jen my to nechápeme. Musí toho být tolik, o čem ani Lišák, ani kněz nemají potuchy.“

Tentokrát jsem se hryzla do rtu a neřekla nic. Hlavou mi vířila nevýslovně ohavná myšlenka: copak se domnívá, že v objetí Netvorových pracek se bude cítit lépe než v jeho žaludku? To opravdu touží pářit se s nějakým obrovským broukem, ještěrem nebo přízrakem?

„A smrt?” pokračovala. „Tady Bardia (mám ho moc ráda) se jí denně podívá šestkrát do očí a půjde jí vstříc se zpěvem na rtech. Lišákovo učení nám je málo k užitku, jestli se lekáme smrti. A pamatuješ si? Občas mu uniklo, že v Řecku jsou i jiní učitelé než ti, kterým věří on, a ti tvrdí, že smrt jen otevírá dveře z malé, temné místnosti (což je náš dosavadní život, jak ho známe) do otevřeného, skutečného prostoru, kde svítí skutečné slunce a tam se setkáme …“

„Jak můžeš být tak krutá?” zaúpěla jsem. „To pro tebe nic neznamená, že mne tu necháš samotnou? Psýché, milovalas mne vůbec někdy?”

„Jestli jsem tě milovala? Maio, Maio, co jsem tu kdy mohla milovat kromě tebe a dědečka Lišáka?” (Ale o to, aby teď mluvila o komkoli jiném, i kdyby to byl třeba Lišák, jsem nestála.) „Ale vždyť brzy přijdeš za mnou, sestřičko. Nemáš přece dojem, že mi dnes večer může lidský život připadat jako dlouhá doba? A i kdybych zůstala naživu, o co by to bylo lepší? Myslím,

58$

že by mne provdali za nějakého krále - nejspíš druhého takového, jako je náš otec. Tak vidíš, jak malý rozdíl to je: zemřít nebo se vdát. Opustit domov, ztratit tebe, Maio, ztratit Lišáka, ztratit panenství, porodit dítě - to všechno je smrt. Opravdu nevím, Orual. Nejsem si jista, jestli ta, která mne čeká, není z nich všech nejlepší.“

„Tohle!”

„Ano. Na co bych se mohla těšit, kdybych žila? Znamená tento svět - tento palác, tento otec - takovou ztrátu? To nejlepší, co jsme spolu kdy mohly prožít, nás už potkalo. Musím ti říct něco, co jsem ještě neřekla nikomu - ani tobě, Orual.“

Dnes vím, že tomu jinak být nemůže; ani mezi těmi, kdo mají v srdci tolik vzájemné lásky. Když to však vyslovila onoho večera, jako by do mne vjela čepel nože.

„Co?” zeptala jsem se, oči upřené na naše spojené ruce v jejím klíně.

„Toto: vždycky - totiž, pokud se pamatuji, vždycky - jsem tak trochu toužila zemřít.“

„Ach, Psýché,“ zaúpěla jsem. „Copak jsi se mnou byla tolik nešťastná?”

„Ne, to ne,“ bránila se Psýché. „Špatně jsi mi rozuměla. Smrt jsem si přála z jiného důvodu. Nejvíce jsem po ní tesknila právě tehdy, když jsem se cítila nejšťastnější. V těch radostných dnech, kdy jsme my tři stávali spolu tam na pahorcích, když svítilo slunce, vítr se nám opíral do tváří a … a nebylo vidět Glóme ani palác, pamatuješ? Ty barvy a vůně a pohled na Horu v dálce! A právě proto, že to bylo tak nádherné, vzbuzovalo to ve mně touhu, znovu a znovu. Někde jinde musí být ještě úžasněji. Všechno se zdálo volat: Psýché, přijď! Nemohla jsem přijít, ještě ne; nevěděla jsem ani, kam jít. Téměř to bolelo. Cítila jsem se jako pták v kleci, když jeho druhové odlétají domů.“Políbila mé dlaně, uvolnila je a vstala. Po otci zdědila zvyk přecházet sem a tam, když se jí to, o čem mluvila, silně dotýkalo. A od této chvíle až do konce jsem měla (děsivý) pocit, že ji ztrácím již nyní, že zítřejší oběť pouze završí něco, co již

59$

začalo. Žila (jak dlouho, že jsem si toho nevšimla?) mimo můj dosah; ve svém vlastním světě.

Protože tuto knihu píši proti bohům, měla bych kvůli spravedlnosti zaznamenat všechno, co svědčí proti mně. Nechť je zde tedy zapsáno i toto: když mluvila, cítila jsem vedle lásky také hořkost. Třebaže to, co říkala, jí - více než očividně - bylo povzbuzením a útěchou, takové povzbuzení a útěchu jsem jí nepřála. Jako by mezi nás vstoupilo něco nebo někdo cizí. Nenávidí-li mne bohové pro tuto nepřejícnost, přiznávám, že jsem se jí dopustila.

Oči se jí rozzářily. „Orual, odcházím na Horu, rozumíš? Vzpomínáš si na to, jak jsme se dívaly a toužily? A na všechny ty příběhy o paláci ze zlata a jantaru, tam nahoře pod nebem, kam jsme si myslely, že nikdy nevkročíme? Který měl pro mne postavit ten největší král ze všech králů? Kdybys tomu jen dokázala uvěřit, sestřičko! Ne, poslouchej. Nedovol, aby zármutek zastřel tvůj sluch a zatvrdil tvé srdce … “

„Mám snad já zatvrzelé srdce?”

„Pro mne nikdy; ani já pro tebe. Ale poslouchej: je to takové zlo, jak se nám zdá? Bohové si přejí krev smrtelníka. Určili ale, kterého smrtelníka. Kdyby si vybrali kohokoliv jiného v celé zemi, bylo by to jen děsivé a kruté neštěstí. Oni si však vybrali mne. Mne jedinou, která jsem k tomu byla připravena už tehdy, kdys mne jako malé dítě nosila na svých rukou, Maio. Největší rozkoší mého života byla touha - vystoupit na Horu, najít to místo, odkud pochází všechna krása, … “

„Největší rozkoší? Tohle? Jak můžeš být tak bezcitná? Ty nemáš srdce ze železa, ale z kamene!” vzlykala jsem. Pochybuji, že mne vůbec vnímala.

„ … zemi, kde jsem se měla narodit. Myslíš si, že všechno to snění a toužení nemělo žádný význam? Stesk po domově? Tak to totiž cítím: nějako loučení před dalekou cestou, ale jako návrat domů. Bůh Hory se o mou ruku ucházel po celý můj život. Tak aspoň teď, než skončíme, zvedni hlavu a přej mi štěstí. Odcházím za svým milým! Už rozumíš … “

60$

„Rozumím jenom tomu, že mne jsi nikdy nemilovala!” vybuchla jsem. „Dost možná, že opravdu odcházíš k bohům. Už teď jsi stejně nelidská jako oni!”

„Ach, Maio!” zvolala Psýché a do očí jí konečně zase vstoupily slzy. „Maio, já …“

Bardia zaklepal na dveře. Nezbyl čas na dobrá slova, čas cokoli odvolat. Bardia zaklepal znovu, hlasitěji. Má přísaha při jeho meči, sama jako meč, nás rozdělila.

Tak tedy poslední objetí, s pachutí viny. Šťastný ten, kdo takové nepoznal. Neboť kdo je poznal … unese, že jsem o něm usela psát?

61$

«Kapitola osmá»

Jakmile jsem se ocitla zpátky na ochozu, bolesti, na něž jsem během rozhovoru s Psýché dočista zapomněla, se znovu pronikavě ozvaly. Na chvíli přehlušily dokonce i můj zármutek, zatímco můj rozum se zaostřil a rozjasnil. Rozhodla jsem se, že nepřipustím, aby Psýché odešla na Horu a k Posvátnému stromu beze mne; leda by mne drželi v řetězech. Uvažovala jsem dokonce o tom, že bych se tam někde ukryla a - až by se kněz a král a ostatní vraceli domů - osvobodila ji. „Anebo, kdyby Netvor skutečně byl,“ říkala jsem si, „a já mu ji nedokázala vyrvat, spíš bych ji vlastní rukou zabila, než ji nechat v jeho spárech.“ Věděla jsem, že mám-li to dokázat, musím se najíst, napít a odpočinout si. (Světla již ubývalo, a já ještě neměla v ústech.) Ale ze všeho nejdříve musím zjistit, kdy chtějí tu vraždu - tu svou Oběť - spáchat. Vlekla jsem se tedy po ochozu s rukou na bolavém boku, až jsem narazila na jednoho starého otroka, králova osobního sluhu, a od něj jsem se dozvěděla všechno. Průvod, řekl, má opustit palác hodinu před východem slunce. Potom jsem se uchýlila do své komnaty a přikázala svým dívkám, aby mi přinesly jídlo. Posadila jsem se a čekala, až se vrátí. Padla na mne plíživá malátnost a velká tíha; na nic jsem nemyslela, nic jsem necítila - jen mi bylo velmi chladno. Když jsem dostala najíst, vůbec jsem nedokázala polknout, třebaže jsem se k tomu snažila přinutit; bylo to, jako bych žvýkala hadry. Ale pila jsem; napřed trochu řídkého piva - to jediné, co se pro mne v paláci našlo - a potom (neboť můj žaludek se proti pivu vzbouřil) pořádný hlt vody. Určitě jsem málem usnula dříve, než jsem dopila; věděla jsem - na to si

62$

vzpomínám - že mne něco nesmírně trápí, ale nemohla jsem si vybavit, co to je.

Dívky mne odnesly na lůžko (trhala jsem sebou a křičela, jak se mne dotýkaly), načež jsem upadla do mrtvého, tupého spánku, měla jsem proto dojem, že mne vzbudily - dvě hodiny před úsvitem, jak jsem nařídila - jen o jediný úder srdce později. Probrala jsem se s výkřikem - zatímco jsem spala, všechna má zranění ztuhla, a když jsem se pokusila pohnout, pálila jako rozžhavené kleště. Jedno oko mi oteklo tak, že bych na ně stejně dobře mohla být slepá. Když pochopily, jak mne bolí, když mne zvedají z lůžka, prosily mne, abych zůstala ležet. Jedna z nich řekla, že to stejně nemá smysl, abych vstávala, protože král rozhodl, že princezny nesmí být Velké oběti přítomny. Jiná se zeptala, má-li ke mně zavolat Battu. Utrhla jsem se na ni, ať drží zobák, a kdybych měla dost sil, byla bych ji uhodila; a učinila bych nedobře, neboť to bylo hodné děvče. (Se služebnými jsem měla štěstí - od té doby, co jsem si je směla vybírat, aniž by se mi do toho pletla Batta.)

Nějak mne ustrojily a pokusily se mne nakrmit. Jedna pro mne sehnala dokonce nějaké víno; myslím, že ho ulila ze džbánu určeného pro krále. Všechny naříkaly; já ne.

Než mne oblékly, minula (jak mne všechno bolelo) hodná chvíle, takže jsem sotva polkla slzu vína, když se ozvala hudba. Hudba chrámu a hudba Ungit: bubny, rohy, řehtačky a chřestidla - a všechno smrtelně posvátné; zlověstná, nechutná, šílená vřava.

„Rychle!” vyrazila jsem ze sebe. „Už to začíná! Už jdou! Ah, nemohu se zvednout. Pomozte mi, děvčata. Rychleji! Vytáhněte mne, když budete muset. Jestli budu křičet a hekat, nevšímejte si toho. “

S velkým utrpením mne dostaly až k vrcholu schodiště, odkud bylo vidět do velké dvorany mezi Sloupovou síní a ložnicí. Byl ozářen pochodněmi a přeplněný lidmi. Bylo tu mnoho stráží. Byly tu nějaké urozené dívky se závoji a věnci, jako družičky na svatbě. Byl tu můj otec ve velmi okázalém oděvu. A byl

63$

tu veliký muž s ptačí hlavou. Ze zápachu a kouře bylo cítit, že u oltáře na nádvoří už padlo mnoho zvířat. (Bohové vždycky musí dostat svůj příděl, ať je v zemi hlad sebevětší.) Velká brána byla otevřená a bylo vidět ven, do časného, chladného jitra. Venku zpívali kněží a dívky. Musel se tam také srotit pořádný dav pobudů; v přestávkách bylo slyšet (kdo by se v tom mohl zmýlit?) jejich povykování. Žádné stádo zvířat nedělá tak ohavný rámus jako lidé.

Dlouhou dobu jsem Psýché vůbec nemohla objevit. Bohové, vynalézavější než my, nám vždy mohou provést špinavost, jaké bychom se neobávali ani v těch nejhrůzostrašnějších představách. To nejhorší přišlo, když jsem ji konečně spatřila. Seděla vzpřímená v otevřených nosítkách mezi králem a knězem. Jestliže jsem ji zprvu nemohla najít, bylo to proto, že ji nalíčili a pozlatili a nasadili jí paruku jako chrámovým dívkám. Vůbec jsem netušila, zda mne vidí nebo ne. Z té hrubé, neživé masky, ve kterou proměnili její tvář, zíraly její oči dočista cize; ani směr, kterým se dívaly, se nedal odhadnout.

V jistém smyslu je tato schopnost bohů obdivuhodná. Nestačilo jim zavraždit ji - museli jí za vraha vybrat jejího otce. Nestačilo jim vzít mi ji - musela jsem se s ní loučit třikrát. Napře její rozsudek, potom její zvláštní, chladné chování včerejšího večera, a teď - to příšerné líčení a pozlátko, jimiž otrávili mou poslední vzpomínku na ni. Ungit vzala to nejkrásnější stvoření, jaké se kdy narodilo, a udělala z něj ohyzdnou maškaru.

Později mi řekli, že jsem se pokusila sestoupit se schodů a upadla. Odnesli mne do lůžka.

Po mnoho následujících dní jsem byla nemocná a většinu z nich si nepamatuji. Při smyslech jsem nebyla, ale (jak mi řekli) nespala jsem ani chvíli. Mé blouznění - pokud si je vybavuji - bylo nepřetržitým zmateným rejem nejrůznějšího, a přece jednotvárného mučení. Dříve, než jsem mohla cokoli pochopit, změnilo se to v něco jiného, ale i v nové podobě mne to ranilo opět do téhož místa. Všechny ty přeludy pojila jediná nit. A opět stojí za povšimnutí, jak krutí bohové jsou. Ani ve spán-

64$

ku, ani v šílenství před nimi není úniku; až tam nás pronásledují zlými sny. Ve skutečnosti právě tam jsme jim nejvíce vydáni na milost a nemilost. Chceme-li se pokusit o to, co by se nejspíše dalo nazvat obranou proti nim (ale doopravdy se bránit nemůžeme), musíme zůstat bdělí a střízliví, těžce pracovat, neposlouchat žádnou hudbu, nedívat se na nebe ani na zem a (a to především) nikoho nemilovat. Když nyní bohové viděli, jak mi pro Psýché krvácí srdce, učinili ústředním bodem všech mých snů představu, že mým úhlavním nepřítelem je Psýché. Věděla jsem, že se mi stala neodpustitelná křivda, a ten pocit se zcela obrátil proti ní. To ona mne nenáviděla, to jí jsem se chtěla pomstít. Někdy jsme - ona a Redival i já - byly společně dětmi; a tehdy mne Psýché a Redival odháněly a nechtěly si semnou hrát a zavěsily se do sebe a smály se mi. Jindy jsem byla krásná a měla jsem milého, který trochu připomínal (což je samozřejmě nesmysl) chudáka vykleštěného Tarina, anebo Bardiu - snad proto, že jeho tvář byla (téměř) poslední mužskou tváří, kterou jsem viděla, než jsem onemocněla. Ale na samém prahu svatební komnaty nebo přímo u lůžka se objevila Psýché, s parukou a nalíčená, ne větší než moje předloktí, a jediným prstem ho odvedla pryč. A když došli ke dveřím, otočili se a ukazovali na mne a vysmívali se mi. Ale tohle byly ty nejzřetelnější vidiny. Častěji bylo všechno zamotané a zamlžené: Psýché mne sráží do hluboké propasti, Psýché (sice velmi podobná králi, ale stále Psýché) do mne kope a vláčí mne za vlasy, Psýché s bičem nebo mečem nebo pochodní mne pronásleduje po nekonečných močálech a temných horách - a já běžím o život. Ale vždy s křivdou, nenávistí, výsměchem; a s mým odhodláním pomstít se.

Když mne ty můry opustily, začala jsem se zotavovat. Zůstal mi po nich jen dojem, vlastně téměř přesvědčení, že se na mně Psýché dopustila nějakého ohromného příkoří, a že se potřebuji jen trochu soustředit, abych přišla na to, co přesně to bylo. Řekli mi, že jsem ležela a celé hodiny opakovala: „Krutá. Krutá Psýché. Má srdce z kamene.“ Ale brzy jsem byla opět při

65$

rozumu a věděla jsem, jak jsem ji milovala, a že ona mi nikdy úmyslně neublížila ani v nejmenším, jen se mne poněkud dotklo, když při našem posledním rozhovoru, kdy tak málo mluvila o mně, věnovala tolik času přemýšlení o bohu Hory, o králi, o Lišákovi, o Redival, a dokonce o Bardiovi.

Krátce nato jsem si uvědomila příjemné šumění, které jsem vnímala už delší dobu.

„Co je to?” zeptala jsem se (a překvapilo mne, když se v mém hlase objevil lehký chrapot).

„Co je co, dítě?” ozval se vedle mého lůžka Lišákův hlas; a já jsem - nevím jak - věděla, že tam sedí už mnoho hodin.

„Ten šum, dědečku. Nad našimi hlavami. “

„To je déšť, dceruško, ” odpověděl. „Poděkuj za něj Diovi, a stejně tak i za své uzdravení. A já - ale ty musíš zase spát. Jen napřed vypij tohle. ” Když mi podával pohár, zahlédla jsem na jeho tváři slzy.

Zlomeného jsem neměla nic; modřiny zmizely a bolesti s nimi. Ale byla jsem velmi slabá. Slabost a práce - to jsou dvě potěšení, která nám bohové ponechali. Nepsala bych o tom (aby je náhodou nenapadlo své opomenutí napravit), kdybych nebyla přesvědčena, že o tom dávno dobře vědí. Byla jsem příliš slabá, než abych dokázala cítit zármutek nebo hněv. Ty dny, než se mi vrátily síly, jsem byla téměř šťastná. Lišák byl velmi laskavý a citlivý (a sám velmi vyčerpaný) ; a právě tak má děvčata. Byla jsem milována; více, než bych si byla pomyslela. A spánek mne osvěžoval, a hodně pršelo, a mezitím do oken vanul příjemný polední vítr a svítilo slunce. Dlouho jsme se o Psýché ani nezmínili. Když jsme vůbec mluvili, mluvili jsme o všedních záležitostech.

Měli mi mnoho co vyprávět. Počasí se změnilo ještě téhož dne, kdy jsem ulehla. Hladina Sennit už byla zase vysoko. Vláha sice přišla příliš pozdě na to, aby zachránila úrodu (z valné části - na jednom, na dvou polích se něco sklidilo), ale zahradám se dařilo. Navíc se neuvěřitelně vzpamatovala tráva, takže se nejspíš zachrání mnohem více dobytka, než jsme doufali.

66$

A horečka zmizela úplně (moje nemoc byla jiného druhu). Do Glóme se vrátili ptáci, takže žádná hospodyně, jejíž muž uměl něco střelit lukem nebo natáhnout sítě, neměla dlouho prázdné hrnce.

O tom jsem se dozvídala od dívek i od Lišáka. Když jsme zůstali o samotě, sděloval mi jiné novinky. Teď, když se zemi dařilo dobře, byl otec miláčkem lidu. Patrně ho (a tak jsme se poprvé přiblížili tomu, co nám bylo nejdražší) velmi litovali a obdivovali kvůli Velké oběti. Nahoře u Posvátného stromu kvílel a štkal a rval si šaty a donekonečna objímal Psýché (což nikdy předtím neudělal), ale znova a znova opakoval, že neodmítne vydat poklad svého srdce, když si blaho jeho lidu žádá její smrt. Zástupy tonuly v slzách, jak bylo Lišákovi řečeno; on sám, jako otrok a cizinec, nesměl být přítomen.

„Tušil jsi, dědečku,“ ptala jsem se, „že je král takový tragéd?” (Mluvili jsme samozřejmě řecky.)

„Není, aspoň ne tak docela, dítě,“ řekl Lišák. „On v té chvíli věřil, že je zarmoucený. Jeho slzy nejsou o nic falešnější - ani o nic upřímnější - než slzy Redival.“

Potom pokračoval, aby mi sdělil nejnovější zprávy z Farzu. Ten blázen v davu vykřikoval, že farzský král má třináct synů. Skutečnost je taková, že jich počal osm, ale jeden zemřel ještě jako dítě. Nejstarší je příliš prostoduchý, než aby mohl vládnout, a tak král (jak mu tamní zákony podle některých dovolují) jmenoval svým nástupcem Argana, svého třetího syna. Jenže, jak to vypadá, jeho druhorozený syn Trunia se nechtěl smířit s tím, že ho vyřadili z následnictví a s mnoha přívrženci - nepochybně vzbouřil další nespokojence, o něž není nouze v žádném království - povstal proti otci, aby získal zpět to, co nazývá svým právem. Výsledkem toho je, že Farz bude mít podle všeho nejméně dvanáct měsíců dost starostí s občanskou válkou, a obě dvě strany jsou teď vůči Glóme jako vosk, takže z této strany se nemáme čeho obávat.

Když se u mne Lišák o několik dní později zase zastavil (nemohl chodit často, král ho totiž potřeboval), zeptala jsem se

67$

ho: „Dědečku, pořád myslíš, že Ungit je jen výmyslem kněží a básníků?”

„Proč by neměla být, dceruško?”

„Kdyby byla opravdu bohyní, mohlo by se po smrti ubohé Psýché stát něco víc, než co se stalo? Všechny pohromy, které nás soužily, a všechny hrozby, které nad námi visely, se rozplynuly. Vždyť vítr se musel obrátit hned den poté, co ji …“ Zjistila jsem, že to nedokážu vyslovit. Jak se mi vracely síly, vrátil se i žal. A Lišákovi se nevedlo jinak.

„Zatrápená náhoda,“ zabručel. Tvář se mu křivila - dílem hněvem, dílem potlačovaným pláčem. (V Řecku se muž rozpláče stejně snadno jako žena.) „Právě takovéhle náhody živí pověrčivost barbarů.“

„Vždyť jsi mi, dědečku, tolikrát říkal, že nic takového jako náhoda neexistuje.“

„Máš pravdu. To je jen starý zlozvyk řeči. Chtěl jsem říct, že ty změny mají s nějakou vraždou právě tak málo společného jako s čímkoli jiným. To všechno jsou jen části jedné a téže sítě, které říkáme příroda či vesmír. Ten vítr přišel z krajů na poledním západě přes tisíce mil moří a souše. Na celém světě by od samého počátku muselo být jiné počasí, kdyby zde ten vítr neměl vát. Všechno je to jediná síť; nelze z ní vytahovat nitě, ani do ní nějaké vplétat.“

„Takže,“ opřela jsem se o předloktí, „Psýché zemřela pro nic za nic. Kdyby král počkal několik dní, tak bychom ji zachránili, protože všechno by se napravilo samo od sebe. A tomu říkáš útěcha?”

„Tomuhle ne. Jejich zločin byl zbytečný a nerozumný, jako všechny zlé skutky. Naší útěchou je, že tím zlem byli vinni oni, ne ona. Řekli mi, že v jejích očích se neobjevily slzy, ani se jí nechvěly ruce, když ji přivazovali ke stromu. Ani když se obrátili k odchodu, nekřičela. Zemřela naplněná tím, co je skutečně dobré: odvahou a trpělivostí a … a … Ach. Ach, Psýché, moje maličká …“ Vtom jeho láska přemohla jeho filosofii. Přetáhl si plášť přes hlavu a nakonec s pláčem odešel.

68$

Druhý den řekl: „Včera jsi viděla, dceruško, jak málo jsem pokročil. Začal jsem s filosofií příliš pozdě. Ty jsi mladší a dojdeš dál. Milujeme; a to, co milujeme, ztrácíme. To obojí je v souladu s přírodou. Jestliže neumíme snášet to druhé, jsme si tím zlem vinni sami. Psýché se to nepřihodilo. Díváme-li se očima rozumu, ne skrze naše city, nezískala snad Psýché všechno to dobré, co život nabízí? Čistotu, sebeovládání, rozvahu, tichost, slitování, statečnost a - kdybychom vzali v potaz slávu, třebaže nic neznamená - jméno, které se může měřit se jmény Ifigenie a Antigony. “

Ty příběhy mi samozřejmě vyprávěl už dávno, tak často, že jsem je znala nazpaměť, a většinou doslova tak, jak je básníci sepsali. Přesto jsem ho poprosila, aby mi je vyprávěl znovu, hlavně kvůli němu; už jsem byla dost stará, abych věděla, že muž (a tím spíše Řek) nachází útěchu ve slovech, která plynou z jeho úst. Ale já jsem si je také ráda poslechla. Ta známá, poklidná slova držela v uctivé vzdálenosti tu hroznou opuštěnost, která se, jak se mi vracelo zdraví, začínala vkrádat do každé myšlenky.

Dalšího dne jsem poprvé vstala. Lišákovi jsem oznámila: „Dědečku, nemohla jsem být Ifigenií. Ale mohu být Antigonou. “

„Antigonou? Jak to, dítě?”

„Antigona pochovala svého bratra. Já … Snad tam něco zůstalo. Ani Netvor by nesežral kosti a všechno. Musím jít nahoru ke stromu. Přinesu … to … zpátky, pokud budu moci, a spálím, jak se sluší. Nebo, budou-li ostatky příliš těžké, pohřbím je na místě. “

„To by bylo důstojné, ” pochválil mne. „Bylo by to v souladu s obyčejem, ne-li s přírodou. Jestli budeš moci. Počasí už není takové, aby se člověk pouštěl nahoru do hor. “

„Proto si musím pospíšit. Myslím, že sníh nenapadne dříve než za takových pětadvacet dní. “

„Jen jestli na to budeš stačit, dítě. Byla jsi velmi nemocná. “

„Je to všechno, na co stačím, ” odvětila jsem.

69$

«Kapitola devátá»

Zanedlouho jsem se již opět mohla procházet po domě a v zahradách. Činila jsem tak pokud možno potají, neboť králi Lišák tvrdil, že jsem stále ještě nemocná. Král by mne totiž jinak ihned zaměstnal ve Sloupové síni. V jednom kuse bručel: „Kde to děvče vězí? To se chce až do smrti válet v posteli? Trubce ve svém úlu nebudu trpět donekonečna.“ Jeho city ke mně a k Redival po ztrátě Psýché nijak nezněžněly; spíš naopak. „Kdo ho slyší,“ poznamenal Lišák, „musí si myslet, že ještě nikdy žádný otec nemiloval své dítě tak, jako on Psýché.“Bohové ho připravili o jeho poklad a na něho zbyly zmetky: ta mizerná malá coura (Redival) a ta škaredá ropucha (totiž já). Ale to jsem nepotřebovala slyšet od Lišáka; mohla jsem to sama uhodnout.

Usilovně jsem přemýšlela, jak vykonat svou pouť na Horu ke Stromu a posbírat, cokoli tam po Psýché zůstalo. Mluvila jsem o tom dost lehkovážně a byla jsem odhodlána to uskutečnit, ale věděla jsem, že snadné to nebude. Nikdy jsem se neučila jezdit, takže jsem musela jít pěšky. Věděla jsem, že muž, který zná cestu, se od paláce dostane ke Stromu za šest hodin. Já žena, která bude muset cestu hledat - musím počítat nejméně s osmi. Další dvě hodiny na práci, kterou jsem si předsevzala, a - řekněme - šest hodin na cestu zpět. To bylo celkem šestnáct hodin; to se nedá zvládnout bez přestávky. Nezbylo mi než se smířit s tím, že na Hoře strávím noc a že s sebou budu muset nést jídlo (vodu bych měla najít) a teplé oblečení. Nemohu se do toho pustit, dokud se mi síly zcela nenavrátí.

70$

Dnes vím, že jsem si (po pravdě řečeno) přála odkládat tu cestu co nejdéle. Ne snad kvůli nebezpečí a námaze; jen jsem si nedovedla představit, že by na světě bylo cokoli, čím bych se mohla zabývat, až ji budu mít za sebou. Dokud mne čekal nějaký úkol, jako by mne odděloval od té mrtvé prázdnoty, kterou se měl stát zbytek mého života. Připadalo mi, že všechno, v čem pro mne ještě žila Psýché, bude, jakmile pohřbím její kosti, vyřízeno a uzavřeno. Už teď - a to byl ten velký čin teprve přede mnou - na mne z let, která měla přijít po něm, dýchala taková sklíčenost, jakou jsem si nikdy předtím nedokázala ani představit. Vůbec se nepodobala mukám, která mne trýznila předtím nebo potom. Nenaříkala jsem a nelomila rukama; byla jsem jako voda v láhvi zapomenuté ve sklepě: naprosto bez pohybu, bez naděje, že ji někdy někdo upije, přelije, rozlije, nebo že s ní třeba jen zatřese. Dny se nekonečně vlekly.

I stíny se zdály být přibity k zemi, jako kdyby slunce stálo na místě.

Jednoho dne, když na mne ta strnulost právě doléhala nejhůře, jsem se do paláce vrátila dvířky v chodbičce mezi ubytovnami stráží a zásobárnou mléka. Usedla jsem na práh; ne tak proto, že bych byla unavená (bohové mi totiž - ne ze soucitu - vrátili síly), jako proto, že jsem neviděla žádný důvod, abych udělala třeba jen jediný další krok kterýmkoli směrem, nebo vůbec cokoliv. Vzpomínám si, že po rámu dveří se plazila tlustá moucha, líně a bez zřejmého cíle. Napadlo mne, že stejně jalový a bezcílný je můj život, a snad i celý svět.

„Paní, ” ozvalo se nade mnou. Zvedla jsem hlavu: byl to Bardia.

„Paní, ” opakoval, „vím, že si příliš dovoluji, ale … Já jsem také poznal smutek. Cítil jsem to, co cítíš ty; seděl jsem a připadalo mi, že se každá hodina táhne celé roky. Mně pomohla válka. A myslím, že žádný jiný lék už není. “

„Ale já přece nemohu válčit, Bardio, ” namítla jsem.

„Skoro ano!” zvolal. „Když jsi na mne uhodila přede dveřmi princezny Istry, Požehnané (mír její duši), řekl jsem ti, že

71$

máš postřeh, a že umíš držet zbraň. Asi sis myslela, že tě chci jen utěšovat - a možná jsem chtěl. Ale i tak to byla pravda. Nikdo tu není a najdou se tu nějaké tupé meče. Pojď, a něco tě naučím.“

„Ne,“ odbyla jsem ho malátně. „Nechci. K čemu by to bylo?” „K čemu? Zkus to a uvidíš. Nikdo se nemůže trápit, když musí napínat zápěstí a ruce a oči a všechny svaly v těle. Je to tak, paní - věř si nebo nevěř. A kromě toho - byla by to hanba nechat bez výcviku někoho, kdo má pro tuhle zábavu takové nadání, jaké vidím u tebe.“

„Nechci,“ odmítla jsem. „Nech mne být. Ledaže by tvůj meč byl ostrý a že bys mne jím zabil.“

„To jsou, s prominutím, babské tlachy. Kdybys to jednou viděla, nikdy bys tak nemluvila. Pojď. Nevzdám se dříve než ty.“Vysoký, přátelský muž obvykle zapůsobí na dívku o několik let mladší, třebas byla právě sklíčená a mrzutá. Nakonec jsem vstala a šla s ním.

„Ten je moc těžký,“ odložil jeden štít. „Tenhle je pro tebe; tak si ho navlékni. A už teď si jednou provždy zapamatuj: štít je tvoje zbraň, ne hradba. Nebojuješ jím o nic méně než mečem. Teď se dívej. Vidíš, že štítem kroužím - třepetá se jako motýl. Ve skutečné bitvě by se od něj na všech stranách odrážely šípy a oštěpy a hroty mečů. A tady máš meč. Ne, tak ne. Musíš ho chytit pevně, ale ne křečovitě. Tak je to lepší. Levou nohu trochu dopředu. … A nesleduj moje oči, ale můj meč. Očima tě neprobodnu. Teď ti předvedu několik obranných postojů.“

Držel mne u toho celou půlhodinu. Byla to největší dřina, jakou jsem v životě poznala, a celou tu dobu jsem neměla pomyšlení na nic jiného. Nedávno jsem napsala, že slabost a práce jsou potěšení. Ale namáhaje ze všech tří nejpřívětivější - proti trudnomyslnosti pomáhá mnohem, mnohem lépe než filosofie.

„To stačí,“ řekl Bardia. „Jde ti to dobře. Už jsem si jistý, že z tebe bude válečník. Přijdeš zítra zase? Ale překáží ti šaty. By-

72$

lo by lépe, kdybys na sobě měla něco, co by ti sahalo jen ke kolenům.“

Byla jsem tak rozehřátá, že jsem šla rovnou naproti do zásobárny a vypila celou misku mléka. Od toho dne, kdy nám nastaly ty zlé časy, to bylo poprvé, co mi nějaké jídlo nebo pití opravdu chutnalo. Mezitím vstoupil do chodbičky nějaký další voják (domnívám se, že zahlédl, co jsme dělali) a oslovil Bardiu. Ten mu něco odpověděl; co, to jsem neslyšela. Potom, hlasitěji, dodal: „No, ano, je to bída s tou její tváří. Ale je statečná a čestná. Kdyby byl člověk slepý a ona nebyla královská dcera, byla by mu dobrou ženou.“ A to se ze všeho, co jsem o sobě kdy slyšela, snad nejvíce podobalo milostnému vyznání.

Od té doby jsem cvičila každý den. Brzy jsem zjistila, že Bardia je pro mne ten nejlepší lékař. Zármutek mne neopustil, ale odešla ona otupělost a čas se opět rozběhl svým obvyklým krokem.

Zanedlouho jsem se Bardiovi svěřila jak se svým úmyslem jít na Šerou horu, tak se svými důvody.

„To je velmi chvályhodné, paní,“ souhlasil. „Stydím se, že jsem to už neudělal sám. To je to nejmenší, čím se - my všichni - můžeme Požehnané princezně odvděčit. Ale není třeba, abys tam šla ty. Půjdu místo tebe.“

Řekla jsem, že půjdu já.

„Tak mne musíš vzít s sebou,“ prohlásil. „Sama bys to místo nikdy nenašla. A mohla bys narazit na medvěda nebo na vlky, anebo - to by bylo nejhorší - na nějaké horské lupiče, muže mimo zákon. Umíš jezdit na koni, paní?”

„Ne, nikdo mne to neučil.“

Zamyslel se a svraštil obočí. „Jeden kůň bude stačit,“ usoudil. „Já budu sedět v sedle a ty za mnou. Nepojedeme nahoru šest hodin, znám zkratku; ale práce, která nás čeká, bude asi trvat dost dlouho. Budeme na Hoře muset přenocovat.“

„A dovolí ti král, abys byl pryč tak dlouho, Bardio?”

Rozesmál se: „Pro krále si raz dva vymyslím nějakou povídačku. K nám se nechová tak jako k tobě, paní. Pro vojáky,

73$

pastevce nebo lovce, přes to, jak tvrdě vždycky mluví, to není špatný pán. Rozumí si s nimi a oni rozumí jemu. Ty ho vidíš v nejhorším světle: když jedná se ženami, s kněžími, s vyslanci a s hodnostáři. Ve skutečnosti z nich má napůl strach. ” To jsem vůbec nechápala.

Šest dní nato, v době ranního dojení, jsme vyrazili. Obloha byla tak zamračená, že byla tma téměř jako o půlnoci. Kromě Lišáka a mých děvčat nevěděla v paláci o naší výpravě živá duše. Měla jsem na sobě prostý černý plášť s kápí a na tváři závoj. Pod pláštěm jsem měla krátkou kytlici, kterou jsem nosila při svých válečnických pokusech, přes ni mužský opasek, a po boku meč - tentokrát ostrý. „Nejspíš nepotkáme nic horšího než divokou kočku nebo lišku, ” připustil Bardia, „ale nikdo - muž ani žena - by se do hor neměl vydávat beze zbraně. ” Seděla jsem na koni s oběma nohama na jedné straně a jednou rukou jsem se držela Bardii v pase. Druhou jsem na svých kolenou přidržovala urnu.

Městem zněl jen klapot kopyt našeho koně, jinak tu vládlo naprosté ticho; i když v oknech se tu a tam objevil záblesk světla. Když jsme se blížili k brodu přes Sennit, šlehal nás do zad prudký liják; ten však ustal, když jsme překročili řeku, a mraky se začaly rozptylovat. Před námi se však stále neobjevovaly žádné známky svítání, neboť právě tím směrem se nepohoda stahovala.

Svatyni Ungit jsme měli po pravé ruce. Je postavena takto: obrovité prastaré kameny, dvakrát vyšší a čtyřikrát silnější než člověk, jsou rozmístěny ve vejčitém kruhu. Stojí zde od nepaměti a nikdo neví, kdo je tu vztyčil nebo kdo je sem přinesl a, jak to udělal. Mezi nimi jsou stěny vyzděny cihlami. Střecha, krytá rákosem, není rovná, ale poněkud klenutá, takže celá stavba tvoří zakulacený pahrbek; a vypadá, jak tam leží na poli, asi jako obludně veliký slimák. Ten tvar je posvátný; kněží říkají, že představuje (nebo že to - tajemným způsobem - je) vejce, z něhož pochází celý svět, či lůno, v němž kdysi celý svět pobýval. Každého jara zavřou kněze uvnitř a on si západními

74$

dveřmi proráží (tak to aspoň má vypadat) cestu ven; a to znamená, že se zrodil nový rok. Jak jsme ji míjeli, kouřilo se z ní; oheň v domě Ungit totiž nikdy nehasne.

Jakmile jsme nechali Ungit za zády, zlepšila se mi nálada. Dílem proto, že jsme jeli krajinou, kterou jsem ještě neznala, dílem proto, že čím jsme byli od vší té posvátnosti dále, tím lépe se mi dýchalo. Hora před námi čněla do ještě větší výšky a stále bránila slunci probudit úsvit. Když jsem se však ohlédla, spatřila jsem, že na kopcích za městem, kam jsme chodívali s Psýché a s Lišákem, je už ráno. A v dálce za nimi se na západní obloze začala oblaka zbarvovat do světle růžova.

Klusali jsme docela dobře ujetou cestou, která nás vedla mezi pastvinami nahoru a dolů (ale vždy více nahoru než dolů) přes nízká návrší. Po naší levici se rozkládal temný les a cesta se zanedlouho stočila k němu. Ale to ji Bardia opustil a pokračoval po trávě.

„To je Posvátná cesta,“ ukázal směrem k lesu. „Tudy vezli Požehnanou (mír její duši). Naše zkratka bude strmější.“

Dlouho jsme mírně, leč vytrvale stoupali lukami ke hřbetu, který byl tak blízko a tak vysoký, že Horu samu nebylo ani vidět. Když jsme se dostali na jeho vrchol a na chvíli se zastavili, aby se kůň trochu vydýchal, všechno se změnilo a já musela zápasit s pokušením.

Vstoupili jsme přímo do jasného dne - až příliš zářivého pro naše oči a teplého tak, že jsem musela odložit plášť. Těžké kapky rosy se v trávě třpytily jako klenoty. Slunce viselo pouhou šířku dlaně nad nejvyšším štítem Hory, tyčícím se mnohem výše, ale stále ještě mnohem dále, než jsem očekávala. Zdálo se, jako by vůbec nebyla skutečná. Před námi byly rozesety pahorky a údolí, lesy a skály a nespočet malých jezírek. Vlevo i vpravo i za námi se celý barevný svět vršil svými kopci blíž a blíže obloze a v dálce jsem zahlédla i záblesk toho, čemu se u nás říká moře (třebaže je nelze srovnávat s Velkým mořem, které znají Řekové). Zpíval slavík. Jinak všude panovalo nesmírné, odvěké ticho.

75$

A můj zápas? Není pochyb, že ráno, když jsem vyrazila, jsem nebyla nikterak veselá. Měla jsem přece truchlivé poslání. Ale teď jako by se do mne pustil nějaký rozverný nebo prostořeký hlas - beze slov, ale kdyby měl slova, zněla by: „Proč by tvé srdce nemělo tančit?” A já byla tolik bláhová, že mé srdce málem odpovědělo: „Opravdu, proč ne?” Musela jsem si opakovat jako Lišákova ponaučení všechny ty nekonečné důvody, proč ne. Mé srdce - a tančit? Srdce, kterému vzali jeho jedinou lásku, srdce ošklivé princezny, která se už žádné jiné lásky nedočká, srdce královy otrokyně, žalářnice nenáviděné Redival, nemilované dcery, která po otcově smrti půjde žebrotou nebo bude - protože kdo ví, co Glóme provede pak - zavražděna? A přece jsem to ponaučení sotva dokázala udržet v mysli. Ten veliký svět, na který jsem se dívala, mne ponoukal k šíleným myšlenkám: že bych se snad mohla vydat někam daleko, putovat už napořád, dojít až na sám konec světa a vidět přitom samé podivuhodné a úžasné věci. Svěžest a vláha všude kolem mne (než jsem onemocněla, po celé měsíce jsem nespatřila nic než sucho a uvadání) se mne snažily přesvědčit, že jsem světu křivdila; tvářil se přívětivě a usměvavě, jako by jeho srdce také tančilo. I má vlastní ošklivost mi připadala jen stěží uvěřitelná. Kdo by se mohl cítit ošklivý, když mu srdce přetéká rozkoší? Jako bych někde uvnitř, za ošklivou tváří a v kostnatých údech, byla hebká, mladistvá, pružná a žádoucí.

Na hřebeni jsme postáli jen krátce. Ale celé hodiny potom, kdy jsme se proplétali nahoru a dolů mezi mohutnými skalisky, kdy jsme často museli sesedat a vést koně za uzdu, někdy na pokraji nebezpečných srázů, ten zápas pokračoval.

Měla jsem se snad té pošetilé veselosti poddat? Pouhá slušnost, kdyby nic jiného, byla proti tomu: přece se nebudu smát, když pohřbívám Psýché! Jak bych potom ještě mohla věřit, že jsem ji vůbec někdy milovala? Rozum byl proti tomu: znala jsem svět až příliš dobře, než abych důvěřovala jeho náhlé usměvavosti. Která žena by dokázala mít trpělivost s mužem, jenž by se opět nechal oklamat lísáním své milenky, když ji

76$

potřetí přistihl při zradě? A kdybych se s tímhle prohnilým, bezohledným světem, kde straší bohové a semení samá bída, začala znovu bratříčkovat jenom proto, že vypuklo krásné počasí a po dlouhém suchopáru se objevila svěží tráva a že jsem po nemoci zase zdravá, byla bych na tom právě tak jako onen muž. Už jsem viděla dost. Nebyla jsem hloupá. A to jsem ještě neznala ten nejpádnější důvod, abych se měla na pozoru; znám ho teď: bohové nás nikdy nelákají k radosti tak horlivě a tak naléhavě, jako když se nás právě chystají nějak nově zkrušit. Mají nás za bubliny: napřed nás pořádně nafouknou a teprve pak nás propíchnou.

Ale stála jsem si na svém, i když jsem to ještě nevěděla. Ovládla jsem se. Co si myslí, že jsem? Píšťalka, na kterou si mohou pískat, co je zrovna napadne?

Pokušení odešlo, když jsme se dostali na poslední vrchol před vlastní Horou. Slunce sice stále jasně svítilo, ale byli jsme už tak vysoko, že se vánek změnil v drsný, studený vítr. U našich nohou, mezi námi a Horou, se rozkládala temná, prokletá kotlina: černá mechoviska, černé močály, kamení, obrovské balvany a hromady suti, které se - jako by Horu sužovaly vředy, z nichž prýští zkamenělý hnis - řinuly z jejího svahu. Nestvůrný objem Hory se před námi kupil do ohromných skalnatých hrbolů jako zadní zub nějakého starého obra a zakusoval se až do oblak (zakláněli jsme hlavu, když jsme se na ni dívali). Úbočí, které nám ukazovala, nebylo - až na několik děsivých strží po naší levici - o nic příkřejší než střecha, ale budilo dojem, že je svislé jako zeď. I ono bylo nyní černé. Bohové se mne už nesnažili rozveselit. Tady by důvod k tanci hledalo nadarmo i to nejrozpustilejší srdce.

Bardia ukázal vpravo před sebe, kde Hora přecházela hladkým obloukem do průsmyku. My jsme stáli o něco výše, ale stejně jsme za ním neviděli nic než oblohu. Proti obloze se v průsmyku rýsoval osamělý bezlistý strom.

Sestoupili jsme do údolí pěšky, koně jsme vedli, neboť stezka byla neschůdná a nohy nám ujížděly ve štěrku, dokud jsme

77$

se úplně dole nedostali na Posvátnou cestu (po ní bychom do kotliny přišli od půlnoci, daleko po naší levici). Byli jsme už tak blízko, že jsme ani nenasedali. Několik zatáček cesty nás přivedlo k průsmyku a - znovu - do mrazivého vichru.

Nyní, když jsme již byli téměř u Stromu, jsem dostala strach. Sotva bych byla dokázala říci, čeho se bojím, ale věděla jsem, že najít kosti, nebo třeba i tělo, bát bych se přestala. Domnívám se, že to byl onen hloupý dětinský strach: co kdyby nebyla ani živá ani mrtvá?

A už jsme byli na místě. Na ponurém kmeni (Strom neměl žádnou kůru) visel železný pás s řetězem, který tlumeně řinčel, jak se kýval ve větru. Nikde nebylo vidět žádné kosti, žádné cáry oděvu, žádné známky krve ani nic jiného.

„Jak čteš tyhle stopy, Bardio?” zeptala jsem se.

„Bůh ji vzal k sobě, ” zašeptal a zbledl (byl to bohabojný muž). „Žádná šelma by to tu po sobě tak důkladně nevylízala. Zbyly by tu kosti. Žádné zvíře - kromě Netvora - by nedostalo z okovů celé tělo. A nechalo by tu šperky. Zatímco člověk - ale člověk by ji nedokázal osvobodit. Ledaže by s sebou měl potřebné nástroje. “

Nepředstavovala jsem si, že by naše cesta mohla být až tak marná: nic, co bychom mohli udělat, nic, co bychom mohli posbírat. Prázdnota měla do mého života vstoupit okamžitě.

„Mohli bychom to tu prohledat, ” napadlo mne. Byla to samozřejmě hloupost: nedoufala jsem ani v nejmenším, že bychom cokoli objevili.

„No ano, paní. Můžeme to tu prohledat, ” odpověděl Bardia. Věděla jsem ovšem, že to říká jen z laskavosti.

A tak jsme se do toho dali. Pročesávali jsme okolí, každý na jedné straně, s očima zabodnutýma do země. Bylo velmi chladno; plášť pleskal do tváří a do nohou, až začaly pálit.

Bardia byl právě přede mnou, východně a dále v průsmyku, když na mne zavolal. Vlasy, které se mi třepetaly kolem obličeje, jsem musela odhrnout dozadu, abych na něj viděla. Rozběhla

78$

jsem se k němu; byl to vlastně napůl let, protože můj plášť se stal západnímu větru plachtou. Ukázal mi, co našel: rubín.

„Takový kámen jsem u ní nikdy neviděla,“ podivila jsem se. „A přece ho měla, paní. Na poslední cestu ji vystrojili do svého vlastního posvátného úboru. Na řemíncích opánků bylo rubínů plno.“

„Ale Bardio! To znamená, že ji někdo … že ji něco odvleklo až sem.“

„Anebo jen opánky. Třeba kavka.“

„Musíme jít dál, dál tímhle směrem.“

„Opatrně, paní. Jestli musíme, půjdu já. Ty se drž raději vzadu.“

„Proč? Čeho se bát? A beztak vzadu nezůstanu.“

„Pokud vím, nikdo nikdy průsmyk nepřekročil. Ani kněží při Oběti nešli dál než ke Stromu. Tady někde asi začínají nebezpečné končiny Hory - myslím posvátné končiny. Říká se, že území od Stromu dále náleží bohu Hory.“

„V tom případě se drž vzadu ty, Bardio. Mně už bohové nemohou provést nic horšího než dosud.“

„Půjdu tam, kam půjdeš ty, paní. Ale raději o nich tolik nemluvme. Nebo ještě lépe, mlčme. Ze všeho nejdřív se musím vrátit pro koně.“

Odešel k zakrslému keříku, u nějž koně přivázal (na chvíli mi přitom zmizel z očí, a tak jsem na hranici té podezřelé země zůstala stát sama). Potom se ke mně s velmi vážnou tváří opět připojil (koně vedl za uzdu) a vyrazili jsme.

„Jen opatrně,“ řekl znovu. „Každou chvíli se můžeme ocitnout na kraji nějaké rokle.“

Několik příštích kroků jako by nás opravdu vedlo přímo do otevřeného nebe. Potom jsme náhle shledali, že stojíme na prahu prudkého srázu; a v témže okamžiku se z mraků - které zakrývaly oblohu od chvíle, kdy jsme sestoupili do černé kotliny - vynořilo slunce.

Hleděli jsme do úplně jiného světa. U nohou se nám uprostřed nekonečné změti hor choulilo údolíčko zářivé jako draho-

79$

kam. Vpravo se otevíralo na polední stranu, kde se - hluboko pod námi - modrala prohřátá krajina plná pahorků porostlých lesy. Údolí samo vypadalo jako důlek na bradě Hory, obrácené tváří k poledni. Třebaže leželo dosti vysoko, zdálo se, že rok je zde přívětivější než dole v Glóme. Nikdy jsem neviděla zelenější trávník. Kvetly tam hlodaše, bujela divoká réva, háje se zelenaly a voda jiskřila v nezměrném množství jezírek, potůčků a malých vodopádů. A když jsme (po chvíli rozhlížení a hledání nejschůdnější cesty pro koně) začali sestupovat, byl vzduch s každou minutou teplejší a voňavější. Už jsme se nepotýkali s větrem a slyšeli jsme se navzájem; a brzy jsme zaslechli i zurčení potůčků a bzukot včel.

„Mohlo by to být to tajné údolí, které patří bohu Hory, “zašeptal Bardia.

„Utajené je dobře, ” připustila jsem.

To už jsme byli dole. Bylo nám tak teplo, že jsem měla sto chutí smočit tvář a ruce v jantarové bystřině, za níž ležel ještě celý zbytek údolí. Vlastně jsem už už zvedala ruce, abych si odhrnula závoj, když jsem uslyšela dvojí výkřik - jeden byl Bardiův. Zvedla jsem oči. Od hlavy k patě mnou projel otřesný záblesk pocitu, který nemá název - ale je snad nejblíže hrůze. Na druhém břehu bystřiny, ani ne šest stop ode mne, stála Psýché.

80$

«Kapitola desátá»

Sama nevím, co jsem to v tom prvním divokém návalu radosti (voda byla stále mezi námi) mezi slzami a smíchem drmolila. Vzpamatovala jsem se, až když se ozval Bardia. „Buď opatrná, paní. Možná je to její duch. Možná … Ach ne - ona je nevěstou boha. Je to bohyně!” Smrtelně zbledl; a poklonil se, aby si posypal čelo prachem.

Sotva jsem se mu mohla divit. Před námi totiž stála - napsal by řecký básník - Psýché zářících lící. Ale já jsem žádnou bázeň nepociťovala. Jakže? Já a bát se Psýché? Té Psýché, kterou jsem chovala v náručí a učila chodit i mluvit? Tváře měla zardělé sluncem a větrem a na sobě cáry, ale celá se smála - oči jí jiskřily jako dvě hvězdy, údy měla zdravé a plné a nezdálo se

(až na ty hadry), že by nějak strádala.

„Vítej, vítej, vítej!” volala na mne. „Ach, Maio, jak jsem po tomhle toužila. Bylo to mé jediné přání. Věděla jsem, že přijdeš. Ach, jak jsem šťastná! A věrný Bardia! To on tě sem přivedl? Ale ovšem, mohla jsem si to myslet. Pojď, Orual, musíš přes potok, ukážu ti, kde je nejschůdnější. Ale tebe, Bardio, nemohu pozvat dál. Milý Bardio, ne že by …“

„Ne, ne, Požehnaná Istro!” pospíšil si Bardia (s velkou úlevou, jak se mi zdálo). „Jsem jen voják.“ Potom, tišeji, ke mně: „Půjdeš, paní? Je to strašné místo. Snad …“

„Jestli půjdu?” vykřikla jsem. „Šla bych, i kdyby tím potokem netekla voda, ale oheň.“

„Jistě,“ přikývl, „ty nejsi jako my. Máš v žilách krev bohů. Počkám s koněm tady v závětří. Má tu dobrou trávu.“

To už jsem stála na břehu říčky.

81$

„O něco výše, Orual,“ naváděla mne Psýché, „tam je nejlepší brod. Od toho velikého kamene rovně. Pozor, stůj pevně! Ne, ne doleva; místy je tu dost hluboko. Tudy. Ještě krůček - a teď mi podej ruku.“

Musela jsem zchoulostivět; snad od dlouhého polehávání v uzavřené místnosti. Tak nebo tak, ta ledová voda mi vyrazila dech a proud byl tak silný, že by mne, myslím, srazil pod hladinu, kdyby mne Psýché nebyla držela. Dokonce mi - mezi tisíci jinými myšlenkami - blesklo v tom okamžiku hlavou: „Má neobyčejnou sílu. Brzy bude silnější, než jsem kdy byla já - nádavkem ke své kráse.“

V příští chvíli jsem se zmateně snažila něco říci, plakat, líbat ji a popadnout dech - to všechno najednou. Ale Psýché mne odvedla několik kroků od vody a přiměla mne usednout do vyhřátého vřesu. Usadila se vedle mne a naše ruce se spojily u mne v klíně; stejně jako onoho večera v jejím vězení.

„Vypadá to, Maio,“ řekla pobaveně, „že práh mého domu je pro tebe příliš studený a příkrý. Celá ses zadýchala. Hned ti přinesu něco na osvěžení.“

Vyskočila a poodběhla. Vrátila se se zeleným listem, do nějž nasbírala drobné chladivé černé kuličky, které na Hoře rostly. „Jez,“ vybídla mne. „Není to pokrm hodný bohů?”

„Není nic lahodnějšího,“ přitakala jsem. Opravdu jsem už měla docela hlad a žízeň; bylo aspoň poledne. „Ale Psýché, řekni mi, jak …“

„Počkej!” přerušila mne. „Po hostině víno.“ Poblíž nás, mezi kameny obrostlými hebkou mechovou poduškou, prýštil tenký stříbrný pramínek. Sepjala pod ním dlaně, naplnila je až po okraj a přiložila mi je ke rtům.

„Ochutnalas někdy vybranější víno?” ptala se. „A ze vznešenějšího poháru?”

„Je to opravdu výtečný nápoj,“ usmála jsem se. „Ale pohár je lepší. Ten pohár se mi líbí více než všechno na celém světě.“„Je tvůj, Maio.“ Přitom tak půvabně napodobila vybrané chování, s nímž královna a hostitelka rozdává dary, že mi do

82$

očí opět vyhrkly slzy. Na mysli mi tanuly vzpomínky na její dětské hry.

„Děkuji ti, dítě. Věřím, že mi opravdu patří. Ale Psýché, musíme mluvit vážně; ano, a k věci. Jak jsi tu přežila? Jak jsi unikla? A - nemůžeme si dovolit pro samou radost ze setkání zapomenout na to nejdůležitější - co uděláme teď?”

„Teď? Teď se budeme radovat, co jiného? Proč by naše srdce neměla tančit?”

„Ale vždyť tančí. Snad si nemyslíš … vždyť teď bych dokázala odpustit třeba i bohům samotným. Zakrátko budu moci odpustit i Redival - kdo ví? Ale přece nemůžeme … Zima přijde ne déle než za měsíc. Jak bys … Psýché, jak ses celou tu dobu udržela naživu? Já myslela … Myslela jsem si, že … ” Ale pomyšlení na to, co jsem si myslela, mne přemohlo.

„Tiše, Maio, tiše. ” (Znovu utěšovala ona mne.) „Všechen ten strach je už za námi. Všechno je v pořádku. A ty budeš také v pořádku; nedám si pokoj, dokud nebudeš stejně šťastná jako já. Ale ještě ses mne vlastně nezeptala na můj příběh. Nepřekvapilo tě, když jsi objevila tohle překrásné místo a zjistila, že paní domu jsem tu já? Vůbec se nedivíš?”

„Ale ano, Psýché, žasnu. Samozřejmě, že se nemohu dočkat, až si to všechno vyposlechnu. Ale neměly bychom napře promyslet, co podnikneme?”

„Zodpovědná Orual!” smála se mi Psýché. „Vždycky jsi musela mít všechno promyšlené. Ale není divu, když jsi vychovávala tak nerozumné dítě, jako jsem byla já. A dobře sis s tím poradila. ” A jediným lehkým políbením odsunula všechny ty dny - všechno, na čem mi v životě záleželo - někam pryč a pustila se do vyprávění.

„Když jsme odjížděli z paláce, nebyla jsem úplně při smyslech. Než mne ty dvě chrámové dívky začaly oblékat a líčit, daly mi napít něčeho sladkého a lepkavého. Nejspíš v tom byl nějaký omamný jed - jakmile jsem to vypila, začalo se mi všechno před očima rozplývat a dlouho to bylo čím dál tím rozmazanější. Myslím, že to vždycky dávají obětem, které mají

83$

prolít svou krev před Ungit, a proto je vídáme jít na smrt tak pokojně. A líčidlo na tváři mne také otupovalo. Celá tvář mi od něj zdřevěněla, až jsem měla dojem, že není moje. Měla jsem pocit, že neobětují mne, ale někoho jiného. A potom hudba a kadidlo a pochodně; to všechno k tomu přispívalo. Viděla jsem tě, Orual, stát nahoře na schodech, ale nedokázala jsem ani zvednout ruku, abych ti zamávala; měla jsem je jako z olova. A měla jsem dojem, že to nestojí za to, protože se stejně hned vzbudíš a zjistíš, že to byl jen sen. A svým způsobem to opravdu byl jen sen, nemám pravdu? Teď už jsi skoro probuzená. Ne? Pořád tak vážná? Musím tě pořádně vzburcovat.

Dalo by se čekat, že na čerstvém vzduchu, když jsme vyšli z bran paláce, jsem se vzpamatovala, ale ten nápoj teprve začínal působit naplno. Neměla jsem strach; ani radost. Stejně to bylo zvláštní, sedět na nosítkách, nad hlavami davu … a celou tu dobu bylo slyšet rohy a řehtačky. Nemám ani potuchy, jak dlouho to trvalo, než jsme na Horu dorazili. Každá chvilka se nekonečně vlekla: na cestě jsem si musela všimnout každého kamínku; dlouho, dlouho jsem si prohlížela každý strom, který jsme míjeli. A přece se mi zdálo, že celá cesta trvá jen krátkou dobu. A přitom dost dlouhou, abych se trochu probrala. Začínalo mi docházet, že se chystají udělat mi něco hrozného. To jsem poprvé chtěla něco říct. Snažila jsem se na ně volat, že se museli zmýlit, že jsem jen ubohá Istra a že to nemohu být já, koho chtějí zabít. Ale z úst se mi vydralo jen nějaké zachroptění a zabublání. A nějaký muž s ptačí hlavou - nebo pták s tělem člověka -“

„To byl asi kněz,“ doplnila jsem.

„Asi ano. Totiž, jestli je stále knězem, když si nasadí tu masku; nedá se vyloučit, že se stává bohem, když ji má na sobě. Ale ať to bylo cokoli, řeklo to: Dejte jí ještě. A jeden z mladších kněží vylezl někomu na ramena a zase mi přiložil ke rtům ten sladký lepkavý pohár. Nechtěla jsem to pít, ale víš, Maio, cítila jsem se právě tak jako tehdy dávno, když jsi přivedla lazebníka, aby mi vytáhl z prstu třísku: tys mne pevně držela -

84$

pamatuješ? - a říkalas mi, abych byla hodná, že za chviličku bude po všem. Teď to bylo podobné, a tak jsem měla pocit, že bude určitě lépe, když udělám, co po mně chtějí.

To první, co jsem si potom uvědomila - skutečně uvědomila - bylo, že už nesedím v nosítkách, ale že stojím na rozpálené zemi a že mne připoutávají ke Stromu pruhem železa kolem pasu. Právě cinkot železa mne úplně přivedl k vědomí. Pak jsem spatřila krále; ječel a úpěl a rval si vlasy - a víš co, Maio? Podíval se na mne, opravdu se na mne podíval, a já měla dojem, že mne vidí poprvé v životě. Ale v tu chvíli jsem nestála o nic jiného, než aby s tím už přestal a aby on i všichni ostatní šli pryč a nechali mne o samotě, abych se mohla vyplakat. Protože teď se mi chtělo plakat. V hlavě jsem měla čím dál tím jasněji a strašně jsem se bála. Snažila jsem se chovat jako ty dívky z řeckých bájí, o kterých nám Lišák vždycky vypravoval, a věděla jsem, že to vydržím, dokud neodejdou, jestli jen odejdou brzy.“

„Ach, Psýché, teď už je všechno v pořádku - sama jsi to říkala. Už se tím netrap. Řekni mi hlavně rychle, jak ses zachránila. Musíme toho tolik probrat a domluvit. Nemáme čas …“„Ale Orual! Času máme, co srdce ráčí. Copak si nechceš poslechnout, co mne potkalo?”

„Ale jistěže chci. Chci slyšet každou podrobnost. Až budeme v bezpečí a …“

„Kde jinde bychom mohly být v bezpečí, když ne tady? Tady jsem doma, Maio. A pokud si nevyslechneš tu horší část, nepochopíš, jak nádherné a úžasné bylo mé dobrodružství. Tak zlé to nakonec nebylo.“

„Tak zlé, že to stěží mohu poslouchat.“

„Jen vydrž. Nakonec byli pryč a já zůstala sama pod sálající oblohou, mezi těmi spálenými, vyprahlými skalami a nastalo naprosté ticho. Ani ve větvích Stromu se neozval nejslabší závan větru - pamatuješ si, jaké bezvětří bylo toho dne, kdy skončilo sucho. Po tom lepkavém nápoji jsem dostala žízeň, a navíc jsem právě zjistila, že mi řetězy, kterými mne přikovali ke Stro-

85$

mu, brání usednout. Tehdy mne srdce zradilo a já se rozplakala. Ach Maio, Maio, jak jsem toužila, abyste ty a Lišák byli semnou! A nemohla jsem dělat nic jiného než se modlit, modlit, modlit k bohům, aby se to, co se má stát, ať je to cokoli, stalo co nejdříve. Ale nestalo se nic, jen jsem z pláče dostala ještě větší žízeň. A pak, po dlouhé době, se kolem mne začala shromažďovat zvířata. “

„Zvířata?”

„Neměj strach, nic nebezpečného. Napřed jen horský skot, ubohá vyhublá stvoření. Bylo mi jich líto; říkala jsem si, že musí mít také žízeň. Přicházela blíž a blíž - ale ne příliš - a bučela na mne. Potom se objevilo zvíře, které jsem nikdy předtím neviděla - myslím, že to byl rys. Ten přišel přímo ke mně. Ruce jsem měla sice volné, ale stejně jsem nevěděla, jestli bych se mu ubránila. Ale nebylo to ani třeba. Přistoupil blíž a zase se stáhl, nevím kolikrát (asi se mne zpočátku nebál o nic méně než já jeho), znovu se vrátil a očichával mi nohy a nakonec se o mne opřel předními tlapami a znovu začenichal. A pak prostě odešel. Mrzelo mne to - přece jen mi dělal společnost. A víš, na co jsem celou tu dobu myslela?”

„Na co?”

„Nejprve jsem se snažila hledat útěchu ve svém dávném snu o paláci ze zlata a jantaru na Šeré hoře … a o bohu Hory… snažila jsem se tomu uvěřit. Ale marně. Nechápala jsem, jak jsem si kdy mohla představovat, že je to pravda. To všechno, všechny mé někdejší touhy byly úplně pryč. “

Stiskla jsem jí ruce a neřekla jsem nic. Ale uvnitř jsem jásala. Snad (nevím jistě) bylo dobré podporovat ji v té představě onoho večera před Obětí, jestli jí to dodávalo sílu. Ale nyní jsem byla ráda, že to má za sebou. Nechtělo se mi to líbit; bylo to nepřirozené a odcizující. Možná právě to (mezi jiným) mají bohové proti mně. Ale bohové se nesvěřují.

„Na duchu mne pozvedalo, ” pokračovala, „něco úplně jiného. Vlastně to ani nebyla myšlenka, a jen stěží se to dá vyjádřit slovy. Je v tom spousta Lišákovy filosofie - to, co říkává o bo-

86$

zích nebo o božské Přírodě - ale spojené s tím, co tvrdí kněz - o krvi a o zemi a že oběť přináší úrodu. Neříkám to jasně. Zdálo se, že to vyvěrá z jakéhosi zdroje hluboko ve mně samé, hlouběji, než kde se rodí vidiny paláců ze zlata a jantaru, hlouběji než strach a slzy. Nemělo to žádný tvar, ale mohla jsem se toho držet; nebo jenom dovolit, aby mne to drželo. A potom nastala ta změna.“

„Jaká změna?” Nevěděla jsem pořádně, o čem to mluví, ale bylo mi jasné, že musí být po jejím, a tak jsem ji nechala vyprávět, jak se jí líbilo.

„No, počasí, samozřejmě. Z místa, kam mne připoutali, jsem nic neviděla, ale cítila jsem ji. Náhle mi bylo chladno. Potom jsem pochopila, že za mými zády, nad Glóme, se nebe muselo zatáhnout mraky, protože všechny barvy vybledly a můj vlastní stín zmizel. A potom - to byl první příjemný pocit - mi do zad dýchl vítr - západní vítr. Vál stále silněji; vzduch duněl a voněl a hutněl blížícím se deštěm. A tak jsem bezpečně poznala, že bohové jsou skuteční a že jsem přinesla déšť. Vítr mi burácel (ale to je příliš silné slovo pro tak jemný zvuk) kolem uší; a pršelo. Pod Stromem takový liják nebyl; natahovala jsem ruce před sebe a olizovala je, jakou jsem měla žízeň. Vítr byl čím dál tím prudší. Zdálo se, že mne zvedá ze země - nejspíš bych vyletěla do vzduchu, nebýt mých okovů. A vtom jsem ho - konečně - a na jediný okamžik - spatřila.“„Koho?”

„Západní vítr.“

„Spatřila jsi vítr?”

„Ne vítr; byl to bůh větru. Samotný Západní vítr.“

„Psýché, nezdálo se ti to?”

„Ne; to nebyl sen. Něco takového se ti nemůže zdát, protože s nic takového nikdy neviděla. Měl podobu člověka. Ale nemohla bys ho považovat za obyčejného muže. Ach, Orual, rozuměla bys, kdybys ho viděla. Jak bych ti to jen vysvětlila? Vidělas malomocné?”

„No, ovšem.“

87$

„A víš, jak vypadá zdravý člověk vedle malomocného?” „Myslíš - zdravější, ruměnější než obvykle?”

„Tak. A my, ve srovnání s bohy, vypadáme jako malomocní vedle nás.“

„Chceš říct, že ten bůh byl tak brunátný?”

„Ale to nemá cenu,“ zasmála se a tleskla. „Vidím, že jsem ti vůbec nepomohla, abys získala nějakou představu. Nevadí. Však bohy sama uvidíš, Orual. Musí to tak být; já se o to postarám. Tak nebo onak, ale nějak to půjde. Podívej, tohle by ti mohlo pomoci: když jsem Západní vítr spatřila, necítila jsem (zpočátku) radost ani strach. Cítila jsem stud.“

„Ale proč? Psýché, … snad tě nesvlékli do naha nebo něco podobného?”

„Ale kdepak, Maio, nic takového. Styděla jsem se, že vypadám jako smrtelný člověk - že jsem smrtelná.“

„Copak za to můžeš?”

„Nemyslíš, že lidé se nejčastěji stydí za věci, za které nemohou?”

Pomyslela jsem na svůj obličej a mlčela jsem.

„Potom mne uchopil,“ pokračovala, „do svých nádherných paží - jejich dotek mne pálil (ale ne bolestivě) - a vytáhl mne přímo z pout - ani to mne nebolelo, i když nevím, jak to dokázal - a zvedl mne do vzduchu, vysoko nad zem a unášel pryč. Samozřejmě, téměř ihned byl opět neviditelný. Zahlédla jsem ho jenom asi jako blesk v bouři. Ale na tom nezáleželo. Teď, když jsem věděla, že je to bůh, a ne jenom vítr, vůbec jsem neměla strach plachtit oblohou, ani když jsem se převracela hlavou dolů a vzhůru nohama.“

„Psýché, jsi si jistá, že se to opravdu stalo? Muselo se ti to zdát!”

„Ale Orual, jestli to byl jen sen, tak jak jsem se dostala sem? Spíš bych věřila tomu, že všechno, co se mi přihodilo předtím, byl sen. Vždyť už teď mi Glóme i král a stará Batta připadají, jako by se mi o nich jen zdálo. Ale zdržuješ mne od vyprávění, Maio. Nesl mne tedy vzduchem a jemně mne položil

88$

na zem. Napřed jsem byla příliš zadýchaná a ohromená, než abych se rozhlížela kolem sebe, protože Západní vítr je bůh veselý a divoký. (Myslíš, Orual, že mladé bohy musí učit, jak mají s námi smrtelníky zacházet? Jediný ukvapený dotek rukou, jaké mají oni, a jsou z nás střepy.) Ale když jsem se vzpamatovala a spatřila před sebou dům, na jehož prahu jsem ležela pomysli jen, jaký to byl okamžik! A víš, nebyl to jen zlatý a jantarový palác, o jakém jsem snila. Kdyby byl, asi bych si opravdu myslela, že se mi to jen zdá. Ale viděla jsem, že takový není. A nepodobá se ani těm domům, jaké se staví u nás, ani řeckým domům, jak nám je popisoval Lišák. Něco nového, na co bych nikdy nebyla pomyslila. … Ale vždyť to uvidíš na vlastní oči - hned ti v něm ukážu každý kout. Proč bych ti to měla sáhodlouze líčit?

Na první pohled vidíš, že ten dům patří bohu. Nemyslím, že je mu zasvěcen jako nějaká svatyně, kam ho lidé chodí uctívat; myslím dům, kde bůh přebývá. Za nic na světě bych do něj nevstoupila. Ale musela jsem, Orual. Protože zevnitř se ozval hlas - líbezný? Ó, líbeznější než jakákoli hudba, a přece se mi vlasy na hlavě hrůzou ježily - a víš, Orual, co řekl? Řekl: Vejdi do svého domu, (ano, nazval jej mým domem) Psýché, nevěsto našeho boha.

Opět jsem se zastyděla - za svou smrtelnost - a měla jsem hrozný strach. Ale ještě více jsem se styděla a bála neposlechnout. Vystoupila jsem, prostydlá, maličká a rozechvělá, po schodech a prošla jsem sloupořadím do nádvoří. Nikoho jsem neviděla. Ale pak se ozvaly hlasy. Všude kolem mne; a vítaly mne. “

„Jaké hlasy?”

„Jakoby ženské hlasy - totiž, natolik ženské, nakolik byl Západní vítr mužem. A říkaly: Vejdi, paní, vejdi, velitelko. Neboj se. A jak se pohybovaly ty, jež mluvily - i když jsem nikoho neviděla - pohybovaly se i hlasy, a tím mne vedly. A tak jsem se dostala do chladné dvorany s klenutým stropem, kde stál prostřený stůl a na něm ovoce a víno. Ovoce, jaké jsem ni-

89$

kdy … Ale vždyť uvidíš. Řekly: Osvěž se, paní, před koupelí; po ní bude hostina. Ach, Orual, jak ti mám vypovědět, jak jsem si připadala? Věděla jsem, že všechny mé průvodkyně jsou duchové a chtělo se mi padnout jim k nohám. Ale netroufala jsem si; jestliže mne nazvaly paní tohoto domu, budu jí muset být. Jenže celou tu dobu jsem měla strach, že se v tom skrývá nějaký trpký žert a že každou chvíli mohou vybuchnout v krutý výsměch a že …“

Zhluboka jsem se nadechla. Jak dokonale jsem jí rozuměla! „Ale křivdila jsem jim, Orual. Naprosto jsem se mýlila. I to je na smrtelnosti zahanbující. Podaly mi ovoce, podaly mi víno …“

„Hlasy ti podaly víno?”

„Ty duchovní bytosti mi je podaly. Jejich ruce jsem sice neviděla, ale jak se talíře a pohár pohybovaly vzduchem, nevypadalo to, jako by létaly samy od sebe. Bylo vidět, že jsou v něčích rukou. A Orual,“ ztišila hlas, „když jsem uchopila pohár, tak … tak jsem … ucítila tu druhou ruku, jak se dotkla mé vlastní. A zase ten bezbolestný žár. Vyděsilo mne to.“ Vtom se začervenala a (nevím proč) zasmála se: „Dnes bych se nelekla. Potom mne odvedly do lázně. Uvidíš ji. Stojí v otevřeném nádvoří s jemně zdobenými sloupy a voda je průzračná jako křišťál a voní tak sladce, jako … jako celé tohle údolí. A zase jsem upadla do rozpaků, když mne měly svléknout, ale …“

„Vždyť jsi říkala, že to byly ženy.“

„Ach, Maio, stále tomu nerozumíš. Ten stud nemá nic společného s muži a ženami, ale s tím, že jsem smrtelná, … že jsem - jak bych to jen řekla? - nedostatečná. Nemyslíš, že nějaká bytost ze sna by se cítila zahanbená, kdybychom ji viděli chodit naším bdělým světem? A potom,“ začala mluvit čím dál tím rychleji, „mne znovu oblékly … do nejúžasnějšího roucha… a pak byla hostina … a hrála hudba … a pak mne odnesly do lože … a přišla noc … a pak - On.“

„On?”

90$

„Můj Ženich … bůh. Nedívej se na mne takhle, Orual. Pořád jsem tvoje věrná Psýché. Na tom se nikdy nic nezmění.“„Psýché,“ zvedla jsem se prudce, „déle už to nesnesu. Vyprávěla jsi mi o tolika divech. Jestli je to všechno pravda, žila jsem celý život v omylu. Musím se se vším vypořádat od začátku. Psýché, je to pravda? Nežertuješ? Ukaž. Ukaž mi svůj palác.“

„Samozřejmě!” Také vstala. „Pojďme dovnitř. A nelekej se, ať uvidíš nebo uslyšíš cokoli.“

„Je to daleko?”

Překvapeně na mne pohlédla: „Daleko? Kam?”

„K paláci. K domu tvého boha.“

Když se děcko ztracené v davu rozběhne za ženou, již považovalo za svoji matku, a ona se ohlédne a ukáže mu cizí tvář, objeví se v jeho očích, než propukne v pláč, zvláštní tichý výraz. A takový výraz teď měla Psýché: zaražený a rozpačitý; jako by se její bezpečí a štěstí zničehonic úplně zhroutilo. „Orual,“ hlas se jí zachvěl, „jak to myslíš?”

I já jsem se zděsila, třebaže jsem neměla ani tušení, co se děje. „Jak to myslím? - Kde je tvůj palác? Jak daleko musíme jít, abychom se k němu dostaly?”

Ze rtů se jí vydral hlasitý výkřik. Tvář jí zpopelavěla a tvrdě se mi podívala do očí: „Tohle je můj palác, Orual! Tady je! Stojíš na schodech před hlavní branou.“

91$

«Kapitola jedenáctá»

Kdokoli by nás v tom okamžiku spatřil, nepochybně by

dospěl k názoru, že jsme nepřátelé, kteří se chystají k souboji na život a na smrt. Uvědomovala jsem si, že tím dojmem musíme působit, několik stop proti sobě, všechny šlachy napjaté, upírajíce oči jedna na druhou s hrozivou ostražitostí.

Dostávám se právě k té části mého příběhu, v níž spočívá jádro mojí žaloby vůči bohům. Musím tedy za každou cenu usilovat o to, abych napsala pravdu a jenom pravdu. Je však nesmírně obtížné upamatovat se dokonale, na co jsem myslela, zatímco trvalo to ohromné, tíživé ticho. Mé vzpomínky se setřely tím, jak často jsem si je vybavovala.

„Musela zešílet!” Taková byla, předpokládám, má první myšlenka. Rozhodně jsem se proti tomu nestvůrnému nesmyslu celým svým srdcem vzbouřila - před něčím tak nesnesitelným je třeba zavřít dveře. Zatarasit a neotvírat. Snad jsem bojovala o to, abych nezešílela sama.

Ale když jsem nabrala dech, řekla jsem prostě (a vím, že šeptem) : „Musíme hned odtud. Je to strašné místo. “

Věřila jsem v její neviditelný palác? Řek se takové otázce bude smát. Ale u nás v Glóme je to jiné. Bohové tu k nám mají příliš blízko. A na Šeré hoře, v samém jejím srdci, kde se i Bardia leká a kam ani kněží nechodí, je možné všechno. Žádné dveře nelze udržet zavřené. Ano, to bylo ono: nikoli prostá víra, ale nekonečná pochybnost - celý svět (včetně Psýché) se mi vysmekával z rukou.

Ať jsem chtěla říci cokoli, vyložila si to k uzoufání nesprávně.

92$

„Tak to nakonec přece jen vidíš!”

„Co?” Hloupá otázka. Věděla jsem, co.

„No, tady … to všechno,“ ukazovala, „brány … a zářící stěny …“

Když to vyslovila, zmocnila se mne - nevím, z jakého důvodu - zuřivost; otcova zuřivost. Slyšela jsem, jak ječím (jsem si jista, že jsem neměla v úmyslu zvyšovat hlas) : „Přestaň! Okamžitě s tím přestaň! Nic tady není!”

Zrudla. Pro jednou, a jen na malou chvíli, se také rozhněvala: „Tak se toho dotkni, dotkni se toho, když to nevidíš,“ vykřikla. „Sáhni si! Uhoď! Tluč o to hlavou. Tady …“ Popadla mne za ruce. Vykroutila jsem se.

„Přestaň, přestaň s tím, povídám! Nic takového tu není! Jenom to předstíráš. Snažíš se tomu uvěřit.“ Ale byla to lež. Jak bych mohla vědět, jestli opravdu vidí něco neviditelného nebo jestli blouzní? Tak jako tak, objevilo se tu něco divného a ohavného. Jako kdybych se toho mohla zbavit hrubou silou, vrhla jsem se na Psýché. Než jsem si stačila uvědomit, co dělám, držela jsem ji za ramena a cloumala s ní jako s malým děckem.

Na to už ale byla příliš veliká a příliš silná (silnější, než jsem si kdy myslela, že by mohla být) a ve chvilce se z mého sevření vymanila. Odtrhly jsme se od sebe. Obě jsme dýchaly ztěžka, zápasícím sokům podobnější než prve. V jejích očích se náhle objevil pohled, jaký jsem tam nikdy dříve nespatřila. Ostrý a podezíravý.

„Ale ochutnalas víno. Odkud myslíš, že ho mám?”

„Víno? Jaké víno? O čem to mluvíš?”

„Orual! To víno, které jsem ti přinesla. A pohár! Dala jsem ti pohár. Kde ho máš? Kam jsi ho ukryla?”

„Dej s tím už pokoj, dítě. Nemám náladu na hlouposti. Neměla jsem žádné víno.“

„Ale dala jsem ti je. Vypila jsi je. A medové bochánky! Říkalas …“

„Podalas mi vodu - nabranou do dlaní.“

93$

„Ale vždyť jsi pochválila víno. I pohár. Řekla jsi …“

„Chválila jsem tvé ruce. Hrála sis (a víš to, že sis hrála) a já jsem si hrála s tebou.“

Zůstala stát s otevřenými ústy, ale i tak byla krásná.

„Tak takhle to bylo,“ pronesla pomalu. „Takže jsi neviděla žádný pohár? Nepila žádné víno?”

Neodpověděla jsem. Slyšela mne dobře.

Po chvíli se její (ach, jak půvabné!) hrdlo pohnulo, jako kdyby něco polykala. Překonala příval vzbouřených pocitů a její hněv se změnil ve střízlivou zarmoucenost, smutek s příměsí soucitu. Po způsobu truchlících se udeřila pěstí do prsou.

„Ajajaj,“ bědovala, „to měl tedy na mysli. Nic nevidíš. Nic necítíš. Pro tebe tu vůbec nic není. Ach Maio, Maio, … Je mi to tak líto.“

Bezmála jsem jí uvěřila úplně. Mé představy se před ní otřásaly a posouvaly na tucet různých stran. Já jsem jejími nedokázala ani zachvět. Byla si svým palácem jista jako tou nejsamozřejmější skutečností; tak jista, jako si Kněz, i s otcovým nožem mezi žebry, byl jist Ungit. Cítila jsem se vůči ní stejně bezmocná, jako byl Lišák vůči Knězi. Toto údolí bylo opravdu strašné místo; plné božství a posvátnosti - nic pro smrtelníky. Mohly by tu být stovky věcí, které by pro mne byly neviditelné.

Pochopí Řek hrůzu takové myšlenky? Mnoho let poté se mi zdávalo, znovu a znovu, že jsem na nějakém dobře známém místě - nejčastěji ve Sloupové síni - a nic z toho, co jsem viděla, nebylo tím, čeho jsem se dotýkala. Položila jsem ruku na stůl a namísto hladkého dřeva jsem ucítila hřejivou srst; a roh stolu náhle vyplázl horký, vlhký jazyk a olízl mne. A bylo mi jasné, jenom podle příchuti těch snů, že všechny pramení v tom okamžiku, kdy jsem uvěřila, že se dívám na palác Psýché a nevidím ho. Jímal mne z nich totiž týž děs: drásavý nesoulad, skřípění na styku dvou světů, jako když se o sebe obrušují dvě části zlomené kosti.

Ale ve skutečnosti (ne ve snech) se ten děs pojil s neutišitelným zármutkem. Neboť svět se rozpadl na kousky a já a Psý-

94$

ché jsme zůstaly každá v jiném. Moře, hory, šílenství, smrt sama ji ode mne nemohly vzdálit tak beznadějně jako tohle. Bohové a zase bohové, vždycky jen bohové … to oni ji ukradli. Nic nám nenechají. Na povrch mé mysli se jako šafrán za časného jara vydrala otázka: copak není bohů hodna? Nemají na ni snad právo? Ale vzápětí ji smyly ohromné, pohlcující, ohlušující vlny žalu a vykřikla jsem: „Ne! To není správné. To není správné! Ach Psýché, vrať se! Kde to jsi? Vrať se, vrať se ke mně!”

V tu ránu mne držela v objetí. „Maio, sestřičko, ” říkala, „tady jsem. Maio, prosím, neplač. Nemohu to poslouchat. Já … “

„Ano, … ach, dítě moje. Já tě … cítím, držím tě, … ale … jen jako ve snu. Jsi ode mne tak … tak daleko. A já … “

Odvedla mne ještě o několik kroků dále a posadila mne na sedátko z mechu a sedla si ke mně. Konejšila mne, jak jen uměla, slovy i dotykem. A stejně jako uprostřed bouře nebo dokonce bitvy přichází někdy okamžik ztišení, tak jsem se nyní na chvíli poddala jejímu utěšování. Ne že bych byla věnovala . pozornost tomu, co říkala. Působil na mne její hlas a láska v jejím hlase. Byl hlubší, než jaký ženy mívají, a dodnes mi někdy to či ono slovo vytane na mysli tak, jak je říkávala, stejně živé a teplé, jako by stála vedle mne - syté jako zrní rostoucí na žírné půdě.

Co říkala? „… A snad se, Maio, také naučíš dívat tak, abys viděla. Budu ho prosit a zapřísahat, aby ti dal prohlédnout. On to pochopí. On sám mne varoval, když jsem ho prosila, abys mohla přijít, že naše setkání nemusí skončit tak, jak doufám. Netušila jsem, že tím myslí … On vždycky říká, že jsem jeho prostá duše. … Nikdy by mne nebylo napadlo, že nic ani neuvidíš. On to musel vědět. On nám poví … “

On? Na něj jsem úplně zapomněla; nebo, ne-li zapomněla, přemýšlet jsem o něm přestala v té chvíli, kdy jsem se dozvěděla, že stojím před branou jeho paláce. A teď pořád a pořád jen on, žádné jiné jméno než on, tak, jak mluvívají vdané ženy krátce po svatbě. Něco ve mně ochladlo a ztvrdlo. I tento pocit

95$

jsem poznala ve válce: když se ten, kdo byl dosud pouze oni nebo nepřítel, náhle stane mužem, dvě stopy přede mnou, a chce mne zabít.

„O kom to mluvíš?” zeptala jsem se, ale chtěla jsem říci: „Proč mi o něm povídáš? Co mně je po něm?”

„Ale Maio,“ podivila se, „vyprávěla jsem ti přece celý svůj příběh. O svém bohu, o kom jiném. O svém milém. O svém manželovi. O pánu mého domu.“ Tato poslední slova pronesla s něhou a chvěním.

To mne přivedlo k varu. „To už přestává všechno,“ vyskočila jsem. Cítila jsem, jak se mne znovu zmocňuje vztek. A potom (přišlo to ke mně jako veliké světlo, jako naděje na záchranu) jsem se zeptala sama sebe, jak jsem mohla zapomenout - a jak je to dlouho, co jsem zapomněla - na ty první známky jejího šílenství. Šílenství; samozřejmě, to všechno je jen šílenství! Musela jsem být téměř stejně šílená, že jsem si mohla myslet něco jiného. Při samotném zvuku toho slova se vzduch v údolí dal lépe dýchat, ubývalo v něm posvátnosti a mizela hrůza.

„Skonči s tím, Psýché,“ napomenula jsem ji přísně. „Kde je ten tvůj bůh? Kde je ten tvůj palác? Nikde - jen ve tvé obrazotvornosti. Kde ho máš? Ukaž mi ho! Jak vypadá?”

Pohlédla poněkud stranou a tišeji než dosud, ale velmi zřetelně (jako by vedle závažnosti toho, co se mi právě chystala sdělit, nemělo to všechno, co se mezi námi seběhlo, žádný význam) odpověděla: „Orual, … Ani já sama jsem ho ještě nespatřila - zatím. Přichází za mnou pouze v posvátné temnotě. Říká, že nesmím - zatím - pohlédnout na jeho tvář ani slyšet jeho jméno. Mám zakázáno přinášet světlo do jeho - do naší - komnaty.“

Jak vzhlédla, naše pohledy se střetly a já uviděla v jejích očích nepopsatelné štěstí.

„Nic takového není!” pravila jsem nahlas a zpříkra. „Už nikdy nic takového neříkej. Vstaň. Je na čase.“

96$

„Orual,“ oslovila mne s takovou královskou důstojností jako nikdy předtím, „nikdy v životě jsem ti nezalhala.“

Pokusila jsem se o vlídnější tón. Má slova však zazněla chladně a stroze: „Ne, nelžeš úmyslně. Nemáš rozum úplně v pořádku, Psýché. Namlouvala sis, že tvé sny jsou pravda. Je to tou hrůzou a opuštěností … a tím omamným nápojem, který ti dali. My tě vyléčíme.“

„Orual?”

„Ano?”

„Jestli jsou to všechno jen moje představy, z čeho jsem podle tebe celou tu dobu žila? Vypadám snad, jako bych se živila bobulemi a spala pod širým nebem? Mám snad zesláblé paže? Nebo vpadlé tváře?”

Připouštím, že bych jí nejraději byla sama zalhala do očí a řekla, že ano, ale nedokázala jsem to. Celá - od konečků vlasů až po bosá chodidla se doslova koupala v blahobytu, kráse a životním jasu. Zdály se proudit po jejím těle, nebo snad přímo z něj. Nebylo divu, že jí Bardia vzdal čest jako bohyni. I ty hadry, do kterých byla oděna, jen zdůrazňovaly její krásu sladkou jako med, červenou jako růže a bílou jako slonovina-její vřelou, živoucí dokonalost. Dokonce jsem měla dojem, že je (třebaže mi to připadalo nemožné) vyšší než dříve. A zatímco na mých rtech odumírala nevyřčená lež, v její tváři se rozzářil vítězný úsměv. Její šibalské pohledy bývaly z těch nejpůvabnějších.

„Vidíš,“ jásala, „všechno je to pravda! A právě proto - ne, Maio, poslouchej - právě proto všechno dopadne dobře. Zařídíme - on zařídí - aby se ti otevřely oči, a pak …“

„Ale já nechci!” vyštěkla jsem a naklonila jsem se téměř výhružně k její tváři, až musela před mým prudkým pohybem o krok ustoupit. „Nechci to. Já to nenávidím. Nenávidím, nenávidím, nenávidím. Rozumíš?”

„Ale Orual, proč? Co nenávidíš?”

„Ach, to všechno … jak tomu mám říkat … Však ty víš. Kdysi jsi to věděla. To, to …“ a pak začalo mou myslí zuřivě

97$

lomcovat něco, co řekla o něm (a co až dosud zůstalo téměř bez povšimnutí). „To něco, co k tobě přichází potmě … a co máš zakázáno spatřit. Posvátná temnota, říkáš. Co je to zač? Fuj! Vždyť to je život jako v domě Ungit. Všude, kde jsou bohové, musí být tma. … Mám dojem, že je tu cítit ta samá … ” Její upřený pohled, její půvab, tak soucitný a přece - svým způsobem - tak necitelný, mne na okamžik zbavil slov. A potom mi opět vyhrkly slzy. „Ach, Psýché, ” vzlykala jsem, „jsi ode mne tak daleko. Slyšíš mne vůbec? Nemohu se k tobě dostat. Ach Psýché, Psýché! Ještě nedávno jsi mne milovala … vrať se ke mně! Co nám je po bozích a divech a po všech těch temných surovostech? Copak nejsme ženy? Smrtelné ženy? Och, vrať se, vrať se do skutečného světa. Nech to všechno být. Vrať se; bývaly jsme spolu tak šťastné!”

„Ale Orual, jen pomysli: jak bych se mohla vrátit? Tady jsem doma. Jsem vdaná. “

„Vdaná! Za co?” otřásla jsem se.

„Kdybys ho jen znala, ” povzdychla si.

„Tobě se to snad líbí! Psýché!”

Neodpověděla mi. Zčervenala. Její tvář, celé její tělo bylo odpovědí.

„Měla bys být jednou z Ungitiných dívek!” poznamenala jsem jedovatě. „Bydlet tam - v té temnotě a mumlání - v pachu krve a kadidla a seškvařeného tuku. Mít kolem sebe věci, které nevidíš; temné, posvátné a děsivé - že si v tom můžeš libovat! Copak ti vůbec není líto, že - kvůli něčemu takovému - opouštíš mne? … že se obracíš zády k naší lásce?”

„Je, je mi to líto, Maio. Ale nemohu se k tobě vrátit. Jak bych mohla? Ty musíš přijít ke mně. “

„Ale to je šílenství, ” namítla jsem.

Bylo to šílenství, nebo nebylo? Co z toho byla pravda? Co z toho by bylo horší? Dospěla jsem právě do toho stavu mysli, kdy by bohové, kdyby to s námi mysleli dobře, promluvili. A hle, co udělali místo toho.

98$

Rozpršelo se. Byl to jen drobný deštík, ale pro mne změnil úplně všechno.

„Rychle, dítě,“ zvolala jsem, „pojď se schovat ke mně pod plášť. Honem! Vždyť v těch svých chatrných hadřících promokneš na kůži!”

Podívala se na mne překvapeně. „Proč bych měla promoknout, Maio,“ podivila se, „tady v domě a pod střechou? A jaké hadříky? … Ach ano, zapomněla jsem. Nevidíš ani má roucha.“Na skráních se jí přitom zaleskly kapky deště.

Kdyby moudrý Řek, který bude tuto knihu číst, pochyboval, že to zásadně změnilo celý můj pohled na věc, může se zeptat své manželky či matky. V tom okamžiku, kdy jsem Psýché mé dítě, o které jsem od maličká pečovala - viděla sedět na dešti, jako by jí nevadil o nic víc než dobytčeti, v tom okamžiku byl nápad, že by její palác nebo její bůh mohl být něčím víc než výplodem choré mysli, zkrátka neuvěřitelný. Všechny ty bouřlivé pochybnosti, kdy jsem se zmítala mezi dvěma názory, byly (na nějakou dobu) pryč. Náhle mi bylo jasné, že se pro jeden z nich musím rozhodnout; a v téže chvíli mi bylo jasné, pro který.

„Psýché,“ řekla jsem (jiným tónem), „to je čiré bláznovství. Tady zůstat nemůžeš. Co nevidět bude zima. Zmrzla bys tu.“

„Nemohu opustit svůj domov, Maio.“

„Domov! Tady žádný domov není. Vstávej. Pojď sem - pod můj plášť.“

Potřásla hlavou (poněkud unaveně) : „To nemá cenu, Maio. Já vidím a ty ne. Kdo nás rozsoudí?”

„Zavolám Bardiu.“

„Nemám dovoleno pozvat ho dál. A stejně by nepřišel.“

V tom jsem jí musela dát za pravdu.

„Vstaň, děvče,“ nařídila jsem. „Slyšíš mne? Udělej, co ti říkám, Psýché. Až dosud jsi mne vždy poslechla.“

Vzhlédla (čím dál tím promáčenější) a hlasem, v němž zněla něha, ale také skálopevné odhodlání, odpověděla: „Jsem vdaná, moje nejdražší Maio. Už neposlouchám tebe.“

99$

Tehdy jsem pochopila, jak můžeme nenávidět ty, které milujeme. Moje prsty se hbitě sevřely kolem jejího zápěstí, druhá ruka se chopila její paže. Začaly jsme spolu zápolit.

„Však ty půjdeš,“ vyrážela jsem ze sebe přerývaně. „Dostaneme tě odsud … Někde tě schováme … Bardia je, myslím, ženatý … Zavřeme tě … u něho doma … Přivedeme tě k rozumu.“Nebylo to k ničemu. Byla mnohem silnější než já. („No ovšem,“ vzpomněla jsem si, „říká se, že šílenci mají dvakrát tolik síly.“) Oběma se nám na kůži objevily podlitiny. Potýkaly jsme se sveřepě a zmateně. Když jsme se - ona s vyčítavým údivem v očích, já s pláčem (jako tehdy u dveří jejího vězení), naprosto zlomená, pokořená a zoufalá - konečně dostaly od sebe, déšť ustal. Řekla bych, že už vykonal všechno, co si bohové přáli.

Nyní jsem již nemohla udělat vůbec nic.

Psýché se - jako vždycky - vzpamatovala první. Položila mi ruku (byla na ní krev - že bych ji byla poškrábala?) na rameno.

„Pokud se pamatuji,“ připomněla mi, „za celá ta léta ses na mne, Maio, sotva někdy hněvala. Prosím, nezačínej s tím teď. Podívej, stíny už zahalily skoro celé nádvoří. Doufala jsem, že před soumrakem zasedneme k hostině a budeme se veselit. Jenže - ty bys jedla jen horské bobule a pila studenou vodu. Na chlebu a cibuli si s Bardiou pochutnáš lépe. Ale ještě než zapadne slunce, musím tě poslat pryč. Tak jsem to slíbila.“„Posíláš mne navždy pryč, Psýché? S prázdnou?”

„Nemám pro tebe nic, Orual; jen pozvání: přijď, jak jen budeš moci. Budu tu pro tebe pracovat. Nějaký způsob se musí najít. A pak se, Maio, zase setkáme, a už se mezi nás nepoloží žádný stín. Ale teď musíš jít.“

Zbývalo mi něco jiného, než ji poslechnout? Její tělo jsem nedokázala přemoci, k její mysli jsem nemohla proniknout. Ale už mne vedla nazpět k potoku, opuštěným údolím, které nazývala svým palácem a které se mi nyní hnusilo. Ochladilo se. Za černým masívem průsmyku vzplál západ slunce.

100$

Na břehu potoka mne objala: „Viď, že přijdeš brzy? Hodně brzy?”

„Jakmile budu moci, Psýché. Však víš, jak to u nás chodí. “

„Myslím, že v nejbližších několika dnech ti král nebude dělat velké potíže. Ale už nemáme čas. Polib mne ještě na rozloučenou, moje milá Maio. A teď se opři o mou ruku. Zkus najít nohou ten plochý kámen. “

Znovu jsem přetrpěla bodavý útok ledové vody. Na druhé straně jsem se ohlédla.

„Psýché!” vyhrkla jsem. „Ještě není pozdě, Psýché. Pojď semnou. Kamkoli - z Glóme tě nějak dostanu - budeme se toulat světem jako žebračky - nebo tě ukryjeme do Bardiova domu - kam jen budeš chtít. “

„Jak bych mohla?” zavrtěla hlavou. „Nepatřím sama sobě. Zapomínáš, Orual, že jsem vdaná. Ale stále jsem i tvoje Psýché. Ach, kdybys jen věděla, byla bys také šťastná. Netvař se tak sklíčeně, Maio; všechno dobře dopadne. Bude to ještě lepší, než by sis dokázala představit. Vrať se brzy. A za krátkou chvíli na shledanou. “

Vracela se tím svým příšerným údolím, až se mi nakonec ztratila z očí mezi stromy. Na této straně řeky, ve stínu průsmyku, už byl hluboký soumrak.

„Bardio!” zavolala jsem. „Bardio, kde jsi?”

101$

«Kapitola dvanáctá»

Bardia - šedý obrys v houstnoucím soumraku – přistoupil ke mně.

„Už ses s Požehnanou rozloučila?” zeptal se.

„Ano,“ odpověděla jsem. Řekla jsem si, že se nehodí, abych mu o tom vyprávěla podrobněji.

„Musíme se poradit, jak přečkáme noc. Teď už pro koně schůdnou cestu k průsmyku určitě nenajdeme, a i kdybychom našli, museli bychom se od Stromu dostat ještě dolů do toho dalšího údolí. Přímo v průsmyku se spát nedá, je tam moc silný vítr. Za hodinku bude i tady, kde nás chrání skály, docela zima. Ale obávám se, že se tu musíme uložit. Ne, že by si to místo člověk vybral - příliš blízko k bohům.“

„Co na tom záleží?” odvětila jsem. „Není to tu o nic horší než kdekoli jinde.“

„Tak pojď za mnou, paní. Nasbíral jsem nějaké chrastí.“Následovala jsem ho tam, kde zanechal koně. Až na zurčení potoka (které se mi zdálo být hlasitější než dříve) zavládlo takové ticho, že jsme už zdaleka slyšeli, jak kůň uškubává trávu.

Muž a voják je obdivuhodný tvor. Bardia vybral místo, kde byl svah nejprudší a kde dva balvany poblíž sebe skýtaly ten nejlepší úkryt hned po jeskyni. Ohniště už bylo připravené a oheň hořel, i když dřevo bylo po nedávném dešti ještě vlhké a prskalo. A ze sedlových vaků vylovil něco lepšího než jen chléb a cibuli; našla se tam dokonce i láhev vína. Stále ještě jsem byla teprve dívka (což v mnohém ohledu znamená tolik, co bláhová), a tak jsem se styděla, že při všem svém trápení a při svých starostech mohu být tak dychtivá pustit se do jídla.

102$

jakmile se přede mnou objeví. Nikdy mi nechutnalo lépe. Tato večeře v záři ohně (když vzplál, všechno ostatní zmizelo ve tmě) mi připadala velmi příjemná a domácká: pozemské jídlo a pozemské teplo pro údy a pro žaludky smrtelníků. A nic mne (pro tu chvíli) nenutilo myslet na bohy a na záhady a na divy.

Když jsme dojedli, Bardia - poněkud rozpačitě - promluvil: „Paní, nejsi zvyklá spát venku a do rána bys mohla pořádně prochladnout. A tak si troufám říct - vždyť pro tebe, paní, nejsem nic víc než jeden z velkých psů tvého otce - že bude nejlepší, když si lehneme zády k sobě jako vojáci v poli a přikryjeme se oběma plášti.“

Souhlasila jsem. Na celém světě opravdu není ženy, která by měla, pokud jde o něco takového, méně důvodů k opatrnosti než já. Překvapilo mne však, že to navrhl on. Ještě jsem totiž nevěděla, že ženu, která je dostatečně ošklivá, přestane zanedlouho každý muž (pokud k ní ovšem nechová hlubokou nenávist) vůbec považovat za ženu.

Bardia odpočíval jako pravý voják: dvakrát vydechl a spal jako dřevo, ale v případě potřeby (jak jsem se o tom později přesvědčila) by byl zcela bdělý dříve, než by dokončil jediný výdech. Já jsem, myslím, nespala vůbec. Nejprve pro tvrdost a sklon půdy, na níž jsem ležela, posléze kvůli chladu. A kromě toho mi hlavou prudce vířily myšlenky, neklidné jako myšlenky šílence: musela jsem přemítat o Psýché a o své obtížné hádance, a ještě o něčem jiném.

Nakonec se udělala taková zima, že jsem vyklouzla zpod pláště (svrchu na něm už ležela rosa) a začala jsem přecházet sem a tam. A nyní nechť si moudrý Řek, k němuž se obracím jako ke svému čtenáři a soudci, dobře povšimne, co se přihodilo potom.

Začínalo svítat a údolí bylo plné mlhy. Tůně v říčce, k níž jsem sestoupila, abych se napila (měla jsem totiž i žízeň), vypadaly jako černé jámy uprostřed šedi. Napila jsem se ledové vody a zdálo se mi, že to mou mysl uklidnilo. Ale mohla voda z tajného údolí, patřícího bohu, mít tento účinek? Nepůsobila

103$

spíš právě naopak? Další hádanka. Když jsem totiž zvedla hlavu a znovu se zahleděla do oparu na druhé straně potoka, spatřila jsem něco takového, že mi srdce vyskočilo až do krku. Stál tam palác, šedivý - jako všechno v tu hodinu a na tom místě - ale pevný a nehybný, hradba za hradbou, s řadami sloupů, oblouků a architrávů - celé labyrinty krásy. Tak, jak Psýché říkala, nepřipomínal žádný dům vídaný v naší zemi nebo v naší době. Věže a pilíře stoupaly do závratné výše - nechce se věřit, že by mi některá z mých vzpomínek mohla posloužit k tomu, abych si jejich obraz dokázala vymyslet - neuvěřitelně vysoké a štíhlé, s hroty a špicemi, jako by kámen vyrážel do větví a do květů. V žádném okně se nesvítilo; byl to dům pohroužený ve spánku. A tam, někde uvnitř, spal ten někdo nebo něco - kdoví, jak svatý či příšerný, krásný či podivný? - s Psýché v náručí. A já? Co jsem to provedla, co jsem to jen říkala? Čím mne potrestá za to, že jsem se rouhala a nevěřila? Ani na okamžik mne nenapadlo pochybovat o tom, že se teď musím dostat přes potok, nebo se o to pokusit, i kdybych při tom měla utonout. Musím padnout na zem na schodech před velkou branou a prosit o slitování. Musím prosit o odpuštění - Psýché i jejího boha. Já se opovážila hubovat ji (a ještě hůře, pokoušela jsem se ji chlácholit, jako by byla malé dítě) a ona přitom celou tu dobu stála tak vysoko nade mnou; sama teď už patřila téměř k nesmrtelným. … Pokud to, co jsem viděla, byl skutečný palác. Měla jsem velký strach. Co když není skutečný? Znovu a znovu jsem se tam dívala, abych se ujistila, jestli se nezačne vytrácet nebo rozplývat. Pak jsem vstala (celou tu dobu jsem klečela tam, kde jsem pila), a dříve než jsem se opět narovnala, vidění zmizelo. Chviličku jsem měla dojem, že chuchvalce mlhy připomínají věže a hradby. Ale zanedlouho se ztratila i tato podoba. Zírala jsem jen do obyčejné mlhy, až mne z toho začaly pálit oči.

A ty, kdo čteš, nyní posuď: svědčí tato chvíle, kdy jsem palác uviděla - nebo kdy jsem si myslela, že jej vidím - proti bohům, nebo proti mně? Užili by toho (kdyby se jim zachtělo odpovědět) na svou obhajobu? Řekli by, že to bylo znamení,

104$

nápověď, která mi měla pomoci, abych na hádanku odpověděl a tak a ne naopak? Takovou obhajobu bych neuznala. K čemu je znamení, které je samo o sobě jen další hádankou? Mohlo to být - tolik jsem ochotna připustit - skutečné vidění; mrak před mýma smrtelnýma očima se mohl na chvíli rozptýlit. Ale také to tak být nemuselo. Jak snadno jsem se, rozrušená a (možná) ospalejší, než jsem si myslela, mohla při pohledu do mlhy v pološeru domnívat, že vidím věci, které po tolik hodin zaměstnávaly mou mysl! A ještě snáze mi takové vidění mohli seslat dokonce sami bohové - z čiré zlomyslnosti. Ale v každém případě je zřejmé, že bohové zlomyslní jsou. Napřed dají člověku hádanku, a pak dopustí zdánlivé znamení, které si nemůže ověřit a které jen oživí a znásobí mučivé víření jeho dohadů. Jestliže mají čestně v úmyslu ukazovat nám směr, proč nejsou jejich pokyny jasné? Psýché se vyjadřovala jasně, když jí byly tři roky; troufá si snad někdo tvrdit, že bohové se tak daleko ještě nedostali?

Když jsem se vrátila k Bardiovi, právě vstával. O svém vidění jsem mu neřekla; až do dnešního dne, kdy jsem je zapsala do této knihy, jsem o něm neřekla nikomu.

Naše zpáteční cesta byla bezútěšná. Slunce nesvítilo, vítr nás bodal do tváře a chvílemi s sebou přinášel spršku deště. Protože jsem seděla za Bardiou, byla jsem na tom lépe než on.

Kolem poledne jsme se zastavili v závětří skupiny stromů, abychom se posilnili zbylým jídlem. Celé dopoledne jsem si samozřejmě lámala hlavu nad svou hádankou a tady, kde tolik nefoukalo a kde bylo alespoň trochu tepleji (co Psýché? Byla ona v teple? - a to se počasí mělo co nevidět ještě zhoršit!), jsem se rozhodla, že se se vším - stále ovšem s výjimkou toho, co jsem viděla v mlze - svěřím Bardiovi. Věděla jsem, že je to čestný muž, který dokáže zachovat tajemství, a že je (svým způsobem) moudrý.

Naslouchal velmi pozorně, ale když jsem skončila, neřekl nic. Musela jsem z něj odpověď páčit.

„Jak tomu všemu rozumíš, Bardio?”

105$

„Paní,“ zaváhal, „zvykl jsem si nemluvit o bozích a jejich záležitostech více, než musím. Nejsem bezbožný. Nejídám levou rukou, nelehám se svou ženou za plného měsíce, když chci vykuchat holuba, neotvírám ho železným nožem - zkrátka nedělám nic, co není k bohům uctivé nebo co přivolává neštěstí; a neudělal bych to ani na rozkaz krále. Pokud jde o oběti, vždycky jsem dával tolik, kolik se sluší na člověka s mými příjmy. Ale pokud jde o cokoliv dalšího, říkám si, že čím méně strká Bardia nos do toho, co dělají bohové, tím méně budou bohové strkat nos do toho, co dělá Bardia.“

Ale já jsem si umínila, že od něj radu dostanu.

„Bardio,“ podívala jsem se na něj, „myslíš si, že má sestra zešílela?”

„Vidíš, paní,“ odpověděl, „už tvé první slovo je z těch, která není radno ani vyslovit. Zešílela? Požehnaná - a zešílet? Kromě toho jsme ji viděli; každý by poznal, že je při zdravém rozumu.“

„Takže si myslíš, že v údolí je skutečný palác, i když jsem tam žádný neviděla?”

„Nevím, co to znamená skutečný, když se jedná o příbytek bohů.“

„A co ten její milý, který za ní přichází potmě?”

„O něm nemám co říct.“

„Ach, Bardio - a to prý jsi v boji nejodvážnější! Copak se mi bojíš byť jen pošeptat, co si myslíš? Zoufale potřebuji radu.“„Jakou radu, paní? Co bychom na tom mohli změnit?”

„Jak rozumíš té hádance? Opravdu za ní někdo chodí?” „Říká to, paní. Kdo jsem já, abych se odvážil tvrdit, že Požehnaná lže?”

„Kdo to tedy je?”

„To ví nejlépe ona sama.“

„Neví nic. Přiznala, že ho nikdy neviděla. Bardio, co je to za milého, který své nevěstě brání, aby spatřila jeho tvář?”

106$

Bardia mlčel. V prstech držel oblázek a dělal s ním rýhy v zemi.

„No?” naléhala jsem.

„Mně to nepřipadá jako hádanka, ” řekl nakonec.

„Tak co si tedy myslíš?”

„Podle mne - teď mluvím jako smrtelník, a bohové docela určitě znají pravdu lépe - je to někdo takový, že by ji pohled na jeho tvář a postavu příliš nepotěšil. “

„Něco ohavného?”

„Nazvali ji Nevěstou Netvora, paní. Ale je na čase znovu vyrazit. ” Vstal. „Jsme sotva v polovině zpáteční cesty. “

Jeho myšlenky pro mne nebyly ničím novým; byl to jen jeden z dohadů, které se spolu přetahovaly a přetlačovaly v mé mysli - ten nejhorší. Proč mnou tedy tak otřáslo, když jsem ta slova slyšela z jeho úst? Protože si tím byl jist. To už jsem Bardiu znala dost dobře, a bylo mi jasné, že jestli bylo tak těžké vypáčit z něho odpověď, bylo to proto, že se něco takového bál vyslovit, ne proto, že by sebeméně pochyboval. Moje hádanka, jak řekl, mu jako hádanka vůbec nepřipadala. Bylo to, jako by ke mně jeho ústy promluvili všichni lidé z Glóme. Stejně jako on by v naší době a v našem národě bezpochyby uvažoval kterýkoli rozumný a bohabojný muž. To ostatní, co mne napadalo, by jim vůbec nepřišlo na mysl; toto byla zřejmá, do očí bijící odpověď. Proč hledat další? Bůh a Netvor stínu jsou jedno a totéž. To on dostal Psýché. My máme déšť a vodu a (podle všeho) mír s Farzem, a ji za to bohové odvlekli do svých tajných doupat. A tam ji nějaký posvátný a ohavný přízrak - anebo zvíře či démon nebo to všechno dohromady (s bohy nikdy nevíš, na čem jsi), něco tak ohyzdného, že se to ani nechce ukázat - využívá podle svých choutek.

Byla jsem tak zdrcená, že mne po zbytek cesty ani nenapadlo tomuto Bardiovu názoru odporovat. Tak, jak jsem se cítila já, se nejspíš cítí vězeň na mučidlech, když mu chrstnou do tváře vodu, aby se probral z mdlob, a jeho opět obklíčí pravda, jasná, tvrdá a jednoznačná, horší než všechny jeho vidiny. Nyní jsem

107$

měla dojem, jako bych se právě probudila a zjistila, že všechny ty ostatní možnosti byly jen sladkými sny utkanými z mých přání. Nikdy to nebyla žádná hádanka: pravdou bylo to, co bylo nejhorší, a byla to pravda jasná jako nos mezi očima. Jenom z hrůzy jsem před ní mohla zavírat oči takovou dobu.

Má ruka pod pláštěm zamířila k rukojeti meče. Ještě před svou nemocí jsem přísahala, že Psýché raději usmrtím, než bych ji přenechala Netvorovu hladu či chtíči. Nyní jsem opět učinila pevné rozhodnutí. Téměř jsem se zděsila, když jsem si uvědomila, jaké. „Až tak daleko to tedy může zajít,“ zastavilo se mi srdce; až k tomu, že ji budu muset zabít. (Bardia mne už naučil, jak učinit přímý výpad a kam vrazit meč ). Pak mne znovu přemohla něha a rozplakala jsem se tak hořce jako nikdy předtím, až jsem měla závoj celý promočený - a nevěděla jsem, jestli více slzami nebo deštěm. (Z přeháněk se totiž mezitím stal vytrvalý déšť.) V tom přívalu citů jsem se dokonce sama sebe ptala, proč bych měla Psýché před Netvorem zachraňovat nebo ji před ním třeba jen varovat a proč bych se do toho všeho měla vůbec vměšovat. „Vždyť je šťastná,“ říkalo mi srdce. „Ať je to šílenství, bůh nebo přízrak či cokoli jiného, ona je šťastná. Vidělas to na vlastní oči. Nikdy bys ji nedokázala učinit ani z desetiny tak šťastnou, jak šťastná je tam na Hoře. Nech ji být. Neznič to. Neboř, když víš, že neumíš stavět.“

Ocitli jsme se právě na úpatí Hory a (kdyby v tom dešti bylo něco vidět) téměř na dohled od svatyně Ungit. Srdce nade mnou nezvítězilo. Pochopila jsem, že láska může být i hlubší, než je ta, která usiluje o štěstí milované osoby. Mohl by otec dopustit, aby byla jeho dcera šťastná jako poběhlice? Mohla by žena dopustit, aby byl její milenec šťastný jako zbabělec? Má ruka se vrátila k rukojeti meče. „To tedy nedopustím,“ rozhodla jsem se. Ať se stane cokoli, tohle nedopustím. Ať se děje cokoli, ať to bude stát cokoli - její smrt, moji smrt či tisíce jiných smrtí, nebo střetnutí s bohy, jak říkají vojáci, z očí do očí - nedopustím, aby Psýché - a už vůbec ne z vlastní vůle - sloužila k pobavení nějakému démonovi.

108$

„Ještě stále jsme královské dcery,“ zaskřípala jsem zuby.

Sotva jsem to dořekla, měla jsem dobrý důvod (i když zcela jiného druhu) vzpomenout si, že mým otcem je opravdu král; a jaký je to král. Brodili jsme se totiž znovu přes Sennit a Bardia (který vždycky myslel napřed) mi radil, abych potom, co projedeme městem, ale raději ještě předtím, než dorazíme k paláci, sklouzla z koně a dala se pěšinou (tou, kde Redival poprvé viděla, jak Psýché uctívají) k palácovým zahradám a odtud zadním vchodem do ženských komnat. Nebylo totiž žádnou hádankou, co by udělal otec, kdyby se dozvěděl, že jsem (údajně příliš nemocná, než abych s ním mohla pracovat ve Sloupové síni) podnikla výpravu k Posvátnému stromu.

109$

«Kapitola třináctá»

Když jsem se dostala ke dveřím své komnaty, byla již

v paláci téměř tma; a z té tmy se náhle ozvalo řecké: „Jak?” Byl to Lišák. Číhal tam - vím to od svých děvčat -jako kočka u myší díry.

„Žije, dědečku,“ políbila jsem ho. „Přijď znovu, jakmile budeš moci. Jsem celá promáčená; musím se umýt, převléknout a najíst. Všechno ostatní ti povím, až se vrátíš.“

Když jsem - v suchých šatech - dojídala večeři, zaklepal na dveře. Pozvala jsem ho dál, usadila vedle sebe ke stolu a nalila mu víno. S námi byla v komnatě jen malá Púbi, služebná tmavé pleti, věrná a oddaná; a řecky nerozuměla ani slovo.

„Řekla jsi žije, ” začal Lišák a pozvedl pohár. „Pohleď. Konám úlitbu Diovi Spasiteli.“ Učinil tak po řeckém způsobu důmyslným pohybem poháru, při němž na zem spadne jediná kapka.

„Ano, dědečku, živá a zdravá, a říká, že je šťastná.“

„Dítě,“ zářil, „mně se snad samou radostí srdce rozskočí. To, co se od tebe dovídám, je téměř neuvěřitelné.“

„To byla ta lepší část. Ještě přijde to horší.“

„Budiž. Je třeba přijímat dobré i zlé.“

A potom jsem mu vyprávěla o všem - stále s výjimkou toho, co jsem zahlédla v mlze. Sledovala jsem, jak jeho tvář pohasíná - s hrozným pocitem, že je to moje vina. A sebe samé jsem se ptala: „Jestli ti tohle připadá k neunesení, budeš vůbec schopna vytrhnout Psýché z jejích blažených snů?”

„Běda! Ubohá Psýché!” zvolal Lišák. „Naše maličká! Kolik toho musela vytrpět! Chtělo by to čemeřici; a odpočinek, klid, laskavou péči … ach ano, vyléčili bychom ji, bezpochyby -

110$

kdybychom se o ni mohli dobře postarat. Ale jak bychom jí z toho všeho, co potřebuje, mohli poskytnout vůbec něco? Jsem s rozumem v koncích, dceruško. Ale stejně musíme přemýšlet, musíme si poradit. Být tak Odysseem; nebo samotným Hermem!”

„Ty jsi tedy přesvědčen, že je pomatená?”

Pohlédl na mne pátravě: „A ty si myslíš něco jiného, dítě?”

„Nejspíš řekneš, že to jsou hlouposti. Ale tys ji neviděl, dědečku. Mluvila tak vyrovnaně; a v tom, co říkala, nebyly žádné nesrovnalosti. Když se smála, byla opravdu veselá. Její pohled nebyl ani v nejmenším roztěkaný. Kdybych měla zavřené oči, byla bych věřila, že její palác je stejně skutečný jako tenhle. “

„Ale žes měla oči otevřené, nic takového jsi neviděla. “

„Podle tebe není žádná - ani sebemenší - možnost, ani jediná proti stu, že skutečně jsou věci, které nejsou vidět?”

„Nepochybně jsou. Například spravedlnost, rovnost, duše, … nebo tóny hudby. “

„Ale dědečku, takové věci nemyslím. Myslím … Jsou-li duše, nemohly by mít své příbytky?”

Vjel si rukama do vlasů - staré známé gesto zoufalého učitele: „Dítě, snad mi nechceš namluvit, že po všech těch letech stále ještě nevíš, co znamená slovo duše!”

„Vím docela dobře, dědečku, co znamená podle tebe. Ale víš snad - dokonce i ty - úplně všechno? Copak není nic jiného - jiné předměty - než to, co vidíme?”

„Ale jistě, spousta. Věci za našimi zády. Předměty, které jsou příliš daleko. A ostatně všechno - když je dostatečná tma. ” Naklonil se ke mně a položil mi dlaň na hřbet ruky: „Začínám mít dojem, dítě, že bys tu čemeřici - jestli se mi podaří obstarat ji - měla raději dostat jako první. “

Zpočátku jsem tak napůl váhala, zda bych mu neměla povědět o tom, že jsem palác na okamžik možná i zahlédla, ale nedokázala jsem se k tomu přimět. Nikde na světě bych pro takové vyprávění nenašla horšího posluchače. Už teď jsem se před

111$

ním musela stydět za polovinu svých domněnek. A vtom mne napadlo něco povzbudivějšího.

„V tom případě,“ řekla jsem, „si snad vysnila i toho milence, který ji navštěvuje ve tmě”

„Kéž bych tomu mohl věřit,“ pokýval Lišák hlavou.

„A proč bys nemohl, dědečku?”

„Říkáš, že není pohublá ani pobledlá? Nevypadá, že by hladověla?”

„Nikdy nevypadala lépe.“

„Tak kdo ji celou tu dobu živil?”

Zmlkla jsem.

„A kdo ji vysvobodil z okovů?”

Ta otázka mi vůbec nepřišla na mysl. „Dědečku!” zvolala jsem. „Jak to myslíš? Snad mi nechceš - ze všech lidí právě ty! - naznačovat, že by to mohl být bůh? Kdyby něco takového napadlo mne, vysmál by ses mi.“

„Spíš bych nad tebou zaplakal. Ach, dítě, dítě, dítě, kdy ze tvé duše konečně vymýtím chůvu a bábu a kněze a věštce? Přece si nemyslíš, že by božská Příroda … ? Ale to je daremné rouhání. Právě tak dobře bys mohla tvrdit, že Vesmír trpí svrabem nebo že si Podstata všech věcí tu a tam přihne ve sklepě vína.“„Netvrdila jsem, že to byl bůh, dědečku,“ odvětila jsem. „Ptám se, kdo to byl podle tebe.“

Lišák zabubnoval prsty na stůl: „Člověk přece! Muž! Jsi snad ještě dítě? Copak nevíš, že na Hoře žijí lidé?”

„Lidé!” vydechla jsem.

„Ovšem. Tuláci, vyděděnci, psanci, zloději. Kam jsi dala rozum?”

Tváře mi vzplály rozhořčením. Vyskočila jsem. Spojit se (byť i v zákonném manželství) s někým, kdo nepochází (alespoň po jednom prarodiči) z božské krve, je pro dceru našeho domu vrcholem ohavnosti. Ta představa byla nesnesitelná.

„Co to říkáš?” vyjekla jsem. „Psýché by raději zemřela nabodnutá na kůl, než by …“

112$

„Klid, dceruško,“ zarazil mne Lišák. „Psýché o ničem neví. Jak já tomu rozumím, našel to ubohé dítě - zpola šílené strachem, opuštěností a podle všeho i žízní - nějaký lupič nebo zběh a ten ji vysvobodil ze želez. A jestli nebyla úplně při smyslech, o čem bude asi tak blouznit? O svém zlatém a jantarovém paláci na Hoře, samozřejmě. Snila o něm od dětství. Ten člověk se tomu přizpůsobí a bude se tvářit, že je poslem od boha … odtud, ano, odtud její Západní vítr. Byl to on sám. Vezme ji do toho údolí, pošeptá jí, že bůh - její ženich - k ní přijde v noci, … a po setmění se vrátí.“

„Ale co palác?”

„Její dávné sny; ve své pomatenosti je považuje za skutečnost. A ten ničema jako ozvěna opakuje všechno, co mu Psýché o svém nádherném paláci vypráví. Nejspíš si k tomu přidá spoustu vlastních výmyslů - a tak ten blud stále posiluje.“

Zůstala jsem - toho dne již podruhé - naprosto omráčena. Lišákovo vysvětlení se zdálo být příliš jasné a prosté, než aby mi ponechalo sebemenší naději, že je tomu jinak. Zrovna tak jako Bardiovo.

„Vypadá to, dědečku,“ pravila jsem ztěžka, „že jsi tu hádanku rozluštil správně.“

„K tomu jsem nepotřeboval být žádným Oidipem. Ale stále ještě nám zbývá uhodnout to hlavní: co máme dělat? Jsem v koncích, v koncích. Mám dojem, že mi tvůj otec svými pohlavky úplně vytloukl rozum z hlavy. Nějaké řešení se musí najít … a přitom máme tak málo času.“

„A volnosti. Už nemohu o mnoho déle předstírat, že jsem upoutána na lůžko. A až se král dozví, že jsem zase v pořádku, kdy se ještě dostanu na Horu?”

„Nu, pokud jde o to … Ale já zapomněl: dnes přišla novina. Znovu se objevili lvi.“

„Cože?” vyděsila jsem se. „Na Hoře?”

„Ne, ne, tak zlé to není. Je to vlastně spíš dobré než zlé. Někde na poledni, západně od Ringalu. Král chystá velkolepý lov.“

113$

„Lvi se vrátili. … Takže Ungit nás nakonec podvedla? Snad král tentokrát obětuje Redival. Zuří pořádně?”

„Zuří? Ale kdeže. Přišel o jednoho pastevce a - co je pro něj větší ztrátou - o některé z nejlepších psů, a nevím o kolik býčků, ale člověk by řekl, že v životě neslyšel příznivější zprávu. Ještě nikdy jsem neviděl, že by byl něčím tak nadšený. Celý den nemluví o ničem jiném než o psech, o honcích, o počasí … A toho pobíhání a zmatkování! Posel k tamtomu pánu a posel k onomu pánu, veledůležité porady s lovčím, prohlídka psinců, nové podkovy pro koně, pivo teče proudem - dokonce i mně se dostalo několika štulců tak přátelských, že mne z nich rozbolela žebra. Ale pro nás je důležité, že se na lovu zdrží nejméně dva dny - a při troše štěstí to může být i pět nebo šest. “

„V té době tedy musíme jednat. “

„Určitě ne později; odjíždí zítra za úsvitu. A tak jako tak bychom nemohli čekat o mnoho déle. Jestli ji zima zastihne na Hoře - bez střechy nad hlavou! - nepřežije to. A než se nadějeme, bude bezpochyby čekat dítě. “

To mne zasáhlo přímo do srdce. „Mor a prašivinu na toho bídáka!” vykřikla jsem. „Buď proklet, proklet! Psýché by ti měla porodit bastarda? Skončíš na kůlu, až tě dostaneme! Celé dny budeš umírat! Ah! Roztrhala bych ho vlastními zuby!”

„Takové vášně jen vnáší temno do našich záměrů - a do tvé vlastní duše, ” napomenul mne Lišák. „Vědět tak, kam ji ukrýt (kdybychom ji dostali až sem) !”

„Říkala jsem si, ” navrhla jsem, „že by mohla zůstat v Bardiově domě. “

„V Bardiově domě! Bardia by k sobě nikdy nepřijal někoho, kdo byl obětován. Pokud jde o bohy a báchorky starých bab, bojí se vlastního stínu. Je to hlupák. “

„To tedy není, ” ohradila jsem se - dost ostře. Lišák mne totiž často rozčiloval tím, jak pohrdal i statečnými a čestnými lidmi, když neměli potuchy o jeho řecké moudrosti.

113$

„A kdyby snad Bardia chtěl,“ dodal Lišák, „žena by mu to nedovolila. Každý ví, že se jí doma drží za sukně.“

„Bardia? Muž jako on! Nikdy bych nevěřila …“

„Pche! Je zamilovaný jako Alkibiades. Vždyť si ji vzal bez věna - pro její krásné oči, jestli chceš. Ví o tom celé město. A ona ho má za otroka.“

„Musí to být velmi zlá žena, dědečku.“

„Co je nám po tom, jestli je zlá, nebo ne? Ale není třeba hledat pro naši malou útočiště v jejich domě. Zajdu ještě dále, dítě: nezbývá, než ji ihned vypravit pryč z Glóme. Kdyby se totiž v Glóme kdokoli dověděl, že nezemřela, vypátrali by ji a obětovali by ji znovu. Kdybychom ji tak mohli poslat k rodině její matky … ale nevidím, jak by se to dalo provést. Ach Die, Die, Die, dej mi deset hoplitů a rozumného člověka, který by jim velel!”

„Já nevidím ani způsob, jak ji přimět, aby opustila Horu,“dodala jsem. „Nedá si říct, dědečku. Neposlouchá mne. Obávám se, že budeme muset užít síly.“

„A přitom žádnou sílu nemáme. Já jsem otrok a ty žena. Nemůžeme si vzít tucet kopiníků a odvést je na Horu. A kdybychom i mohli, neudrželi bychom to v tajnosti.“

Pak jsme dlouho seděli mlčky, plameny v krbu se třepetaly. Púbi seděla se zkříženýma nohama u krbu, přikládala a hrálas korálky zvláštní hru, kterou se baví její krajané (jednou se pokusila naučit mne ji, ale bezvýsledně). Lišák se alespoň tucetkrát nadechl, jako by chtěl promluvit, ale pokaždé se zarazil. Uměl velmi rychle navrhnout řešení, ale ještě rychleji v něm dokázal objevit trhlinu.

Mlčení jsem přerušila já: „To všechno znamená, dědečku, že se musím vrátit za Psýché a nějak ji přimět, aby mne poslechla. A až bude s námi a až bude vědět o své hanbě i o nebezpečí, které jí hrozí, budeme si muset my tři poradit, jak budeme moci. Možná, že budeme muset obě odejít do širého světa - bloudit jako Oidipus.“

114$

„A já s vámi,“ přidal se Lišák. „Kdysi jsi mne přemlouvala, abych uprchl. Tentokrát to udělám.“

„Jedno je jisté,“ prohlásila jsem. „Nedopustím, aby ji ten padouch zneužíval. Nežli to, to raději udělám cokoli - cokoli! Spočívá to na mně. Její matka je po smrti. (Poznala kdy jinou matku než mne?) Její otec nic neznamená; ani jako otec, ani jako král. Čest našeho domu - Psýché sama a její život - o to vše se mohu postarat už jenom já. Nenechám mu ji napospas. Spíš bych - spíš ji …“

„Co, dítě? Jsi celá bledá! Není ti mdlo?”

„Nebude-li zbytí, jsem připravena ji zabít.“

„Ale jdi!” pokáral mne Lišák, tak hlasitě, že si Púbi přestala hrát a vytřeštila na něj oči. „Dítě, dítě. Necháváš se unést více, než je rozumné a přirozené. Víš, o čem to svědčí? Že ve tvém srdci připadá na jeden díl lásky pět dílů hněvu a sedm dílů pýchy. Bohové vědí, že mám Psýché také rád. I ty to víš; víš, že ji nemiluji o nic méně než ty. Je to jistě trpké, že naše děcko - naše Artemis a Afrodíté v jedné osobě - živoří jako žebračka a lehá v náruči žebráka. Ale dokonce ani to … ani to nelze srovnávat s těmi bezbožnými ohavnostmi, o kterých mluvíš. Když se na to díváš poctivě, podle rozumu a podle přírody - ne v barvách, kterými ti to vykresluje vášeň - nuzovat a strádat, být manželkou chudého člověka …“

„Manželkou! Chceš říct jeho souložnicí, hetérou, děvkou, čubkou!”

„Příroda taková slova nezná. To, co ty nazýváš manželstvím, je věcí zákona a zvyku, nikoli přírody. Podle přírody není manželství nic jiného než spojení muže, který přesvědčuje, a ženy, která souhlasí. A tak …“

„A když ten muž, který přesvědčuje - nebo spíš znásilňuje a obelhává! - když je ten muž nějaký vrah, cizinec, zrádce, uprchlý otrok nebo podobná chamraď?”

„Chamraď? Vidím to nejspíš jinak než ty. Sám jsem cizinec, i otrok; a připravený uprchnout - nechat se ubičovat nebo nabodnout na kůl, budu-li dopaden - pro lásku k tobě a k ní.“

115$

„Jsi tisíckrát mým otcem, ” přitiskla jsem jeho ruce ke rtům. „Nic takového jsem neměla na mysli. Ale dědečku, jsou věci, kterým nerozumíš ani ty. Psýché to sama říkala. “

„Moje milá Psýché, ” povzdechl si. „Často jsem jí to opakoval. Jsem rád, že si to pamatuje. Vždycky byla dobrou žačkou. “

„Ty nevěříš, že náš rod pochází od bohů, ” pokračovala jsem.

„Ale věřím. Jako každý rod. Všichni lidé jsou božské krve, protože v každém člověku přebývá bůh. My všichni jsme jedno. Dokonce i ten člověk, který se zmocnil Psýché. Nazval jsem ho ničemou a zločincem; a pravděpodobně (až příliš pravděpodobně) jím také je. Ale snad jím není - vyděděncem a uprchlíkem se může stát i dobrý člověk. “

Mlčela jsem. Nic z toho pro mne nemělo žádný význam.

„Dceruško, ” řekl najednou Lišák (žádná žena - přinejmenším žádná milující žena - by, myslím, nic podobného neudělala), „ve stáří se spánek ohlašuje časně. Stěží udržím oči otevřené. Dovol mi odejít. Snad bude ráno naše mysl jasnější. “

Propustila jsem ho. Co jiného jsem s ním mohla dělat? Ukazuje to, jak se na muže - ani na ty nejvěrnější - nikdy nemůžeme docela spolehnout. Muž se nikdy do ničeho nevloží celým srdcem: vždy se najde nějaká nicotnost - jídlo, pití, spánek, vtip nebo dívka - která ho dokáže rozptýlit. A potom se od něj nikdo - ani sama královna - nedočká žádné pomoci, dokud si on neprosadí svou. To jsem ovšem tehdy ještě nevěděla. Přepadla mne těžká stísněnost.

„Všichni mne opouštějí, ” pomyslela jsem si. „Nikomu z nich na Psýché vůbec nezáleží. Věnují se jí jen okrajem své mysli. Znamená pro ně méně - mnohem méně - než pro mne třeba Púbi. Chvilku se jí zabývají, a pak je to unaví a jdou někam jinam - Lišák na lůžko a Bardia za tou svou hašteřivou krasotinkou. Je to jenom na tobě, Orual. Ty sama musíš přijít na to, co je tvým úkolem, a ať už je jakýkoli, ty sama jej musíš vykonat. Nikdo ti nepomůže. Bohové i smrtelníci, všichni od tebe odstoupili. Ty sama musíš tu hádanku uhodnout. Nikdo ti

117$

ani slůvkem nenapoví, dokud se neukáže, že jsi hádala špatně. A pak se na tebe všichni vrhnou a zasypou tě výčitkami a výsměchem a potrestají tě za to.“

Poslala jsem Púbi spát. To, co jsem učinila potom, zkusil nejspíš jen málokdo. Oslovila jsem bohy sama, jak mi slova tanula na mysli, mimo chrám a bez oběti. Ležela jsem na podlaze, tváří k zemi, a z hloubi svého nitra jsem je vzývala. Vzala jsem zpět každé slovo, které jsem proti nim kdy vyřkla. Slíbila jsem, že jim dám, cokoli budou chtít, pokud mi jen sešlou znamení. Žádné neseslali. Když jsem začala, byla komnata ozářena narudlým přísvitem ohně a na střechu bubnoval déšť; když jsem vstala, propadl se oheň níže a pršelo jako předtím.

Teď, když jsem věděla, že jsem ponechána sama sobě, řekla jsem si: „Musím - ať to má být cokoli - musím to udělat zítra. Dnes si tedy potřebuji odpočinout.“ Ulehla jsem. Byla jsem v tom stavu, kdy je tělo tak vyčerpané, že okamžitě usne, ale mysl prochází takovým utrpením, že procitne, jakmile se tělo osvěží. Vzbudila jsem se několik hodin po půlnoci, bez sebemenší naděje na další spánek. Oheň vyhasl, déšť ustal. Přistoupila jsem k oknu a hleděla do bouřlivé temnoty, navíjela vlasy do dlaní, kotníky prstů tiskla ke spánkům a přemýšlela.

Rozum teď pracoval mnohem jasněji. Uvědomila jsem si, že jak Bardiovo, tak Lišákovo vysvětlení (dokud jsem jim naslouchala) jsem považovala za zaručenou pravdu; a přitom jedno z nich musí být mylné. A nedokázala jsem určit, které to je, protože obě byla pevně zakořeněna ve své půdě. Je-li skutečnost taková, jak tomu věří Glóme, pak má pravdu Bardia. Pokud skutečnost odpovídá řecké filosofii, má pravdu Lišák. Ale nebyla jsem s to zjistit, zdaje správné učení Glóme nebo moudrost Řeků. Byla jsem dítětem Glóme, a stejně tak i Lišákovou žákyní; viděla jsem, že se můj život po léta skládal ze dvou polovin, které do sebe nikdy nezapadly.

Musím se tedy vzdát pokusů rozsoudit mezi svým mistrem a Bardiou. Jakmile jsem pochopila tohle, bylo mi jasné (a divila jsem se, že jsem si toho nevšimla už dříve), že to vlastně nečiní

118$

žádný rozdíl. Na jedné věci se totiž shodli oba: tvrdili, že Psýché je v moci něčeho zlého či hanebného. Loupežný vrah nebo přízračný Netvor stínu - co na tom záleží? Tomu, že by za ní mohl přicházet někdo dobrý a krásný, nevěří ani Bardia, ani Lišák. S takovou myšlenkou si kromě mne nikdo nepohrával ani chvíli. Proč také? Jenom mně - s mými zoufalými přáními mohla připadat pravděpodobná. To cosi přichází ve tmě a nechce se to nechat spatřit. Který milenec by se vyhýbal pohledu své nevěsty, kdyby k tomu neměl nějaký strašlivý důvod?

Dokonce ani já jsem si nikdy - s výjimkou toho jediného okamžiku, kdy se mi zdálo, že v mlze za řekou vidím podobu paláce - nemyslela nic jiného.

„Ta věc už ji využívat nebude,“ rozhodla jsem se. „Ty nechutné pracky už se jí nesmí dotknout. Dnes tomu učiním konec.“

Vtom jsem si vybavila Psýché v jejím horském údolí, její rozzářené líce a štěstí, které z nich tryskalo, a znovu se mne zmocnilo ono hrozné pokušení - ponechat ji jejím šťastným snům, ať z toho vzejde cokoli, ušetřit ji, nestrhávat ji do beznaděje. Mám se k ní chovat jako mstivá fúrie, ne jako laskavá matka? Částí své mysli jsem si říkala: „Nevměšuj se. Může to být všelijak. Ocitla ses uprostřed divů, kterým nerozumíš. Buď opatrná. Kdo ví, do jakého neštěstí bys ji (i sebe) mohla uvrhnout?” Druhá část však namítala, že jsem jí opravdu matkou i otcem (a všemi rodiči, které kdy měla), že musím milovat střízlivě a prozíravě, že nesmím být vrtkavá nebo shovívavá.

I láska musí být někdy neústupná! Konečně, Psýché je stále ještě pouhé dítě! Jestli to, co se děje, překračuje moje chápání, jak by tomu mohla rozumět ona? Děti musí poslouchat. Když jsem tehdy před lety přikázala lazebníkovi, aby jí vytáhl třísku, také mne to trápilo. Nebylo to přesto správné?

Upevnila jsem se ve svém rozhodnutí. Věděla jsem nyní, co (z těch dvou věcí) musím udělat, a že to musím udělat ještě téhož dne, který se každou chvíli probudí. Jen aby Bardia nejel na lov lvů a aby se mi podařilo vyprostit ho ze spárů té jeho

119$

hydry. I člověka, kterého tíží velká bolest nebo trápení, může dráždit moucha, která mu bzučí před obličejem. A mne právě takhle dráždila představa, že ta žena najednou začne, drahoušek, zdržovat nebo dělat potíže.

Ulehla jsem a čekala, až nastane jitro, poněkud uklidněná vědomím toho, že vím, co udělám.

120$

«Kapitola čtrnáctá»

Ačkoli toho dne se (kvůli královu lovu) vstávalo časně, měla jsem dojem, že to trvalo velmi dlouho, než v paláci zavládl obvyklý ruch. Čekala jsem, až bude hluk dost hlasitý; pak jsem vstala, oblékla si stejné šaty jako den předtím a vzala stejnou urnu. Tentokrát jsem do ní dala lampu, nádobku s olejem a dlouhý, asi dvanáct palců široký pruh lněné látky, jaký v Glóme nosívají družičky ovinutý kolem těla. Můj ležel v truhlici od toho večera, kdy se vdávala matka Psýché. Zavolala jsem Púbi a nechala si přinést jídlo; něco jsem snědla a zbytek uložila do urny pod látku. Když jsem podle klapotu kopyt, troubení rohů a halekání poznala, že králova družina vyrazila, vzala jsem si závoj a plášť a sešla dolů. Prvního otroka, kterého jsem potkala, jsem poslala zjistit, zda Bardia odjel na lov, a vyřídit mu - pokud neodjel - aby přišel za mnou. Očekávala jsem ho ve Sloupové síni. Jak jsem tam seděla sama, cítila jsem zvláštní svobodu. A opravdu mi ani při všech mých starostech nemohlo uniknout, jak je bez krále v paláci veseleji a volněji. Z očí ostatních jsem soudila, že můj pocit sdílí celá domácnost.

Potom se objevil Bardia.

„Bardio, ” začala jsem, „musím jít znovu na Horu. “

„Já tě ale doprovázet nemohu, paní, ” opáčil. „Na lov jsem sice (ke své smůle) nejel, ale to jen proto, že mám hlídat palác. Dokud je král pryč, musím tu zůstávat i přes noc. “

To mne zaskočilo. „Ale Bardio, ” zaúpěla jsem, „co budeme dělat? Jsem ve velké tísni. Jde o mou sestru. “

121$

Bardia si přejížděl ukazováčkem po horním rtu, jak měl ve zvyku, když byl na rozpacích. „A jezdit neumíš,“ zamyslel se. „Tak si říkám … Ale ne, to je hloupost. Na žádného koně není spolehnutí, když ten, kdo je v sedle, není jezdec. A o pár dní by se to odložit nedalo? V tom případě by bylo nejlepší, kdybych ti s sebou dal někoho jiného.“

„Ale Bardio, bez tebe to nejde. Nikdo jiný by nemohl … Ta záležitost je nesmírně choulostivá.“

„Na dva dny a jednu noc ti mohu půjčit Grama.“

„Kdo je to?”

„Ten malý černý. Je to dobrý chlapík.“

„Umí mlčet?”

„Spíš by ses měla zeptat, jestli umí mluvit. Za deset dní z něj stěží dostaneme deset slov. Ale je to spolehlivý muž, a především je věrný mně. Měl jsem kdysi příležitost prokázat mu službu.“„Nebude to takové jako s tebou, Bardio.“

„Nic lepšího se dělat nedá, paní - jestli nemůžeš počkat.“Ale prohlásila jsem, že čekat nemohu, a Bardia dal zavolat Grama. Byl to muž s hubenou tváří, velmi černýma očima a výrazem, který budil dojem, že ze mne má strach. Bardia mu přikázal, aby na mne čekal s koněm na cestě do města - tam, kde ústí ona pěšina z královských zahrad.

Když odešel, požádala jsem Bardiu o dýku.

„Dýku, paní? K čemu?”

„K tomu, k čemu dýka slouží. No tak, Bardio, víš přece, že nezamýšlím nic zlého.“

Věnoval mi zvláštní pohled, ale půjčil mi ji. Připjala jsem ji k opasku tam, kde včera visel meč. „Už se musím rozloučit, Bardio.“

„Rozloučit, paní? Odjíždíš snad na déle než na jednu noc?” „Nevím, opravdu nevím,“ opáčila jsem. Prudce jsem se otočila, nechala ho v údivu stát a spěchala jsem ven a pak dále pěšinou, abych se připojila ke Gramovi. Ten mne vysadil na koně (dotýkal se mne přitom - pokud se mi to jen nezdálo - jako by sahal na hada nebo na čarodějnici) a vyrazili jsme.

122$

Nic se nemohlo mé první pouti podobat méně než ta dnešní. Za celý den jsem z Grama vypáčila sotva ano, paní a ne, paní. Ustavičně poprchávalo, a dokonce i mezi přeháňkami vál vlhký vítr. Po šedé obloze se valila mračna; pahorky s údolíčky, které předevčírem ukazovaly mně a Bardiovi tak zřetelné plochy světla a stínu, se teď rozpily do jednotvárné šedi. Vyrazili jsme mnohem později, a když jsme slézali z průsmyku do onoho tajného údolí, byl spíše večer než poledne. A tehdy se - jakoby (a snad doopravdy) nějakou hříčkou bohů - konečně vyčasilo; neodbytně se vtírala myšlenka, že údolí má svůj vlastní sluneční svit, a prudké deště je prostě jenom obklopují - stejně jako hory.

Zavedla jsem Grama na místo, kde jsme s Bardiou přenocovali, a přikázala jsem mu, aby tam na mne počkal a nepřekračoval řeku. „Na druhou stranu musím přejít sama. Na tento břeh se vrátím možná za soumraku nebo v noci, ale myslím, že i v tom případě zůstanu tam u brodu. Nechoď za mnou, pokud tě nezavolám.“

Odtušil (jako vždycky) : „Ano, paní.“ Tvářil se přitom, že se mu celé to dobrodružství zamlouvá pramálo.

Odešla jsem k brodu, asi na dostřel luku od Grama. Mé srdce bylo klidné jako led, těžké jako olovo, chladné jako zem, ale konečně prosté všeho váhání a pochyb. Stoupla jsem si na první kámen a zavolala Psýché jménem. Musela být velmi blízko téměř ihned jsem uviděla, jak sestupuje ke břehu. Mohly jsme být obrazem dvojí lásky: šťastné a přísné - ona mladá, rozzářená, oči i pohyby jiskřící radostí, já ustaraná a cílevědomá, nesoucí v rukou bolest.

„Tak jsem se nemýlila, Maio,“ zajásala, jakmile jsem byla u ní a jakmile jsme se objaly. „Král ti nedělal žádné potíže, že ne? Nevzdáš mi čest jako prorokyni?”

To mne na okamžik zarazilo, protože jsem na její předpověď úplně zapomněla. Ale řekla jsem si, že se nad tím zamyslím později. Teď mám před sebou práci; právě teď nesmím za žádnou cenu znovu upadnout do dohadů a pochybností.

123$

Odvedla mne kousek dál od vody - nevím, která část jejího neviditelného paláce to měla být - a posadily jsme se. Shodila jsem z hlavy kápi, odložila závoj a urnu postavila vedle sebe.

„Ale Orual!” zvolala Psýché. „Kde se vzal ve tvé tváři ten mrak? Když jsem byla malá, přesně takhle ses na mne dívala tehdy, když ses na mne hněvala nejvíce.“

„Já jsem se na tebe někdy hněvala? Ach, Psýché, myslíš si, že jsem tě někdy hubovala nebo že jsem ti něco odpírala, aniž by mne to trápilo desetkrát více než tebe?”

„Nikdy jsem ti to nechtěla vyčítat, Orual.“

„Nevyčítej mi tedy ani dnes. Musíme si totiž opravdu vážně promluvit. Poslouchej, Psýché. Náš otec není žádný otec. Tvá matka (pokoj jejímu stínu) zemřela a její příbuzné jsi nikdy nepoznala. Já jsem - vždy jsem se snažila být a stále musím být - jediná matka i příbuzná, jediný otec (a také král), kterého máš.“

„Maio; tím vším a ještě mnohem víc jsi mi byla od mého narození. Ty a náš milý Lišák jste všechno, co jsem kdy měla.“„Ano, Lišák. O něm chci také mluvit. Tak tedy, Psýché, jestli na tobě někomu záleží, jestli ti má někdo radit a chránit tě a připomenout ti, čím jsi povinna naší krvi, mohu to být jenom já.“

„Ale nač to všechno říkáš, Orual? Nemyslíš si doufám, že tě už nemám ráda, teď, když mám manžela, kterého také miluji? Kdybys tak mohla porozumět, že právě proto miluji tebe a vůbec každého a všechno - ještě mnohem více.“

Z toho mi přeběhl mráz po zádech, ale ovládla jsem se a pokračovala: „Vím, Psýché, že mne máš ráda; jinak bych snad ani nemohla žít. Ale musíš mi také důvěřovat.“

Na to neřekla nic. A jak jsem se náhle ocitla přímo před tím hrozným úkolem, téměř mne to připravilo o řeč. Hledala jsem způsob, jak začít.

„Posledně ses zmínila,“ promluvila jsem nakonec, „o tom, jak jsem ti kdysi nechala z ruky vytáhnout třísku. Tehdy jsme ti způsobili bolest. Ale bylo to správné. Ti, kdo milují, někdy

124$

musí zraňovat. A já tě dnes musím opět zarmoutit. Psýché, stále ještě jsi téměř dítě. Nemůžeš si dělat, co chceš. Musíš mne poslechnout a nechat si ode mne ukázat cestu. “

„Orual, nyní mi cestu ukazuje můj manžel. “

Měla jsem co dělat, abych se nerozhněvala nebo nezhrozila nad tím, jak se k tomu neustále vrací. Kousla jsem se do rtu a řekla jsem: „Běda, dítě, to, čím tě musím zarmoutit, se týká právě tohoto manžela (jak ho nazýváš). ” Pohlédla jsem jí přímo do očí: „Kdo je to? Co je to zač?”

„Bůh, ” zašeptala rozechvěle. „A mám za to, že je to bůh Hory. “

„Běda, Psýché, byla jsi oklamána. Kdybys znala pravdu, raději bys zemřela, než s ním sdílela lože. “

„Jakou pravdu?”

„Postavme se tomu tváří v tvář. Musíš být velmi statečná. Dovol mi vytáhnout tu třísku. Co to může být za boha, že se neopovažuje ukázat svou tvář?”

„Neopovažuje? Orual, málem bys mne rozzlobila!”

„Ale považ, Psýché: nic, co je krásné, neskrývá svou tvář; nic, co je čestné, netají své jméno. Ne, ne, poslouchej. Ve svém srdci určitě víš, co je pravda, i když slovy se to pokoušíš zapírat. Přemýšlej: čí nevěstou tě nazvali? Nevěstou Netvora. A přemýšlej znovu. Není-li to Netvor, kdo jiný přebývá v těchto horách? Zloději a vrahové, lidé horší než zvířata - a chlípní jako kozli, o tom není pochyb. A myslíš, že by si nechali ujít takovou kořist, jako jsi ty, když na ni narazí? To je tvůj milenec, dítě: buďto Netvor - neživý či nemrtvý, stín a zároveň šelma - anebo sprostý padouch, jehož rty by byly naší krvi poskvrnou, i kdyby se dotkly jen tvé paty či lemu tvého roucha. “

Dlouho mlčela, oči upřené k zemi.

„A tak, Psýché … ” pokračovala jsem konečně, tak jemně, jak jsem jen dokázala, a položila jsem jí dlaň na hřbet ruky ale ona ji setřásla.

„Mýlíš se, Orual. Jestli jsem zbledla, bylo to hněvem. Ale už jsem ho překonala. Odpouštím ti. Myslíš to - budu věřit, že

125$

to myslíš - jenom dobře. Ale jak - nebo proč - jsi mohla zatemňovat a týrat svou duši takovými myšlenkami? … ale dost o tom; pokud jsi mne kdy měla ráda, zapomeň na ně.“

„Zatemňovat svou duši takovými myšlenkami … Ale to nejsou jen mé myšlenky. Psýché, jmenuj dva nejrozumnější muže, které znáš.“

„Lišák, samozřejmě. To by byl jeden. A druhý - znám jich tak málo - řekla bych, že Bardia je rozumný - svým způsobem.“

„Toho večera v pětiboké komnatě jsi o něm sama řekla, že je rozvážný. A Psýché, ti dva - tak rozumní, a tak rozdílní - se spolu se mnou shodují v tom, kdo může být tím tvým milencem. Shodli jsme se bez stínu pochyb. Všichni tři jsme o tom přesvědčeni. Buďto Netvor stínu, nebo bídný zločinec.“

„Ty jsi jim vyprávěla můj příběh, Orual? To nebylo správné. Nedala jsem ti svolení. Můj pán k tomu nedal svolení. Ach, Orual! To se podobá víc Battě než tobě.“

Nedokázala jsem zabránit tomu, aby mi tvář zrudla hněvem, ale od toho, co jsem chtěla říci, jsem se nenechala odvést. „Nepochybně,“ přikývla jsem. „Tajnůstkářství toho - toho tvého manžela, jak mu říkáš - nemá, zdá se, mezí. Dítě, copak tě jeho zvrácená láska úplně připravila o rozum, že nevidíš tu nejjasnější pravdu? Bůh? Přitom sama přiznáváš, že se skrývá a plíží a že ti šeptá samé pst! a nech si to pro sebe a neprozraď mne jako nějaký uprchlý otrok.“

Nejsem si jistá, zda mne slyšela. Odpověděla totiž: „Lišák také? To je opravdu divné. Nikdy by mne nenapadlo, že by vůbec byl ochoten věřit v Netvora.“

Nic takového jsem neřekla. Ale pokud si má slova přebrala takhle, nepovažovala jsem za svou povinnost její omyl napravovat. Mohl jí pomoci k poznání pravdy. A já jsem potřebovala veškerou pomoc, která by ji tam navedla.

„Ani on, ani já, ani Bardia,“ dodala jsem, „jsme ani na okamžik nevěřili tvé domněnce, že je to bůh. O nic více než tomu, že by tohle divoké vřesoviště mohlo být palácem. A můžeš si

126$

být jista, že kdybychom se zeptaly kteréhokoli muže či ženy v Glóme, všichni by řekli totéž. Pravda je až příliš zřejmá.“„Ale co mně je po tom? Jak by oni mohli něco vědět? Já jsem jeho manželka. Já to vím.“

„Jak to můžeš vědět, když jsi ho nikdy neviděla?”

„Orual, jak můžeš být tak nechápavá? Já - jak bych mohla nevědět?”

„Tak jak to víš, Psýché?”

„Jak mám odpovědět na takovouhle otázku? To se nehodí … to je … a zvlášť před tebou, Orual, která jsi ještě panna.“

Že mne o tom takové dítě poučuje jako vdaná žena, mne připravovalo o zbytky trpělivosti. Vypadalo to (i když teď si říkám, že to tak nemyslela), skoro jako by si mne dobírala. Ovládla jsem se.

„Budiž. Když máš takovou jistotu. Psýché, určitě neodmítneš podrobit ji zkoušce.“

„Jaké zkoušce? Já žádnou nepotřebuji.“

„Přinesla jsem lampu a olej. Podívej. Tady jsou.“ (Položila jsem je vedle ní.) „Počkej, až usne. Pak se na něj - nebo na to - podívej.“

„To nemohu.“

„A! … Tak vidíš! Nestrpíš zkoušku. A proč? Protože si sama nejsi jistá. Kdybys byla, udělala bys to s radostí. Kdyby to byl bůh, jak tvrdíš, utišil by jediný pohled všechny naše obavy. Myšlenky, které, jak říkáš, zatemňují mou duši, by se rozplynuly. Ale ty se toho neodvážíš.“

„Ach, Orual, co zlého tě napadá! Já na něj nemohu pohlédnout - a už vůbec ne takovým úskokem, k jakému mne navádíš-jenom proto, že mi to zakázal.“

„Já - stejně jako Lišák i Bardia - si umím představit jen jediný důvod pro takový zákaz. A jen jediný důvod, proč ho posloucháš.“

„Pak toho víš málo o lásce.“

„Znovu mi předhazuješ moje panenství, co? Ale raději to než žít v takové peleši jako ty. Budiž. O tom, čemu ty teď říkáš

127$

láska, já opravdu nic nevím. O tom si můžeš šuškat spíš s Redival než se mnou - anebo s dívkami Ungit či královými čubkami. Já znám jinou lásku. Brzy ji poznáš. Nepřipustím … “

„Orual! Orual, ty zuříš, ” zarazila mne. Ona sama se nezlobila, hleděla na mne široce otevřenýma očima, s lítostí, ale v její lítosti nebylo nic pokorného. Člověk by řekl, že to ona je mou matkou, ne já (bezmála) její. Už dlouho jsem věděla, že někdejší poddajná, poslušná Psýché je navždy pryč; přesto mne to opět zaskočilo.

„Ano, ” přiznala jsem, „zuřím. Rozčililas mne. Ale mám zato (nepochybně mne opravíš, jestli se mýlím), že jedna láska jako druhá touží očistit milovaný předmět od špinavých pomluv, pokud je to v jejích silách. Řekni matce, že je její dítě ošklivé; a jestli je krásné, hned ti ho ukáže. Žádný zákaz ji nezastaví. Pokud ho neukáže, obvinění je pravdivé. Bojíš se zkoušky, Psýché. “

„Já se bojím - ne, stydím se - ho neuposlechnout. “

„Tak se podívej, co z něho, i v tom nejlepším případě, děláš! Někoho ještě horšího, než je náš otec. Jak by se na tebe někdo, kdo tě miluje, mohl hněvat za to, že porušíš příkaz tak nerozumný - a z tak dobrého důvodu?”

„Hloupost, Orual, ” potřásla hlavou. „Je to bůh. Pro všechno, co dělá, má dobrý důvod, tím si buď jistá. Ale jak bych ho mohla znát? Jsem jen jeho prostá duše. “

„Takže to neuděláš? Ty jsi přesvědčena - aspoň to tvrdíš - že můžeš dokázat, že je to bůh, a tak mne zbavit obav, které mi svírají srdce. Ale ty to neuděláš. “

„Kdybych mohla, udělala bych to, Orual. “

Ohlédla jsem se. Nad průsmykem se slunce chýlilo k západu. Za chvíli mne pošle pryč. Vstala jsem.

„Musíme to skoncovat, ” prohlásila jsem. „Uděláš to. Psýché, přikazuji ti to. “

„Milá Maio, už nejsem povinna poslouchat tebe. “

„Pak tím končí můj život. ” Odhodila jsem plášť, napřáhla obnaženou levou paži a vrazila do ní dýku, až se hrot ukázal na

128$

opačné straně. Když jsem čepel vytahovala z rány, byla bolest horší; nyní mi však připadá neuvěřitelné, jak málo jsem ji cítila. „Zešílelas, Orual?” vyskočila Psýché.

„V téhle urně najdeš plátno. Zavaž mi ránu,“ nařídila jsem. Opět jsem si sedla a držela ruku nataženou tak, aby krev stékala na trávu.

Představovala jsem si, že bude křičet a lomit rukama nebo že omdlí. Byl to však omyl. Byla sice dost bledá, ale Dokonale duchapřítomná. Obvázala mi paži. Krev každou vrstvou prosakovala, ale nakonec se jí podařilo krvácení zastavit. (Naštěstí jsem si ranou příliš neublížila. Kdybych o tom, jak vypadá paže uvnitř, věděla tehdy tolik, co vím teď, kdo ví? Snad bych se k tomu nebyla dokázala odhodlat.)

Nebylo možné, aby mne obvázala během okamžiku. Když jsme mohly pokračovat v hovoru, stálo slunce níže a vzduch byl chladnější.

„Maio,“ zeptala se, „proč jsi to udělala?”

„Abych ti ukázala, že to myslím vážně, dítě. Poslouchej. Dohnala jsi mne k zoufalému jednání. Dávám ti na vybranou. Buď odpřisáhneš při tomto ostří, na němž dosud nezaschla moje krev, že ještě dnes v noci uděláš, co ti nařizuji, nebo zabiji napřed tebe a pak sebe samu.”

„Orual,“ vzpřímila hlavu (velmi královsky), „hrozbu, že zabiješ mne, sis mohla ušetřit. Všechna moc, kterou nade mnou máš, spočívá v té druhé.“

„Pak přísahej, děvče. Víš, že jsem nikdy neporušila slovo.“

V její tváři se objevil výraz, kterému jsem nerozuměla. Mám dojem, že tak se může dívat milenec - totiž muž, který miloval - na ženu, která mu byla nevěrná.

Nakonec řekla: „Opravdu mne poučuješ o lásce, jakou jsem dosud neznala. Je to, jako bych se dívala do hluboké propasti. Nemohu říct, jestli je mi ta tvoje láska milejší než nenávist. Ach, Orual - vzít mou lásku k tobě, protože víš, že sahá k mým nejhlubším kořenům a žádná nová láska ji nedokáže oslabit, a učinit z ní nástroj, zbraň, prostředek, jak mne ovládat, náčiní

129$

k mučení - začínám mít dojem, že jsem tě nikdy doopravdy neznala. Cokoliv se stane později, něco, co bylo mezi námi, krvácí teď a tady.“

„Přestaň se už rozplývat,“ ztratila jsem trpělivost. „Teď a tady vykrvácíme my obě, a to doslova, pokud odmítneš přísahat.“

„A jestli to udělám,“ zvolala vášnivě, „pak rozhodně ne proto, že bych měla jakékoli pochybnosti o svém manželovi nebo o jeho lásce. Jenom proto, že mám o něm lepší mínění než o tobě. Nemůže být tak krutý jako ty. Tomu neuvěřím. Bude vědět, jakým mučením jsem byla nucena k neposlušnosti. Odpustí mi.“

„Nemusí se nic dozvědět,“ odtušila jsem.

Opovržení v jejím pohledu šlehlo mou duši jako bič. A přece - copak jsem ji této vznešenosti nenaučila právě já? V čem ona celá nebyla mým dílem? A nyní toho užila k tomu, aby se na mne dívala, jako bych byla hanbou hanebnosti samé.

„Myslela sis, že to před ním zatajím? Myslelas, že mu to neřeknu?” Každé její slovo bylo jako pilník, který mi obrušoval živé maso. „Dobrá. Není to nic nového. Jak říkáš, musíme to skoncovat. Každým slovem se mi více odcizuješ. A já jsem tě tolik milovala - milovala, ctila, důvěřovala ti a (dokud to bylo patřičné) poslouchala. A teď - ale nestrpím tvou krev na svém prahu. Zvolilas svou hrozbu chytře. Budu přísahat. Kde máš dýku?”

Tak jsem dosáhla svého a mé srdce přitom prožívalo trýznivá muka. Zoufale jsem si přála vzít zpět vše, co jsem řekla, a prosit ji za odpuštění. Místo toho jsem pozvedla dýku. (Přísaha při meči, jak jí říkáme, je v Glóme tou nejmocnější.)

„A dokonce i teď,“ pravila Psýché, „vím, co dělám. Vím, že zrazuji toho nejlepšího z milujících a že před východem slunce bude možná navždy konec veškerému mému štěstí. Takovou cenu jsi stanovila za svůj život. Nu, musím ji zaplatit.“

Složila přísahu. Vytryskly mi slzy, snažila jsem se promluvit, ale odvrátila se ode mne.

130$

„Slunce již téměř zapadlo, ” řekla. „Jdi. Zachránila sis život; jdi tedy a žij ho, jak umíš. “

Zjistila jsem, že se jí začínám bát. Zamířila jsem k potoku a nějak ho přebrodila. A stín průsmyku přikryl celé údolí, neboť slunce zapadlo.

131$p>

«Kapitola patnáctá»

Jakmile jsem se dostala přes vodu, musela jsem - myslím - omdlít. Pamatuji si totiž, jak jsem se brodila přes potok,

a dál už nic - až do chvíle, kdy jsem si náhle plně uvědomila tři věci zároveň: chlad, bolest v rameni a žízeň. Dychtivě jsem se napila. Potom jsem pomyslela na jídlo; a teprve tehdy jsem si vzpomněla, že jsem je spolu s lampou nechala v urně. Volat na Grama, který mi byl tak protivný, se mi z duše příčilo. Měla jsem pocit (i když už tenkrát jsem věděla, že to je nesmysl), že kdyby tu místo něho byl Bardia, všechno se mohlo vyvíjet jinak a lépe. Myšlenky se mi zatoulaly k představám, co všechno by řekl a udělal, kdyby tu teď byl. Když jsem se ale upamatovala na to, co mne sem přivedlo, musela jsem se stydět, že jsem - byť jen na okamžik - pomyslela na něco jiného.

Měla jsem v úmyslu sedět u brodu a čekat, až se objeví světlo (tak poznám, že Psýché zažehla svítilnu). Potom světlo zmizí, až svítilnu zakryje. Pak, nejspíše o mnoho později, se světlo znovu rozsvítí - to si bude Psýché prohlížet svého nestvůrného pána, zatímco on bude spát. A poté - velmi, velmi krátce poté, jak jsem doufala - se bude Psýché plížit temnotou a bude na mne přes potok šeptem volat: „Maio, Maio!” A já už budu uprostřed proudu a tentokrát pomohu přes vodu já jí. Bude celá uslzená a zkroušená a já ji vezmu do náruče a budu ji utěšovat. Tehdy jí bude jasné, kdo jsou její praví přátelé, bude mne opět milovat a děkovat mi, že jsem ji zachránila (přitom se otřese odporem) ze spárů toho, co jí ukázala lampa. To pomyšlení - když se objevilo a dokud trvalo - mne hřálo u srdce.

132$

Přišly však i jiné myšlenky. Přes všechnu snahu se mi nedařilo zcela potlačit obavu, že se mýlím. Skutečný bůh … Je to opravdu nemožné? Nebylo mi však dopřáno soustředit se na tuto otázku. Mou mysl totiž znovu a znovu sužoval tento obraz: Psýché, připravená o všechno (a přitom jsem si dost dobře neuměla představit, o co vlastně), ztracená, zbavená veškeré radosti, naříkající a bloudící světem, Psýché, jejíž život se ocitá - mou vinou - naprosto v troskách. Nedokázala bych spočítat, kolikrát jsem si během té noci přála, zoufale přála, abych se směla vrátit na druhý břeh ledové vody, zavolat, že ji zprošťuji slibu, že jsem jí radila špatně, ať lampu nezapaluje. Ale opanovala jsem se.

Ani ty, ani ony myšlenky však neležely hlouběji než na hladině mé mysli. Pod nimi - hluboká jako ono veliké moře, o kterém nám vyprávěl Lišák - zela chladná, beznadějná propast její nelásky, jejího pohrdání, její - nenávisti.

Jak mohla nenávidět mne, v jejímž rameni tepala a pálila rána, kterou jsem si zasadila z lásky k ní? „Krutá, krutá Psýché!” vzlykla jsem. Ale potom jsem si uvědomila, že se mi vrací sny z doby, kdy jsem byla nemocná, a tak jsem proti nim postavila na stráž svůj rozum a dala se do pohybu, abych se probrala. Ať se děje cokoliv, já musím zůstat ve střehu a při smyslech.

Poprvé se světlo zablesklo poměrně brzy, načež opět zmizelo. Řekla jsem si (i když jsem ani v nejmenším nezapochybovala, že Psýché přísahu, kterou jednou složila, dodrží) : „Tak. Až sem šlo všechno dobře.“ Jako by to byla nová hádanka, musela jsem si lámat hlavu, co jsem vlastně myslela oním dobře. Tato myšlenka však ustoupila.

Chlad mi zalézal za nehty. Má paže byla jako pruh ohně a zbytek těla jako rampouch, který je k ní přikován, ale netaje. Začínala jsem si uvědomovat, že jsem se pustila do nebezpečného dobrodružství. Mohla jsem si - s tím zraněním a o hladu - uhnat smrt nebo přinejmenším nachlazení dost silné, abych mu zakrátko podlehla. Z tohoto semínka vyrašila vzápětí ob-

133$

rovská kytice bláznivých představ. V mžiku jsem se totiž (aniž bych se snažila o vysvětlení, jak by k tomu mohlo dojít) viděla ležet na pohřební hranici. Psýché - teď jí bylo všechno jasné a znovu mne milovala - se nad ní bila do prsou, naříkala a litovala všech svých krutostí. Stáli tam i Lišák a Bardia; Bardia usedavě plakal. Teď, když jsem byla mrtvá, mne všichni milovali. Ale stydím se popisovat všechny ty hlouposti.

Ukončil je nový záblesk světla. Mým očím, které byly dlouho v temnotě, připadalo jasnější, než bych byla považovala za možné. Jeho klidný svit mi na tomto divokém místě připomínal domov. Zářilo tiše, déle, než jsem předpokládala, a tichý byli svět kolem. Pak bylo ticho přerušeno.

Mocný hlas, který se ozval někde v blízkosti světla, pronikl celým mým tělem v tak prudkém návalu hrůzy, že přehlušil dokonce i bolest v rameni. Na tom zvuku nebylo nic nehezkého; přes neúprosnou přísnost měl barvu zlata. Má hrůza byla poctou, kterou vzdává smrtelné tělo nesmrtelným. A poté - téměř ve stejném okamžiku, kdy se údolím rozlehla jeho nesrozumitelná řeč - jsem uslyšela pláč. Myslím, že v té chvíli (pokud mají ta stará slova nějaký význam) se mi zlomilo srdce. Ani hlas nesmrtelného ani vzlyky té, která plakala, však nezněly déle, než by dvakrát udeřilo. (Měřím čas údery srdce; mám však dojem, že mé srdce během té doby neudeřilo ani jednou.)

Vtom odhalil mým očím celé údolí mohutný blesk. Vzápětí zahřmělo, jako by se obloha přímo nad mou hlavou roztrhla ve dví. Jeden blesk za druhým křižoval údolí, vlevo, vpravo, nablízku i v dálce, všude. Každý z nich ozářil padající stromy; domnělé sloupy paláce Psýché se hroutily. Připadalo mi, že se kácí tiše - jejich praskot byl pohlcen rachotem hromu. Bylo však slyšet i jiné zvuky, které hřmění zakrýt nemohlo. Někde po mé levici se bortily stěny Hory samotné. Zahlédla jsem (nebo mám dojem, že jsem zahlédla), jak valící se úlomky skály narážejí do dalších balvanů a vyskakují do vzduchu, jako když se odráží dětský míč. Řeka se vzedmula takovou rychlostí, že mne valící se voda zalila až po pás, než jsem stačila odklopýtat

134$

pryč; na tom však pramálo záleželo, protože zároveň s bouří se přiřítil ukrutný liják. Mé vlasy i šaty už byly beztak mokré jako houba.

Jakkoli jsem však byla potlučena a oslepena, považovala jsem tyto úkazy za šťastné znamení. Dokazovaly (jak se mi zdálo), že jsem měla pravdu. Psýché přerušila spaní něčemu zrůdnému, co nyní takto běsní. Nezakryla lampu dost rychle, a ta věc se probudila; anebo - ano, to nejspíš - spánek jen předstírala; snad vůbec nepotřebuje spát. Ovšem, možná nás obě zničí. Ale Psýché už ví. V nejhorším zemře; ale bude znát pravdu a bude se mnou smířena. Ještě teď bychom mohly uprchnout. Nezdaří-li se to, zahyneme společně. Vstala jsem, shrbena přívalem deště, abych překročila vodu.

Pochybuji, že bych se přes ten hluboký a zpěněný dravý proud, v nějž se potok proměnil, byla dostala, i kdybych měla příležitost pokusit se o to. Ta mi však dána nebyla. Rozzářilo se něco jako blesk, který zůstal svítit. Totiž, vypadalo to jako blesk - bylo to právě tak bílé, oslnivé, studené a bezútěšné, právě tak to osvětlovalo každičkou podrobnost s děsivou přesností - ale nezhaslo to. To veliké světlo nade mnou planulo tak klidně jako lampa v uzavřené komnatě se zataženými závěsy. Uprostřed světla stál jakoby člověk. Je zvláštní, že nedokážu říci, jak byl velký. Jeho tvář zářila vysoko nade mnou; v paměti mi však neutkvěl jako obr. Nevím ani, zda stál - nebo zda se zdál stát - na druhém břehu nebo na vodě samotné.

Přestože světlo se ani nezachvělo, jeho tvář jsem neviděla o nic déle než skutečný blesk. Déle bych to nevydržela. Nejen mé oči, ale i srdce, krev, konečně i mozek na to byly příliš slabé. Žádná příšera - ani sám Netvor stínu, jak jsem si ho představovala já i celé Glóme - by ve mně nevzbuzovala takovou hrůzu jako krása té tváře. A mám dojem, že hněv (to, co hněvem nazývají lidé) bych snášela snáze než ono chladné á bezbřehé odmítnutí v jeho pohledu. I když odtud, kde jsem se choulila, jsem se téměř mohla dotknout jeho nohou, připadalo mi, že mne svýma očima odesílá do nekonečné vzdálenosti. Za-

135$

vrhoval, odmítal, popíral a - to bylo ze všeho nejhorší - věděl, cokoli jsem si kdy pomyslela, udělala a čím jsem kdy byla. Jedna řecká báseň tvrdí, že ani bohové nemohou změnit minulost. Je to však pravda? On ji učinil takovou, jako bych od počátku věděla, že ženich Psýché je bůh, a jako by všechny mé pochyby, obavy, dohady, úvahy, vyslýchání Bardii, rozhovory s Lišákem, celý ten zmatek a námaha byly jen pracně sehranou komedií, prachem, který jsem si sama sypala do očí. Ty, kdo čteš tuto knihu, suď. Bylo tomu tak? Nebo přinejmenším: bývalo tomu tak tehdy v té pravé minulosti, dříve než bůh minulost změnil? A pokud bohové opravdu dokáží změnit minulost, proč tak nikdy nečiní z milosrdenství?

Hřmění, myslím, ustalo ve stejné chvíli, kdy se objevilo světlo. Když ke mně bůh promluvil, bylo hluboké ticho. A tak, jako nebyl hněv (to, co hněvem nazývají lidé) v jeho tváři, nebyl ani v jeho hlase. Zněl nevzrušeně a krásně; jako pták, který zpívá na větvi s oběšencem.

„Psýché teď odchází do vyhnanství. Bude hladovět a žíznit a kráčet po kamenitých cestách. Musí naplnit vůli těch, jimž se nesmím postavit. Ty, ženo, poznáš sama sebe, i své dílo. Také ty budeš Psýché.“

Zvuk i světlo zanikly současně, jako by je uťal jediný tah nože. Pak se v tichu znovu ozval nářek.

Takový nářek jsem neslyšela nikdy předtím ani potom. Tak nenaříká ani dítě, ani muž zraněný v dlani, ani dívka v dobytém městě vlečená do otroctví. Kdybys tak slyšel plakat ženu, kterou nenávidíš více než všechny lidi na světě, šel bys ji utěšit. Klestil by sis cestu ohněm a houštím oštěpů, jen aby ses k ní dostal. A já věděla, kdo to naříká, proč, a kvůli komu.

Vstala jsem a vydala se za ní. Ale vzlyky už zněly o dost dále. Odcházela s pláčem daleko doprava, kde jsem nikdy nebyla a kde údolí nepochybně končilo nebo se v příkrých útesech vrhalo dolů k poledni. A já nemohla přebrodit potok. Nemohla jsem se v něm ani utopit. Tloukla jsem se o kameny, mrzla jsem a padala do bláta, ale kdykoli jsem se zachytila ka-

136$

mene (nemělo smysl držet se půdy, proud každou chvíli strhával kusy břehu s sebou), zjistila jsem, že jsem stále na témže břehu. Chvílemi jsem ani nemohla najít řeku - byla jsem ve tmě tak zmatená a půda pod mýma nohama se tak málo lišila od močálu, že mne kaluže a nově vzniklé potůčky zaváděly hned tím, hned oním směrem.

Nic víc si z té noci nepamatuji. Když se začalo rozednívat, spatřila jsem, jak boží hněv dopadl na údolí. Byly tu nyní jen drsné skály, holá půda a zkažená voda, v níž plavaly stromy, keře, ovce, a tu a tam nějaká laň. I kdybych v noci dokázala přebrodit původní potok, nebylo by mi to k ničemu - dosáhl abych jen úzkého bahnitého valu, za nímž se valil další potok. Ani teď jsem si nedokázala pomoci a volala jsem Psýché jménem, dokud jsem neztratila hlas, i když jsem věděla, že je to čirý nesmysl. Slyšela jsem ji opouštět údolí. Odešla do vyhnanství, jak to bůh předpověděl. Bloudí v slzách ze země do země, naříkajíc pro svého milého, nikoliv (nesmím sama sebe tak klamat) pro mne.

Šla jsem a vyhledala Grama; byl ubožák celý promoklý a třásl se zimou. Na mou obvázanou paži vrhl jediný zděšený pohled, nic víc; a nekladl žádné otázky. Snědli jsme zásoby ze sedlových vaků a vyrazili. Počasí bylo docela obstojné.

Dívala jsem se na věci kolem sebe novýma očima. Nyní, když jsem měla bezpečný důkaz, že bohové jsou a že mne nenávidí, zdálo se, že už nemusím dělat nic, než čekat na svůj trest. Byla jsem zvědavá, kdy kůň uklouzne nad nebezpečným srázem a svrhne nás několik set stop hluboko do propasti; nebo ze kterého stromu mi spadne na krk větev, až pod ním pojedeme; nebo jestli mi rána začne hnisat, a proto zemřu. Pamatujíc na to, že bohové někdy trestají smrtelníky tím, že je promění ve zvířata, zvedla jsem občas ruku, abych se hmatem přesvědčila, zda mi pod závojem nezačala růst kočičí srst, psí čenich nebo kančí kly. Nic z toho mi však nenahánělo strach, ani trochu. Je to podivný, a přece jaksi střízlivý a bezpečný pocit - dívat se kolem sebe na zem a na trávu a na oblohu a každému z nich

137$

v duchu říci: „Vy všichni jste teď moji nepřátelé. Nikdo z vás mi už nikdy neprokáže žádné dobro. Vidím kolem sebe jen samé katy. “

Za nejpravděpodobnější vysvětlení slov Také ty budeš Psýché jsem však považovala, že tak, jako odešla do vyhnanství ona, musím do vyhnanství i já. A to, jak jsem si říkala už dříve, se mohlo snadno přihodit, nebudou-li gnómští muži srozuměni s tím, aby jim vládla žena. Bůh však byl na velikém omylu - že by bohové přece jen nevěděli všechno? - pokud si představoval, že mne nejvíce zarmoutí, když na mne uvalí stejný trest jako na Psýché. Kéž bych mohla vytrpět trest svůj i její … Ale to druhé nejlepší bylo její úděl sdílet. A s tím jsem pocítila, jak se ve mně probouzí jakási tvrdá a ponurá síla. Bude ze mne dobrá žebračka. Jsem ošklivá; a Bardia mne naučil válčit.

Bardia … To mne přimělo zamyslet se, jakou část svého příběhu mu povím. A potom, kolik toho řeknu Lišákovi. O tom jsem předtím vůbec neuvažovala.

138$

«kapitola šestnáct»

kradla jsem se do paláce zezadu a brzy jsem zjistila, že

se otec z lovu dosud nevrátil. Ale ke své komnatě jsem se plížila tak tiše a opatrně, jako kdyby už doma byl. Když jsem si (po delší době) uvědomila, že se nyní skrývám ne před otcem, ale před Lišákem, upadla jsem do rozpaků. Zatím jsem vždy hledala útěchu a útočiště u něho.

Púbi zaúpěla, když spatřila mé zranění, odstranila staré plátno (to bylo nepříjemné) a přiložila čistý obvaz. Sotva s tím skončila a já se (dosti hladově) pustila do jídla, přišel Lišák.

„Dítě!” zvolal. „Chvála bohům, kteří tě přivedli zpět. Celý den jsem se o tebe strachoval. Kdes byla?”

„Na Hoře, dědečku,“ odpověděla jsem a snažila se držet levou ruku tak, aby na ni neviděl. To byla první potíž. Nemohla jsem mu přiznat, že jsem se poranila sama. Teď, když přede mnou stál, věděla jsem (předtím mne to nenapadlo), že by nesouhlasil s nátlakem, jehož jsem vůči Psýché užila. Jedna z jeho zásad zněla, že nedají-li se přátelé přesvědčit rozumovými důvody, musíme se s tím smířit a „nenajímat k pomoci námezdné vojsko” - čímž myslel city.

„Ach, dceruško, to bylo ukvapené,“ zamračil se. „Měl jsem za to, že jsme se ten večer rozloučili, abychom se nad tím mohli ráno znovu zamyslet.“

„Rozloučili jsme se, abys mohl jít spát,“ odtušila jsem. Ta slova mimoděk zazněla příkrým tónem, jakým mluvíval otec. Zastyděla jsem se.

139$

Lišák se smutně pousmál: „To je tedy můj hřích. Nu, potrestala jsi mne, paní. Ale co je nového? Byla Psýché ochotna tě vyslechnout?”

Na tuto otázku jsem neodpověděla; začala jsem mu však líčit, jak se přihnala bouře a povodeň, jak se z horského údolí stal pouhý močál a jak jsem se bezúspěšně pokoušela dostat přes potok a slyšela Psýché naříkat, když opouštěla dolinu i Glóme směrem k poledni. Nemělo význam vyprávět mu o bohu; myslel by si, že jsem nebyla při smyslech nebo že se mi to jen zdálo.

„Chceš tím říct, žes s ní vůbec nemluvila?” zvedl ke mně ztrápený pohled.

„Mluvila,“ připustila jsem. „Ale jen krátce - ještě předtím.“„Co je s tebou, dceruško? Pohádaly jste se? Co se stalo?” Na to se už nedalo odpovědět tak snadno. Když se mne ale podrobně vyptával, přiznala jsem se nakonec k nápadu s lampou.

„Dítě, dítě!” vykřikl Lišák. „Který démon ti vnukl takovou myšlenku? Čeho jsi tím chtěla dosáhnout? Copak sis neuvědomila, že se ten ničema po jejím boku - on, uprchlík a štvanec! - musí probudit? A co jiného pak mohl udělat, než ji popadnout a odvléci do nějakého jiného brlohu? Pokud jí ovšem na místě nevrazil dýku do srdce, aby ho neprozradila jeho pronásledovatelům. Vždyť jen to světlo mohl považovat za důkaz, že ho už zradila. Neplakala proto, že jí ublížil? Ach, kdyby ses jen byla poradila!”

K tomu jsem nemohla říci nic. Uvažovala jsem totiž, jak je možné, že nic z toho mne samotnou nenapadlo, a zda jsem opravdu vůbec někdy věřila, že by tím jejím milencem mohl být horský lupič.

Lišák mne upřeně pozoroval. Viděla jsem, že mu nejde do hlavy, že tak dlouho mlčím. Nakonec se zeptal: „Nechala se k tomu přimět snadno?”

„Ne,“ odpověděla jsem. Závoj, který jsem nosila celý den, jsem před jídlem odložila. Nyní mne velmi mrzelo, že ho nemám.

140$

„A jak jsi ji přesvědčila?”

To bylo ze všeho nejhorší. Nemohla jsem mu přiznat, co jsem vlastně učinila. A jen nemnoho z toho, co jsem řekla. Když jsem totiž Psýché tvrdila, že Lišák a Bardia spolu, pokud jde o jejího milence, souhlasí, nemyslela jsem tím nic než čistou pravdu: oba tvrdili, že je to něco hanebného a odporného. Kdybych to však vyprávěla Lišákovi, namítal by, že Bardiovoa jeho vlastní stanovisko jsou naprosté protiklady: to první samé babské báchorky, zatímco to druhé prostý a střízlivý odhad skutečnosti. Tak, jak by to rozebral, by to vypadalo, že jsem lhala. Nikdy bych mu nevysvětlila, že na Hoře to vypadalo naprosto jinak.

„Já - mluvila jsem s ní, ” vypravila jsem ze sebe. „Přesvědčila jsem ji. “

Dlouho mne zpytoval očima; avšak s něhou, jakou jsem v nich nevídala od oněch dob, kdy jsem mu sedávala na klíně a on mi zpíval Již zapadl srpek Luny.

„Dobrá. Něco přede mnou tajíš, ” promluvil konečně. „Ne, neodvracej se ode mne. Myslíš, že bych tě nutil nebo zapřísahal, abys mi to prozradila? Nikdy. Mezi přáteli musí být svoboda. Týral bych tě, kdybych se to snažil zjistit, a tím by mezi námi vznikla horší překážka, než je tvé tajemství. Přijde den - ty ale musíš poslouchat svého vnitřního boha, ne mého. No tak, neplač. Nepřestanu tě milovat, ani kdybys přede mnou skrývala tisíc tajností. Jsem už starý strom a moje nejlepší ratolesti byly uťaty toho dne, kdy jsem se stal otrokem. Ty a Psýché jste byly vším, co mi zůstalo. A teď - běda, ubohá Psýché! Teď už nevím, jak bychom se s ní mohli opět setkat. Nechci ale ztratit ještě tebe. “

Objal mne (když se paží dotkl rány, kousla jsem se do rtu, abych nevykřikla) a odešel. Nevzpomínám si, že by mne někdy předtím svým odchodem potěšil. Ale zároveň jsem si říkala, že ke mně byl nesrovnatelně laskavější než Psýché.

Bardiovi jsem o událostech té noci neřekla nikdy nic.

141$

Než jsem usnula, učinila jsem rozhodnutí zdánlivě bezvýznamné, které však zásadně změnilo další léta mého života. Dosud jsem chodila, jako všechny mé krajanky, s odhalenou tváří; při svých dvou cestách na Horu jsem měla závoj, protože jsem si nepřála, aby mne někdo poznal. Nyní jsem se rozhodla, že budu závoj nosit stále, a tím jsem se od té doby řídila jak za branami paláce, tak uvnitř. Je to něco jako smlouva s mou ošklivostí. Kdysi v dětství jsem ještě ani netušila, že jsem ošklivá. Pak přišla doba (nesmím v této knize zamlčet nic, co je mi k necti, ani žádnou svou pošetilost), kdy jsem jako většina děvčat věřila, že má ošklivost bude - jak mi často tvrdila Batta - přijatelnější, když udělám to či ono se svými vlasy nebo šaty. A nyní jsem se rozhodla nosit závoj. Lišák byl onoho večera poslední muž, který viděl mou tvář; ani žen, které ji od té doby spatřily, nebylo mnoho.

Rána se mi dobře hojila (jako ostatně všechna zranění mého těla), a když se král za dalších sedm dní vrátil, už jsem nemoc nepředstírala. Byl velmi opilý - na výpravě se právě tak hodovalo, jako lovilo - a měl prabídnou náladu. Ulovili totiž jen dva lvy - on sám ani jednoho - a k tomu přišel o svého oblíbeného psa.

Několik dní na to si dal Lišáka a mne znovu zavolat do Sloupové síně. Sotva uviděl můj závoj, začal hulákat: „Co to má znamenat, ženská? Zatahuješ závěs? Bojíš se, že by nás tvoje krása připravila o oči, he? Dej tu parádu pryč!”

Tehdy jsem poprvé zjistila, jak mne změnila ta noc na Hoře. Tomu, kdo spatřil obličej boha a slyšel jeho hlas, nenažene strach nějaké hartusení starého krále.

„Není správné spílat mi pro mou tvář i pro to, že ji skrývám,“ řekla jsem, aniž bych k závoji pozvedla ruku.

„Pojď sem,“ přikázal, tentokrát nepříliš hlasitě. Šla jsem a stanula před ním, nehybná jako kámen, tak blízko, že jsme se koleny téměř dotýkali. Dívat se do jeho tváře, zatímco on neviděl do mé, mi dávalo určitou převahu. Zmocňoval se ho jeden z jeho záchvatů bílého vzteku.

142$

„Začínáš mi odmlouvat?” procedil téměř šeptem.

„Ano,“ přisvědčila jsem, o nic hlasitěji, ale velmi zřetelně. Ještě před chvílí jsem netušila, co udělám nebo co odpovím; to slůvko mi vypadlo samo od sebe.

Zíral na mne (asi tak dlouho, co by do sedmi napočítal) a já už byla zpola přesvědčená, že mne na místě probodne. Pak pokrčil rameny a zavrčel: „No ano. Jako všecky ženské. Žvanit, žvanit, žvanit … Kdyby tě musel poslouchat měsíc, raději by ani nezůstal na obloze. Hej, Lišáku, už máš hotové ty lži, co má opsat?”

Už nikdy mne neuhodil a já už se ho nikdy nebála. Od toho dne jsem mu v ničem neustoupila ani o píď. Spíš jsem na něho tlačila - s úspěchem; zanedlouho jsem mu sdělila, že je nesmysl, abychom já a Lišák hlídali Redival, když pro něj máme pracovat ve Sloupové síni. Bručel a klel, ale její žalářnicí ustanovil Battu. Ta se s ním poslední dobou velmi sblížila a spoustu času trávila v jeho ložnici. Nedomnívám se, že by s ním snad lehávala - i za svých nejlepších dnů byla sotva tím, čemu říkal šťavnaté sousto - ale klevetila, žvatlala a lichotila mu a míchala mu mléko s kořením; už na něm byly znát jeho roky. Stejně tak byla - většinou - jedna ruka s Redival. Byl to ale povedený párek: jednu chvíli si navzájem div nevyškrábaly oči, a vzápětí se k sobě tulily, a vykládaly si klepy a necudné vtípky.

To i všechno ostatní, co se v paláci odehrávalo, mi bylo úplně lhostejné. Žila jsem jako odsouzenec, který čeká na popravu; věřila jsem totiž, že mne velmi brzy zasáhne nějaký náhlý trest bohů. Jak ale míjel den za dnem a stále se nic nedělo, začala jsem si (zprvu neochotně) připouštět, že jsem možná ještě na delší čas odsouzena k životu, a to dokonce k životu beze změn.

Když jsem to pochopila, šla jsem do komnaty Psýché, sama, a uložila všechno tak, jak to vypadalo, než začalo naše trápení. Našla jsem nějaké řecké verše, které snad byly hymnem k poctě Boha Hory. Spálila jsem je. Nestála jsem o to, aby tu po ní zůstávalo něco takového. Spálila jsem i šaty, které nosila během

143$

posledního roku; ty, které nosila dříve, a zvlášť ty, které zůstaly z jejího dětství, i šperky, které mívala ráda jako malá, jsem zavěsila tam, kam patřily. Přála jsem si, aby - bude-li se moci vrátit - našla všechno uspořádané tak, jak to bývalo, když ještě byla šťastná a když byla moje. Pak jsem zavřela dveře a zapečetila je. A - nakolik jsem to dokázala - zavřela jsem i dveře své mysli. Abych nezešílela, musela jsem na ni přestat myslet, s výjimkou vzpomínek na ty první, šťastné roky jejího života. Nikdy jsem o ní nemluvila. Když její jméno vyslovila některá z mých dívek, přikázala jsem jí, aby byla zticha. Když se o ní zmínil Lišák, zmlkla jsem sama a zavedla rozhovor jinam.

V Lišákově společnosti jsem už nenalézala tolik potěšení jako za starých časů.

Často jsem se ho však vyptávala na tu oblast filosofie, kterou nazýval fyzikou, na plodivý oheň, na to, jak duše povstává z krve, na koloběh vesmíru a také na rostliny a zvířata, určování polohy, druhy půdy a vzduchu i na vládu ve městech. Prahla jsem teď po obtížných naukách a chtěla jsem shromažďovat vědomosti.

Jakmile se rána dostatečně zhojila, vrátila jsem se opět ke svému výcviku v zacházení s mečem. Vlastně jsme se do toho s Bardiou pustili ještě dříve, než jsem v levé ruce udržela štít; tvrdil totiž, že voják musí ovládnout i boj bez štítu. Říkal (a nyní vím, že to byla pravda), že dělám znamenité pokroky.

Chtěla jsem ještě více upevnit tu tvrdou a ponurou sílu, která mne naplnila, když jsem z úst boha vyslechla svůj rozsudek. Doufala jsem, že učením, bojem a prací se zbavím vší ženskosti. Za nocí, kdy skučel vítr a bubnoval déšť, mne někdy - jako voda, když se protrhne hráz - zaplavovala hluboká a mučivá úzkost: zda je Psýché ještě naživu, zda se má v takovou noc kam uchýlit a zda ji od svých vrat, prochladlou a hladovou, neodhánějí bezcitné venkovanky. Ale asi po hodině kvílení, svíjení a vzývání bohů jsem se vždy vzchopila a hráz utěsnila.

144$

Brzy mne Bardia začal učit kromě umění meče také jízdě na koni. Jednal a mluvil se mnou čím dál tím více jako s mužem, což mne současně trápilo i těšilo.

Tak to šlo až do zimního slunovratu, který je v naší zemi velikým svátkem. Druhého dne, asi ve tři hodiny odpoledne, se král vracel domů (z hodokvasu, na který ho pozval jeden z pánů) a na schodech do sloupoví zakopl. Byl takový mráz, že voda, kterou se schody myly, ztuhla v led. Jak král upadl, zůstala jeho pravá noha pod tělem, napříč přes hranu schodu, a když mu muži běželi na pomoc, vyl bolestí, připraven pokousat ruce všem, kdo by se ho jen dotkli, ale vzápětí je proklínal, že ho tam nechávají ležet a mrznout. Jakmile jsem dorazila, kývla jsem na otroky, aby ho zvedli a odnesli, ať si říká nebo dělá cokoli. S velkou námahou jsme ho dostali na lože a zavolali k němu lazebníka. Ten prohlásil, že si král (jak jsme všichni uhodli) zlomil stehenní kost. „Ale i kdyby král dovolil, abych se ho dotkl, paní, neuměl bych ji napravit.“ Poslala jsem do domu Ungit pro druhého kněze, který se těšil pověsti zručného chirurga. Než se dostavil, napájel se král silným vínem - z té spousty by dostal horečku i zdravý muž - a když kněz odstranil překážející oděv a začal se věnovat jeho noze, zaryčel jako zvíře a snažil se vytasit dýku. Chvíli jsem si šeptala s Bardiou; pak jsme zavolali šest mužů stráže, aby krále drželi. Celou tu dobu ukazoval pohledem na mne (ruce mu spoutali), chvílemi řval bolestí a mezitím ječel: „Odveďte ji pryč! Pryč, tu s tím závojem! Nedovolte, aby mne mučila! Vím, kdo to je! Já ji znám!”

Ani té noci, ani příštího dne a po celou další noc nezamhouřil oka (k bolesti v noze se přidal kašel, že mu div neroztrhl hrudník), a sotva jsme se ohlédli, už mu Batta podstrčila další víno. Sama jsem se v ložnici raději nezdržovala, protože pohled na mne ho přiváděl k zuřivosti. Stále opakoval, že ví, kdo jsem, i když mám závoj.

„Pane,“ uklidňoval ho Lišák, „to je přece princezna Orual, tvoje dcera.“

145$

„To vám říká ona,“ odsekl král. „Ale já to vím líp. Copak mi celou noc neškvařila nohu rozžhaveným železem? Já vím, kdo to je … Áááá! Stráže! Bardio! Orual! Batto! Vyžeňte ji pryč!”

Třetího dne večer jsme - druhý kněz, Lišák, Bardia a já stáli všichni před dveřmi a tiše rozmlouvali. Druhý kněz se jmenoval Arnom; byl snědý, o nic starší než já, a tváře měl hladké jako kleštěnec (kterým však být nemohl; Ungit si sice drží eunuchy, ale kněz nesmí postrádat svou zbraň).

„Musíme být připraveni,“ mínil Arnom, „že králova choroba skončí smrtí.“

„Tak,“ pomyslela jsem si, „tím to začne. V Glóme nastanou nové časy, a jestli vyváznu životem, vyženou mne. I já budu Psýché.“

„Také se obávám,“ přitakal Lišák. „A přichází to velmi nevhod. Čeká nás spousta starostí.“

„Více, než si myslíš, Lysie,“ zachmuřil se Arnom (až dosud jsem neslyšela, že by se na Lišáka kdokoli obracel jeho vlastním jménem). „Dům Ungit má stejné potíže jako palác.“

„Jak to myslíš, Arnome?” zpozorněl Bardia.

„Kněz nakonec umírá. Jestli jen trochu rozumím svému řemeslu, nebude žít déle než pět dnů.“

„A ty nastoupíš po něm?” zeptal se Bardia.

Kněz přikývl.

„Nebude-li král proti,“ dodal Lišák. To byl starý glómský zákon.

„V takové chvíli je naprosto nutné,“ ozval se Bardia, „aby palác a dům Ungit držely pohromadě. Jinak - najdou se takoví, kteří jen čekají na příležitost roztrhat Glóme na kusy.“

„Ano, to je nesmírně důležité,“ přisvědčil Arnom. „Nikdo se neodváží postavit se proti oběma.“

„Je šťastnou okolností,“ upozornil Bardia, „že královna a Ungit nemají žádný důvod ke sporu.“

„Královna?” podivil se Arnom.

„Královna,“ potvrdili Bardia i Lišák jednohlasně.

146$

„Kdyby tak byla princezna již provdána!” povzdechl si Arnom s velmi zdvořilou úklonou. „Žena nemůže vést glómské muže do války. “

„Tato královna může, ” prohlásil Bardia a přitom zvedl bradu tak, jako by sám byl celým vojskem. Viděla jsem, jak si mne Arnom upřeně prohlíží, a myslím, že závoj mi posloužil lépe než nejsebevědomější výraz; ba snad ještě lépe než krása.

„Mezi Ungit a královským domem je jen jediná neshoda, “řekl, „a ta se týká Oštipků. Kdyby král i kněz nebyli onemocněli, byl bych v té věci přišel už dříve. “

O tom jsem věděla všechno a hned mi bylo jasné, o čem je řeč. Oštipky byly kouskem dobré půdy na vzdálenějším břehu řeky a už tehdy, když jsem začala pracovat pro otce, se vedly žabomyší pře o to, zda - nebo do jaké míry - mají patřit králi či Ungit. I když nemám mnoho důvodů mít Ungit v lásce, byla jsem vždycky toho názoru, že by měly patřit jejímu domu, který byl k výkonu své povinnosti neustálých obětí vybaven vskutku uboze. A domnívala jsem se také, že bude-li jednou Ungit rozumně zaopatřena půdou, bude možné donutit kněží, aby přestali lid tolik vysávat na darech.

„Král dosud nezemřel, ” promluvila jsem; až dosud jsem mlčela a můj hlas je všechny překvapil. „Ale protože je nemocen, jsou má ústa jeho ústy. Je královou vůlí věnovat Oštipky Ungit, bez náhrady a navždy, smlouvou vytesanou do kamene - pod jedinou podmínkou. “

Bardia a Lišák na mne s údivem pohlédli. Ale Arnom se zeptal: „Jaká je to podmínka, paní?”

„Že Ungitina stráž bude napříště podléhat veliteli královské stráže, bude jmenována králem (nebo jeho následníkem) a bude mu povinna poslušností. “

„A bude králem (nebo jeho následníkem) také placena?”

Tento výpad jsem nečekala, usoudila jsem však, že jakákoli rázná odpověď bude lepší než nejmoudřejší hloubání. „To, “prohlásila jsem, „musí odpovídat počtu hodin strávených ve službě Ungit a zde. “

147$

„Tvé podmínky - totiž královy podmínky jsou tvrdé, paní,“namítl. Ale věděla jsem, že je přijme; bylo mi známo, že Ungit potřebuje dobrou půdu mnohem více než oštěpy. Kromě toho by Arnom stěží prosadil své nástupnictví, kdyby byl palác proti němu. Vtom z komnaty zase zahulákal otec a kněz se k němu vrátil.

„Dobrá práce, dceruško,“ zašeptal Lišák.

„Ať žije královna,“ doplnil ho Bardia. Pak oba odešli za Arnomem.

Já zůstala venku ve dvoraně. Byla prázdná, oheň dohoříval. Byla to snad nejpodivnější chvíle mého života. Stanu-li se královnou - záplava trpkosti, proti níž jsem ve své duši stavěla hráze, tím zesládnout nemohla. Mohly tím však zesílit ony hráze. Potom mne, beze vší souvislosti, napadlo, že otec umírá. Z té představy se mi zatočila hlava. Nesmírnost světa, kde nebude on … jas oblohy, kterou nebude hyzdit tento mrak … svoboda! Nadechla jsem se zhluboka; bylo to (v určitém smyslu) nejsladší nadechnutí mého života. Téměř jsem zapomněla na svou největší a nejdůležitější bolest.

Ale jen na jediný okamžik. Bylo velmi ticho, většina domácnosti se už odebrala na lože. Vtom se mi zazdálo, že slyším pláč - dívčí pláč - ten zvuk, který jsem neustále, úmyslně i bezděky, doufala zaslechnout. Připadalo mi, že přichází zvenku, zpoza paláce. Koruny, zákony i otec byly v tu chvíli na tisíce mil daleko. Trýzněna nadějí jsem se vrhla k druhému konci síně a pak ven, dvířky mezi zásobárnou mléka a ubytovnami stráží. Svítil měsíc, ale vzduch nebyl tak klidný, jak jsem si představovala. A kam se poděl pláč? Měla jsem dojem, že se ozval znovu. „Psýché!” zvolala jsem. „Istro! Psýché!” Šla jsem za zvukem. Už jsem si nebyla tolik jista, co to vlastně je. Vzpomněla jsem si, že když se řetězy u studny trochu kývaly (a právě teď byl vítr dost silný, aby je rozhoupal), vydávaly podobný zvuk. Jaké zklamání, jak hořké zklamání!

Zastavila jsem se a naslouchala. Pláč už nezazněl. Něco se však kdesi pohnulo. Potom jsem zahlédla, jak se skvrnou mě-

148$

síčního světla mihla postava v plášti a zmizela ve křoví. Běžela jsem za ní, jak nejrychleji jsem dokázala. V příštím okamžiku jsem vrazila ruku mezi větve. Něčí ruka ji uchopila.

„Tiše, zlato,“ ozval se hlas. „Zaveď mne ke královu prahu.“Hlas mně zcela neznámý a - mužský.

149$

«kapitola sedmnáct»

Kdo je to?” křikla jsem, vyškubla mu ruku a uskočila

vzad, jako bych se dotkla hada. „Vylez ven a ukaž se!” Měla jsem za to, že to bude nějaký milenec Redival a že jí Batta dělá nejen žalářnici, ale také kuplířku.

Vystoupil štíhlý, vysoký muž. „Prosebník,“ odpověděl tak zvesela, že to vůbec prosebně neznělo. „A takový, který hezké děvče nikdy neopomene políbit.“

Kdybych mu neuklouzla, držel by mne v mžiku kolem krku. Potom zahlédl, jak se v měsíčním světle zatřpytila čepel mé dýky, a rozesmál se.

„Jestli ses v mé tváři dopátral půvabu, musíš mít neuvěřitelně dobrý zrak,“ obrátila jsem se k němu tak, aby určitě spatřil prázdnou stěnu závoje.

„Jenom dobrý sluch, sestřičko,“ opáčil. „Vsadím se, že dívka s tvým hlasem musí být krásná.“

Pro ženu, jako jsem já, byla ta příhoda tak nezvyklá, že se mně bláhové málem zachtělo ji prodlužovat. Dnes večer byl zvláštní celý svět. Ale vzpamatovala jsem se.

„Co jsi zač?” naléhala jsem. „Řekni mi to rychle, nebo zavolám stráže.“

„Nejsem žádný zloděj, krasotinko,“ pospíšil si, „i když připouštím, že jsem se tu jako zloděj plížil, když jsi mne našla. Nebyl jsem si jist, jestli se už tady v zahradě náhodou nevyskytují někteří příbuzní, které bych nerad potkal. Přicházím s prosbou ke králi. Zavedeš mne k němu?” V ruce mu zazvonily mince.

150$

„Nedozná-li královo zdraví náhlého zlepšení,“ pravila jsem, „jsem zde královnou já.“

Neznámý tiše hvízdl. „Jestli je to tak, královno,“ zasmál se, „udělal jsem ze sebe hlupáka k pohledání. V tom případě jsi to ty, koho přicházím prosit, abych směl několik nocí - snad jen jedinou - strávit pod tvou střechou a pod tvou ochranou. Jsem Trunia z Farzu.“

Ta novina mne téměř omráčila. Už jsem se zmínila, že tento princ vedl válku se svým bratrem Arganem a se starým králem, svým otcem.

„Takže tě porazili?” tázala jsem se.

„Ztratil jsem jednu jezdeckou šarvátku,“ zavrtěl hlavou, „a musel jsem se zachránit útěkem. To by nebylo tak zlé jako to, že jsem pak sešel s cesty a zabloudil do Glóme. A potom mi asi tři míle odsud zchroml kůň. A nejhorší ze všeho je, že se bratříček s vojskem rozložil podél celé hranice. Kdybys mne mohla tak na den, na dva u sebe schovat - jeho poslové ti zaručeně zatlučou na dveře, jen co se rozední - dostal bych se doEšuru a odtud oklikou ke svým hlavním silám ve Farzu a brzy bych jemu i celému světu ukázal, jestli mne porazili.“

„To je všechno hezké, princi,“ namítla jsem, „ale když tě přijmeme jako prosebníka, budeme tě, podle všeho práva, muset bránit. A nejsem zase tak mladou královnou, abych si myslela, že si teď mohu dovolit válku s Farzem.“

„Na to, abych přespával pod širým nebem, není noc dost teplá,“ poznamenal.

„Kdybys sem nepřišel jako prosebník, princi, byl bys vítán. Ale za těchto okolností jsi mi příliš nebezpečný. Přístřeší bych ti mohla nabídnout leda jako vězni.“

„Jako vězni?” usmál se. „V tom případě dobrou noc, královno.“

Vyrazil, jako by vůbec nebyl unavený (i když v jeho hlasebyla únava znát) a letěl jako zkušený běžec. Jenže právě v tom bylo jeho neštěstí. Mohla jsem mu povědět, kde ten starý mlýnský kámen leží. Natáhl se jak široký tak dlouhý, s nevídanou

151$

pohotovostí chtěl znovu vyskočit, ale sykl bolestí, chvíli se pokoušel vstát, zaklel a posadil se.

„Vymknutý, jestli ne zlomený, ” prohlásil. „Mor na toho boha, který vymyslel kotník. No, můžeš zavolat svoje kopiníky, královno. Jsem tvým vězněm. A z vězení si mne odvede bratrův kat, co?”

„Bude-li to v naší moci, zachráníme tě, ” slíbila jsem. „Pokud se to obejde bez otevřené války s Farzem, nějak tě z toho dostaneme. “

Stráže, jak jsem se již zmínila, byly ubytovány na této straně paláce, a tak jsem se snadno dostala do jejich doslechu, aniž bych spustila oči z prince. Jakmile jsem zaslechla, že už běží, obrátila jsem se k němu: „Stáhni si kápi přes tvář. Čím méně lidí bude vědět, kdo je mým vězněm, tím volnější ruce budu mít. “

Popadli ho a vedli do dvorany, kde ho posadili ke krbu; já poslala pro víno a lahůdky a pro lazebníka, aby mu ošetřil kotník. Pak jsem se odebrala do ložnice. Arnom byl pryč. Králi se přitížilo, obličej měl temně rudý a dýchal chraptivě. Zdálo se, že nemůže mluvit, ale jak jeho oči bloudily po nás třech, uvažovala jsem, nač asi myslí a co cítí.

„Kdes byla, dceruško?” přivítal mne Lišák. „Máme pro tebe nesmírně důležitou zprávu. Dorazil právě běžec se vzkazem, že princ Argan z Farzu překročil se šedesáti, možná s osmdesáti jezdci hranici a táboří sotva deset mil odsud. Tvrdí, že hledá svého bratra Truniu. “

Jak rychle se člověk naučí být králem či královnou! Ještě včera by mi pramálo záleželo na tom, kolik ozbrojených nepřátel překročilo hranici; dnes jsem to přijala, jako by mne někdo udeřil do tváře.

„A, ” dodal Bardia, „ať už opravdu věří, že máme Truniu tady, nebo si chce spravit pověst a dělat ze sebe hrdinu tím, že překročí hranice oslabené země, v každém případě … “

„Trunia je tady, ” řekla jsem. Než se stačili vzpamatovat z překvapení a znovu našli řeč, odvedla jsem je do Sloupové

152$

síně, protože jsem už nemohla vydržet otcův pohled. Zdálo se, že ostatní si ho nevšímají o nic více než mrtvoly. Dala jsem zapálit světla a zatopit v pětiboké komnatě ve věži - tam, kde věznili Psýché - a přikázala jsem, aby tam prince odvedli, jakmile se posilní. My tři jsme se pilně radili.

Shodli jsme se na třech věcech. Jednak, dostane-li se Trunia šťastně z dnešních nesnází, nakonec Argana nejspíš porazí a bude vládnout Farzu. Starý dětinský král se nepočítá. Truniova strana bude podle všeho tím silnější, čím déle budou tahanice trvat, protože Argan je krutý, zákeřný, mnozí ho nenávidí a navíc si ze své první bitvy (dávno před nynější vřavou) odnesl pověst zbabělce, takže jím kdekdo opovrhuje. Dále, Trunia by nám byl jako farzský král mnohem vítanějším sousedem, tím spíše, kdybychom mu v nouzi prokázali přátelskou službu. Že si ale do třetice nemůžeme v žádném případě dovolit válku s Farzem nebo dokonce jen s Arganovou stranou; nemoci totiž padlo za oběť příliš mnoho mladých mužů a stále ještě nemáme dost obilí.

Pak mi z ničeho nic vzplál v hlavě nový nápad.

„Bardio,“ zeptala jsem se, „jak je . na tom Argan s mečem?” „Tady u stolu sedí dva, kterým nesahá po paty, královno.“„A dá si asi velký pozor udělat cokoli, co by mohlo probudit ty staré řeči o jeho chabé odvaze?”

„S tím se dá počítat.“

„Když mu tedy nabídneme, že o Truniově hlavě rozhodne souboj mezi ním a naším bojovníkem, dalo by se říct, že bude nucen přijmout?”

Bardia chvíli uvažoval. „Zní to,“ řekl pomalu, „jako příběh z nějaké staré písně. Ale, u všech bohů, čím déle o tom přemýšlím, tím více se mi to zamlouvá. I když jsme slabí, nepohrne se do války s námi, dokud nemá klid doma. Ne, pokud mu dáme jinou možnost. Jeho naděje je v tom, že si udrží nebo získá přízeň svých lidí. Ne že by jí zatím měl nazbyt. A žádat vlastního bratra u našich bran, jako by štval lišku z její nory, to také není žádná sláva. Na oblibě mu to určitě nepřidá. Kdyby navrch odmítl

153$

souboj, jeho jméno by se už na vždycky válelo v blátě.

Myslím, že tvůj nápad má něco do sebe, královno. “

„Je to opravdu moudré, ” řekl Lišák. „I kdyby náš muž padl a my museli Truniu vydat, nikdo by nám nemohl vyčítat, že jsme s ním nejednali poctivě. Zachráníme dobré jméno a přitom se vyhneme válce s Farzem. “

„A když náš bojovník Argana porazí, ” dodal Bardia, „je to skoro totéž, jako bychom Truniu dosadili na trůn, čímž získáme spolehlivého spojence - Trunia je prý čestný muž. “

„A aby to bylo ještě bezpečnější, přátelé, ” navrhla jsem, „postavme proti Arganovi bojovníka tak podřadného, že by to byl vrchol hanby, kdyby se Argan zdráhal. “

„To už je příliš choulostivé, dítě, ” namítl Lišák. „A příliš nebezpečné pro Truniu. Nestojíme o to, aby náš muž padl. “

„Co máš na mysli, královno?” Bardia se potahoval za knír, jak měl ve zvyku. „Nemůžeme po něm chtít, aby se utkal s otrokem -jestli jsem uhodl, kam míříš. “

„S otrokem ne. Se ženou. “

Lišák vytřeštil oči v úžasu. Nikdy jsem mu neřekla o svých cvičeních s mečem, částečně proto, že jsem se před ním o Bardiovi vůbec nerada zmiňovala; hněvalo mne totiž poslouchat, že je to hlupák a barbar. (Bardia naopak nazýval Lišáka řeckým mudrlantem a slovíčkářem, ale to mne nikdy tolik nedopalovalo.)

„Se ženou?” vyhrkl Lišák. „Zbláznil jsem se já, nebo ty?”

Po Bardiově tváři se zatím rozlil široký úsměv - pohled, nad nímž by každé srdce poskočilo radostí. Ale potřásl hlavou.

„Hrál jsem už šachy příliš často, než abych vydával svou královnu do nebezpečí. “

„Jakže, Bardio?” ptala jsem se hlasem tak vyrovnaným, jak to jen bylo možné. „Měla to být jenom lichotka, když jsi tvrdil, že jsem lepší než Argan?”

„To ne. Všechny své peníze, kdyby šlo o sázku, bych vsadil na tebe. Ale při takovém utkání velmi záleží kromě dovednosti i na štěstí. “

154$

„A na odvaze, chtěl jsi říct.“

„Ta by ti nescházela, královno, toho se neobávám.“„Nemám nejmenší potuchy, o čem to vy dva mluvíte,“ vmísil se Lišák.

„Královna chce za Truniu bojovat sama, Lišáku,“ vysvětlil Bardia. „A také by to dokázala - svedli jsme spolu už desítky soubojů. Bohové dosud nikoho - ženu ani muže – neobdařili takovým nadáním. Ach, paní, paní, jaká škoda, že tě neučinili mužem.“ (Nemohl to už říci s větší laskavostí a zápalem; jako kdyby ti někdo nalil do polévky konev ledové vody s pevným přesvědčením, že ti pak bude mnohem lépe chutnat.)

„To je ohavnost! Proti všem zvyklostem, proti přírodě, proti slušnosti!” pohoršoval se Lišák. V takových věcech byl pravým Řekem; nadále považoval za otřesné a barbarské, že ženy v naší zemi chodí s odhalenou tváří. Když jsme bývali šťastní, škádlívala jsem ho, že bych mu neměla říkat dědečku, ale babičko. To byl druhý důvod, proč jsem mu neřekla o svém výcviku.

„Ruka přírody tak jako tak pochybila, když mne tvořila,“odbyla jsem ho. „Mám-li hrubé rysy jako muž, proč bych nemohla jako muž bojovat?”

„Dítě, dítě,“ bědoval Lišák, „alespoň nade mnou se slituj, když už nic jiného! Pusť tu hroznou myšlenku z hlavy! Nápad se soubojem byl dost dobrý sám o sobě. Jak by ho tahle hloupost mohla vylepšit?”

„Možná zásadně,“ opáčila jsem. „Nemyslíš si přece, že jsem tak lehkověrná, abych si namlouvala, že už pevně sedím na otcově trůnu? Stojí za mnou Arnom. Stojí za mnou Bardia. Ale co domy urozených a prostý lid? Vůbec je neznám a oni mne také ne. Kdyby obě královy manželky nebyly zemřely, poznala bych, myslím, alespoň vznešené paní a jejich dcery. Otec nám nikdy nedal příležitost, abychom se setkaly s nimi, natož s jejich pány. Nemám žádné přátele. Nezíská mi snad právě ten souboj jejich přízeň? Nepřijmou ochotněji vládu takové ženy, která za Glóme bojovala a svého protivníka zabila?”

155$

„Nu, pokud jde o to,“ připustil Bardia, „nic by nemohlo být lepšího. O nikom jiném by nemluvili a ničím jiným by nežili, jak je rok dlouhý.“

„Dítě, dítě,“ žadonil Lišák se slzami v očích, „vždyť jde o život. O tvůj život! Napřed jsem ztratil domov a svobodu, potom Psýché; mám ztratit ještě tebe? Nenecháš na tom starém stromě jediný list?”

Viděla jsem mu až do srdce: prosil mne se stejnou úzkostí, jakou jsem cítila já, když jsem zapřísahala Psýché. Závoj skryl slzy, které mi do očí vehnal ne soucit s Lišákem, ale sebelítost. Nenechala jsem je spadnout.

„Už jsem se rozhodla,“ prohlásila jsem. „Ani jeden nevíte o žádném lepším východisku z tohoto nebezpečí. Je známo, kde Argan leží, Bardio?”

„U Červeného brodu, říkal posel.“

„Ať se tedy ihned vypraví náš hlasatel. Bojovat budeme na poli mezi městem a řekou. Ode dneška za tři dny. Podmínky jsou tyto: podlehnu-li, dostane Argan Truniu a bude mu prominuto, že nezákonně vtrhl na naše území. Podlehne-li on, budeTrunia volný a smí se svobodně vrátit ke svým lidem do Farzu nebo kam bude chtít. V obou případech musí všichni cizinci opustit Glóme do dvou dnů.“

Oba se na mne jen dívali a neříkali nic.

„Jdu teď spát,“ oznámila jsem jim. „Postarej se, aby Argan dostal výzvu, Bardio, a pak si jdi také lehnout. Dobrou noc vám oběma.“

I když se Bardia nedokázal přinutit k výslovnému souhlasu, z jeho tváře jsem vyčetla, že poslechne. Rychle jsem se obrátila a odešla do své komnaty.

Jak jsem tam seděla o samotě a v tichu, bylo mi, jako kdybych se za nevlídného větrného dne náhle ocitla v závětří za zdí, kde si člověk může vydechnout a vzpamatovat se. Od té chvíle před několika hodinami, kdy nám Arnom sdělil, že král umírá, to vypadalo, jako by místo mne mluvila a jednala nějaká jiná žena. Říkejme jí Královna. Ale Orual jí byla zcela nepo-

156$

dobná, a nyní jsem byla opět Orual. (Říkala jsem si, že by mne zajímalo, jestli se tak cítí každý vládce.) Ohlížela jsem se zatím, co dělala Královna, a divila jsem se. Opravdu si Královna myslí, že Argana zabije? Já - Orual - jsem teď viděla jasně, že tomu nevěřím. Nebyla jsem přesvědčená ani o tom, že se s ním vůbec budu schopna utkat. Nikdy předtím jsem necvičila s ostrým mečem; při svých rádoby soubojích jsem neměla jiný cíl než dělat radost svému učiteli (ne snad, že by to pro mne znamenalo málo). Co když mne, až se toho dne rozezvučí trubky a čepele budou taseny, opustí odvaha? Celý svět se mi bude vysmívat; dovedu si představit, jak zahanbeně se bude tvářit Lišák. A Bardia. Už je slyším: „A jak hrdinně šla k oběti její sestra. Zvláštní, že ona, tak tichá a jemná, byla z nich dvou přece jenom ta statečnější. ” A tak mne nakonec předčí vším: odvahou, krásou, očima, jimž bohové dopřáli vidět neviditelné; dokonce i silou (vzpomněla jsem si na její stisk, když jsme se spolu potýkaly). „Nikdy, ” vzbouřila jsem se v duchu. „Psýché?

V životě nedržela v ruce meč, nikdy se nedřela ve Sloupové síni jako muž, nikdy nechápala obtíže vlády (stěží o nich slyšela) - život dívky, život dítěte … “

Vtom jsem se zarazila. Na co to vlastně myslím? Že by se vracela má choroba? Neboť mé myšlenky se právě začínaly podobat těm ohavným snům, které se mi zdály v horečkách, když krutí bohové týrali mou mysl hrůzným, blouznivým nesmyslem, že mým nepřítelem je Psýché. Mým nepřítelem? Psýché? Mé dítě, srdce mého srdce? Psýché, jíž jsem já ukřivdila a jejíž štěstí jsem obrátila v prach, takže mne bohové mohou po právu zničit? V tu chvíli jsem spatřila svou výzvu Arganovi ve zcela novém světle. Ovšemže mne zabije. Poslouží bohům jako kat. A to bude ten nejlepší osud, jaký mne mohl potkat; mnohem lepší než všechno to, co jsem očekávala. Můj další život měl být pouhou písčitou pustinou; kdo se mohl odvážit doufat, že už jen tak krátce? Bylo to v tak naprostém souladu se vším, o čem jsem od té doby, kdy jsem vyslechla rozsudek bohů,

157$

dennodenně přemýšlela, že jsem se divila, jak jsem na tu poušť mohla během uplynulých několika hodin zapomenout.

Bylo to tím, že jsem se zabývala vládou - že jsem musela rozhodovat nejrůznější otázky, které mne zasypávaly, aniž jsem se stačila nadechnout, a na každé z nich toho tolik záviselo; vším tím spěchem, důvtipem, napětím a spádem hry. Umínila jsem si, že během zbývajících dvou dnů svého kralování jich využiji co nejlépe; a kdyby mne nějakou náhodou Argan nezabil, že s tím vším budu kralovat tak dlouho, jak mi bohové dovolí. Vůbec ne (nebo ne příliš) z marnivosti - pro slávu svého jména. Chytala jsem se vlády tak, jak se zničený muž chytá poháru s vínem, nebo tak, jak se může nešťastná žena - je-li krásná - chytat milostných dobrodružství. S takovou mi nezbývalo dost času na sezení a civění do prázdna. Kdyby se Orual v Královně rozplynula docela, byli by bohové bezmála obelstěni.

Ale říkal Arnom, že otec umírá? Ne; ne přesně.

Vstala jsem a vydala se zpět do ložnice, potmě, tápajíc po zdech; styděla bych se totiž, kdyby mne někdo viděl. V ložnici se dosud svítilo. Battu nechali u otce. Seděla u ohniště v jeho židli a spala hlučným spánkem starých pijanů. Přistoupila jsem k loži. Král budil dojem, že je při plném vědomí. Vydával nějaké zvuky - možná se snažil promluvit, kdo ví? Ale výraz jeho očí, když mne spatřil, byl nezaměnitelný. Prozrazoval hrůzu. Poznal mne a myslel si, že ho jdu zavraždit? Nebo mne měl za Psýché, která přišla z krajiny mrtvých, aby si ho odvedla zpět?

Někdo (třeba bohové) snad bude tvrdit, že už bych se nemohla dopustit větší bezbožnosti, kdybych ho byla skutečně zavraždila. Protože jsem se na něj dívala, tak jako on na mne, se strachem; já se však děsila toho, že by mohl přežít.

Co po nás bohové chtějí? Byla jsem tak blízko svobody! Vězeň se může naučit snášet své vězení s trpělivostí; ale když se mu téměř podařilo uniknout, když už se poprvé nadechl na svobodě - nechat se potom zase zavřít, vrátit se k cinkání řetězů a zápachu zatuchlé slámy?

158$

Znovu jsem se podívala na krále. V očích se mu zračil strach, jeho pohled byl kalný, tvář bezmála zvířecí. Napadla mne potěšující myšlenka: „I kdyby přežil, už nikdy nepřijde k rozumu.“

Vrátila jsem se do své komnaty a tvrdě usnula.

159$

«kapitola osmnáctá»

Jakmile jsem se příštího rána probudila, vydala jsem se do ložnice podívat se na krále; ještě nikdy totiž žádný milenec ani lékař nesledoval změny v dechu a tepu nemocného tak úzkostlivě jako já. Když jsem ještě stála u jeho lůžka (nic nového jsem nezpozorovala), vběhla dovnitř Redival, celá v slzách a rozčileně drmolila: „Ach, Orual, je to pravda, že král umírá? A co se to tu dělo včera v noci? A kdo je ten cizí mládenec? Je prý nádherný, statný a vypadá, že je odvážný jako lev. Je to princ? Och, sestro, co s námi bude, jestli král zemře?” „Já se stanu královnou, Redival. S tebou bude naloženo podle tvého chování.“

Ještě jsem nedomluvila a Redival se ke mně začala lísat a líbat mi ruku a přát mi všechno nejlepší a připomínat mi, že mne vždycky měla nejraději na celém světě. Dělalo se mi z toho špatně. Žádný z otroků by se přede mnou takhle neplazil. Dokonce i tehdy, když jsem se hněvala a když ze mne měli strach, jim rozum stačil na to, aby si odpustili podobné žebrání a kňourání; nevím o ničem, co by ve mně vzbuzovalo méně soucitu.

„Nedělej hlouposti, Redival,“ odbyla jsem ji a vytrhla svou ruku z její. „Nepopravím tě. Ale jestli bez mého souhlasu vystrčíš nos z domu, dám tě zmrskat. Teď zmiz.“

U dveří se obrátila s otázkou: „Ale najdeš mi manžela, Orual, že?”

„Jistě, třeba dva,“ odsekla jsem, „v šatníku mi visí alespoň tucet královských princů. A už se mi kliď z očí.“

160$

Potom přišel Lišák. Podíval se na krále a zamumlal: „Může vydržet tak dva dny - dceruško, ” obrátil se ke mně, „včera jsem se zachoval nesprávně. Trvám sice na tom, že tvůj návrh - bojovat s princem sama - je pošetilý a především nepatřičný, ale neměl jsem právo naříkat a žebrat a dovolávat se tvé lásky, abych ti ho vymluvil. Lásku nesmíme takto zneužívat. “

Zmlkl, protože ve dveřích se v té chvíli objevil Bardia. „Právě dorazil posel s Arganovou odpovědí, ” oznamoval. „Náš člověk našel princovo ležení (ta prokletá drzost!) mnohem dříve než po deseti mílích. “

Odebrali jsme se do Sloupové síně (já provázena otcovým příšerným pohledem) a nechali uvést Arganova hlasatele. Byl mohutný, vysoký a vyšňořený jako páv. Jeho sdělení (zbavené spousty silných slov) spočívalo v tom, že jeho pán souboj přijímá. Prohlásil však, že svůj meč nehodlá potřísnit ženskou krví; vezme si tedy provaz, nejprve mne odzbrojí a pak mne na něm oběsí.

„Nechlubím se, že bych s touto zbraní uměla zacházet, “řekla jsem na to. „Je tedy stěží spravedlivé, aby s ní přišel tvůj pán. Je však starší než já (své první bitvy se, myslím, zúčastnil už dávno), a tak mu tuto výhodu přiznáme - s ohledem na jeho věk. “

„To nemohu před princem opakovat, královno, ” zrudl posel.

Usoudila jsem, že už jsem řekla dost (i kdyby mou jízlivost neměl slyšet Argan, věděla jsem, že jiní se o ní doslechnou), a začali jsme konečně řádně dojednávat podmínky souboje a stovky maličkostí, na kterých jsme se museli shodnout. Trvalo to dobrou hodinu, než posel odešel. Všimla jsem si, jak těžce nesl Lišák všechny ty přípravy, protože každým slovem se souboj stával skutečnějším a neodvolatelnějším. Byla jsem nyní převážně Královnou; Orual jí však tu a tam pošeptala několik mrazivých slov.

Potom se zastavil Arnom, a ještě než promluvil, věděla jsem, že starý kněz zemřel a Arnom nastoupil na jeho místo. Byl oděn do kůží a měchýřů a na hrudi mu visela ptačí maska.

161$

Jeho zjev mnou na okamžik otřásl; jako by si člověk v poledne vzpomněl na noční můru, která se mu ráno vytratila z hlavy. Při druhém pohledu jsem se však vzpamatovala. Arnom ve mně nikdy nebude budit takovou bázeň jako starý kněz. Vždyť je to jenom Arnom - as Arnomem jsem přece včera večer uzavřela výhodnou dohodu; vůbec jsem neměla ten pocit, že by do místnosti spolu s ním vstoupila Ungit. To mne přivedlo na zvláštní myšlenky.

Ale nezbylo mi dost času, abych se jimi zabývala. Arnom s Lišákem se vydali do ložnice a začali rozebírat králův stav (připadalo mi, že si spolu výborně rozumějí) ; i mne Bardia odvedl z místnosti. Vyšli jsme malými východními dveřmi, jimiž jsme s Lišákem vyklouzli toho rána, kdy se narodila Psýché, a za hovoru jsme chodili tam a zpátky mezi záhony květin.

„Bude to tvůj první opravdový souboj, královno,“ začal.

„A ty pochybuješ o mé odvaze.“

„Ne o tvé odvaze jít na smrt, královno. Ale nikdy jsi nezabila, a nyní budeš muset zabít.“

„O čem tedy?”

„No, zkrátka - když mluví o zabití člověka žena nebo chlapec, říká se jim to snadno. Ale věř mi, provést to je těžké. Chci říct: napoprvé. Něco uvnitř tebe se tomu vzpírá.“

„Myslíš, že mi ho bude líto?”

„Nevím, jestli je to lítost. Ale když to bylo poprvé … Donutit svou ruku, aby vrazila meč do toho živého těla, byl pro mne ten nejtěžší úkol na světě.“

„Ale udělal jsi to.“

„Ano; můj nepřítel byl břídil. Ale co kdyby byl pohotový?

V tom je to nebezpečí, víš? Jsou chvíle, kdy tě jedno zaváhání - jen na pětinu okamžiku - může připravit o tvou příležitost. A může to být tvá jediná příležitost - a prohrálas boj.“

„Nemyslím, že se má ruka opozdí, Bardio,“ odpověděla jsem. V duchu jsem si to zkusila. Představila jsem si, jak se na mne v jednom ze svých obvyklých záchvatů zuřivosti vrhá otec, opět zdravý, a já ho chci probodnout; byla jsem přesvěd-

162$

čena, že by mne ruka nezradila. Neselhala, když jsem ji vztáhla sama na sebe.

„Doufám, že ne,“ přisvědčil Bardia, „ale musíš se podrobit zkoušce. Vyžaduji to ode všech nováčků.“

„Zkoušce?”

„Ano. Víš, že dnes ráno mají zabít prase. Řezníkem musíš být ty, královno.“

„Jestli uhnu,“ blesklo mi hlavou, „ubyde ve mně Královny a přibyde Orual.“

„Jsem připravena,“ řekla jsem. Rozuměla jsem té práci docela dobře, protože na porážení zvířat jsme se samozřejmě dívaly už od dětství. Redival přihlížela vždycky a pokaždé ječela; já méně často a držela jsem jazyk za zuby. Šla jsem tedy a skolila prase. (Brav zabíjíme bez oběti, tato zvířata jsou totiž Ungit ohavností; nějaký posvátný příběh vysvětluje, proč.) Přísahala jsem si, že vrátím-li se živa, dáme si z něj s Bardiou a s Lišákem a s Truniou ty nejlepší kousky k večeři. Když jsem svlékla řeznickou zástěru a umyla se, vrátila jsem se do Sloupové síně. Vzpomněla jsem si totiž na něco, co musím vykonat; teď, když mám před sebou možná jen dva dny života. Lišák tam už byl; povolala jsem Bardiu a Arnoma jako svědky a oznámila, že mu dávám svobodu.

Příští chvíle mne uvrhla v zoufalství. Nechápala jsem, jak jsem předtím mohla být tak slepá a nepředvídat to. Nešlo mi o nic jiného než zabránit tomu, aby ho Redival přehlížela, aby ho ponižovala nebo dokonce prodala, pokud padnu. Avšak nyní, jakmile ho ti druzí dva začali líbat na tváře a přát mu hodně štěstí, mne to všechno náhle zasypalo: „Pro naše rady to bude velká ztráta …” „V Glóme budou mnozí litovat, že odcházíš …“ „Teď v zimě se na cestu nevydávej …“ O čem to mluví?

„Dědečku!” vykřikla jsem, už vůbec ne Královna; jen Orual, a snad pouze dítě. „Chtějí tím říct, že mne opouštíš? Že jdeš pryč?”

Lišák ke mně zdvihl pohled plný nekonečného zmatku. Ve tváři mu škubalo. „Volný?” vykoktal. „Znamená to, že bych

163$

… že smím … ? Vždyť ani nesejde na tom, jestli cestou zahynu. Ne, když se dostanu dolů k moři. Vidět tuňáky; a olivy! Ne, na olivy bude ještě příliš brzy. Ale cítit vůni přístavů. A procházet se po tržišti, povídat si, opravdu si povídat. Ale tomu vy nemůžete rozumět, to nemá smysl, tomu nikdo z vás nemůže rozumět. Měl bych ti poděkovat, dceruško; ale - jestli jsi mne kdy měla ráda, nemluv na mne. Teď ne. Zítra. Nech mne jít.“ Přetáhl si plášť přes hlavu a vyklopýtal z místnosti.

A tehdy mne Královna, která mne udržovala v pohybu a nad hladinou od chvíle, kdy jsem ráno otevřela oči, naprosto zklamala. K souboji již bylo všechno připraveno. Až do večera a celý příští den mi nezbývalo než čekat; a nad tím se vznášela nová hrozba: budu-li žít, budu možná muset žít bez Lišáka.

Vyšla jsem do zahrady. Ne však nahoru na palouček za hrušněmi; tam, kde jsme - on a Psýché a já - zažili naše nejšťastnější chvíle. Bloumala jsem zbědovaně venku, západně od jabloňového sadu, dokud mne zima nezahnala dovnitř. Toho dne panoval ledový mráz, slunce nesvítilo a zem byla holá. Přiznávám, že se stydím a zároveň obávám probouzet - tím, že o nich píši - své tehdejší myšlenky. Ve své omezenosti jsem nechápala, jak silná musí být touha, která mého učitele volá do rodné země. Celý život jsem strávila na jednom místě; všechno v Glóme bylo pro mne všední, zatuchlé a samozřejmé; leccos bylo dokonce svědkem mých úzkostí, trápení a ponižování. Neměla jsem tušení, jak ve svých vzpomínkách vidí domov vyhnanec. Bylo mi hořko z toho, že Lišák může toužit odejít, když přitom opouští mne. On představoval ústřední pilíř celého mého života, něco (jak jsem se domnívala) tak bezpečného a trvalého - a upřímně řečeno, tak zřídka odměňovaného vděkem - jako východ slunce nebo země pod mýma nohama. Ve své pošetilosti jsem předpokládala, že pro něho znamenám to, co on znamená pro mne. „Hloupá!” vyčinila jsem si. „Copak ještě nechápeš, že takovou cenu nemáš pro nikoho? Čím jsi pro Bardiu? Nejspíš právě tím, čím starý král. Srdcem zůstává u té své loutky a jejích spratků. Kdyby mu na tobě jen trochu záleželo,

164$

nikdy by tě na kolbiště nepustil. Čím jsi pro Lišáka? Srdcem byl vždycky v Řecku. Tys pro něho byla snad útěchou ve vyhnanství - vězeň si prý ochočí krysu. Může si ji dokonce (svým způsobem) zamilovat; ale jen mu otevři dveře dokořán a rozbij okovy - co se pak bude starat o krysu?” A přece: jak nás může opustit, když tu bývalo tolik lásky? Znovu jsem ho viděla s Psýché na kolenou. „Krásnější než sama Afrodíté, ” rozplýval se. „Ovšem. To byla Psýché, ” ušklíbla jsem se v duchu. „Kdyby tu byla s námi, zůstal by. To Psýché miloval. Ne mne; mne nikdy. ” Když mne ta myšlenka napadla, už jsem věděla, že je to lež, ale nesnažila - nebo nedokázala - jsem se jí zbavit.

Lišák mne ale vyhledal ještě dříve, než jsem šla spát. Tvář měl popelavou a choval se velmi zdrženlivě. Kdyby byl ještě kulhal, člověk by nevěřil, že nebyl na mučidlech. „Blahopřej mi, dceruško, ” řekl, „protože jsem zvítězil. Co je dobré pro naše přátele, musí být dobré i pro nás. Jsem jen údem Celku a musím se obracet v tom kloubu, do kterého jsem zasazen. Zůstanu a … “

„Ach, dědečku!” Vyhrkly mi slzy.

„Tiše, tiše, ” objal mne. „Co bych dělal v Řecku? Můj otec už nežije. Moji synové se na mne nemohou pamatovat. Moje dcera … Copak by se mnou neměla jen starosti? Sen, který zabloudil na světlo denní, říká básník. V každém případě je to cesta dlouhá a nebezpečná. Možná bych se nedostal ani k moři. “

A ve stejném duchu pokračoval. Snažil se své rozhodnutí zlehčovat, jako by se bál, že mu je budu rozmlouvat. Ale já, tvář přitisknutou na jeho hruď, jsem cítila jen radost.

Během dne jsem se šla mnohokrát podívat na otce, ale nepozorovala jsem, že by se jeho stav jakkoli změnil.

Té noci jsem spala špatně. Ne snad proto, že bych se bála nadcházejícího souboje - jenom jsem se nedokázala dost rychle přizpůsobit všem těm převratným změnám, které mi bohové přichystali. Jenom o smrti starého kněze bych byla mohla přemítat týden. Doufala jsem v ni již dříve (a tehdy mohla zachránit Psýché), ale nikdy bych se nenadála, že se jí doopravdy doč-

165$

kám; o nic více, než že se jednoho rána probudím a neuvidím Šerou horu. I Lišákova nově nabytá svoboda - přestože jsem mu ji dala já sama - byla něčím neuvěřitelným. Jako by otcova nemoc odněkud vytáhla nějaký klín a celý svět - celý svět, který jsem znala - se zřítil do prachu. Otevíraly se mi nové neznámé obzory. Tak neznámé a tak nové, že jsem po celou noc ani nevzpomněla na svou velkou bolest. To mne ohromilo. Jedna část mého já se po ní vrhla, aby ji přitáhla zpět, varujíc: „Jestli Orual přestane milovat Psýché, zahyne.“ Druhá však řekla: „Tak ať zahyne. Nikdy by z ní nebyla pořádná královna.“

Poslední den před bitvou se mi vybavuje jako pouhý sen. Každá hodina přinášela události ještě neskutečnější než ta předchozí. Zpráva o mém souboji se roznesla široko daleko (ne, že bychom se byli snažili ji utajovat) a u bran paláce se tlačily davy lidu. Jakkoliv jsem přízni prostých lidí nepřikládala cenu větší, než zasluhovala - pamatovala jsem si, jak se obrátili proti Psýché - jejich jásot mi chtěj či nechtěj zrychloval tep a stoupal do hlavy. Někteří z těch lepších, pánové a starší, mne přišli pozdravit. Všichni uznali můj nárok na trůn; mluvila jsem k nim - krátce, ale myslím, že dobře (Bardia i Lišák mne chválili) - a sledovala, jak upírají oči na můj závoj, nepokrytě zvědavi, co skrývá. Potom jsem navštívila prince Truniu v jeho věži a oznámila mu, že máme bojovníka (neřekla jsem, kdo to je), který se za něj bude bít, a on že bude souboji přihlížet pod ochranou čestné stráže. I když to pro něj určitě nebyla novina nijak uklidňující, byl příliš poctivý, než aby nepřiznal, že s ním jednáme tak čestně, jak nám to naše slabost dovoluje. Pak jsem dala přinést víno, abychom se spolu mohli napít. Ale když se otevřely dveře, místo otcova číšníka - a to mne na okamžik rozhněvalo - se v nich s karafou a pohárem v rukou objevila Redival. Byla jsem hloupá, že jsem s tím nepočítala. Znala jsem ji dost dobře; jakmile se v domě octl cizí muž, mohla jsem vědět, že se třeba prokouše kamennou zdí, jen aby se nechala vidět. I já jsem však užasla, jak tichou, nesmělou, skromnou a oddanou (a snad dokonce poněkud poníženou a zkroušenou)

166$

mladší sestru ze sebe uměla udělat, když nám nalévala víno, klopíc s dětskou důstojností oči (kterým neuniklo nic od Truniovy obvázané nohy až po poslední vlas na jeho hlavě).

„Kdo je ta kráska?” doptával se Trunia, jakmile byla za dveřmi.

„To je moje sestra, princezna Redival,“ odpověděla jsem. „Glóme je zahrada růží; dokonce i v zimě,“ obdivoval se. „Proč ale, ukrutná královno, skrýváš svou tvář?”

„Jestli se blíže seznámíš s mou sestrou, nepochybně ti to prozradí,“ odtušila jsem - ostřeji, než jsem zamýšlela.

„To není vyloučené,“ poznamenal princ, „tedy pokud tvůj bojovník zítra zvítězí; jinak mne čeká náruč smrti. Ale jestli budu žít, nechtěl bych, královno, aby se tohle přátelství mezi našimi domy někam vytratilo. Mohl bych se přiženit do vašeho rodu. Co kdybych si vzal tebe, královno?”

„Můj trůn je pro dva příliš těsný, princi.“

„Nebo tvou sestru?”

Takové nabídky jsem se ovšem musela chopit. Přesto mi v první chvíli bylo proti mysli dát souhlas; nejspíš proto, že mi princ připadal pro Redival až příliš dobrý.

„Pokud jde o mne,“ odvětila jsem, „nevím o ničem, co by tomuto spojení stálo v cestě. Musím si ovšem nejprve promluvit se svými rádci. Mně osobně se ta představa docela zamlouvá.“Den skončil ještě podivněji než začal. Bardia mne odvedl do ubytovny stráží k poslednímu cvičení. „Byla tu ta stará závada ve výpadu s klamavým obratem, královno,“ vysvětloval. „Mám dojem, že jsme se jí už zbavili, ale chci se přesvědčit, že ho ovládáš bezchybně.“ Pracovali jsme na něm asi půl hodiny, a když jsme si udělali přestávku, abychom se vydýchali, prohlásil: „Tak, dokonalejší už to být nemůže. Věřím, že v boji na život a na smrt bys mne zabila. Ale ještě dvě věci ti musím říct. Především: kdyby se ti, královno, stalo - tobě se to sice nejspíš nestane, protože máš v žilách krev bohů - ale kdybys přece jen, až svlékneš plášť a dav ztichne a ty vykročíš vstříc svému protivníkovi, pocítila strach, nesmíš si ho všímat. Před svým prv-

167$

ním bojem to zažil každý. Já sám ho před bitvou cítím pokaždé. A druhá věc: ta drátěná košile, kterou používáš, je lehká a výborně padne. Ale není na ni pěkná podívaná. Nějaké zlacení by královně, která zastupuje svou zemi, slušelo lépe. Pojďme se podívat, co najdeme v ložnici. “

Už jsem se zmínila, že tam král skladoval všechny možné zbraně a zbroj. Vešli jsme dovnitř. Lišák seděl u lůžka; co ho k tomu vedlo nebo co při tom cítil, nevím. Sotva mohl svého starého pána milovat. „Nic nového, ” hlásil. My s Bardiou jsme se začali přehrabovat v brněních a vzápětí na to přít; já jsem totiž byla toho názoru, že v drátěné košili, na kterou jsem zvyklá, budu jistější a pohyblivější než v kterékoli jiné, zatímco Bardia každou chvíli zvolal: „Ale počkej - počkej - tahle by se hodila. “A právě když jsme byli v nejlepším, ozval se nám za zády Lišákův hlas: „Je konec. ” Ohlédli jsme se. Ta věc na lůžku, která tak dlouho napůl žila, byla mrtvá. Skonal (pokud to byl schopen vnímat) při pohledu na děvče, plenící jeho zbrojnici.

„Pokoj jeho duši, ” řekl Bardia. „My tu za malou chvíli budeme hotovi. Potom mohou přijít ženy, aby tělo omyly. “A znovu jsme se obrátili, abychom dořešili záležitost košilí.

A tak se stalo, že událost, která tolik let zaměstnávala mou mysl, zůstala nepovšimnuta uprostřed víru povinností, které byly, přinejmenším v té chvíli, naléhavější. Když jsem o tom o hodinu později uvažovala, uvedlo mne to v úžas. Od té doby jsem však často pozorovala, že téměř každá smrt vyvolá mnohem menší rozruch, než by se dalo čekat. Odchod mužů mnohem více milovaných a milování hodných, než byl můj otec, nezřídka zčeří hladinu jen nepatrně.

Nakonec jsem si nechala starou košili, ale přikázali jsme zbrojíři, aby ji pečlivě vycídil; tak, aby vypadala, že je ze stříbra.

168$

«Kapitola devatenáctá»

Událost, která činí slavnostní den slavnostním, bývá odbyta ze všeho nejrychleji - tak jako oběd trvá jen krátkou chvíli, ale porážka, pečení a úprava tabule (nemluvě o mytí nádobí a drhnutí podlahy po hostině) zabere času dost. Můj souboj s Arganem se odehrál asi v šesté části hodiny; ale zaměstnával nás nejméně dvanáct.

Především jsem chtěla, když nyní Lišák dostal svobodu a hodnost Královské Svítilny (která za mého otce upadla v pozapomenutí), aby byl přítomen souboji a okázale oděn. Ale jeden by se tolik nenatrápil ani s tvrdohlavou dívkou před její první slavností. Prohlásil, že všechno, co nosíme my barbaři, je barbarské - a čím nádhernější, tím barbarštější. Nejraději by šel ve svém starém, moly prožraném hábitu. A sotva jsme ho dali jakž takž do pořádku, vy vzpomněl si Bardia, že nesmím bojovat v závoji. Měl za to, že přes něj špatně uvidím, a nezdálo se mu, že by se dal dost dobře upevnit pod přílbu nebo na ni. Já jsem však naprosto odmítla bojovat s odhalenou tváří. Nakonec mi Púbi musela spíchnout jakousi kápi či kuklu z jemné, ale neprůhledné látky se dvěma děrami pro oči, která zakrývala celou přílbu. Bylo to všechno zbytečné - s Bardiou jsem zápasila tucetkrát ve svém starém závoji; ale vypadala jsem v Kukle opravdu strašidelně - tak nějak by mohl vypadat duch. „Jestli je to takový zbabělec, jak se povídá,“ zasmál se Bardia, „zježí se mu z toho vlasy na hlavě.“ A potom se zdálo, že bychom už měli vyrazit, protože dav v ulicích nám bude v jízdě překážet. Dala jsem tedy přivést Truniu a zanedlouho jsme seděli na ko-

169$

ních. Mluvilo se i o tom, že bychom ho měli také lépe obléknout, ale on byl proti.

„Ať tvůj muž zvítězí nebo padne,“ namítal, „nečeká mne v purpuru nic lepšího než v mé staré bitevní výstroji. Ale kde ho vlastně máš, královno?”

„Uvidíš, až dorazíme na pole, princi,“ opáčila jsem.

Trunia sebou škubl, když mne poprvé uviděl převlečenou za ducha; žádný krk ani hlava, jen bílá homole a v ní dvě oční jamky - strašák nebo malomocný. Usoudila jsem, že jeho leknutí napovídá, jak se asi bude moje zakuklení líbit Arganovi.

Někteří urození pánové a starší čekali u bran, aby nám poskytli průvod městem. Lze snadno uhodnout, co mi to připomnělo. Právě tak vyšla z paláce Psýché, aby se dotýkala nemocných; právě tak odcházela, když měla být obětována Netvorovi. Snad, uvažovala jsem, měl bůh na mysli právě tohle, když říkal: „Také ty budeš Psýché.“ Také já jsem mohla být obětí. To bylo příjemné pomyšlení; jako pevná půda pod nohama. Ale střetnutí už bylo tak blízko, že jsem sotva měla čas rozjímat o svém vlastním životě či smrti. Jak se na mne upíraly všechny ty oči, nezáleželo mi na ničem jiném, než udělat dobrý dojem svou udatností jak nyní, tak v boji. Kdyby mi nějaký věštec předpověděl, že se těch pět minut, než padnu, budu bít statečně, dostal by ode mne deset talentů.

Pánové, kteří mi jeli nejblíže, se tvářili velmi vážně. Tušila jsem (a později, když jsme se lépe seznámili, se jeden či dva přiznali), že předpokládají, že mne Argan brzy odzbrojí; že však mou šílenou výzvu pokládají za stejně dobrý způsob, jak dostat Argana i Truniu ze země, jako každý jiný. Ale zatímco hodnostáři se mračili, lidé v ulicích provolávali slávu a vyhazovali čepice do vzduchu. Bylo by mne to naplňovalo pýchou, kdybych neviděla jejich tváře. Z nich jsem dost snadno vyčetla, na co myslí. Nešlo jim ani o mne, ani o Glóme. Každý souboj jim sliboval podívanou zdarma, a souboj mezi mužem a ženou podívanou tím lákavější, že výjimečnou. Stejně by se ti, kdo

170$

nerozeznají tón od tónu, shlukli kolem harfeníka, který by na svůj nástroj hrál prsty u nohou.

Když jsme se konečně dostali na otevřené pole u řeky, nastalo další zdržování. Byl tu Arnom ve své ptačí masce a býk určený k oběti - bohové se tak zamíchali do našich záležitostí, že se žádná neobejde bez toho, aby dostali své sousto. Naproti nám, na opačné straně pole, čekala farzská jízda a uprostřed nich seděl na koni Argan. Byl to nepopsatelný pocit dívat se na něj, na člověka jako každý druhý, a uvědomovat si, že zanedlouho má jeden z nás zabít toho druhého. Zabít. Zdálo se mi, že jsem to slovo ještě nikdy nevyslovila. Argan měl vlasy a vousy jako slámu, byl hubený a přitom jakoby nateklý, rty měl odulé - velmi nehezká osoba. Pak jsme oba sestoupili a přišli blíž a oba jsme museli sníst plátek býčího masa a jménem svého lidu potvrdit přísahou předchozí dohody.

A teď, pomyslela jsem si, teď už nám dovolí začít. (Na šedivé obloze se toho dne ukazovalo ledově bledé slunce a vál mrazivý vítr. Copak nás chtějí nechat zmrznout, než se do sebe pustíme?) Ale ještě bylo třeba vytlačit z pole zevlouny násadami kopí; a když se uprázdnilo, musel Bardia přejít na druhou stranu a něco pošeptat Arganovu nejvyššímu veliteli, pak museli oba společně něco pošeptat Arnomovi a postavit k sobě Arganova a mého trubače.

„A teď, královno, ” řekl Bardia náhle, když už jsem ani nedoufala, že těm přípravám bude někdy konec, „kéž tě bohové ochraňují. “

Lišák tam stál s tváří jakoby odlitou ze železa; rozplakal by se, kdyby se pokusil promluvit. Když jsem shodila plášť, tasila meč a vykročila na travnatou půdu, zahlédla jsem Truniu. To překvapení jím důkladně otřáslo (zbledl; nikdy jsem mu to neměla za zlé).

Farzští vybuchli smíchem. Náš dav jim odpověděl výkřiky nadšení. Argan byl ode mne na deset kroků, pak na pět - a pak to začalo.

171$

Zpočátku jsem cítila, že mne podceňuje; jeho první výpady byly poznamenány povýšenou nedbalostí. Ale jeden můj šťastný úder mu odřel hřbet ruky (a možná ji i trochu ochromil), a to ho poučilo. Třebaže jsem nespustila zrak z jeho meče, nějak jsem mu viděla i do tváře. „Vztekloun,“ mihlo se mi hlavou. Svraštil obočí a kolem úst se mu objevily obhrouble podrážděné rysy, možná už skrýval určitý strach. Za sebe mohu říci, že jsem žádný strach necítila; od chvíle, kdy jsme se opravdu střetli, mi souboj ani v nejmenším nepřipadal skutečný. Příliš se podobal našemu cvičení s Bardiou: tytéž výpady, tytéž úskoky, tytéž kryty. Ani krev na kloubech jeho prstů nebyla ničím novým; totéž mohl způsobit tupý meč nebo úder naplocho.

Ty, Řek, pro kterého píši, jsi možná nikdy nebojoval a pokud ano, pak nejspíš jako hoplita. Proto ti nemohu srozumitelně vylíčit průběh střetnutí, aniž bych stála vedle tebe s mečem (nebo přinejmenším s klackem) v ruce. Brzy jsem získala jistotu, že mne není schopen zabít. Nebyla jsem ale tolik přesvědčena, zda budu schopna zabít já jeho. Nejvíce jsem se obávala, aby se souboj příliš neprotáhl a aby mu nade mnou nakonec nezískala převahu větší síla. Nikdy ale nezapomenu, jak se po chvíli změnila jeho tvář. Úplně jsem nad tím užasla. Nerozuměla jsem tomu. Dnes bych rozuměla. Už jsem tu proměnu viděla ve tvářích jiných mužů, když pochopili: „Tohle je konec.“ Poznal bys to, kdybys to viděl: život životnější než kdy jindy, náruživá, trýznivá touha žít. Zakrátko se dopustil první chyby a já minula svou první příležitost. Zdálo se, že to trvá celou věčnost (ve skutečnosti to bylo jen pár minut), než se dopustil další. Tentokrát jsem na ni byla připravena. Vyrazila jsem přímo vpřed a v témže pohybu otočila meč a zasadila mu hlubokou ránu do vnitřní strany stehna, kde nedokáže krev zastavit žádný ranhojič. Samozřejmě jsem vzápětí uskočila vzad, aby mne nestrhls sebou k zemi, takže mne první muž, kterého jsem zabila, potřísnil krví méně než první mnou zabité prase.

Běželi k němu, ale život už mu zachránit nemohli. Řev davu mi rval uši; měl ten zvláštní zvuk jako všechno, co člověk slyší

172$

s přílbou na hlavě. Ani jsem se moc nezadýchala. Naše potyčky s Bardiou bývaly obvykle mnohem delší. A přece jsem se zničehonic cítila nesmírně slabá a nohy se mi třásly. Připadalo mi, že jsem se také změnila; jako bych o něco přišla. Často jsem uvažovala, jestli se podobně necítí žena, když ztratí panenství.

Bardia (následován Lišákem) se rozběhl ke mně, se slzami v očích a s rozzářenou tváří. „Požehnaná! Požehnaná!” křičel. „Královna! Válečník! Můj nejlepší žák! Bohové, jak úžasně jsi to provedla! Úder, na který v životě nezapomenu.“ A zvedl mou levou ruku ke rtům. Slzy mi vytryskly proudem a musela jsem sklonit hlavu, aby neviděl, jak se mi řinou zpod kukly. Ale ještě dlouho předtím, než jsem opět mohla promluvit, se všichni nahrnuli kolem mne (Trunia i s koněm, protože dosud nemohl chodit) a chválili mne a děkovali mi, že mi to bylo až na obtíž, i když v srdci mne bodl sladce pichlavý osten pýchy. Nedopřáli mi klidu. Musím promluvit k lidu a musím promluvit k farzským mužům. Musím, zdá se, udělat ještě desítky věcí. „Ah,“zatoužila jsem, „jak lahodná byla ta miska mléka vypitá o samotě v chladu zásobárny toho dne, kdy jsem poprvé správně uchopila meč.“

Jakmile se mi vrátil hlas, dala jsem si přivést koně, nasedla, stanula Truniovi po boku a podala mu ruku. Takto jsme ujeli několik kroků a ocitli se před farzskými jezdci.

„Cizinci,“ zvolala jsem, „viděli jste, že princ Argan padl v čestném boji. Jsou ještě nějaké pochybnosti ohledně následnictví farzského trůnu?”

Někteří, bezpochyby Arganovi nejskalnější přívrženci (bylo jich asi půl tuctu), se bez odpovědi obrátili a odcválali. Zbylí pozvedli své přílby na kopích a provolávali zdar Truniovi a míru. Pustila jsem jeho ruku a on vyjel vpřed mezi ně; a za okamžik se už radil s jejich veliteli.

„A teď bude, královno,“ pošeptal mi Bardia, „naprosto nezbytně nutné pozvat některé z našich významných lidí a některé z důstojníků Farzu (princ ti je ukáže) do paláce na oslavu. A Arnoma také.“

173$

„Na oslavu, Bardio? S fazolovým chlebem? Přece víš, že glómské spíže jsou poloprázdné. “

„Máme to prase, královno. A Ungit se s námi bude muset rozdělit o svého býka; promluvím o tom s Arnomem. Musíš trochu pustit žilou královským sklepům, a pak už si chleba nikdo moc všímat nebude. ” A tak se mi představa o poklidné večeři s Bardiou a s Lišákem zhroutila, a ještě jsem z meče nesetřela krev své první bitvy, když jsem shledala, že jsem opět pouze ženou lapenou ve víru domácích povinností. Kdybych jim tak všem mohla ujet a promluvit s číšníkem, než se přihrnou do paláce, abych zjistila, jak na tom s vínem vlastně jsme. Můj otec (s Battou, nepochybně) ho v posledních dnech vypil dost na to, aby se v něm dalo plavat.

Nakonec se nás, kteří jsme z pole zamířili k paláci, nasbíralo (včetně mne) pětadvacet. Princ jel vedle mne, skládal mi samé poklony (také k tomu měl dobrý důvod) a neustále mne přemlouval, abych mu ukázala svou tvář. Bylo to jen zdvořilé škádlení a pro žádnou jinou ženu by nic neznamenalo. Pro mne však bylo něčím tak novým a (i k tomu se musím přiznat) tak příjemným, že jsem si nemohla pomoci, abych ho v tom maličko nepovzbuzovala. Štěstí, mnohem větší, než v jaké bych kdy ještě mohla doufat, jsem zažila dávno před našimi strastmi po boku Lišáka a Psýché. Nyní jsem se však poprvé (a naposledy) v životě bavila. Jako by se přede mnou otevíral nový, zářivý svět.

Byl to samozřejmě ten starý krutý žert bohů: napřed bublinu pořádně nafouknout a potom propíchnout.

Propíchli ji okamžik poté, co jsem překročila práh domu. Z nějakého kouta, kde na nás muselo číhat, vyběhlo malé děvčátko, otrokyně, kterou jsem ještě neznala, a něco pošeptalo Bardiovi. Až dosud měl výbornou náladu; teď se však jas z jeho tváře vytratil. Přistoupil ke mně poněkud nesvůj studem: „Královno, dnešní práce je hotova. Už mne nebudeš potřebovat. Byl bych ti velmi vděčný, kdybys mi dovolila jít domů. Mojí man-

174$

želce začaly bolesti. Nečekali jsme, že přijdou tak brzy. Rád bych byl dnes večer u ní.“

V té chvíli jsem dokonale pochopila otce s jeho záchvaty vzteku. S nejvyšším vypětím jsem se ovládla: „Ovšem, Bardio, to je velmi správné. Pozdravuj ode mne svou paní. A tento prsten obětuj Ungit, aby byl porod bezpečný.“ Stáhla jsem jej z prstu; byl nejcennějším z těch, které jsem měla.

Poděkoval mi opravdu upřímně; bylo však znát, jak spěchá, aby už byl pryč. Jsem přesvědčena, že ho nikdy nenapadlo, jak mne ranil těmi slovy dnešní práce je hotova. Ano, to je ono - dnešní práce. Já jsem pro něho prací; vydělává si na živobytí jako můj voják. Když mu denní práce skončí, jako všichni námezdní dělníci odejde domů, kde ho čeká jeho skutečný život.

Byla to první hostina, které jsem se kdy zúčastnila, a poslední, na které jsem zůstala sedět celou dobu (my u stolu neležíme jako Řekové, ale sedíme kolem na židlích nebo na lavicích). Ačkoli jsem takových vystrojila ještě mnoho, po této zkušenosti jsem se pokaždé objevila v hodovní síni nejvýš třikrát (vždy v doprovodu dvou svých děvčat), abych přípitkem pozdravila nejváženější hosty, promluvila ke shromážděnýma vzápětí se zase vzdálila. Ušetřilo mi to značné vyčerpání a navíc se tak rozšířily horlivé dohady o mé nezměrné pýše či nevídané skromnosti, což se ukázalo být docela k užitku. Toho večera jsem ale vydržela až téměř do konce, jediná žena v tom davu. Ze tří čtvrtin jsem byla Orual, styděla jsem se a bála a čekala jsem, kdy mi Lišák vyčiní, že tam vůbec sedím, a cítila jsem se strašně opuštěná; a z jedné čtvrtiny Královna, pyšná, ale i omámená tím horkem a rámusem, jednu chvíli jsem zatoužila, abych se směla zhluboka smát i pít jako muž a válečník, a v příští chvíli jsem, ještě bláznivěji, odpovídala na Truniovy rozvernosti tak, jako by můj závoj skrýval tvář krásné ženy.

Když jsem se odtud dostala pryč a vyšplhala na ochoz, v tom chladu a tichu jsem si uvědomila, že se mi hlava točí a že mne bolí. „Brr!” otřásla jsem se. „Jak ohavní jsou muži!” Tou dobou už byli všichni opilí (s výjimkou Lišáka, který odešel

175$

dost brzy), ale nenalévali se tak ohyzdně, jak se krmili. Nikdy předtím jsem neviděla, jak muži hodují: toho mlaskání, křoupání, říhání a skytání, všechno kolem úplně umaštěné, kosti poházené po podlaze, u nohou klubka psích rvaček. Jsou všichni muži stejní? Že by i Bardia … ? Vtom jsem si znovu vzpomněla, jak jsem opuštěná. Dvojnásobně opuštěná - bez Bardii a bez Psýché. Neoddělitelně. Malovala jsem si neuskutečnitelnou bláznivou vidinu: že všechno mělo být jinak od samého začátku, že Bardia měl být mým mužem a Psýché naší dcerou. To já bych teď porodila … Psýché … To ke mně by se teď vracel domů. Tehdy jsem objevila zázračnou moc vína. Chápu, proč se lidé opíjejí. Jeho účinek na mne totiž nespočíval v tom, že by v něm mé stesky utonuly (to ani v nejmenším), ale v tom, že se díky němu zdály být slavné a vznešené (jako truchlivý nápěv) a já jako bych se pro to, že jsem tak nešťastná, stala ušlechtilou a úctyhodnou. Byla jsem velikou, nešťastnou královnou ze staré písně. Nebránila jsem se slzám, které vyvstaly v mých očích. Těšila jsem se z nich. Krátce řečeno, byla jsem opilá; dělala jsem ze sebe blázna.

Tak si jdi lehnout, blázne. Co to bylo? Ne, ne, to nebyla dívka plačící v zahradě. Nikdo promrzlý, hladový a zapuzený se tam neklepe zimou, nikdo, kdo by toužil, ale netroufal si vejít dovnitř. To se kývají řetězy u studny. Bylo by to bláznovství, vstávat a běžet ven a znovu volat: „Psýché, Psýché, má jediná lásko.“ Jsem veliká královna. Zabila jsem muže. Zpila jsem se jako muž. Každý válečník se po bitvě řádně opije. Bardiovy rty se mé ruky dotkly jako blesk. Každý veliký vládce má milenky nebo milence. Zase ten pláč. Ne, to jsou jen vědra u studny. Zavři okno, Púbi. Jdi na kutě, dítě. Máš mne ráda, Púbi? Polib mne na dobrou noc. Dobrou noc. Král je mrtev. Už mne víckrát nebude tahat za vlasy. Přímý výpad a rána do stehna. To by ho vyřídilo. Jsem Královna; zabiji i Orual.

176$

«Kapitola dvacátá»

Příštího dne jsme spálili starého krále. Den na to jsme Truniovi zaslíbili Redival (a za měsíc byla svatba). Třetího dne všichni cizinci odjeli a znovu jsme měli palác sami pro sebe. Začala jsem doopravdy vládnout.

Musím se teď rychle přenést přes celou řadu let, během nichž ve mně postupně získávala stále větší a větší podíl Královna Glóme a méně a méně zbývalo pro Orual. Orual jsem uzavřela (nebo uložila ke spánku), jak jsem mohla nejlépe, někam hluboko dovnitř, schoulenou v koutě. Bylo to jako nosit dítě, ale naopak: to, co jsem nosila, se pomalu zmenšovalo a odumíralo.

Nemohu vyloučit, že jsi ty, kdo čteš mou knihu, někde slyšel vyprávění a písně o mém panování a o mých bitvách a o mých slavných činech.

Nenech se mýlit: většina z toho jsou pusté výmysly. Už teď se mi totiž doneslo, že se (zejména v sousedních zemích) šíří řeči, které skutečnost dvojnásobně a trojnásobně zveličují a které to, co jsem opravdu vykonala, spojují se skutky jedné velké válčící královny, která žila mnohem dříve a (mám dojem) dále na půlnoci; takže z toho obojího vznikla pěkná slátanina divů a nesmyslů. Pravda je taková, že od své první bitvy s Arganem jsem vedla jen tři války, a ta poslední z nich, proti Vozovému lidu, který žije za Šerou horou, byla vlastně jen nepatrná potyčka. A třebaže jsem své vojáky vždy provázela do boje, nikdy jsem nebyla tak zaslepená, abych se považovala za velkého vojevůdce. O to se zasloužili výhradně Bardia a Penuan. (Penuana jsem poznala toho večera, kdy jsem porazila Argana; byl nejspolehlivějším z mých urozených pánů.) Ještě mu-

177$

sím dodat, že jsem dosud nezažila takovou bitvu, aby mne v okamžiku, kdy byly řady vyrovnány, kdy mezi nás vletěly první nepřátelské šípy a kdy se tráva a stromy kolem náhle staly bojištěm či bitevním polem (jak se o tom píše v letopisech), nepřepadlo zoufalé přání: kéž bych byla zůstala doma. Ani jsem vlastní rukou nevykonala ve zbrani žádný pozoruhodný čin; jen jednou. To se stalo ve válce s Ešurem. Ve chvíli, kdy se Bardi přesouval do svého postavení, se ze zálohy vyřítilo několik jejich jezdců a v mžiku ho obklíčili. Přicválala jsem k nim a sotva jsem věděla, co dělám, dokud nebylo po všem; říkají, že jsem sama zabila sedm mužů. (Také jsem toho dne byla zraněna.) Ale z toho, co se povídá mezi lidmi, bys mohl soudit, že jsem vedla každou válku a řídila každou bitvu a skolila více nepřátel než celý zbytek vojska dohromady.

Má skutečná síla spočívala ve dvou okolnostech. První z nich byla ta, že jsem měla - zejména v prvních letech – dva vynikající rádce. Stěží bys dal dohromady lepší spřežení: co nechápal Bardia, tomu rozuměl Lišák a jeden jako druhý se ani zbla nestaral o svou vlastní důstojnost nebo o svůj prospěch tam, kde byly v sázce moje zájmy. Začínala jsem také chápat (což mi jako hloupé dívce unikalo), že jejich vzájemné pošklebování a popichování je sotva víc než jakási hra. Nesnažili se mi ani nijak lichotit. V tom se mi svým způsobem vyplatila i moje ošklivost - neuvědomovali si, že jsem žena. Jinak bychom si nikdy nebyli mohli u ohniště ve Sloupové síni sami ve třech tak uvolněně popovídat (a to nejednou). Díky tomu jsem se od nich dozvěděla o mužích tisíce věcí.

Mojí druhou výhodou byl závoj. Než jsem si to vyzkoušela, nebyla bych nikdy uvěřila, jaké služby mi prokáže. Jakmile jednou lidem zmizela z očí moje tvář, začali objevovat (počínaje tím večerem, kdy jsem v zahradě našla Truniu) nejrůznější půvaby mého hlasu. Nejprve byl „hluboký jako hlas muže, ale ani v nejmenším ne mužský,“ později - dokud nezdrsněl stářím to byl hlas ducha, Sirény, Orfea, co tě napadne. Jak míjely roky a těch, kdo si pamatovali mou tvář, bylo ve městě čím dál tím

178$

méně (a už vůbec nikdo mimo ně), šířily se nejdivočejší pověsti o tom, co závoj skrývá. Nikdo nevěřil, že by to mohlo být něco tak všedního jako tvář ošklivé ženy. Někteří (a mezi nimi většina mladších žen) tvrdili, že je to něco nesnesitelně děsivého; podoba kance, medvěda, kočky či slona. Nejlepší z těch pověstí hlásala, že nemám vůbec žádnou tvář: kdyby mi někdo strhl závoj, spatřil by prý pouhou prázdnotu. Podle jiných (mezi kterými bylo více mužů) nosím závoj proto, že má krása je příliš oslnivá a kdybych ji odhalila, všichni muži na celém světě by zešíleli - anebo proto, že Ungit na mou krásu žárlí a hrozila mi záhubou, nebudu-li tvář skrývat. Díky všem těm nesmyslům jsem se stala osobou záhadnou a děsivou. Vídala jsem vyslance, muže v bitvách neohrožené, jak v mé Sloupové síni blednou jako polekané děti, když jsem se k nim jen obrátila a mlčky na ně pohlédla (a oni nemohli poznat, zda se dívám nebo ne). Stejná zbraň přinutila i ty nejprotřelejší lháře zrudnout a přiznat pravdu.

Ze všeho nejdříve jsem přemístila své vlastní komnaty do půlnočního křídla paláce, abych neslyšela kývání řetězů u studny. Jakkoli jsem totiž za dne dobře věděla, co je působí, v noci mne nic - i když jsem zkoušela všechno možné - nedokázalo přesvědčit, že to není dívčí pláč. Avšak ani toto stěhování, ani žádné další (vyzkoušela jsem všechny strany paláce), k ničemu nevedlo. Zjistila jsem, že v paláci není místo, odkud by řetězy nebyly slyšet; myslím v noci, když je hluboké ticho. Nic podobného nezná nikdo jiný než ten, kdo někdy žil v ustavičném strachu, že uslyší určitý zvuk, a zároveň (to byla Orual, která stále odmítala zemřít) se neustále bál toho, že by jej mohl přeslechnout, kdyby se snad nakonec - kdyby se jen jednou jedinkrát, po myriádách předchozích zklamání - opravdu ozval; kdyby se Psýché vrátila. Ale věděla jsem, jaká je to hloupost. Kdyby byla Psýché naživu a mohla se vrátit (a chtěla se vrátit), udělala by to už dávno. Nyní už musí být mrtvá; nebo ji někdo zajal a prodal do otroctví. … Když mne napadla tato myšlenka, nezbývalo mi než vstát, ať bylo jakkoli pozdě a chladno, jít

179$

do Sloupové síně a najít si nějakou práci. Tam jsem pak četla a psala, až jsem s bídou viděla na oči - hlava v jednom ohni a nohy rozbolavělé zimou.

Samozřejmě jsem měla nákupčí na všech trzích s otroky a vyzvědače ve všech zemích, kam jsem je mohla dostat, a naslouchala jsem příběhům všech poutníků, kteří nás mohli přivést na stopu Psýché. To vše jsem dělala celá léta a nesmírně mne to unavovalo, protože jsem věděla, jak je to beznadějné.

Ještě neuplynul první rok mé vlády (tu dobu si dobře pamatuji, protože se právě sklízely fíky), když jsem dala pověsit Battu. Náhodou jsem zaslechla malou poznámku jednoho chlapce od koní, a když jsem se trochu poptala, zjistila jsem, že Batta už dlouhou dobu vysává celý palác. Nikdo z otroků nesměl dostat nějakou drobnost a jen málokdy nějaké lepší sousto, aniž by dal Battě její podíl; jinak o něm totiž navykládala takové věci, že skončil pod bičem nebo v dolech. A když jsem se zbavila Batty, pokračovala jsem a udělala pořádek mezi zbytkem služebnictva. V paláci bylo příliš mnoho otroků. Některé zloděje a poběhlice jsem prodala. Z těch zbylých ode mne mnozí, jak muži, tak ženy (pokud byli zdatní a rozumní - v opačném případě totiž propuštěný otrok není nic víc než nový žebrák u dveří), dostali svobodu a domky s půdou, která jim zabezpečila živobytí. Utvořila jsem z nich také manželské páry. Někdy jsem jim dokonce dovolila, aby si manžela či manželku vybrali sami, což je i v případě otroků dosti nezvyklý způsob, a přesto to dopadlo docela dobře. I když to pro mne byla velká ztráta, osvobodila jsem také Púbi a ona si zvolila velmi dobrého muže. Hodiny, které jsem strávila před krbem v jejím domě, patří k mým nejšťastnějším. Tito propuštěnci na svých pozemcích většinou vcelku úspěšně hospodařili, všichni bydleli poblíž paláce a byli mi velmi oddáni. Byli pro mne něčím jako záložním oddílem stráží.

Také doly (těží se v nich stříbro) jsem pozvedla na vyšší úroveň. Můj otec na ně podle všeho nikdy nepomyslel jinak než jako na způsob trestu. „Do dolů s ním!” křičel. „Já mu dám! Ať

180$

se tam udře k smrti.“ Jenže v dolech se pak více umíralo, než pracovalo, a zisk byl malý. Jakmile jsem měla poctivého dozorce (Bardia byl v nalézání takových lidí nedostižný), pořídila jsem na tu práci mladé, silné otroky, dohlédla na to, aby měli suchý nocleh a vydatnou stravu, a dala jim vědět, že kdo vykope den po dni celkem tolik a tolik rudy, bude propuštěn. To množství bylo vypočteno tak, aby každý z nich mohl doufat ve svobodu po deseti letech vytrvalé práce; později jsem je snížila na sedm. Tak sice v prvním roce výtěžek poněkud poklesl, ale ve třetím se o desetinu zvýšil; nyní je o polovinu větší než za dnů mého otce. Naše stříbro je nejlepší v těchto končinách světa a je důležitým pramenem našeho bohatství.

Vytáhla jsem Lišáka z té odporné díry, kde spával celá léta, a přidělila mu důstojné ubytování v poledním křídle paláce a zaopatřila ho půdou, aby to nevypadalo, že se přiživuje na mém majetku. Svěřila jsem mu také peníze, aby (pokud možno) nakoupil nějaké knihy. Trvalo dlouho, než si obchodníci, snad dvacet království od nás, všimli, že v Glóme je poptávka po knihách, a ještě déle, než se knihy - skrze mnohé ruce a často s ročním či delším zpožděním - dostaly k nám. Lišák si rval vlasy nad cenou, kterou jsme za ně platili. „Talent za to, co by nemělo stát ani obolus!” vykřikoval. Ale nemohli jsme si vybírat: museli jsme vzít zavděk tím, co bylo k mání. Na barbarskou zemi jsme tak dali dohromady dosti cennou knihovnu celkem osmnáct svitků. Máme Homérovu báseň o Tróji, neúplnou - končí u nářku nad Patroklem. Máme dvě Eurípidovy tragédie - jednu o Andromedě a jednu, ve které prolog přednáší Dionýsos a sbor představuje mainády. Také velmi užitečnou (neveršovanou) knihu s radami, jak křížit a léčit dobytek či koně, jak zbavit psa hlístů a podobně. Také některé Sokratovy dialogy, báseň Hesianta Stesichora k poctě Heleny, nějakou knihu od Hérakleita a jednu velmi dlouhou, náročnou knihu (neveršovanou), která začíná: „Všichni lidé od přirozenosti touží po vědění.“ Jakmile dorazily první knihy, začal Arnom často

181$

navštěvovat Lišáka a učil se v nich číst; později přišli i další, zejména mladší synové urozených pánů.

Teprve nyní jsem začala žít jako královna, setkávat se s mocnými pány své země a vyměňovat si zdvořilosti s jejich vznešenými manželkami. Tak jsem se nevyhnutelně musela seznámit také s Ansit, Bardiovou ženou. Představovala jsem si ji jako oslňující krásku. Ve skutečnosti byla velmi malá a - potom, co na svět přivedla osm dětí - nepěkně tělnatá. Právě tak bývají už v mládí otylé všechny glómské ženy. (To byl možná jeden z důvodů, proč se udržovaly představy, že můj závoj skrývá krásnou tvář. Jako panna jsem si udržela štíhlou postavu a to bylo po dlouhou dobu - když mi nebylo vidět do tváře velmi přijatelné.) Přinutila jsem se chovat k Ansit nesmírně zdvořile - více než zdvořile, bezmála s láskou. Ba co víc, byl abych ji i opravdu milovala (jenom kvůli Bardiovi), kdyby mi to umožnila. Ale ona v mé přítomnosti mlčela jako ovce; usoudila jsem, že se mne bojí. Jak jsme se spolu pokoušely navázat hovor, bloudily její oči převážně po místnosti, jako by se ptala: „Zbaví mne toho někdo?” A pak mne znenadání, nikoliv bez určitého zadostiučinění, napadlo: „Že by žárlila?” A tak tomu bylo vždy, kdykoli jsme se během těch let setkaly. Říkávala jsem si: „Spí v jeho loži, a to je zlé. Porodila mu děti, a to je ještě horší. Ale krčili se spolu někdy bok po boku v úkrytu, aby na nepřítele vyrazili ze zálohy? Jeli spolu někdy třmen vedle třmene do útoku? Dělili se někdy o láhev zatuchlé vody po vyprahlém dni? Ať se na sebe dívají očima sebezamilovanějšíma, vyměnili si někdy ten pohled, kterým se loučí dva věrní druzi, když se rozjíždějí každý jinam a oba do smrtelného nebezpečí? Já o něm vím a mám z něho tolik, že jí se o tom nemůže ani snít. Ona je pro něj hračkou, zábavou, odpočinkem, jeho potěšením. Já patřím do jeho mužského života.“

Je to zvláštní pomyšlení, jak se Bardia den co den vracel od královny k manželce a zpět, upřímně přesvědčen, že své závazky vůči oběma plní (a také plnil) zcela svědomitě, netuše přitom, jaký zmatek mezi nimi vyvolává. Takový je život muže.

182$

Jediný hřích, který bohové nikdy neodpouštějí - narodit se jako žena.

Ze všech královských povinností mi byly nejprotivnější časté návštěvy a přinášení obětí v domě Ungit. A bylo by hůře, nebýt toho, že Ungit sama nyní byla (nebo jsem si to ve své pýše aspoň namlouvala) slabší než kdysi. Arnom dal ve stěnách jejího příbytku otevřít nová okna a už tam nebyla taková tma. Také se jinak staral o její domácnost: krev se po každé oběti umývala a podlahu kropili čerstvou vodou. Bylo tam cítit více čistoty a méně svatosti. A Arnom se od Lišáka učil mluvit o bozích jako filosof. Největší změna nastala tehdy, když navrhl vztyčit před oním starým beztvarým kamenem její sochu - sochu v podobě ženy podle řeckého vzoru. Myslím, že by se byl toho balvanu rád zbavil úplně, ale svým způsobem je to Ungit sama a lidé by se pominuli, kdyby se s ní hnulo. Pořídit takovou sochu, jakou si představoval, byl nadlidský úkol, protože v Glóme nebyl nikdo, kdo by ji dokázal vyrobit; museli jsme ji dovézt, ne snad z Řecka, ale z krajů, jejichž obyvatelé se od Řeků učili. Byla jsem nyní bohatá a podporovala jsem Arnoma stříbrem. Nevím přesně, co mne k tomu vedlo - měla jsem nejspíš pocit, že taková socha bude jakýmsi pokořením té staré, hladové, beztvářné Ungit, která mne děsívala v dětství. Nová socha, když se konečně objevila, připadala nám barbarům neuvěřitelně krásná a jako živá, už když jsme ji bílou a nahou vnesli do jejího domu; a když jsme ji namalovali a ošatili, stala se divem, za kterým se scházeli poutníci ze všech okolních zemí. Lišákovi, který doma vídával větší a nádhernější díla, byla k smíchu.

Vzdala jsem se naděje, že bych našla místnost, kam by nedoléhal ten zvuk, který byl jednou vrzáním studničních řetězů a jindy nářkem ztracené a zničené Psýché u mých dveří. Namísto toho jsem nechala kolem studny postavit kamennou zeď s dvířky a přikrýt ji doškovou střechou. Stěny byly velmi silné; zedník tvrdil, že jsou bláznivě silné. „Toho dobrého kamene jsi tu, královno, promrhala dost na deset nových prasečích kotců. “

183$

Nějakou dobu poté za mnou ve snech, nebo snad na hranici snu a bdění, přicházela ošklivá představa, že jsem kamenem obezdila, umlčela nikoli studnu, ale Psýché (či Orual) samotnou. To mne však také přešlo. Nářek Psýché jsem už víckrát neslyšela. Příštího roku jsem porazila Ešur.

Lišák zestárl a potřeboval si odpočinout; ve Sloupové síni jsme ho vídali stále méně. Měl spoustu práce: sepisoval dějiny Glóme, a to dvakrát - napřed řecky a potom v naší vlastní řeči, již nyní shledal schopnou vznešeného vyjadřování. Bylo to nezvyklé, číst slova vlastního jazyka zapsaná řeckými písmeny. Lišákovi jsem to nikdy neprozradila, ale neznal ho zdaleka tak dobře, jak se domníval, takže to, co napsal, bylo často komické a nejkomičtější byla právě ta místa, která považoval za nejvzletnější. Zdálo se, ‘ že s přibývajícími lety přestává být filosofem; o to častěji hovořil o řečnictví, obrazivosti a poezii. Jeho hlas se stával pronikavějším a mluvil více a více. Často si mne nyní zmýlil s Psýché. Někdy mi říkal Krétis, jindy se na mne obracel dokonce chlapeckými jmény jako Charmidés nebo Glaukón.

Byla jsem však příliš zaneprázdněná, než abych se s ním mohla mnoho vídat. Co všechno jsem nevykonala! Přepracovala jsem všechny zákony a dala je vytesat do kamene a ten postavit uprostřed města. Zúžila a prohloubila jsem Sennit, takže se čluny dostanou až k branám paláce. Na místě někdejšího brodu jsem zbudovala most. Zřídila jsem cisterny, abychom nemuseli trpět žízní, kdykoli přijde rok sucha. Naučila jsem se hodně o chovu dobytka, nakoupila dobré býky a berany a vylepšila naše stáda. Dělala jsem to a ono a tohle a tamto - a záleží na tom, co vlastně? Mně samotné na tom záleželo jen na tolik, na kolik muži záleží na lovu nebo na hře v šachy. Zaměstnává to mysl a vypadá to důležitě, dokud to neskončí jenže pak je zvíře zabito a král dostane mat, a komu na tom záleží teď? Takový byl i můj život téměř každý večer. Jedno krátké schodiště mne dělilo od rady či hostiny, od všeho shonu a důvtipu a lesku kralování, a ocitla jsem se ve své komnatě

184$

sama se sebou - totiž s prázdnotou. Uléhání a probouzení (většinou jsem se probouzela příliš brzy) byly zlé chvíle - tolik set večerů a jiter. Někdy jsem se pozastavovala nad tím, komu nebo čemu vděčíme za toto nesmyslné opakování dnů a nocí, období a let. Copak to není jako poslouchat hloupého kluka, kterýsi hvízdá jednu a tu samou písničku pořád dokola, až se jeden diví, že to on sám vůbec může vydržet?

Když Lišák zemřel, vystrojila jsem mu královský pohřeb a složila řecké čtyřverší, které jsem mu nechala vytesat na náhrobek. Zde je uvádět nehodlám; skutečný Řek by se mu musel smát. Právě končily žně. Hrob se nachází nahoře za hrušněmi, kde v létě učíval mne a Psýché. Potom se dny a měsíce a roky znovu rozběhly jako předtím, pořád dokola jako kolovrátek, až jsem se jednoho dne rozhlédla kolem sebe po zahradách a po paláci a na hřeben Šeré hory na východě, a pomyslela si, že se už déle nedokážu dívat stále na ty samé věci až do konce života. Dokonce i smolnaté boule na dřevěných stěnách kravína byly naprosto stejné už od těch dob, než k nám přišel Lišák.

Rozhodla jsem se, že se vydám na cesty a navštívím jiné země. Se všemi sousedy žijeme v míru. O vládní záležitosti se mohou postarat Bardia, Penuan a Arnom, ostatně Glóme už je tak vychované a vycvičené, že si vládne téměř samo.

Vzala jsem s sebou Bardiova syna Ilerdiu, Púbinu dceru Alit, dvě svá děvčata a oddíl kopiníků (samé řádné muže), kuchaře a podkoního s nákladními zvířaty na stany a zásoby jídla, a o tři dny později jsme vyrazili.

185$

«Kapitola dvacátá první»

O té výpravě se zmiňuji kvůli příhodě, která se udála na samém jejím konci; měla jsem dokonce za to, že už mám cestu za sebou. Nejprve jsme se vydali do Farzu. Obilí se tam sklízí později než u nás, a tak nám připadalo, jako bychom ten kousek roku zažili dvakrát. Našli jsme zde přesně to, co jsme právě opustili doma: broušení kos, písně ženců, stále rozlehlejší prostory strnišť a stále ubývající lány obilí, vrchovaté vozy v polních cestách, všechno zpocené, opálené a rozzářené. Deset nebo více nocí jsme pobyli v Truniově paláci, kde jsem žasla nad tím, jak Redival nakynula a jak málo jí zbývalo z někdejší krásy. Jako za starých časů ani teď nezavřela na chvíli ústa; mluvila ale jen o svých dětech a neptala se po nikom z Glóme s výjimkou Batty. Trunia nevěnoval jejímu žvanění nejmenší pozornost, ale my dva jsme si měli hodně co říci. Už předtím jsem se se svými rádci usnesla, že po mé smrti bude králem Glóme jeho druhý syn, Daaran. Chlapec byl (na to, že měl tak hloupou matku) docela rozumný. Byla bych si ho mohla i zamilovat, kdybych to sama sobě dovolila a kdyby Redival nepřekážela. Ale zařekla jsem se, že mé srdce už nikdy nesmí patřit žádnému mladému stvoření.

Z Farzu jsme zamířili na západ do Ešuru rozeklanými horskými průsmyky. Je to země hlubokých lesů (nikdy před tím jsem takové neviděla) a divokých řek, oplývající ptactvem a jeleny i jinou zvěří. Měla jsem s sebou samé mladé lidi, kteří rádi cestovali, a náš společný výlet nás velice sblížil - všichni osmahlí, sdílející společně celý svět nadějí, nápadů, žertů a vědění, který mezi námi vyrašil, jen jsme odešli z domova. V prvních

186$

chvílích se mne báli a jeli jsme mlčky; nyní jsme byli dobrými přáteli. I mé srdce pookřálo. Nad námi plachtili orli a kolem burácely vodopády.

Z hor jsme sestoupili do Ešuru a strávili tři noci v domě tamního krále. Neřekla bych, že to je špatný člověk, ale vůči mně projevoval až přehnaně poníženou zdvořilost. Spojené síly Glóme a Farzu totiž Ešur vykázaly do patřičných mezí. Královna se viditelně děsila mého závoje a všeho, co se o mně vykládalo. Odtud jsem se chystala domů, ale řekli nám, že dalších patnáct mil směrem na západ se nachází horký pramen. Všimla jsem si, že Ilerdia by ho rád viděl, a sama jsem si pomyslela (napůl zarmouceně, napůl pobaveně), jak by mi asi Lišák vyčinil, že jsem byla tak blízko neobvyklého přírodního úkazu a neprozkoumala ho. Tak jsem rozhodla, že ještě jeden den pojedeme rovně a zahneme až potom.

Byl neobvykle klidný podzimní den - bylo velmi teplo, a přece sluneční jas na strništích působil dojmem stáří a něhy, nebyla v něm vášeň letního žáru. Jako by se rok po vykonané práci usadil a odpočíval. A sama pro sebe jsem šeptem poznamenala, že je na čase, abych šla také na odpočinek. Až se vrátím do Glóme, už se nepohrnu z práce do práce. I Bardiu nechám odpočívat (už mne často napadlo, že začíná vypadat unaveně). Ať se namáhají mladší hlavy; my budeme vysedávat na sluníčku a vzpomínat na své dávné bitvy. Co dalšího bych ještě dělala? Proč bych si nemohla dát pokoj? Hle - říkala jsem si - tak se počíná moudrost stáří.

U horkého zřídla (jako u všech podobných zvláštností) jsme našli jen příležitost k duchaprázdnému podivování. Když jsme si je prohlédli, jeli jsme dále teplým zeleným údolím, v němž prýštilo, a poblíž potoka jsme našli příhodné místo kryté lesem, kde jsme mohli rozbít stany a opatřit koně. Zatímco byli mí průvodci zaneprázdněni, zašla jsem poněkud hlouběji do lesa a posadila se do stínu. Zanedlouho se někde za mnou rozezněly zvony (kterými je v Ešuru opatřena téměř každá svatyně). Napadlo mne, že po tolika hodinách strávených v sedle

187$

by mohlo být příjemné trochu se projít, a tak jsem vstala a zvolna se vydala mezi stromy hledat svatyni. Velmi lhostejně, protože mi pramálo záleželo na tom, najdu-li ji nebo ne. Za několik minut jsem se však ocitla na mechem porostlé mýtině a svatyni spatřila; nebyla větší než obydlí rolníka, ale postavená z bílého kamene s rýhovanými sloupy podle řeckého způsobu. Za ní stál malý domek s doškovou střechou, kde nepochybně bydlel kněz.

Místo samo bylo nesmírně tiché, ale ve svatyni bylo ticho ještě hlubší a bylo v ní velmi chladno. Byla čistá a prázdná a nebyl tam cítit obvyklý posvátný zápach, takže jsem dospěla k názoru, že musí patřit některému z těch malých mírumilovných bůžků, kteří jsou spokojeni, dostanou-li v oběť květiny a ovoce. Potom jsem pochopila, že jde o bohyni, neboť jsem na oltáři objevila ženskou sošku asi dvě stopy vysokou, vyřezanou ze dřeva, vůbec ne špatně, a tím půvabnější (podle mne), že nebyla malovaná ani zlacená, jen v původní barvě světlého dřeva. Jediné, co ji hyzdilo, byl šál či šátek z jakési černé látky, jímž měla ovázanou hlavu, aby jí nebylo vidět do tváře. Něco jako můj vlastní závoj - ten byl ovšem bílý.

Říkala jsem si, o kolik lepší je tato svatyně než dům Ungit, a jak je jí nepodobná. Potom jsem za zády zaslechla kroky, a když jsem se ohlédla, uviděla jsem vstupovat muže v černém plášti. Starý muž s tichýma očima, snad i malinko prostoduchý.

„Chtěla by cizinka uctít bohyni obětním dárkem?” tázal se.

Vsunula jsem mu do dlaně nějaké mince a zeptala se, která bohyně to je.

„Istra,“ řekl.

To jméno není v Glóme ani v okolních zemích nijak neobvyklé, takže jsem neměla důvod být zaskočená; jen jsem namítla, že bohyni toho jména zatím neznám.

„Ó, to proto, že je to bohyně velice mladá. Ledvaže byla přijata mezi bohy. Měla bys totiž vědět, že dříve bývala, stejně jako mnozí jiní bohové, smrtelná.“

„A jak byla učiněna nesmrtelnou?”

188$

„Stala se bohyní tak nedávno, že je stále ještě bohyní spíše chudobnou, cizinko. Ale za jedinou malou stříbrnou minci ti budu vyprávět posvátnou pověst. Díky tobě, šlechetná cizinko, díky tobě. Istra ti za to bude přátelsky nakloněna. Nyní ti tedy povím posvátný příběh. Byl jednou v jedné zemi jeden král s královnou a ti měli tři dcery, a ta nejmladší z nich byla nejkrásnější princeznou na světě … “

A tak pokračoval, jak tito kněží umějí, zpěvavým hlasem a slovy, která znal očividně nazpaměť. A mně se zdálo, jako by ten starý hlas i svatyně i já sama a mé putování byly součásti takového vyprávění; líčil mi totiž příběh naší Istry, naší Psýché - jak Talapal (to je ešurské jméno Ungit) žárlila na její krásu a vyžádala si, aby ji obětovali Netvorovi, a jak se do ní Ialim, syn Talapal, nejkrásnější z bohů, zamiloval a odnesl ji do svého tajného paláce. Věděl dokonce to, že ji tam Ialim navštěvoval pouze v noci a nedovolil jí spatřit svou tvář. Měl pro to ale dětinské vysvětlení: „Rozuměj, cizinko, musel být velmi opatrný kvůli své matce Talapal. Velmi by se na něj hněvala, kdyby věděla, že se oženil s dívkou, kterou nenávidí ze všech smrtelníků nejvíce. “

Pomyslela jsem si: „Štěstí, že jsem ten příběh neslyšela před takovými patnácti nebo - ano - třeba jen před deseti lety. Probudil by všechno mé spící trápení. Dnes mne to málem ani nedojímá. ” Vtom mne náhle zčerstva udeřilo, jak je to podivné: „Jak to vlastně všechno víš?”

Vytřeštil na mne oči, jako by dobře nechápal takovou otázku. „Je to posvátná pověst, ” řekl. Viděla jsem, že je spíše hloupý než vychytralý a že by nemělo smysl zpovídat ho. Jakmile jsem zmlkla, pokračoval.

Nyní mne však ten snový pocit náhle zcela opustil. Byla jsem zcela při vědomí a cítila jsem, jak se mi do tváří hrne krev. Vyprávěl to špatně - příšerně a naprosto špatně. Především podle něj navštívily Psýché v Ialimově tajném paláci obě sestry (jen pomyslet, že by tam šla Redival!). „A tak, ” pokračoval,

189$

„když sestry spatřily ten nádherný palác a byly pohoštěny a obdarovány, přemýšlely …“

„Spatřily palác?” vyhrkla jsem.

„Přerušuješ posvátnou pověst, cizinko. Ovšemže palác spatřily. Nebyly slepé. A tak …“

Bylo to, jako by se mi bohové napřed vysmívali a pak plivli přímo do tváře. Takovou podobu tedy dostal můj příběh. Dalo by se říci: podobu, jakou mu bohové dali. Kdo jiný by ho byl mohl tomuhle zabedněnci - jemu nebo nějakému jinému blouznivci, od kterého se mu tenhle naučil - nasadit do hlavy? Jak jinak by se vůbec nějaký smrtelník mohl o paláci dovědět? Něčí mysli museli tuhle část pravdy podstrčit - snem nebo věštbou nebo kdo ví, jak takové věci dělají. Tuhle část; a celý zbytek - skutečnou podstatu, jádro věci, ústřední zápletku celého příběhu - si nechali pro sebe. Nejsem naprosto v právu, když proti nim píši tuto knihu, abych vyjevila to, co se snažili udržet v tajnosti? Na svém soudcovském stolci jsem nikdy nepřistihla křivého svědka s mazanější polopravdou. Kdyby pravda byla taková, jak ji podávají oni, nebyla bych stála před žádným hlavolamem, nemusela bych hádat a nezmýlila bych se. A nejen to: je to příběh o úplně jiném světě, o světě, v němž se bohové dávají jasně poznat a netrápí nás náznaky, ani nikomu nezjevují nic, co by před jiným tajili, ani nikoho nenutí věřit něčemu, co odporuje jeho zraku a sluchu a čichu a chuti a hmatu. V takovém světě (je takový svět? ten náš to určitě není!) bych jednala správně. Bohové sami by ve mně neshledali viny. A nyní vyprávět můj příběh, jako bych byla viděla to, co spatřit mi bylo odepřeno … Není to jako vyprávět o mrzákovi a zamlčet, že byl chromý? Nebo o někom, kdo prozradil tajemství, a nedodat, že ho předtím dvacet hodin mučili? V tom okamžiku jsem si představila, že si ten podvržený příběh získá oblibu, že se bude šířit a že ho budou vypravovat po celém světě. Uvažovala jsem, kolik posvátných příběhů jsou takovéhle překroucené pomluvy.

190$

„A tak,“ pokračoval kněz, „když tyto dvě zlé sestry vymyslely, jak zničit Istřino štěstí, přinesly lampu a …“

„Ale proč by se ji snažila - snažily - o jejího boha připravit, jestli palác viděly?”

„Viděly ho, a proto ji chtěly zničit.“

„Ale proč?”

„Protože jí záviděly; její dům byl o tolik nádhernější a její manžel byl o tolik vznešenější než jejich vlastní.“

V tu chvíli jsem se rozhodla sepsat tuto knihu. Můj spor s bohy byl celé roky pohroužen ve spánku. Přistoupila jsem na Bardiův způsob myšlení: přestala jsem strkat nos do jejich záležitostí. A třebaže jsem viděla boha na vlastní oči, často jsem měla blízko k přesvědčení, že nic takového snad ani není. Vzpomínky na jeho hlas a tvář přebývaly v jedné z těch místností mého srdce, jež se neodemykaly snadno. A teď, právě teď jsem pochopila, že opět stojím bohům tváří v tvář: já bezmocná, oni všemocní; já pro ně viditelná, oni pro mne neviditelní; já snadno zranitelná (již nyní zraněná tolik, že celý můj život není ničím jiným než skrýváním a ošetřováním té rány), oni nenapadnutelní; já jediná, oni mnozí. Po všechna ta léta mne od sebe nepustili na větší vzdálenost, než pustí kočka lapenou myš. A teď chňap! a znovu mne drží v drápech. Budiž. I já umím mluvit. Mohu uvést věci na pravou míru. Co se nejspíš až dosud nikde na světě nestalo, může se stát nyní. Je třeba je obžalovat.

Závist! Já - a závidět Psýché? Dělalo se mi zle nejen z toho, jak podlá to je lež, ale také z toho, jak je ubohá. Vypadá to, že bohové nejsou o nic vynalézavější než ti nejmrzčí z lidí. Ten nejpochopitelnější, nejpravděpodobnější a nejprostší důvod, jaký je vůbec napadl, byla omezená a malicherná neřest žebráckých uliček, chrámových děvek, otroků, dětí, psů. Když už musí lhát, nemohou lhát nápaditěji?

„. a bloudí světem a naříká a naříká a stále naříká.“ Jak dlouho to už ten staroch omílá? To jediné slovo mi zvonilo v uších, jako by je byl opakoval nejméně tisíckrát. Zaťala jsem zuby a v duši se připravila k obraně. Ještě chvíli a sama bych

191$

ten nářek znovu uslyšela. Ozval by se venku v háji přede dveřmi svatyně.

„Dost!” zakřičela jsem. „To vím sama, že dívka pláče, když má zlomené srdce. Dál, dál. “

„Bloudí světem a naříká a naříká a stále naříká, ” opakoval. „Až upadne do moci Talapal, která ji nenávidí. A Ialim ji ovšem nemůže chránit, protože Talapal je jeho matkou a on se jí bojí. A tak Talapal týrá Istru a staví před ni úkoly, které se zdají nesplnitelné. Až je ale Istra všechny vykoná, Talapal ji nakonec propustí na svobodu, Istra bude opět vrácena Ialimovi a stane se bohyní. Potom jí sejmeme černý závoj a já vyměním svůj černý plášť za bílý a obětujeme … “

„Chceš říct, že jednoho dne bude vrácena Ialimovi, a tehdy jí sejmete černý závoj? Kdy se to má stát?”

„Když jej snímáme, oblékám si bílý plášť, a to děláme na jaře. “

„Myslíš, že mne zajímá, co děláte vy? Ta věc sama - stalo se to už, nebo se to teprve má stát? Bloudí Istra ještě světem, nebo je už bohyní?”

„Ale cizinko, posvátná pověst mluví o posvátných věcech - o tom, co děláme v chrámu. Na jaře a po celé léto je Istra bohyní. Ale když přijdou žně, vnášíme v noci do chrámu lampu a bůh se vzdálí. Potom jí zahalíme tvář závojem. Po celou zimu pak bloudí a trápí se a naříká a naříká a stále naříká … “

Nevěděl nic. Příběh a chrámové obřady byly v jeho představách jedno a totéž. Nedokázal pochopit, na co se ptám.

„Znám ten příběh jinak, starče, ” pravila jsem. „Myslím, že ta sestra - totiž sestry - by mohly na svou obhajobu říct mnohem více, než je tobě známo. “

„Ale to se ví, že by toho byla spousta, co by dokázaly říct na svou obhajobu, ” mínil. „To závistivci vždycky dokážou. Inu, moje vlastní žena kupříkladu … “

Rozloučila jsem se s ním a vyšla z té chladné místnosti do vyhřátého lesa. Mezi stromy prosvítala narudlá záře ohně, který zatím mladí rozdělali. Slunce zapadlo.

192$

Všechny své pocity jsem ukryla - vlastně jsem ani nevěděla, co přesně cítím (kromě toho, že všechna pohoda podzimního putování byla ta tam) - abych svým lidem nekazila zábavu. Ráno mi bylo všechno jasnější. Nenajdu klid, dokud nesepíši svou žalobu vůči bohům. Spalovala mne zevnitř. Ožívala. Čekala jsem tu knihu tak, jako žena čeká dítě.

A vypadá to, že o naší zpáteční cestě do Glóme nejsem schopna uvést nic přesnějšího. Trvala sedm či osm dní a projížděli jsme nejedním pozoruhodným místem v Ešuru; v Glóme, jakmile jsme překročili hranice, jsme všude nalézali takový mír a blahobyt a oddanost a - zdá se mi - lásku k mé osobě, jaká mne měla těšit. Já jsem však byla slepá a hluchá. Celé dny a často celé noci jsem se upamatovávala na každou jednotlivou hodinu skutečných událostí, vytahovala na povrch hrůzu, ponížení, zápasy a úzkosti, na něž jsem po léta nepomyslela, probudila jsem Orual - téměř jako bych ji vykopala z hrobu, ze zazděné studny - a nechala ji vypovídat. Čím více bylo toho, nač jsem si vzpomněla, tím lépe se mi rozpomínalo dále; přitom jsem pod závojem často plakala, jako bych nikdy nebyla Královnou, můj zármutek však nikdy nebyl tak silný, aby ho nepřevýšila vlna mého palčivého rozhořčení. Také jsem spěchala. Musím psát rychle, než bohové najdou nějaký způsob, jak mne umlčet. Když se blížil soumrak, upozorňoval mne Ilerdia: „Zde by, královno, bylo vhodné místo pro stany.“ A já mu odpovídala: „Ne, ne. Můžeme dnes urazit ještě tři nebo pět mil.“ Každého rána jsem se probouzela o něco časněji. Zprvu jsem čekání trpělivě snášela, mrzutá v chladné mlze, naslouchajíc hlubokému oddechování těch mladých spáčů. Ale trpělivost mne brzy opustila a začala jsem je budit - čím dál tím dříve. Nakonec naše jízda připomínala úprk poražených před nepřítelem. Stala jsem se zamlklou, a tak umlkli i ostatní. Viděla jsem, jak je to zaráží a všechno potěšení z cestování se vytratilo. Nepřekvapilo by mne, kdybych se dozvěděla, že si mezi sebou šuškali cosi o královniných náladách.

193$

Když jsme se konečně dostali domů, stejně jsem se do psaní nemohla pustit tak neprodleně, jak jsem doufala. Nahromadila se mi spousta všelijakých drobností k vyřízení. A teď, když jsem pomoc potřebovala nejnaléhavěji, jsem dostala zprávu, že se Bardia trochu roznemohl a zůstal na lůžku. Když jsem se Arnoma ptala na Bardiovu chorobu, odpověděl: „Není to jed ani horečka. Pro silného muže maličkost. Ale bylo by lepší, aby nevstával. Stárne, víš.“ Bylo by mne z toho zamrazilo v zádech, kdybych nebyla věděla (a kdybych se o tom poslední dobou stále více nepřesvědčovala), že ho ta jeho žena hýčká a rozmazluje jako kvočna své jediné kuře; a to - mohla bych přísahat - ne proto, že by se o něj opravdu bála, ale proto, aby ho udržela doma, daleko od paláce.

Nakonec jsem ale přece přes nekonečné obtíže knihu dokončila; a zde je. Nyní ty, kdo ji čteš, suď mezi bohy a mnou. Kromě Psýché mi nedali nic, nic v celém světě, co bych mohla milovat, a Psýché mi vzali. To jim ale nestačilo: zavedli mne k ní v takové chvíli a na takovém místě, že na mém jediném slově záviselo, zda zůstane navěky šťastná nebo bude uvržena do zoufalství. Neprozradili mi, jestli je nevěstou boha, jestli zešílela, anebo se stala obětí lupiče či Netvora. Nebyli ochotni dát mi sebemenší zřetelné znamení, třebaže jsem je o ně prosila. Musela jsem hádat. A za to, že jsem neuhodla, mne potrestali. Co horšího, potrestali mne tím, že potrestali ji. To jim však také nestačilo: nakonec začali roztrubovat špinavou pomluvu, podle níž jsem před žádnou hádankou nestála, ale věděla a viděla jsem, že je nevěstou boha, a podle níž jsem ji do záhuby přivedla záměrně - a to ze závisti. Jako bych byla nějaká další Redival. Tvrdím, že bohové jsou k nám velice nespravedliví: protože ani neustoupí do ústraní (což by bylo úplně nejlepší) a nedovolí, abychom své krátké životy prožili po svém, ani před nás otevřeně nepředstoupí a neřeknou nám přesně, co od nás chtějí (i to by totiž bylo snesitelné). Ale napovědět a nedopovědět, plížit se k nám ve snech a věštbách či ve viděních za denního bdění, která se rozplývají v okamžiku, kdy byla spat-

194$

řena, odpovídat na otázky hrobovým mlčením a dotírat na náš sluch nesrozumitelným šepotem právě tehdy, když nejvíce toužíme po tom, aby nás nechali být, a zjevovat některým, co před jinými tají - co jiného to všechno je než hra na kočku a myš, hra na slepou bábu - zkrátka hra nepoctivá? Proč musí být svatá místa temnými místy?

A proto prohlašuji, že žádný z tvorů (ropucha, štír ani had) není člověku tak nebezpečný jako bohové. Ať se proti mému obvinění hájí, pokud to dovedou. Není vůbec vyloučeno, že mne místo obhajoby raní šílenstvím či malomocenstvím nebo mne promění v nějaké zvíře, ptáka či strom. Nepozná pak ale celý svět (a to před zraky bohů), že jim odpověď schází?

195$

část druhá

«Kapitola první»

Nemnoho dní uplynulo od doby, kdy jsem napsala slova

odpověď schází, a už musím svou knihu znovu rozvinout. Bylo by lépe ji od začátku přepsat, ale obávám se, že na to není čas. Snadno mne přepadne slabost a Arnom pak potřásá hlavou a trvá na tom, že musím odpočívat. Všichni si myslí, že nevím o zprávě, kterou poslali Daaranovi.

Protože už knihu nemohu opravit, musím ji doplnit. Zanechat ji takovou, jaká je, zemřela bych jako křivopřísežnice. O kolik více toho nyní vím o té ženě, která ji napsala! Tu proměnu zahájilo psaní samo. Ať se o takový úkol nikdo lehkomyslně nehlásí! Jakmile se jednou paměť probudí, stává se tyranem. Zjistila jsem, že se musím přiznat (protože jsem vypovídala jako před soudem a nesměla jsem lhát) k pohnutkám a myšlenkám, na které jsem už úplně zapomněla. Minulost, již jsem popisovala, nebyla táž minulost, o níž jsem se domnívala, že si ji (celé ty roky) pamatuji. Mnohé věci jsem nechápala - ani potom, co jsem ji dopsala - tak jasně jako nyní. Změna, kterou na mně vykonalo psaní (a o níž jsem nepsala), byla pouhým počátkem - pouhou přípravou k práci božských lékařů. Mou ránu otevřeli mým vlastním perem.

Krátce poté, co jsem s psaním začala, mne čekal také zásah zvenčí. Zatímco jsem vyprávěla o svém dětství, o tom, jak jsme si s Redival dělaly v zahradě bábovky z bláta, vybavily se mi tisíce dalších věcí z toho období, kdy s námi ještě nebyla Psýché ani Lišák, jen já a Redival. Jak jsme v potoce chytaly pulce, jak jsme se před Battou schovávaly v seně, jak jsme u dveří síně, kde otec pořádal hostinu, číhaly na otroky, kteří vcházeli a vy-

199$

cházeli, a loudily na nich pamlsky. A uvažovala jsem, jak hrozně se změnila. To vše mi vířilo hlavou, když přišel ten zásah zvenčí. Ke všemu ostatnímu zdržování se přidala zpráva o příjezdu vyslanců velkokrále, který sídlí na poledním východě.

„Další zbytečné průtahy,“ říkala jsem si. A když cizinci dorazili (což znamenalo hodiny rozhovorů a navrch hostinu), nebylo mé potěšení z jejich návštěvy nijak pozvednuto zjištěním, že jejich představený je eunuch. Na velkokrálově dvoře zaujímají kleštěnci vysoká postavení. Byl to nejtučnější muž, jakého jsem kdy viděla, tak zavalitý, že očka za jeho naditými tvářemi, celými lesklými olejem, sotva mžourala; navíc byl vyšňořený jako nějaká dívka z domu Ungit. Když ale promluvil, uvědomila jsem si, že mi vzdáleně připomíná někoho, koho jsem znávala kdysi dávno. Pátrala jsem v paměti, pak jsem toho nechala, znovu jsem s tím začala a opět toho nechala, a jak to bývá, najednou, když jsem to nejméně čekala, vyplulo poznání na povrch mé mysli a vykřikla jsem: „Tarin!”

„Správně, královno, správně,“ ušklíbl se výsměšně a (mám dojem) potměšile. „Ano - býval jsem tím, koho nazýváš Tarinem. Tvůj otec mne nijak nemiloval, královno, že? Ale … chichi … jemu vděčím za svůj postup. Nasměroval mne na správnou cestu, tak je to. Dvěma tahy břitvou. Nebýt jeho, nikdy bych se nestal tak významným člověkem, jakým jsem.“Poblahopřála jsem mu k povýšení.

„Děkuji, královno, děkuji. Mám se velmi dobře. A pomyslet… chichichi … že kdyby tvůj otec nebyl tak zuřil, mohl bych dál vláčet štít v řadách stráže nějakého bezvýznamného barbarského krále, jehož královstvíčko by se vešlo do kouta lovecké obory mého pána, a nikdo by si toho ani nevšiml! Nebudeš se hněvat, že ne?”

Podotkla jsem, že jsem vždy slýchala, jak podivuhodná je velkokrálova obora.

„A tvá sestra, královno,“ vzpomněl si eunuch, „uh, to bylo pěkné děvčátko. I když … chichichichi … od té doby jsem měl v rukou jinačí krasotinky. Žije ještě?”

200$

„Je královnou Farzu,“ opáčila jsem.

„Ach tak, Farz, už si vzpomínám. Jména těchhle zemiček se tak snadno zapomenou. Ano, moc pěkné děvče. Bylo mi jí líto. Byla tak opuštěná.“

„Opuštěná?”

„No ano, ano, moc opuštěná. Od té doby, co se narodila ta druhá princezna, ta maličká. Vždycky říkala: Napřed mě Orual měla moc ráda; pak přišel Lišák, a měla mě ráda méně; teď přišlo to děcko a už mě nemá ráda vůbec. Tak byla opuštěná. Bylo mi jí líto. … Ale býval jsem tenkrát … chichichi … mládenec k pohledání. Půlka děvčat v Glóme po mně bláznila.“ Odvedla jsem hovor ke státním záležitostem.

To byl jen první úder, lehounký jako první vločka, které si člověk všímá jen proto, že ohlašuje nadcházející zimu, zimu, která pro mne nastávala. Vůbec jsem si nebyla jista, že Tarin říká pravdu. Stále jsem přesvědčena, že Redival je hloupá a prolhaná. Sami bohové by uznali, že její hloupostí vinna nejsem, zdědila ji po otci. Jedno však jisté je: Nikdy jsem nepřemýšlela, jak se mohla cítit, když jsem se od ní odvrátila nejprve k Lišákovi a potom k Psýché. Pro mne totiž bylo od samého počátku tak nějak samozřejmé, že ta nešťastná a ublížená jsem já. Redival má přece svoje zlaté kadeře, ne?

A honem zpátky ke knize. Jenže to neutuchající duševní vypětí, které mi psaní způsobovalo, se začalo přelévat do mých snů. Musela jsem pracně prosévat a přebírat, rozeznávat důvody od příčin a to obojí od záminek; a také ve spánku jsem musela přebírat a prosévat, jenom poněkud jinak. Zdálo se mi, že se přede mnou zoufale vrší obrovská kupa semen - pšenice, ječmen, mák, žito, proso a kdo ví, co ještě - a já je musím roztřídit každý druh na jednu hromadu. Proč musím, to jsem nevěděla, ale věděla jsem, že by mne stihl neskonale přísný trest, kdybych svou práci jen na okamžik přerušila nebo kdyby se, až skončím, ocitlo jediné zrnko v nesprávné hromadě. Ve dne bych takový úkol považovala za neproveditelný. Ve snu jsem si dokázala představit, že jej splnit lze, a tato představa měnila

201$

sen v muka. Bylo totiž tisíckrát pravděpodobnější, že práci dokončím pozdě, než že ji dokončím včas, a udělat chybu bylo stotisíckrát pravděpodobnější než se nezmýlit. Bylo téměř jisté, že to nedokážu a že budu potrestána - ale nebylo to naprosto jisté. A tak honem do práce: každičké zrnko uchopit mezi palec a ukazováček, prohlédnout, prozkoumat … Ale ne vždy jsem je držela mezi palcem a ukazováčkem. V některých snech, ještě bláznivějších, jsem totiž byla mravenečkem a semena byla veliká jako mlýnské kameny; namáhala jsem se ze všech sil, až se mi podlamovaly všechny tři páry nohou, a přenášela jsem je na místa, kam patřila - nosila jsem je před sebou, jak to mravenci dělají, břemena větší než já sama.

O tom, jak cele mne bohové oběma pracemi (dnem i nocí) zaměstnávali, svědčí také to, že jsem si sotvakdy vzpomněla na Bardiu - pokud jsem právě nežehrala na jeho nepřítomnost, protože kvůli ní jsem se ke psaní nedostala tak často, jak bych si přála. Dokud mne ta posedlost ovládala, ani za mák mi nezáleželo na ničem jiném; musela jsem dokončit svou knihu. Bardiovi jsem (dnes a denně) věnovala pouze zabručení: „Jak dlouho se ještě chce válet v posteli?” nebo „To ta jeho žena. “

Až přišel den, kdy jsem dopsala ten poslední řádek („protože jim odpověď schází”). Písmena ještě nezaschla, když jsem zjistila, že naslouchám Arnomovi, a snad poprvé jsem pochopila význam jeho pohledu i tón jeho hlasu. „Mám tomu rozumět tak, ” vykřikla jsem, „že pánu Bardiovi hrozí nebezpečí?”

„Je velmi zesláblý, královno, ” řekl ztěžka kněz. „Přál bych si, abychom tu měli Lišáka. My jsme nedoukové, tady v Glóme. Připadá mi, že Bardiovi se nedostává sil ani odvahy, aby s nemocí bojoval. “

„Dobří bohové, ” zvolala jsem, „proč jsi mi to nevysvětlil dříve? Hej, otroci! Mého koně! Jedu za ním. “

Arnom byl už tou dobou starým a osvědčeným rádcem. Položil mi ruku na rameno. „Královno, ” pravil jemně a velmi vážně, „tvá návštěva by nyní mohla nanejvýš zhatit vyhlídky na jeho uzdravení. “

202$

„Copak rozsévám nákazu?” zavrčela jsem. „Copak pohled na mne - dokonce i přes závoj - přináší smrt?”

„Bardia je tvým nejvěrnějším a nejoddanějším poddaným,“vysvětloval Arnom. „Jakmile by tě spatřil, vzchopil by se a tu námahu by nejspíš nevydržel. Smysl pro povinnost a zdvořilost by ho donutil vstát. Jeho mysl by zahltily stovky státních záležitostí, které s tebou chtěl probrat. Přepínal by své síly, aby se rozpomněl na věci, na něž během těchto devíti dnů zapomněl. To by ho mohlo zabít. Nech ho podřimovat a snít. V tom je jeho jediná naděje.“

Nikdy jsem neokusila hořčí pravdy, ale spolkla jsem ji. Vždyť kdyby to Bardiovy naděje na uzdravení zvýšilo jen o váhu jediného pírka, byla bych ochotna živořit - tak dlouho, jak by to jen Arnom chtěl - ve svém vlastním žaláři! Snášela jsem to (pošetilá stařena s povadlými prsy a vpadlými boky) tři dny. Čtvrtého dne jsem si říkala, že už to nevydržím. Pátého dne zamnou přišel Arnom. I on plakal, a já věděla, jakou zprávu mi přináší, ještě než promluvil. A vrchol mého bláznovství byl dojem, že na Bardiově smrti je nejhorší to, že se nikdy nedozvěděl něco, co vědět by pro něj bylo hanbou. Zdálo se mi, že by to všechno bylo únosnější, kdybych za ním mohla přijít a pošeptat mu: „Milovala jsem tě, Bardio.“

Když ho položili na hranici, mohla jsem mu jenom vzdát poctu svou přítomností. Protože jsem nebyla ani jeho manželka, ani příbuzná, nebylo mi dovoleno lkát, natož se bít v prsa. Ach, kéž bych se byla směla bít v prsa! Byla bych si na to oblékla železné rukavice nebo ježčí kůže.

Čekala jsem tři dny, jak se sluší, než jsem se vypravila (tak se tomu říká) potěšit vdovu. Nebyla to pouhá povinnost a dobrý mrav. Miloval ji, a tak byla, dá se říci, mou sokyní; byl však na celém světě někdo jiný, s kým bych byla v té chvíli mohla hovořit?

Uvedli mne do horní místnosti jejího domu, kde seděla a předla - velmi bledá, ale velice klidná. Klidnější než já. Kdysi mne překvapilo, jak pověsti o její kráse převyšují skutečnost.

203$

Nyní, v pozdějším věku, však nabyla nového druhu krásy - hrdou, vyrovnanou tvář.

„Paní … Ansit,“ vzala jsem ji za obě ruce, takže jí nezbyl čas, aby je odtáhla. „Co ti mám říci? Jak o něm mohu hovořit a nepřipomínat ti, že tvá ztráta je vskutku nezměrná? A to není útěchou. Pokud tě ovšem i nyní neposiluje vědomí, že je lépe ztratit takového manžela než se třeba celou věčnost těšit z kohokoli jiného.“

„Královna mi prokazuje velkou čest,“ odvětila Ansit. Vymanila své ruce z mých dlaní, zkřížila je na prsou a stála přede mnou se sklopenýma očima podle dvorského způsobu.

„Ach, vzácná paní, zapřísahám tě, pozapomeň na to, že jsem královnou. Copak se dnes ty a já setkáváme poprvé? Po té tvé (která je zajisté nesrovnatelná) je má ztráta největší. Snažně tě prosím, usaď se jako dříve. A tvá přeslice. S tím pohybem se nám bude lépe hovořit. Dovolíš mi, abych se posadila vedle tebe?”

Usedla a vrátila se k předení. S uvolněnou tváří a soustředěnými ústy vyhlížela velmi domácky. Nedočkala jsem se od ní žádné pomoci.

„Bylo to velmi nečekané,“ zkusila jsem to znovu. „Pozorovala jsi už zpočátku nějaké známky toho, že by ta nemoc mohla být tak nebezpečná?”

„Ano.“

„Opravdu? Arnom mi tvrdil, že by to nemělo být nic vážného.“

„I mně to říkal, královno. Říkal, že by to nebylo nic vážného pro někoho, kdo se může nemoci opřít ze všech svých sil.“

„Ze všech sil? Pán Bardia přece byl silný muž.“

„Ano - jako vykotlaný strom.“

„Jak vykotlaný? O ničem takovém jsem nevěděla.“

„To mne nepřekvapuje, královno. Byl unavený. Vyčerpal se prací - nebo snad byl vyčerpán. Už před deseti lety s tím měl přestat a začít žít jako jiní staří muži. Nebyl ze železa ani z bronzu, byl z masa a krve.“

204$

„V jeho tváři ani v jeho řeči se nikdy neobjevila ani stopa stáří. “

„Patrně jsi ho nikdy neviděla, královno, ve chvílích, kdy muž přiznává svou únavu. Nikdy jsi nespatřila za časného rána jeho zbědovanou tvář, nikdy jsi ho neslyšela vzdychat, když jsi jím musela třást, abys ho probudila (protože jsi přísahala, že to uděláš). Nikdy jsi ho nevítala, když se pozdě v noci vracel z paláce, hladový, ale příliš unavený na to, aby se najedl. Jak bys mohla, královno? Já byla jenom jeho manželka. Byl, to se rozumí, příliš zdvořilý, než aby před královnou poklimbával nebo třeba jen zíval. “

„Chceš říct, že mu práce … “

„Pět válek, jedenatřicet bitev, devatenáct poselství, pamatovat na tohle a nezapomenout na tamto, promluvit důvěrně s tím či oním a ještě s někým dalším, jednoho uchlácholit, druhého postrašit a třetímu zalichotit, navrhnout, poradit, připomenout, odhadnout, předvídat … a Sloupová síň a Sloupová síň a Sloupová síň. Nejen v dolech se člověk může udřít k smrti.”

To nejhorší, na co jsem byla připravena, nebylo tak zlé jako tohle. Zachvěla jsem se hněvem, ale ten byl ihned vystřídán děsivým podezřením: mohlo by snad toto obvinění (jakkoli neuvěřitelné) být pravdivé? Samotné to pomyšlení bolelo tak, že můj hlas zazněl téměř pokorně.

„Promlouvá z tebe bolest, paní. Ale odpusť, to si jenom namlouváš. Sebe samu jsem nikdy nešetřila o nic více. Chceš mi tvrdit, že silného muže zlomí břímě, které žena stále ještě nese?”

„Mohl by o tom pochybovat kdokoli, kdo zná muže? Oni jsou silnější, ale my jsme houževnatější. Jejich život není delší než náš. Ani se neumějí lépe vypořádat s nemocí. Muži jsou křehcí. A ty, královno, jsi byla z vás dvou mladší. “

Srdce se mi sevřelo chladným ponížením. „Je-li to pravda, “pronesla jsem pomalu, „stala jsem se obětí omylu. Kdyby se mi o tom kdykoli zmínil byť jen slůvkem, zbavila bych ho všech

205$

povinností a jednou provždy bych ho poslala domů se všemi poctami, které bych mu mohla dát.“

„Špatně jsi ho znala, královno, jestli si myslíš, že by to slůvko vyslovil. Ano, jsi šťastná královna. Žádného vládce nikdy poddaní nemilovali více.“

„Vím, že mám milující poddané. Nepřeješ mi to snad? I nyní, v hlubokém zármutku, mi to v srdci dokážeš vyčítat? Nebo se mi vysmíváš, že je to jediná láska, jakou jsem kdy měla a mohla mít? Bez muže; bez dětí. A ty - ty, která jsi měla všechno …“

„Všechno, cos mi nechala, královno.“

„Co jsem ti já nechala? Zbláznila ses? Co tě to napadá?” „Ó, já vím, že jste nebyli milenci. To jsi mi ponechala. Božská krev se prý nesmí mísit se služebníky. Můj podíl jsi mi nechala. Když jsi ho využila, dovolila jsi mu, aby se odplazil ke mně domů; dokud jsi ho znovu nepotřebovala. Týdny a měsíce trávil ve válce - ty a on dnem i nocí stále spolu, na společných poradách, ve společném nebezpečí, ve společném vítězství, u společného chleba, dokonce při společných žertech - a když se směl vrátit ke mně, pokaždé pohublejší a šedivější a o něco zjizvenější, usnul dříve, než jsem mu stačila přinést večeři, a ze spánku křičel: Rychle, sem doprava! Královna je v nebezpečí! A příštího dne ráno - nikdo v Glóme nevstává tak úžasně brzy jako královna - znovu Sloupová síň. Nic nepopírám; měla jsem všechno, cos mi z něho nechala.“

V jejích očích a v jejím hlase by se v té chvíli žádná žena nezmýlila.

„Cože?” zvolala jsem. „Snad nežárlíš?”

Neodpověděla.

Vyskočila jsem a strhla si závoj. „Tak se podívej, podívej se, ty hloupá!” křičela jsem. „Na tohle žárlíš?”

Uskočila ode mne s vytřeštěnýma očima, takže jsem se chvíli domnívala, že jí má tvář nahání hrůzu. Nebylo to však leknutím. V koutcích upjatých rtů jí poprvé zaškubalo. Do očí

206$

jí vyhrkly slzy. „Ne,“ vydechla. „Ne. To mne nikdy nenapadlo. Tys také … ?”

„Co?”

„Ty jsi ho také milovala. Také jsi trpěla. Obě jsme …“

Rozplakala se; já také. Vzápětí jsme se vrhly jedna druhé do náruče. Bylo to podivné, ale naše nenávist se rozplynula, sotva se dozvěděla, že její manžel byl tím, koho jsem milovala. Kdyby byl dosud naživu, bylo by to úplně jiné. Ale na tomto pustém ostrově (našich prázdných, Bardii zbavených životů) jsme byly jedinými dvěma trosečníky. Mluvily jsme, abych tak řekla, jazykem, kterému nikdo v celém velkém lhostejném světě nemohl rozumět. Byl to však jazyk, který zná pouze vzlyky. Ani nebylo možné, abychom o něm začaly mluvit slovy, jinak bychom okamžitě musely znovu zkřížit zbraně.

Ta slabost netrvala dlouho. Něco podobného se mi kdysi stalo v bitvě: nepřítel se blížil ke mně, já k němu, s cílem zabíjet. Pak se nám náhle meče zapletly do plášťů, rozevlátých nečekaným poryvem prudkého větru, a jejich třepetání nám bránilo ve výhledu, takže jsme nemohli ublížit jeden druhému, ale museli jsme přemáhat vítr. A tento podivný souboj, tak odlišný od našich záměrů, nás oba rozesmál. Dívali jsme se jeden druhému do pobavené tváře - na okamžik přátelé - a vzápětí znovu a navždycky nepřátelé na život a na smrt. A stejné to bylo i nyní.

Najednou (vůbec si nevzpomínám, jak k tomu došlo) jsme opět stály proti sobě, já se závojem, ona s tváří tvrdou a chladnou.

„Dobrá,“ říkala jsem, „podle tebe jsem něco jen o málo lepšího než vrah pana Bardii. Chtěla jsi mne ranit a svou zbraň jsi zvolila dobře. Můžeš být spokojená, pomstila ses. Ale pověz mi jedno: chtělas mne jenom týrat, nebo opravdu věříš tomu, co tvrdíš?”

„Jestli věřím? Já nevěřím, já vím, že tvá královská výsost se rok za rokem napájela jeho krví a sytila jeho životem.“

207$

„Proč jsi mi tedy nic neřekla? Bylo by stačilo jediné tvé slovo. Jsi snad stejná jako bohové, kteří se ozvou, až když je pozdě?”

„Jediné slovo?” pohlédla na mne v jakémsi hrdém údivu. „Mé slovo? Kterým bych ho připravila o jeho práci, pro kterou žil (protože co konec konců znamená kterákoli žena pro muže a válečníka?), a o všechnu slávu a velké činy? Udělat z něj dítě a nemohoucího starce? Udržet si ho za takovou cenu? Aby byl mým natolik, že by už nebyl svůj?”

„A přece - mohl být tvůj. “

„Ale já jsem chtěla být jeho. Byla jsem jeho manželkou, ne milostnicí. On byl mým manželem, ne domácím psíkem. Měl žít takovým životem, jaký sám považoval za nejlepší a nejvhodnější pro velkého muže - ne takovým, aby co nejvíce uspokojil mne. Teď mi odvádíš i Ilerdiu. Čím dál tím víc se bude vzdalovat od své matky a jejího domu, budou ho lákat cizí země, hlavu bude mít plnou věcí, kterým nerozumím, půjde někam, kam nemohu jít za ním, každým dnem bude méně a méně můj - čím dál tím víc bude patřit sobě a světu. Myslíš, že bych pohnula prstem, abych tomu zabránila?”

„A ty bys - ty to připustíš?”

„Na tohle se ptáš? Ach, královno Orual, začínám mít dojem, že nevíš nic o lásce. Nebo ne, to bych ti křivdila. Tvá láska je láska královny, ne služebníka. Možná, že vy, kdo pocházíte z bohů, také milujete jako bohové. Jako Netvor stínu. Říká se, že milovat a pohlcovat je jedno a totéž, ne?”

„Huso hloupá, ” ztratila jsem trpělivost, „já jsem mu zachránila život. Nevděčnice nevděčná! Už roky bys byla vdovou, kdybych toho dne nebyla v ingarnských polích - a neutržila tu ránu, která se mi dodnes připomíná vždycky, když se mění počasí. Kde máš své jizvy ty?”

„Kde má jizvy žena, která porodila osm dětí. Ano, zachránilas mu život. No ovšem, mělas pro něj lepší využití. Královna Orual neplýtvá. Byl to příliš dobrý meč, než aby ses ho vzdala.

208$

Fuj! Jak jsi se nacpala. Přesytila ses životy jiných; mužů i žen. Bardia, já, Lišák, tvoje sestra - obě tvé sestry.“

„To stačí!” zaječela jsem. Vzduch v místnosti se zbarvil doruda. Napadlo mne, že bych ji mohla dát mučit a popravit a nikdo by ji nezachránil. Arnom by reptal, Ilerdia by se vzbouřil, ale dříve, než by jí kdokoli mohl přijít na pomoc, svíjela by se nabodnutá na kůl jako moučný červ.

Cosi (jestli to byli bohové, nechť jsou jejich jména požehnána) mi zabránilo, abych to učinila. Nevím, jak jsem se dostala ke dveřím. Tam jsem se obrátila a zasyčela: „Kdyby něco takového slyšel můj otec, dal by ti vyříznout jazyk.“

„A? Ty se snad bojíš?” vysmála se mi.

Cestou domů jsem si říkala: „Dostane zpátky svého Ilerdiu. Může jít a žít ze svých pozemků. Jen ať se vykrmí a škytá a dumá o cenách mladých býčků. Já bych z něj udělala slavného muže; takhle z něj nebude nic. Ale za to ať poděkuje své matce. Už mi víckrát nevyčte, že jí požírám muže.“

Nic z toho jsem ale Ilerdiovi neprovedla.

Tehdy mne božští lékaři uvázali a dali se do díla. Hněv mne ochránil jen nakrátko; hněv ze srdce vyprchá a pravda do něj vstoupí. Protože to všechno byla pravda - pravda pravdivější, než Ansit mohla tušit. Měla jsem radost, když se objevily naléhavé úkoly, zavalovala jsem ho horami zbytečné práce, aby zůstal v paláci co nejdéle, a obtěžovala ho otázkami, jen abych se mohla těšit z toho, že slyším jeho hlas. Cokoli, jen abych oddálila ten okamžik, kdy odejde a zanechá mne mé prázdnotě. A nenáviděla jsem ho za to, že odchází. Také jsem ho za to trestala. Muži se dovedou sterým způsobem posmívat někomu, o kom si myslí, že je do své ženy příliš zamilovaný, a Bardia se nemohl bránit. Všichni věděli, že si vzal Ansit bez věna, a ona sama se pyšnila tím, že (na rozdíl od většiny jiných) nepotřebuje pro svou domácnost vybírat na trhu ty nejošklivější otrokyně. Já sama jsem se Bardiovi sice nikdy nesmála, ale nekonečnými úskoky a obraty (ukrytými za závojem) jsem vždy stočila hovor tak, aby se mu smáli druzí. Nenáviděla jsem je za

209$

to, ale pohled na jeho zachmuřenou tvář mi přinášel trpké potěšení. Nenáviděla jsem ho tedy? Opravdu, myslím, že ano. Takováto láska může z devíti desetin přerůst v nenávist, a přesto si i nadále říkat láska. Jedno je jisté: když v mých bláznivých půlnočních představách (v nichž byla Ansit mrtvá, nebo ještě lépe, usvědčená z cizoložství, čarodějnictví nebo zrady) konečně přišel žebrat o mou lásku, musel mne vždycky napřed prosit o odpuštění. A někdy musel vynaložit hodně úsilí, aby je dostal. Nejprve jsem ho chtěla vidět na pokraji sebevraždy.

Ale všechny ty bolestné hodiny minuly a přinesly zvláštní výsledek. Touha po Bardiovi se rozplynula. Nikdo, kdo nežil dost dlouho a nedíval se dost pozorně, neuvěří, jak náhle může uschnout a zvadnout vášeň, která po léta zarůstala celé srdce.

Možná platí o duši tak jako o půdě, že bylina, která hýří nejoslnivějšími barvami a nejomamnější vůní, v ní nemívá nejhlubší kořeny. Možná je to věkem. Ale řekla bych, že nejdůležitější příčinou bylo, že jsem si znechutila svou lásku k Bardiovi (ne snad samotného Bardiu). Byla jsem vláčena po výšinách (a po hlubinách) pravdy, v jejichž vzduchu nemohla taková láska přežít. Zapáchala; hryzavá lačnost po někom, komu nemám co dát, a od koho žádám všechno. Nebesa vědí, jak jsme ho trýznily, Ansit i já. Není totiž třeba být Oidipem, aby člověk uhodl, že mnohou a mnohou noc, kdy se Bardia vracel pozdě z paláce, vítala ho u vyhaslého ohniště její žárlivost vůči mně.

Když však tato touha zmizela, odešlo s ní téměř všechno, co jsem až dosud považovala za sebe samu. Připadalo mi, jako by celá moje duše byla jedním zubem, a ten zub byl nyní vytržen. Zůstala jsem pouhou mezerou. Tehdy jsem si říkala, že jsem se ocitla na samém dně a bohové už mi nemohou oznámit nic horšího.

210$

«Kapitola druhá»

Několik dní po mé návštěvě u Ansit jsme slavili Zrození nového roku. Tehdy zavřou kněze při západu slunce do domu Ungit a on si druhý den v poledne probojuje cestu ven; říká se, že se narodil. Ale samozřejmě jako všechny posvátné věci to současně je i není pravda (proto se Lišákovi tak snadno ukazovalo na tu spoustu rozporů). Meče, jimiž se válčí, jsou totiž dřevěné, bojovníci nejsou zbroceni krví, ale vínem, a navíc se říká, že je zavřen uvnitř, a přitom je zavřena jen hlavní brána, jíž se vychází na západ k městu, a pro obyčejné věřící zůstávají otevřena dvoje zadní dvířka, jimiž mohou naprosto volně vcházet i vycházet.

Když v Glóme vládne král, musí jít o západu slunce s knězem dovnitř a zůstat tam až do Zrození. Zákon však zapovídá, aby se toho, co se odehrává v noci, zúčastnila panna; a já tedy vcházím dovnitř (dveřmi od půlnoci) teprve hodinu před Zrozením. (Kromě krále musí být přítomen také jeden z urozených, jeden ze starších a jeden z lidu; jsou vybíráni podle posvátného obyčeje, o kterém mi není dovoleno psát.)

To ráno bylo letos velmi svěží a příjemné, z polední strany vál mírný vánek, a právě pro tuto svěžest panující venku jsem se více než kdy předtím hrozila vstoupit do tmavé posvátnosti Ungitina příbytku. Už jsem se (myslím) zmínila, že díky Arnomovi je v něm nyní o něco více světla a méně špíny. Přesto zůstává dusným a tísnivým místem, zvláště o svátku Zrození, kdy se celou noc pálí kadidlo, zabíjejí se zvířata, rozlévá se víno a rozlévá se krev, křepčí se a hýří se a obcuje se s dívkami a škvíří se tuk. Vznáší se tam takový puch a pachuť potu, že by

211$

I toho nejnedbalejšího lenocha přiměl (být to obydlí smrtelníka) otevřít okna a pustit se do zametání a mytí.

Vešla jsem dovnitř a zaujala své místo - plochý kámen naproti posvátnému kameni, kterým je Ungit sama. Novou sochu v podobě ženy jsem viděla poněkud vlevo, Arnom seděl po mé pravici. Měl na sobě samozřejmě masku a klimbal únavou. Někdo tloukl na bubny, ne však příliš hlasitě; jinak panovalo ticho.

Viděla jsem ta příšerná děvčata, jak sedí, nohy zkřížené, přede dveřmi svých cel po obou stranách svatyně. Tak sedávaly rok co rok (a za pár let byly většinou neplodné), dokud se nezměnily v bezzubé stařeny, které pokulhávaly po svatyni, udržovaly oheň a zametaly - a chvílemi se bleskurychle rozhlédly a zastavily tak náhle jako pták, aby sebraly minci či napůl ohlodanou kost a ukryly ji v záhybech svého hábitu. Pomyslela jsem si, jak se v tomto domě ztrácí mužské sémě, z něhož by mohli vzejít zdatní chlapci a plodné dívky, a nikdo nic nedostane zpět; jak zde mizí stříbro, tak těžce vydělané a tolik potřebné, a nikdo nic nedostane zpět; a jak i ty dívky samy jsou zde zmarněny a také nic nedostanou zpět.

Pak jsem pohlédla na Ungit samotnou. Nespadla - na rozdíl od většiny posvátných kamenů - z nebe. Vyprávělo se, že na samém začátku se vyvalila na zemský povrch, aby naznačila (či zvěstovala), co všechno může žít a působit tam dole, jedno pod druhým, v hlubinách pod vší tou temnotou, tíhou a žárem. Napsala jsem, že je bez tváře; to však znamená, že má tisíce tváří. Byla totiž velmi zbrázděná, hrbolatá a posetá důlky, takže na ní vždy najdeš takovou či onakou tvář, jako když hledíš do ohně. Nyní však vypadala ještě vrásčitěji než kdy jindy, protože ji celou noc polévali krví. Ty hrudky a praménky mi v jednom okamžiku ukázaly tvář - byla to pouhá představa, ale jakmile jsem ji jednou spatřila, nemohla jsem se jí vzpírat. Podobnou tvář bys mohl zahlédnout v bochníku chleba - opuchlou, zamyšlenou a nekonečně ženskou. Trochu mi připomínala Battu, když mívala určitou náladu. Batta totiž, když jsme ještě byly

212$

velmi malé, mívala někdy i chvíle, kdy dokázala být něžná, a to i ke mně. Musela jsem vždycky utéct do zahrady, abych se uvolnila - a vlastně také očistila a osvěžila - z jejího mohutného, žhavého, silného, a přitom těstovitě kyprého a mazlavého objetí, z té lepkavé, dusivé záplavy.

„Opravdu,“ říkala jsem si, „Ungit se dnes hodně podobá Battě.“

„Arnome,“ zašeptala jsem, „kdo je Ungit?”

„Myslím, královno,“ ozval se zpod masky hlasem nezvykle změněným, „že představuje zemi, která je lůnem a matkou všeho živého.“ To byl ten nový pohled na bohy, který Arnom a jiní převzali od Lišáka.

„Je-li matkou všeho živého,“ vyptávala jsem se dál, „o co více je matkou boha Hory?”

„On zastupuje vzduch a oblohu. Vidíme totiž, že mraky vystupují ze země jako mlha a výpary.“

„Proč je tedy podle některých pověstí také jejím manželem?”

„To znamená, že obloha oplodňuje zemi svým deštěm.“

„A jestli jde jenom o tohle, proč je to tak podivně zahalováno?”

„Nepochybně proto,“ odvětil Arnom (a poznala jsem, že pod maskou zívl, unavený po celonočním bdění), „aby to zůstalo skryto obyčejným lidem.“

Nechtěla jsem ho déle trápit, ale divila jsem se, proč by naši otcové nejprve považovali za užitečné sdělovat nám, že déšť padá z nebe, kdyby pak toto pozoruhodné tajemství - z obav, že by se mohlo dostat na veřejnost (proč zkrátka nedrželi jazyk za zuby?) - zabalili do necudné povídačky, tak aby to nikdo nepochopil.

Bubny stále duněly. Začínala mne bolet záda. Najednou se dvířka po mé pravé ruce otevřela a vstoupila jimi vesnická žena. Na první pohled bylo zřejmé, že nepřišla na oslavu Zrození, ale ve své vlastní, naléhavější záležitosti. Nijak se nepokoušela vypadat vesele (o což při této slavnosti usilují i ti nejubožejší)

213$

a na tváři se jí leskly slzy. Zdálo se, že proplakala celou noc, a v rukou držela živého holuba. Jeden z nižších kněží okamžitě přistoupil, vzal skromnou oběť z jejích rukou, otevřel ji kamenným nožem, její krví skropil Ungit (tvář, kterou jsem na ní objevila, nyní vypadala, jako by jí z koutku úst vytékala slina) a tělo předal jednomu z chrámových otroků. Venkovanka padla před Ungit tváří k zemi. Ležela tam velmi dlouho a ramena se jí třásla. Každý by musel poznat, jak hořce pláče. Potom však pláč ustal. Pozvedla se nejprve na kolena, odhrnula si vlasy z tváře a zhluboka se nadechla. Vstala a chtěla odejít. Jak se otočila, naše pohledy se střetly. I nadále zůstala vážná, a přece (byla jsem tak blízko, že jsem o tom nemohla pochybovat) vypadala, jako kdyby jí někdo osušil tvář. Trápení bylo utišeno. Byla klidná, trpělivá, připravená na všechno, co měla vykonat.

„Potěšila tě Ungit v tvém trápení, dítě?” otázala jsem se.

„Ach ano, královno, ” odpověděla a tvář se jí téměř rozzářila. „Ano. Ungit mi přinesla velkou útěchu. Žádná bohyně není jako Ungit. “

„Modlíš se vždycky k této Ungit, ” pokynula jsem hlavou směrem k beztvarému kameni, „a nikdy k tamté?” Přitom jsem pohlédla na novou sochu, která, vysoká a nádherně oděná, byla (ať si Lišák říkal, co chtěl) nejkrásnější věcí, jakou naše země kdy viděla.

„Ano, vždycky k téhle, královno, ” přitakala. „Ta druhá, ta řecká Ungit, by mi nerozuměla. Ta je jen pro vznešené a pro učené. Není v ní žádná útěcha. “

Chvíli nato nastalo poledne a bylo na čase pustit se do předstíraného boje u západních dveří, a tak jsme všichni vyšli za Arnomem do denního světla. Pohled, který nás čekal, jsem dobře znala z dřívějška. Bude tam obrovský dav lidí a ti budou jásat: „Narodil se! Narodil se!” Budou točit řehtačkami a házet pšenici, potit se a tlačit se a šplhat jeden druhému na ramena, aby zahlédli Arnoma i nás ostatní. Dnes mne však ten pohled zarazil něčím, čemu jsem dříve nevěnovala pozornost. Ti lidé měli nepochopitelnou radost. Už hodiny tam stáli a čekali, namačkaní,

214$

že sotva mohli dýchat, každého z nich nepochybně tížily tucty vlastních starostí a trápení (kdo je nemá?), a přesto všichni - muži i ženy, ba i děti - vypadali, jako by se světem bylo všechno v pořádku jenom proto, že po několika úderech dřevěného meče vyšel ze dveří muž v ptačím převleku. Ani ti, kdo byli v tom zmatku sraženi na zem, si z toho nic nedělali a smáli se dokonce hlasitěji než ostatní. Zahlédla jsem dva rolníky, které jsem znala jako zavilé nepřátele (připravili mne v soudní síni nejméně o polovinu toho času, co celý zbytek Glóme dohromady), jak stojí vedle sebe, tleskají a křičí, pro tuto chvíli bratři: „Narodil se!”

Vrátila jsem se domů a šla si odpočinout do své komnaty. Nyní, ve stáří, mne totiž sezení na plochém kameni neobyčejně vyčerpává. Pohroužila jsem se v myšlenkách.

„Vstávej, děvče!” probudil mne hlas. Otevřela jsem oči. Nade mnou stál můj otec. A dlouhá léta mého panování se okamžitě scvrkla na pouhý sen. Jak jsem v ně kdy mohla uvěřit? Jak mne vůbec mohlo napadnout, že se krále někdy zbavím? Poslušně jsem vstala z postele a postavila se před něj. Když jsem sáhla po závoji, zavrčel: „Tu parádu si odpusť, slyšíš?” A tak jsem ho poslušně odložila.

„Za mnou do Sloupové síně,“ poručil.

Následovala jsem ho po schodech dolů. Palác byl celý prázdný. Ve Sloupové síni se začal rozhlížet kolem sebe a to mne hrozně vyděsilo, protože jsem si byla jistá, že hledá své zrcadlo. (Darovala jsem ho totiž Redival, když se stala královnou Farzu). Co mi udělá, když zjistí, že jsem ukradla jeho oblíbený poklad? On však zamířil do jednoho rohu a našel tam (což bylo na tom místě velmi neobvyklé) dvě motyky a páčidlo. „Do práce, ropucho,“ vrazil mi do ruky jednu z motyk a začal rozbíjet dlažbu uprostřed síně. Já jsem mu pomáhala. Šlo to velmi ztěžka; bolela mne záda. Když jsme odstranili čtyři nebo pět těžkých kamenných dlaždic, objevil se pod nimi temný otvor, připomínající ústí široké studny.

215$

„Padej dolů!” houkl král a popadl mne za ruku. Ať jsem se bránila sebevíc, nedokázala jsem se mu vykroutit a oba jsme skočili dolů. Padali jsme dlouho, ale nakonec jsme pod nohama ucítili pevnou půdu - nijak jsme si neublížili. Dole bylo tepleji a hůře se mi dýchalo, nebyla tam však taková tma, že bych neviděla kolem sebe. Byla to další Sloupová síň, úplně stejná jako ta, z níž jsme přišli, až na to, že byla menší a všechno (podlaha, stěny i sloupy) bylo ze surové hlíny. Otec se i tady začal rozhlížet a já znovu trnula, že se zeptá, co jsem udělala s jeho zrcadlem. Místo toho však opět odešel do kouta té hliněné místnosti, vrátil se se dvěma rýči a jeden mi vrazil do ruky: „Hej, do práce! To se chceš až do smrti válet v posteli?” Pak jsme museli hloubit jámu uprostřed místnosti. Tentokrát to bylo ještě těžší, protože jsme pracovali v tuhém mazlavém jílu, takže jsme v ní spíš museli rýčem vykrajovat čtverce než kopat, a také vzduch byl těžký. Nakonec jsme se však prokopali tak hluboko, že se pod námi otevřela další černá propast. Tentokrát jsem věděla, co mi chce udělat, a snažila jsem se uhnout rukou tak, aby na ni nemohl. Chytil ji však, a procedil: „Začínáš mi odmlouvat? Padej!”

„Ne, ne, ne, hlouběji už ne, prosím. Smiluj se!” škemrala jsem.

„Tady ti žádný Lišák nepomůže,“ posmíval se otec. „Jsme hlouběji než všechny liščí nory. Od nejhlubší z nich tě dělí stovky sáhů země.“ Pak jsme se vrhli dovnitř a padali ještě déle, ale opět dopadli bez úrazu. Byla tam ještě větší tma, rozpoznala jsem však další Sloupovou síň, tentokrát tesanou v rostlé skále; po stěnách stékaly praménky vody. I když tolik připomínala obě předchozí, byla mnohem menší. A jak jsem se rozhlížela kolem, všimla jsem si, že se ještě zmenšuje. Strop se blížil k nám. „Jestli si nepospíšíš,“ pokoušela jsem se na něj volat, „pohřbí nás to!” Dusila jsem se však a nevydala jsem ze sebe ani hlásku. Pak mne napadlo: „Jemu je to přece jedno. Nezáleží mu na tom, jestli bude pohřben, když už je mrtvý.“

„Kdo je Ungit?” zeptal se, svíraje stále mou ruku.

216$

Pak mne vedl síní a na stěně jsem už zdaleka viděla viset zrcadlo, přesně tam, kde viselo vždycky. Pohled na ně mne naplnil ještě větší hrůzou a bránila jsem se ze všech sil, jen abych k němu nemusela jít. Jeho paže však narostla a stala se měkkou a lepkavou jako Battina paže nebo ten jíl, ve kterém jsme kopali, nebo jako těsto na velký pecen chleba. Spíše mne vsával než vlekl za sebou, až jsme se ocitli přímo před zrcadlem. A v zrcadle jsem viděla, že vypadá stejně jako tenkrát, když mne před ně přivlekl kdysi dávno.

Má tvář však byla tváří Ungit, jak jsem ji toho dne spatřila v jejím domě.

„Kdo je Ungit?” opakoval král.

„Já jsem Ungit. ” Jekot mého hlasu mne přenesl do chladného denního světla, které naplňovalo mou komnatu. Byl to tedy sen - alespoň to tak nazýváme. Musím však upozornit, že od této chvíle mne bohové tak mořili vidinami, že nedovedu přesně odlišit, které se mi zdály ve snu a které jsem zažila v bdění, ani určit, které jsou pravdivější. Toto vidění se ale v žádném případě nedalo popřít. Byla to nepochybně pravda. To já jsem byla Ungit. Ta zničená tvář byla moje. To já jsem byla ta battovitá věc, to lůno, které vše pohlcuje, a přitom zůstává neplodné. Glóme bylo pavučinou a já přerostlou pavoučicí dřepící v jejím středu, k puknutí přecpanou uloupenými lidskými životy.

„Nebudu Ungit, ” rozhodla jsem se. Vstala jsem z lůžka, třesouc se jakoby horečkou, a zajistila dveře zástrčkou. Sňala jsem ze stěny svůj starý meč (ten, s nímž mne kdysi Bardia učil zacházet) a tasila ho. Čišela z něj taková blaženost (a byla to opravdu velice počestná, dokonalá, úspěšná zbraň), že mi to do očí vehnalo slzy. „Meči, ” řekla jsem, „vedl jsi šťastný život. Zabil jsi Argana. Zachránil jsi Bardiu. A teď - tvé mistrovské dílo. “

Jenže to nebylo k ničemu. Meč byl na mne již příliš těžký. Stiskla jsem ho - představ si žilnatou, pařátovitou ruku s vyzáblými kotníky - silou dítěte. Nikdy by se mi nepodařilo zasáhnout cíl; a zažila jsem dost válek na to, abych věděla, co může

217$

způsobit povrchní rána. Tato cesta k tomu, abych již nebyla Ungit, pro mne nyní byla příliš neschůdná. Posadila jsem se - prochladlá, malá, bezmocná věc - na okraj lůžka a znovu se zamyslela.

Ať to bohové vidí či ne, ve smrtelné duši musí být něco velikého. Neboť utrpení se zdá být nekonečné, a naše schopnost je snášet nezná hranic.

Nejsem vůbec schopna říci, zda to, co se dělo pak, bylo tím, čemu říkáme skutečnost, nebo tím, čemu říkáme sen. A pokud já tomu rozumím, jediný rozdíl spočívá v tom, že skutečností jsme nazvali to, co vidí mnozí, a snem to ostatní. Avšak věci, které vidí mnozí, mohou zcela postrádat chuť i význam a ty, které jsou zjeveny jen jednomu, mohou být paprsky či prameny prýštícími ze samotných hlubin pravdy.

Den nějak uplynul. Všechny dny minou a to je velká útěcha - ledaže by někde v podsvětí bylo nějaké hrozné místo, kde den nikdy nekončí. Když se však palác uložil ke spánku, zahalila jsem se do tmavého pláště a vzala si hůl, abych se mohla opírat; mám totiž dojem, že tělesná slabost, která mne nyní zabíjí, se musela objevit někdy v té době. Pak jsem dostala nový nápad. Závoj mi už dávno neslouží k tomu, abych zůstala nepoznána. Prozrazuje mne. Všichni znají královnin závoj. Dnes se nejlépe ukryji za odhalenou tváří. Najde se jen málo těch, kdo ji znají. A tak jsem poprvé po mnoha letech vyšla ven bez závoje, ukazujíc tvář, která je podle některých (kteří jsou pravdě mnohem blíže, než sami tuší) příliš děsivá na to, aby byla viděna. Už bych se nemohla stydět více, i kdybych měla jít úplně nahá. Říkala jsem si totiž, že ve mně lidé uvidí podobu Ungit, tak jako jsem ji viděla já v podzemním zrcadle. Podobu Ungit? Já byla Ungit; já v ní a ona ve mně. Kdyby mne někdo zahlédl, vzdal by mi možná božskou poctu. Stala jsem se tím, co lid a starý kněz nazývají posvátným.

Vyšla jsem ven, jako mnohokrát předtím, malými východními dvířky do květinové zahrady. Pak jsem se, neskonale unavená, plížila spícím městem. Pomyslela jsem si, že by lidé sotva

218$

spali tak klidně, vědět, jaký tmavý stín se to belhá pod jejich okny. Kdesi jsem zaslechla pláč dítěte; třeba se mu o mně zdálo. Starý kněz řekl, že vstoupí-li stín do města, budou mít lidé strach. Jsem-li Ungit, mohu být i Netvorem stínu. Vždyť bohové se prolínají jeden s druhým stejně jako s námi.

A tak jsem nakonec, umdlévajíc únavou, sestoupila městem k řece; sama jsem ji nechala prohloubit. Ve staré Sennit (před zahájením prací) by se, pokud právě nebyla rozvodněná, neutopil ani mrzák.

Musela jsem jít ještě chvíli podél řeky až k místu, kde byl břeh velmi vysoký, abych se mohla vrhnout dolů; pochybovala jsem totiž, že bych měla dost odvahy do vody vstoupit, cítit, jak mi smrt sahá po kolena, po pás, po krk, a jít stále dál. Když jsem dorazila k příkrému břehu, svázala jsem si kotníky pruhem látky, který nosíme kolem pasu, abych se ještě ve svém věku nepokoušela zachraňovat život (či prodlužovat smrt) plaváním. Pak jsem se vzpřímila, zadýchaná námahou, a stála s nohama svázanýma jako vězeň.

Odskákala jsem - jak uboze i směšně bych si musela připadat, kdybych se mohla vidět! - odskákala jsem se spoutaným nohama blíže ke kraji.

Vtom se odněkud za řekou ozval hlas: „Nedělej to.“

A zároveň - až dosud jsem byla úplně promrzlá - se přeze mne, až po má strnulá chodidla, převalila ohnivá vlna. Ten hlas patřil bohu. Kdo by to mohl posoudit lépe než já? Kdysi mi zpustošil celý život. Mýlka je vyloučena. Kněží nás snad mohou obelstít a vydávat lidské hlasy za hlasy bohů; naopak to však možné není. Nikdo, kdo slyší hlas boha, ho za lidský nezamění.

„Kdo jsi, Pane?” tázala jsem se.

„Nedělej to,“ opakoval bůh. „V podsvětí se před Ungit neukryješ, protože ona je i tam. Zemři, dokud jsi nezemřela. Potom už nebude příležitost.“

„Pane, to já jsem Ungit.“

219$

Odpověď se však neozvala. To je další vlastnost, kterou má hlas bohů. Jakmile jednou umlkne, byť srdce stačilo jen jedinkrát udeřit, byť nám jeho kovově jasné slabiky jako těžké pruty či mohutné obelisky zvuku stále ještě naplňují sluch, budí dojem, že dozněl už před tisíci let; a kdo čeká, že se ještě ozve, jako by žádal o ovoce stromu, který plodil toho dne, kdy byl stvořen svět.

Ten hlas se za ta léta nezměnil, ale já ano. Už ve mně nebyla vzpoura. Nesmím se utopit a bezpochyby bych to ani nedokázala.

Odplazila jsem se domů, znepokojujíc ztichlé město ještě jednou svým čarodějnickým stínem a klapotem hole. A zdálo se mi, že jsem hlavu položila na polštář pouhou chviličku předtím, než mne má děvčata přišla vzbudit - snad proto, že celá má výprava byla pouhým snem, snad proto, že jsem únavou (a nebylo by divu) upadla do velmi hlubokého spánku.

220$

«Kapitola třetí»

Potom mi bohové dopřáli několik dní na to, abych si přežvýkala ten zvláštní chléb, který mi předložili: jsem Ungit. Co to znamená? Opravdu se bohové prolínají i s námi, jako se prolínají navzájem? A dále: nedovolí mi zemřít, dokud nezemřu. Věděla jsem, že daleko v řecké Eleusíně se konají určitá zasvěcování, při kterých prý člověk umírá, a dříve, než duše opustí tělo, znovu obživne. Ale jak bych se tam mohla vydat? Pak jsem si vzpomněla na Sokrata, jak v rozhovoru s přáteli, předtím, než vypil svou číši bolehlavu, říkal, že skutečná moudrost je umění a ochota umírat. Podle mne rozuměl Sokrates těmto věcem lépe než Lišák. Vždyť v té samé knize řekl, že duše je „stahována nazpět strachem z neviditelného”, takže mne dokonce napadlo, zda někdy sám nezakusil tu hrůzu, kterou jsem zažila já v údolí, kde stál palác Psýché. Myslím však, že tím umíráním, které je moudrostí, mínil smrt našich vášní a tužeb a předsudků. A okamžitě (být hlupákem je strašné neštěstí) jsem měla dojem, že před sebou zřetelně vidím cestu, která již není neschůdná. To, že jsem Ungit, znamená, že jsem v duši právě tak ošklivá jako ona - hltavá a krvežíznivá. Kdybych však žila podle zásad pravé filosofie, jak si to představuje Sokrates, má ohavná duše by se stala krásnou. A tohle, s pomocí bohů, udělám. Pustím se do toho hned.

S pomocí bohů … ale pomohou mi bohové? Začít jsem nicméně musela. A vypadalo to, že mi bohové pomoci nechtějí. Každé ráno jsem si statečně předsevzala, že budu přemýšlet a jednat spravedlivě, klidně a moudře, ale dříve než mne oblékli, zjistila jsem, že se už zase (a ani nevím, jak dlouho) dusím

221$

nějakou svou starou zlostí či záští, že se užírám nějakou představou nebo zahořklou mrzutostí. Nevydržela jsem ani půl hodiny. A do srdce se mi vkrádala děsivá vzpomínka na dny, kdy jsem se pokoušela napravit ošklivost své tváře novými účesy nebo líčením. Mrazilo mne pomyšlení, že se znovu pokouším o totéž, že svou duši nemohu napravit o nic více než svou tvář. Proč mi bohové nepomohou?

Ano, proč? Jako olbřímí útes přede mnou vyvstávalo hrozné tušení, nekonečně pravděpodobné. Žádný muž, i kdybys za něj položila život, tě nebude milovat, pokud nemáš hezkou tvář. A proto (může to snad být jinak?) tě nebudou milovat ani bohové (jakkoliv se jim snažíš zalíbit, cokoliv pro to vytrpíš), pokud ti chybí ona krása duše. Ať zápolíme o lásku lidí nebo bohů, každý z nás je označen jako vítěz či poražený už od narození. Svou odpudivost, tu i onu, si přinášíme s sebou na světa s ní i svoje předurčení. Jak trpké to je, ví každá ošklivá žena. Všechny sníme o nějaké jiné zemi, o nějakém jiném světě, o nějakém jiném způsobu rozdílení cen, kde by nám bylo dopřáno vítězství, kde by hladké, oblé tvary a růžolící, běloskvoucí tvářičky zůstaly daleko za námi, kdy by jejich den minula náš nastal. Ale co když nic takového není vůbec možné? Co když jsme stvořeny tak, abychom byly špínou a smetím kdekoli a kdykoli?

Zhruba tehdy mne navštívil (chce-li to tak někdo nazvat) další sen. Ale nebyl to tak úplně sen, protože jsem se asi hodinu po poledni odebrala do své komnaty (žádná z mých dívek tam nebyla), a aniž bych si lehla nebo jen sedla, vstoupila jsem přímo do té vidiny jenom tím, jak jsem otevřela dveře. Stanula jsem na břehu velké a čisté řeky. A na protějším břehu jsem spatřila stádo - ovcí, myslela jsem si. Potom jsem se na ně podívala pozorněji a zjistila jsem, že to jsou samí berani, vysocí jako koně, s mohutnými rohy, a jejich rouno se lesklo zlatem tak zářivým, že jsem si je ani nemohla dlouho prohlížet. (Nad nimi se klenulo vysoké modré nebe, tráva svítila smaragdovou zelení a pod každým stromem se rozlévala ostře ohraničená ka-

222$

lužina hlubokého stínu. Vzduch této krajiny byl sladký jako hudba.) „Ti berani patří bohům, ” pomyslela jsem si. „Kdyby se mi podařilo vyškubnout jim z boku jen jediný chomáč srsti, byla bych krásná. Proti této vlně nejsou ani vlasy Redival ničím. “A v tom vidění jsem dokázala to, čeho jsem se neodvážila u Sennit. Vstoupila jsem do studené vody, po kolena, po pás, po krk, potom jsem už nedosáhla na dno a plavala jsem, až jsem se opět dotkla dna a vystoupila z řeky na božské pastviny. A kráčela jsem po tom posvátném trávníku se srdcem lehkýma radostným. Jenže všichni ti zlatí berani se vrhli tam, kde jsem stála já. Jak se ke mně ve svém rozběhu blížili, přibližovali se zároveň jeden druhému, až se z nich stala jednolitá stěna živého zlata. A pak mne nesmírnou silou nabrali na rohy a povalili mne a kopyty zadupali do země. Neučinili to v hněvu. Převalili se přeze mne z čiré bujarosti, a snad mne ani neviděli - určitě jsem pro ně nic neznamenala. Chápu to dobře. Vrazili do mne a šlapali po mně prostě proto, že byli tak nespoutané veselí. Sama božská Příroda nás patrně zraňuje a hubí jenom tím, že je taková, jaká je. Říkáme tomu hněv bohů - jako kdyby se Velké vodopády ve Farzu mohly hněvat na každičkou mušku, kterou jejich rachot strhává do zelených hlubin.

Nezabili mne však. Když se přehnali, byla jsem stále naživu i při vědomí a také jsem hned mohla vstát. Potom jsem v poli zahlédla jinou smrtelnou ženu. Nezdálo se, že by mne viděla. Šla pomalu, opatrně, podél keřů, jež louku lemovaly, pečlivě je prohlížela a něco z nich sbírala, jako když se paběrkuje po žních. Vtom jsem spatřila, co to sbírá. V trní visely chomáče zářivého zlata. No ovšem! Jak se berani hnali kolem, zachytila se na ostnech část jejich zlatého rouna. To byla tedy ta bohatá úroda, kterou plnými hrstmi sbírala. Pro co já jsem zbytečně podstoupila střet s těmi hroznými bujnými čtvernožci, toho ona dosáhla zcela mimochodem. Aniž by o to usilovala, získala to, co bych já nezískala ani s krajním vypětím sil. Tehdy jsem se vzdala naděje, že někdy přestanu být Ungit. Přestože venku bylo jaro, ve mně stále vládla zima - říkala

223$

jsem si, že musí být věčná - a všechny mé síly byly zamrzlé. Jako bych už byla zemřela - ale v jiném smyslu, než mne k tomu vyzýval bůh (či Sokrates). A přesto jsem se celou dobu dokázala věnovat své práci, dělat a říkat všechno, co bylo potřeba, a nikdo si nevšiml, že by bylo cokoli v nepořádku. Naopak; rozsudky, které jsem v té době vynášela ve své soudní síni, byly považovány dokonce za moudřejší a spravedlivější než ty dřívější. Byla to povinnost, na kterou jsem vynaložila mnoho sil, a věděla jsem, že ji plním dobře. Vězňové a žalobci a svědkové i všichni ostatní mi však připadali spíše jako stíny než jako skuteční lidé. Ani za mák mi nezáleželo na tom (i když jsem se to stále namáhala zjistit), komu ono políčko po právu náleží nebo kdo ukradl ty sýry.

Zůstala mi jediná útěcha. Bardiu jsem snad pohltila, ale Psýché jsem milovala opravdově. V tom, i kdyby v ničem jiném, jsem byla v právu a bohové nikoli. A stejně jako si vězeň v kobce či nemocný upoutaný na lůžko nesmírně cení každé špetky potěšení, která mu zbývá, bylo i pro mne toto přesvědčení nekonečně důležité. A tak jsem po jednom únavném dni, jakmile jsem se mohla uvolnit, vzala tento svitek a vyšla ven do zahrady, abych se těšila a sytila potěšením - chtěla jsem si znovu přečíst, jak jsem o Psýché pečovala a vychovávala ji a jak jsem se ji snažila zachránit a jak jsem se kvůli ní sama poranila.

To, co přišlo potom, bylo určitě vidění, nikoli sen. Zjevilo se mi totiž ve chvíli, kdy jsem usedla a rozvinula knihu. Ocitla jsem se ve vidění a moje tělesné oči byly přitom otevřené dokořán.

Kráčela jsem žhavým pískem s prázdnou miskou v ruce. Dobře jsem věděla, co musím udělat. Musím najít pramen, který vyvěrá z podsvětní řeky, naplnit misku mrtvou vodou a vrátit se s ní, aniž bych vylila jedinou kapku, zpět k Ungit. V tomto vidění jsem totiž nebyla Ungit, ale její otrokyní či zajatkyní; když splním všechny úkoly, které mi dala, možná mne pustí na svobodu. Brodila jsem se tedy po kotníky v suchém písku, až po pás pískem zaprášená, písek mne škrábal až v krku - v neutuchajícím

224$

poledním žáru, slunce tak vysoko, že mé tělo nevrhalo žádný stín. A toužila jsem po mrtvé vodě; i kdyby totiž byla sebehořčí, musí být studená, vždyť pochází z krajů, kde slunce nesvítí. Putovala jsem tak stovky let. Nakonec však poušť skončila u úpatí nebetyčného pohoří, s převisy, štíty, a zvětralými útesy, po nichž by nikdo nevyšplhal. Ze skal se neustále uvolňovaly balvany a řítily se z výšek; rachot a dunění, jak se odrážely z jednoho výčnělku na druhý, a temné rány, jak dopadaly do písku, byly jediné zvuky, které se zde ozývaly. Jak jsem na kamennou pustinu hleděla, považovala jsem ji zprvu za prázdnou a to, co se míhalo na jejím rozpáleném povrchu, za stíny mraků. Na nebi však nebyl ani mráček. Potom jsem poznala, co to je doopravdy. Skály obýval nespočet hadů a štírů, kteří se bez ustání plazili a pobíhali po jejich povrchu. To místo bylo obrovskou mučírnou, jen nástroje byly všechny živé. A já věděla, že pramen, který hledám, se nachází v samém srdci toho pohoří.

„Nahoru se nikdy nedostanu,“ zoufala jsem si.

Usedla jsem na písek a zírala jsem na skály, až jsem měla pocit, že se mi maso přiškvaří ke kostem. Konečně se objevil stín. Ach, milosrdní bohové, že by to byl mrak? Vzhlédla jsem k obloze, a téměř jsem přišla o zrak, protože slunce mi stálo přímo nad hlavou; asi jsem přišla do té země, kde den nikdy nekončí. Nakonec - i když se mi to hrozné světlo propaloval očima snad až do mozku - jsem přece něco zahlédla. Černá tečka v blankytu oblohy; na mrak však byla příliš malá. Jak kroužila, usoudila jsem, že je to pták. Snášel se v obloucích dolů, až jsem jasně viděla, že je to orel - ale orel bohů, mnohem větší než ti, které jsem poznala ve výšinách Farzu. Přistál na písku a pohlédl na mne. Jeho tvář mi připomněla starého kněze, ale nebyl to on; bylo to božské stvoření.

„Ženo,“ oslovil mne, „kdo jsi?”

„Orual, královna Glóme,“ odpověděla jsem.

„Tedy nikoli tobě jsem byl vyslán na pomoc. Jaký svitek to držíš v rukou?”

225$

A vtom jsem ke svému zděšení zjistila, že místo misky s sebou celou dobu nesu knihu. Všechno bylo ztraceno.

„To je má obžaloba vůči bohům, ” vysvětlila jsem.

Orel udeřil křídly do země, vztyčil hlavu a zvolal: „Konečně dorazila! Ta žena, která vznáší obžalobu vůči bohům, je zde!”

Od skal se okamžitě odrazilo mnohonásobnou ozvěnou: „Ta žena … vůči bohům … je zde … zde … zde!”

„Pojď, ” přikázal.

„Kam?” ptala jsem se.

„Před soud. Tvému případu se dostane slyšení. ” A znovu zavolal: „Je zde! Je zde!” Pak se ze všech skulin a proláklin hory vyrojily tmavé, jakoby lidské postavy, a obklopily mne dříve, než jsem mohla uprchnout. Dopadly mne a postrkával mne a podávaly si mne z ruky do ruky a každý z nich volal čelem k horskému masívu: „Už přišla! Ta žena je tady. ” A další hlasy z nitra hory (jak mi to připadalo) odpovídaly: „Přiveďte ji dovnitř. Přiveďte ji před soud. Má se jí dostat slyšení. ” Táhli mne a tlačili a chvílemi si mne podávali mezi skalami až k místu, kde přede mnou zel velký černý otvor. „Přiveďte ji. Soudní dvůr čeká, ” ozývaly se hlasy. A náhle mne do tváře udeřil chlad a uvědomila jsem si, že se mnou pospíchají z pálivého slunečního žáru do nitra hory, čím dál tím hlouběji, stále ve velkém chvatu, stále z ruky do ruky, stále to hučení výkřiků: „Tady je… Konečně přišla … Před soudce, před soudce. ” Pak se hlasy změnily a ztišily a ozývalo se: „Nechte ji projít. Postavte ji na nohy. Ticho v soudní síni. Ticho, ať si vyslechneme její stížnost. “

To už mne všechny ty ruce pustily a já stála sama (jak jsem se domnívala) v tichu a ve tmě. Potom se tma změnila v ponurý přísvit. Stála jsem na kamenném stupínku či pilíři v jeskyni tak rozlehlé, že jsem na její stěny ani na strop nedohlédla. Všude kolem, pode mnou, ba až k samému okraji kamene, na němž jsem stála, se vlnila jakási neklidná temnota. Mé oči se však tomu příšeří brzy přizpůsobily. Ta temnota byla živá. Bylo to obrovské shromáždění, všichni mne pozorovali a já stála na

226$

podstavci, vyvýšena nad jejich hlavami. Nikdy - ani ve válce, ani v míru - jsem neviděla tak nesmírné davy. Byly jich tam myriády, všichni mlčeli, každá tvář se upírala na mne. Zahlédla jsem mezi nimi Battu i krále i Lišáka i Argana. Byli to samí duchové. Ve své pošetilosti jsem nikdy předtím nepomyslela na to, kolik musí být mrtvých. Řady a řady tváří jedna nad druhou (neboť tak byla ta místnost postavena) se zvedaly a zvedaly a mizely v šedi, takže jsem při pouhé představě, že bych je - ne tváře, to by bylo šílenství, jen řady - měla spočítat, cítila nesmírná muka. Na tom bezbřehém místě bylo směstnáno tolik lidí, kolik se tam jen mohlo vejít. Soudní dvůr byl svolán.

Ale stejně vysoko jako já, i když velmi daleko ode mne, seděl soudce. Muž? Žena? Kdo ví? Jeho tvář byla zakryta závojem. Jeho postava byla od koruny po špičky nohou zahalena ve splývavé černi.

„Odhalte ji,“ pravil soudce.

Za mnou se vynořily ruce a strhly mi závoj - a potom každý cár, který jsem měla na sobě. Stará čarodějnice s tváří Ungit stála před těmito nesčetnými zevlouny nahá. Neskrývala mne ani nit, neměla jsem ani misku na mrtvou vodu; zůstala mi jenom má kniha.

„Přednes svou obžalobu,“ pravil soudce.

Pohlédla jsem na svitek a na první pohled mi bylo jasné, že to není ta kniha, kterou jsem napsala. Nemohla být, byla příliš krátká. A příliš stará - malá, odřená, pomačkaná věc, něco úplně jiného než můj velký spis, na kterém jsem pracovala celé dny, den co den, zatímco Bardia umíral. Chtělo se mi mrštit jí o zem a rozcupovat ji. Chtěla jsem jim říci, že mi někdo obžalobu ukradl a do ruky mi podstrčil tuhle věc. Místo toho jsem ji začala rozvíjet. Uvnitř byla hustě popsaná, ale ne mojí rukou. Bylo to ohavně naškrábáno - každý tah pera byl podlý a přece zuřivý, jako vrčení mého otce, jako ty zničené tváře, které bylo možno nalézt v kameni Ungit. Zmocnila se mne neskonalá hrůza a odpor. „Ať si se mnou dělají, co chtějí,“ říkala jsem si, „tohle já číst nebudu. Vraťte mi moji knihu.“ To už jsem ale

227$

slyšela svůj hlas předčítat. A to, co četl, mělo zhruba takovýto smysl:

„Vím, co mi povíte. Povíte, že skuteční bohové nejsou jako Ungit a že jsem viděla skutečného boha a jeho dům a měla bych to vědět. Pokrytci! Vždyť to vím. Jako by to mi mohlo zahojit rány! Přežila bych, kdybyste byli takoví, jako je Ungit nebo Netvor stínu. Dobře víte, že jsem vás doopravdy začala nenávidět až tehdy, když se Psýché zmínila o svém paláci a o svém milém a manželovi. Proč jste mi lhali? Tvrdili jste, že ji sežere Netvor. Tak proč ji nesežral? Oplakala bych ji a pohřbila pozůstatky a navršila mohylu a … a … Ale okrást mne o její lásku! Je možné, že to opravdu nechápete? Myslíte si, že by nám smrtelníkům bylo příjemnější, kdybyste byli krásní? Říkám vám - jestli je to pravda, je to pro nás tisíckrát horší. Protože v tom případě (já vím, co dovede krása) budete lákat a svádět. Nic nám nenecháte; nic, co stojí za to, abychom si to my nechali nebo abyste si to vy vzali. Ti, které nejvíce milujeme, ti, kteří jsou naší lásky nejvíce hodni, právě ty si vyberete. A, už vidím, jak je to od jednoho pokolení k dalšímu pokolení horší a horší, čím více odhalujete svou krásu: syn se obrátí zády k matce, nevěsta ke svému ženichovi, odlouděni tím věčným vábením, vábením, vábením bohů. Uneseni někam, kam za nimi nemůžeme. Bylo by pro nás mnohem lepší, kdybyste byli špinaví a suroví. Byli bychom raději, abyste pili jejich krev, než abyste kradli jejich srdce. Byli bychom raději, aby byli mrtví, ale patřili nám, než aby byli nesmrtelní a patřili vám. Ale okrást mne o její lásku, nechat ji vidět věci, které já nevidím… ha!

Povíte (snažíte se mne o tom přesvědčit celých těch čtyřicet let), že jste mi dali dostatek znamení, že jsem mohla poznat pravdu, kdybych byla chtěla. Ale jak jsem mohla chtít poznat pravdu? To mi řekněte! To dítě bylo moje. Jaké jste měli právo ji unést do svých příšerných výšin? Povíte, že jsem záviděla. Záviděla Psýché? Nikdy, dokud byla moje! Kdybyste to udělali naopak, kdybyste nejprve otevřeli moje oči, to byste hned vidě-

228$

li, jak bych jí všechno ukázala a poučila ji a přivedla ji na svou úroveň. Ale aby ze sebe takové děvčátko, které nemá (nebo by nemělo mít) v hlavě nic, co jsem tam sama nenalila, dělalo věštkyni, prorokyni a bezmála bohyni … jak by se s tím kdo mohl smířit? Proto říkám, že na tom nesejde, jestli jste krásní nebo ohavní. V tom, že bohové vůbec jsou, spočívá naše bída a trpká křivda. Pro nás a pro vás není v jednom světě dost místa. Jste strom, v jehož stínu se nám nedaří. Chceme patřit sami sobě. Já jsem patřila sama sobě, Psýché patřila mně a nikdo jiný na ni neměl právo. Povíte, že jste ji přenesli do takové blaženosti a radosti, jakou bych jí nikdy nemohla dát, a měla bych za to být vděčná kvůli ní, he? Proč bych měla? Co je mi do nějakého strašného, neznámého štěstí, které jsem jí neposkytla já a které ji ode mne odděluje? Myslíte si, že jsem stála o to, aby byla šťastná, takhle? Bylo by bývalo lepší, kdyby ji Netvor roztrhal na kousky před mýma očima. Unesli jste ji, aby byla šťastná, co? Prosím, každý úlisný, uculený, obojaký darebák, který muži odloudí manželku, otroka nebo psa by mohl prohlásit totéž. Vida, pes. To je velmi případné. Děkuji pěkně, svého psa si nakrmím sama; nepotřebuje žádné drobty z vašeho stolu. Pamatujete si vůbec, čí ta dívka byla? Byla moje. Moje. Nevíte snad, co to znamená? Moje! Jste zloději, svůdci. Z toho vás viním. Nestěžuji si (teď už ne), že jste lidožraví a krvelační. To mám za sebou … “

„Stačí, ” pravil soudce.

Kolem mne se rozhostilo naprosté ticho. Vtom jsem si poprvé všimla, co vlastně dělám. Dokud jsem četla, bylo mi chvílemi divné, že čtení trvá tak dlouho; svitek byl přece krátký. Nyní jsem pochopila, že jsem ho četla znovu a znovu – snad tucetkrát. Byla bych ho četla věčně, tak rychle, jak jsem to jen dokázala, začínaje u prvního slova téměř ještě před tím, než jsem přečetla poslední, kdyby mne soudce nebyl zarazil. A hlas, kterým jsem to četla, byl mému sluchu cizí. Tak jsem se nakonec přesvědčila, jak doopravdy zní můj hlas.

229$

Ticho vládlo nad tím temným shromážděním tak dlouho, že bych svou knihu mohla přečíst ještě jednou. Konečně promluvil soudce.

„Dostalo se ti odpovědi?”

„Ano,“ řekla jsem.

230$

«Kapitola čtvrtá»

Obžaloba sama byla odpovědí. Slyšet sama sebe, jak ji vznáším, znamenalo obdržet odpověď. Lidé tak lehkovážně říkají, že mají to a to na mysli. Když mne Lišák učil psát řecky, často opakoval: „Vyjádřit přesně a beze zbytku to, co máš na mysli, ne více a ne méně; to je celé umění a potěšení slova.“ Hezky řečeno. Když ale nadejde okamžik, kdy konečně musíš pronést řeč, která ti ležela na srdci po mnoho let, kterou sis celou tu dobu jako hlupák stále znovu a znovu přeříkával, přestaneš mluvit o potěšení slova. Pochopila jsem, proč s námi bohové nemluví přímo a proč nečekají na odpověď. Dokud ze sebe neumíme vydolovat kloudné slovo, proč by měli poslouchat ty žvásty, o nichž se domníváme, že je máme namysli? Jak bychom jim mohli stanout tváří v tvář, dokud nemáme tvář?

„Nejlepší bude, když ji necháte mně,“ ozval se dobře známý hlas. „Já už ji naučím.“ Byl to duch, který býval mým otcem.

Pak někde pode mnou promluvil další hlas. Patřil Lišákovi. Pomyslela jsem si, že chce také přednést nějaký strašlivý důkaz proti mně. On však zvolal: „Ó, Mínóe, Rhadamanthe, Persefoné, nebo jakkoli zní tvé jméno, z převážné většiny jsem tím vinen já a já bych měl být potrestán. To já jsem ji naučil, jako lidé učívají mluvící ptáky, opakovat výmysly básníků a Ungit je lživý obraz. Já jsem ji nechal v představě, že tím otázky končí. Nikdy jsem jí neřekl, že je to až příliš pravdivá podoba démona uvnitř nás. A že ta další tvář Ungit (má jich tisíce) … v každém případě je to něco živého. A že skuteční bohové jsou ještě mnohem více živí. Ani oni, ani Ungit nejsou pouhé

231$

představy a slova. Nikdy jsem jí neřekl, jak je možné, že starý kněz dostává ve své tmavé svatyni něco, co já jsem svými vytříbenými řečmi nikdy nezískal. Nikdy se mne neptala (a jak jsem byl rád, že se neptá), čím to je, že ten beztvarý kámen dává lidem něco, co od té Arnomovy malované loutky nikdy nikdo nedostal. Ovšem, nevěděl jsem to; ale nikdy jsem nepřiznal, že to nevím. A nevím to ani teď. Vím jen to, že cesta k pravým bohům připomíná spíše dům Ungit … ano, je také úplně jiná, ale to je jen zjednodušené pochopení, základní poznatek; jen blázen by na tom skončil, setrval u toho a jen si to opakoval. Kněz věděl přinejmenším to, že je zapotřebí obětí. Bohové chtějí oběť - chtějí člověka. Ano, jeho samotné srdce, nitro, základ, jeho kořeny, temné a vydatné a drahocenné jako krev. Sešli mne, Mínóe, třeba do Tartaru, pokud Tartaros člověka vyléčí z planého řečnění. To kvůli mně si myslela, že stačí odříkávat průpovídky, průzračné a jalové jako voda. Protože voda je samozřejmě dobrá; a není drahá, alespoň tam, kde jsem vyrůstal já. A tak jsem ji živil slovy.“

Chtěla jsem křičet, že to není pravda, že mne neživil slovy, ale láskou, že ne-li bohům, tedy alespoň mně dal to nejcennější. Ale neměla jsem na to čas. Soud byl, jak se zdálo, u konce.

„Klid,“ pravil soudce. „Tato žena je žalobkyní, nikoli obžalovanou. Bohové byli obviněni a dali jí svou odpověď. Kdyby se oni rozhodli obžalovat ji, musel by případ přezkoumat mnohem vyšší soudce a mnohem vznešenější soudní dvůr. Nechtějí odejít.“

Kam se dát, když stojím na vysokém kamenném sloupu? Rozhlížela jsem se na všechny strany. Nakonec jsem se vrhla do černého moře duchů. Než jsem však dopadla na dno jeskyně, vyběhl jeden z nich dopředu a zachytil mne do svých silných paží. Byl to Lišák.

„Dědečku!” zvolala jsem. „Ale ty jsi hmatatelný a hřejivý. A Homér říká, že mrtvého nelze obejmout … že je to pouhý stín.“

232$

„Dítě moje drahé, ” celoval mne Lišák na oči a na čelo jako za starých časů. „V jedné věci, kterou jsem ti říkal, jsem se nemýlil: básníci často neříkají pravdu. A pokud jde o to ostatní - snad mi odpustíš?”

„Já a odpouštět tobě, dědečku? Ne, ne, nech mne domluvit. Už tenkrát jsem dobře věděla, že všechny ty rozumné důvody k tomu, abys v Glóme zůstal i jako svobodný muž, měly jen zakrýt tvou lásku. Věděla jsem, že zůstáváš jen ze soucitu a z lásky ke mně. Věděla jsem, že ti kvůli Řecku puká srdce. Měla jsem tě poslat domů. Ale já jsem všechno, co jsi mi dával, chlemtala jako žíznivé zvíře. Ach, dědečku, Ansit má pravdu. Tyla jsem z lidských životů. Je to pravda, že ano?”

„Nu, … ano, dítě, je to tak. Téměř by mne to mohlo těšit - dostávám tak příležitost odpustit. Ale já nejsem tvým soudcem. K tvým pravým soudcům teď teprve jdeme. Mám tě k nim doprovodit. “

„K mým soudcům?”

„Přesně tak, dítě. Tys obvinila bohy a teď jsou na řadě oni. “

„Nemohu doufat ve slitování. “

„Můžeš chovat nekonečné naděje i nekonečné obavy. Ale ať se ti dostane čehokoli, buď si jista, že to nebude spravedlnost. “

„Copak bohové nejsou spravedliví?”

„I kdepak, dítě! Jak bychom dopadli, kdyby byli? Pojď ale a uvidíš. “

Někam mne odváděl a jak jsme šli, světlo postupně sílilo. Za chvíli to byl nazelenalý jas letního rána. Nakonec sluneční světlo v listoví vinné révy. Ocitli jsme se v chladné místnosti, ze tří stran uzavřené stěnami. Na čtvrté straně však stály jen sloupy a oblouky, po nichž se pnula réva. Skrze jemné listí jsem za štíhlými pilíři zahlédla krátce střiženou trávu a zářící vodu.

„Dokud pro tebe nepošlou, ” vysvětloval Lišák, „musíme počkat tady. Ale stojí to tu za prohlídku. “

Teprve tehdy jsem si všimla, že na těch zdech jsou vymalovány příběhy. V Glóme máme s malováním pramálo zkušenos-

233$

tí, takže to není žádná velká pocta, když o nich řeknu já, že byly úžasné. Myslím si však, že by v úžas uvedly každého smrtelníka.

„Začínají tady,“ ukázal Lišák. Vzal mne za ruku a vedl mne ke stěně. Na okamžik jsem se polekala, že mne vede k zrcadlu, jako to dvakrát udělal můj otec. Ale ještě dříve, než jsme sek obrazu přiblížili natolik, abych poznala, co na něm je, jeho krása mi všechny podobné obavy vyhnala z hlavy.

Stáli jsme tedy před ním a viděla jsem, o čem vypráví. Viděla jsem ženu, která přicházela k řece. Chci tím říci: podle jejího postoje jsem poznala, že je znázorněna v chůzi. Tak obraz vyhlížel v první chvíli. Sotva jsem si to však uvědomila, malba ožila. Hladina se zavlnila, rákosí se rozkymácelo ve větru a žena se vydala ke břehu. Tam se zastavila a předklonila a zdálo se, že dělá něco - zpočátku jsem nevěděla, co - na svých nohou. Svazovala si kotníky pruhem látky. Podívala jsem se na ni pozorněji. Nebyla jsem to já. Byla to Psýché.

Jsem už příliš stará a nemám čas rozepisovat se znovu o její kráse. Kdyby sis však měl o její kráse udělat představu, nic menšího by nestačilo; a kdybych se o to pokusila, stejně by se mi nedostávalo slov. Připadalo mi, že jsem ji snad nikdy předtím neviděla. Nebo že jsem zapomněla … ne, na její krásu bych nikdy nezapomněla, ve dne ani v noci, ani na jediný úder srdce. To bylo však jen okamžité pomyšlení, vzápětí překonané zděšením nad tím, co vlastně u té řeky pohledává.

„Nedělej to! Nedělej to!” vykřikla jsem; bláhově - jako kdyby mne mohla slyšet. Nicméně se zastavila, rozvázala kotníky a odešla. Lišák mne odvedl k dalšímu obrazu, který se také dal do pohybu. Představoval jakousi černou sluj či kobku a v ní jsem, když jsem dost dlouho upírala zrak do tmy, spatřila Psýché - v cárech a se železnými okovy - jak přebírá zrní na příslušné hromady. Nejpřekvapivější však bylo, že v jejích očích nebylo ani stopy po sklíčenosti, kterou jsem očekávala. Tvář měla vážnou, obočí zachmuřené, jako když se ještě v dětství soustředila na nějaký těžký úkol (s tím výrazem ve tváři

234$

byla velice krásná; se kterým ostatně ne?), ale neměla jsem dojem, že by si sebeméně zoufala. Ihned jsem však pochopila, čím to je. Pomáhali jí mravenci. Podlaha se jimi až černala.

„Dědečku,“ promluvila jsem, „copak …“

„Tiše,“ položil mi Lišák na rty svůj silný ukazovák. (Ach, cítit opět po tolika letech dotek toho prstu!) Přešli jsme k dalšímu obrazu.

Znovu jsem tu uviděla onu louku, kde se pásli božští berani. Psýché se opatrně jako kočka sunula podél plotu; pak se zastavila a s prstem na rtech se zadumala, jak získat alespoň jedinou kadeř jejich zlatého rouna. Užasla jsem však znovu a ještě více než prve nad výrazem její tváře. Vypadala totiž zaskočeně, ale ne více než při nějaké hře - jako když jsme se společně snažily porozumět té hře, kterou Púbi hrála s korálky. Dokonce se zdálo, jako by se někde uvnitř usmívala své nechápavosti. (I to jsem u ní vídala dříve, když si v dětství lámala hlavu nad nějakým úkolem; nikdy totiž neztrácela trpělivost ani sama se sebou, ani se svým učitelem.) Nemusela však přemýšlet dlouho. Berani totiž ucítili nějakého vetřelce, obrátili se k Psýché zády, zvedli své strašlivé hlavy a pak je opět sklonili k bitvě a všichni zároveň se hnali na druhý konec louky, čím dále, tím těsněji u sebe, až nepřítele obklopili jako souvislá zlatá vlna či zeď. Psýché se zasmála, tleskla a pohodlně sesbírala z keřů bohatou žeň.

Na dalším obraze jsem spatřila Psýché i sebe, já však byla pouze stínem. Společně jsme se plahočily po onom žhavém písku, ona s prázdnou miskou, já se svou knihou plnou jedu. Neviděla mne. A třebaže jí tvář popelavěla žárem a rty pukaly žízní, nevypadala o nic ubožeji, než když se žíznivá a pobledlá horkem vracela za starých časů s Lišákem a se mnou z našich celodenních toulek po známých kopcích. Byla veselá a dobré mysli. Rty se jí pohybovaly. Měla jsem dojem, že si zpívá. Když dorazila k úpatí skal, já jsem zmizela. Přiletěl však orel, vzal jí misku a přinesl ji naplněnou až po okraj mrtvou vodou.

Tak jsme obešli dvě ze tří stěn, a ta třetí nám zbývala.

235$

„Pochopila jsi, dítě?” tázal se Lišák.

„Ale … Je to, co je na těch obrazech, pravda?”

„Tady je všechno pravda. “

„Ale jak dokázala … To opravdu … plnila všechny ty úkoly a šla na taková místa … ? A přitom … ? Dědečku, ona nebyla ani trochu zdrcená. Vždyť byla málem šťastná. “

„Téměř všechna muka snášel někdo jiný. “

„Já? Je to možné?”

„To je další z těch několika pravdivých věcí, které jsem ti říkával. Nevzpomínáš si? Všichni jsme údy jednoho Celku. Jsme tedy také údy druhých. Lidé i bohové, jedni se vlévají do druhých a prolínají se navzájem. “

„Ach, díky bohům. Žehnám jejich jménu. Tak jsem to opravdu byla já … “

„… kdo muka snášel? Byla; úkoly však splnila Psýché. Dala bys přednost spravedlnosti?”

„Posmíváš se mi, dědečku? Spravedlnost? Ano, bývala jsem královnou. Vím, že volání lidí po spravedlnosti musí být vyslyšeno. Ale moje ne. Reptání Batty a kňourání Redival: Proč ne já? Proč ona? To není spravedlivé! A pořád a pořád dokola. Br!”

„To rád slyším, dceruško. Ale teď posbírej síly a podívej se na třetí stěnu. “

Vzhlédli jsme a spatřili Psýché, jak putuje samotná po široké cestě pod zemí. Cesta klesala. Pomalu, ale stále hlouběji a hlouběji.

„To je poslední práce, kterou jí Ungit uložila. Musí … “

„Takže Ungit je skutečná?”

„Všichni, dokonce i Psýché, jsme se narodili do domu Ungit. A všichni z něj musíme být vysvobozeni. Jinak řečeno, Ungit v každém z nás musí porodit svého syna a při porodu zemřít - čili se proměnit. A teď musí Psýché dolů do podsvětí, aby ve skříňce přinesla krásu od královny podsvětí, od smrti samé; a odevzdat ji Ungit, aby se Ungit stala krásnou. Na této cestě však musí dodržet jednu podmínku: kdyby ji snad cestou

236$

strach, ohledy, láska nebo soucit přiměly, aby na kohokoli promluvila, už nikdy se nevrátí do krajů, kde svítí slunce. Musí jít stále přímo vpřed, mlčky, dokud nestane před Královnou stínů.

V sázce je všechno. Ale teď se dívej.“ Nemusel mne pobízet. Sledovali jsme oba, jak Psýché kráčí dál a dál, stále níže pod zem, do většího chladu, hloubky a temnoty. Konečně se po straně objevilo studené světlo a ta široká chodba či štola, kterou putovala, se tam (mám dojem) otevírala do prostoru. V tom studeném světle se totiž tlačil dav chátry. Podle řeči a podle oblečení jsem okamžitě poznala glómský lid. Dokonce jsem zahlédla několik známých tváří.

„Istro! Princezno! Ungit!” křičeli a vztahovali k ní ruce. „Zůstaň s námi. Buď nám bohyní. Vládni nám. Chceme slyšet tvé věštby. Přijímej naše oběti. Buď nám bohyní.“

Psýché šla dál bez sebemenšího zaváhání.

„Ať je nepřítel kdokoli,“ poznamenala jsem, „není příliš chytrý, jestli si myslí, že by ji mohl zviklat něčím takovým.“„Počkej,“ odpověděl Lišák.

Psýché, s očima upřenýma před sebe, šla stále dál a hlouběji, až se po její levici znovu objevilo světlo a v něm se vzpřímila nějaká postava. Zmateně jsem se ohlédla po Lišákovi. Pořád stál vedle mne - a přitom ten, kdo stanul v tom chladném svitu, aby se při kraji cesty setkal s Psýché, byl také Lišák; jenomže starší, šedivější a bledší Lišák než ten, který byl semnou.

„Ale Psýché, Psýché,“ promluvil Lišák z obrazu (řekněme spíš z toho jiného světa; vůbec nevypadal jako namalovaný), „to je přece nesmysl, takhle se trmácet chodbou někde v podzemí. Jakže? Myslíš si, že to je cesta do podsvětí? A myslíš, že tě sem poslali bohové? Samé výmysly kněží a básníků, dítě. Vždyť je to jenom nějaká jeskyně nebo opuštěný důl. Podsvětí, které sis vysnila, nikde není. Žádní takoví bohové nejsou. Copak ses přes všechno mé úsilí nenaučila ani tohle? Máš poslouchat toho boha, kterého nosíš v sobě: rozum, klid a sebekázeň. Styď se, dítě! Chceš snad celý život uvažovat jako barbar? Já

237$

bych ti dal duši rozumnou, dospělou, řeckou. Ještě teď není pozdě. Pojď za mnou, a já tě vyvedu z téhle temnoty. Vrátíme se na palouček za hrušněmi, kde je všechno zřetelné, pevné, konečné a jednoduché.“

Ale Psýché se ubírala dál, ani se na něho nepodívala. Vtom dorazila ke třetímu místu, kde na tmavou cestu dopadalo zleva matné světlo. A uprostřed toho světla vyvstalo cosi jako žena; její tvář mi nebyla povědomá. Když jsem na ni pohlédla, zaplavil mne takový soucit, že mi div srdce nepuklo. Neplakala. Na jejích očích však bylo poznat, že už jsou pláčem úplně vyschlé. Zoufalé ponížení, naléhavé prosby, bezmezné výčitky - to vše se v nich odráželo. Nyní jsem se zachvěla strachem o Psýché. Já jsem věděla, že ta vidina je tu jen proto, aby ji svedla a odlákala z cesty. Ví to však i ona? A jestli to ví, bude schopna - ona, tak laskavá a soucitná - projít kolem ní? Byla to příliš těžká zkouška. Oči upírala přímo dopředu, ale samozřejmě ji musela zahlédnout přinejmenším koutkem oka. Zakolísala. Ústa se jí zachvěla potlačovanými vzlyky. Kousla se do rtů, aby je udržela sevřené. „Ach, velcí bohové, ochraňujte ji,“ zamumlala jsem. „Honem, honem odsud pryč!”

Žena vztáhla k Psýché ruce a já zahlédla, že jí z levé paže prýští krev. Potom zazněl její hlas, ale jaký hlas to byl! Tak hluboký, a přece tak ženský, tak vášnivý, že by v tobě vyvolal pohnutí, i kdyby mluvil radostně či bezstarostně. Nyní by však (kdo by mu mohl odolat?) dokázal zlomit srdce ze železa.

„Ach Psýché,“ lkal ten hlas, „mé drahé dítě, má jediná lásko! Vrať se! Vrať se ke mně, zpět do toho starého světa, kde jsme spolu bývaly tak šťastné. Vrať se ke své Maie.“

Psýché se hryzla do rtu, až z něj vytryskla krev, a hořce se rozplakala. Nepochybně snášela mnohem větší zármutek než ta truchlivá Orual. Ta nemusela nic než trpět; Psýché se navíc musela držet své cesty. Kráčela dál, až nám zmizela z dohledu, a putovala stále hlouběji do smrti. To byl poslední obraz. Znovu jsme s Lišákem osaměli.

„Opravdu jsme jí takhle ubližovali?” tázala jsem se.

238$

Ano. Tady je všechno pravda. “

„A tvrdili jsme, že ji milujeme. “

„A také jsme ji milovali. Neměla nebezpečnější nepřátele než nás. V těch dalekých budoucích dnech, kdy se bohové stanou cele krásnými nebo kdy nám konečně zjeví, jak krásní byli vlastně vždy, to bude stále častější, neboť smrtelníci budou stále žárlivější. A spolčí se matka i manželka i dítě i přítel, jen aby duši zabránili ve spojení s Božstvím. “

„A v těch hrozných časech, kdy jsem si myslela, že je Psýché krutá, … ona trpěla možná více než já?”

„Tehdy toho pro tebe mnoho vytrpěla. Tys od té doby něco vytrpěla pro ni. “

„A budou jednoho dne bohové tak krásní, dědečku?”

„Říkají … ale ani já, i když jsem mrtev, zatím nerozumím více než několika útržkům slov jejich řeči. Jsem si jist jen jedním: že náš věk bude jednou dávnou minulostí. A Božství umí změnit minulost. Nic ještě nedostalo svůj konečný tvar. “

Ale zatímco mluvil, ozval se zvenčí jásot mnoha hlasů, sladkých, a přesto budících bázeň: „Přichází! Naše paní se vrací do svého domu. Bohyně Psýché se vrací z podsvětí a přináší od Královny stínů skříňku s krásou!”

„Pojď, ” řekl Lišák. Myslím, že už mi nezbývala vůbec žádná vlastní vůle. Vzal mne za ruku a vedl mezi sloupy (listy révy mi zavadily o vlasy) ven do teplého slunečního světla. Stáli jsme na světlém, travou porostlém nádvoří. Nad hlavou se nám modralo nebe; horské nebe. Uprostřed nádvoří byla velká lázeň s průzračnou vodou, ve které by společně mohlo plavat a dovádět mnoho lidí. Vnímala jsem ruch a šum neviditelných bytostí a další hlasy (nyní poněkud tlumené). A v příštím okamžiku jsem padla tváří k zemi; objevila se totiž Psýché a já jí líbala nohy.

„Ó Psýché, ó bohyně!” zvolala jsem. „Nikdy tě už nebudu nazývat svou, ale vše, čím jsem, má náležet tobě. Ty však, běda, nyní víš, jakou to má cenu. Nikdy jsem ti nepřála štěstí, ani

239$

jediná má myšlenka na tebe nebyla prosta sobectví. Byla jsem nenasytná.“

Sklonila se nade mnou, aby mi pomohla na nohy. Když jsem se však bránila, promluvila: „Ale Maio, milá Maio, musíš přece vstát. Ještě jsem ti neodevzdala skříňku. Víš přece, že jsem podnikla dalekou cestu pro krásu, která Ungit učiní krásnou.“

Vstala jsem tedy, celá zmáčená slzami, jaké v naší zemi neproléváme. Stála přede mnou a něco mi podávala. V té chvíli jsem poznala, že je opravdu bohyní. Když se totiž její ruce dotkly mých, spalovaly mne (bezbolestným žárem). Vůně, která vycházela z jejího šatu a těla a vlasů, byla divoká a sladká; jak jsem ji vdechovala, připadalo mi, že do mé hrudi proudí mládí. A přes to všechno, nebo snad právě pro to všechno (tak obtížně se to vysvětluje), to byla stále táž Psýché - byla sama sebou tisíckrát více než před obětí. Protože to, co kdysi probleskovalo v některých jejích pohledech či pohybech, to, co měl člověk nejvíce na mysli, když vyslovil její jméno, to všechno bylo nyní zde; vcelku, ne pouze v náznacích ani v útržcích, nejen tu a tam. Bohyně? Nikdy dříve jsem neviděla skutečnou ženu.

„Neříkala jsem ti, Maio,“ usmála se, „že přijde den, kdy se opět setkáme v mém domě a už se mezi nás nepoloží žádný stín?”

Radostí jsem nemohla ani promluvit. Říkala jsem si, že jsem nyní dosáhla té nejvyšší a nejzazší plnosti bytí, jakou může lidská duše obsáhnout. Ale vtom - co se to stalo? Viděls někdy, jak pochodně zblednou, když se otevřou okenice a hodovní síň prozáří jas letního rána? Tak tomu bylo nyní. Náhle - ať už mi to prozradil zvláštní výraz v tváři Psýché (viděla jsem, že ví o něčem, co mi neřekla), úžasná a strašlivá proměna blankytu nad námi v sytou modř, hluboký vzdech, který se vydral z neviditelných rtů všude kolem nás, nebo tajemné, nejisté a roztřesené tušení v mém vlastní srdci - náhle jsem věděla, že to vše byl pouhý začátek. Nad námi se vznášely mnohem závaž-

240$

nější události. Hlasy se znovu ozvaly, tentokrát však mnohem tišeji. Chvěly se bázní: „Přichází! Bůh přichází do svého domu. Bůh přichází soudit Orual. “

Kdyby mne Psýché nebyla držela za ruku, klesla bych k zemi. Přivedla mne nyní k samému okraji lázně. Prostor kolem nás byl stále zářivější a zářivější, jako by se rozhořel ohněm. S každým nádechem jsem v sobě cítila novou bázeň, radost i neodolatelnou sladkost - znovu a znovu mnou pronikaly jako šípy. Zanikala jsem, nebyla jsem nikým. To však říkám málo: v určitém smyslu dokonce ani Psýché nebyla nikým. Milovala jsem ji láskou, jakou bych dříve nebyla považovala za možnou, a zemřela bych pro ni jakoukoli smrtí. A přesto to nebyla, ne nyní, Psýché, na kom záleželo. Nebo, záleželo-li na ní (a ach, jak nesmírně na ní záleželo), tedy kvůli někomu jinému. Na zemi a na nebi a na slunci, na všem, co kdy bylo a bude, záleželo jen kvůli němu. A on přicházel. Ten nejděsivější i nejkrásnější - jediná skutečná krása i jediný skutečný děs - přicházel. Pilíře na protější straně lázně rudě vzplály, když se blížil. Sklopila jsem oči.

Ve vodě stály, hlavou dolů, dva odrazy a jejich nohy se dotýkaly našich. Komu však patřily? Dvěma Psýché, jedné oděné a druhé nahé? Ano, byly to dvě Psýché, obě (kdyby na tom teď záleželo) krásné nad všechno pomyšlení, a přece ne naprosto stejné.

„I ty jsi Psýché!” rozezvučel se hlas. Vzhlédla jsem (kupodivu jsem se toho odvážila). Nespatřila jsem však žádného boha ani sloupové nádvoří. Byla jsem v palácových zahradách a v rukou jsem držela svou pošetilou knihu. Mám dojem, že vidění zmizelo mému zraku o něco dříve, než unikl hlas mému sluchu. Slova mi totiž stále ještě zněla v uších.

To se stalo před čtyřmi dny. Našli mne ležet v trávě a mnoho hodin jsem nebyla schopna řeči. To staré tělo už mnoho takových vidění nevydrží - snad (ale kdo ví?) už jich duši nebude třeba. Vypáčila jsem z Arnoma pravdu; je toho názoru, že jsem na pokraji smrti. Pláče (divná věc) ; mé dívky také. Co jsem pro

241$

ně kdy udělala dobrého? Měla jsem poslat pro Daarana a naučit se milovat ho. A (kdybych to dokázala) naučit jeho milovat je.

Svou první knihu jsem zakončila slovy odpověď schází. Nyní už, pane, vím, proč neodpovídáš. Ty sám jsi odpovědí. Před tvou tváří otázky umlkají. Jaká jiná odpověď by mohla být přiměřená? Pouhá slova, slova; aby táhla do boje proti jiným slovům. Dlouho, dlouho jsem tě nenáviděla, dlouho se tě bála. Mohla jsem …

(Já, Arnom, kněz bohyně Afrodíte, jsem uchoval tento svitek a uložil ho ve svatyni. Podle otisků za slovy mohla jsem usuzujeme, že v okamžiku smrti klesla královně hlava dopředu na zápis, takže nejsme schopni jej přečíst. Tuto knihu celou sepsala Orual, královna Glóme, nejmoudřejší, nejspravedlivější, nejstatečnější, nejblaženější a nejmilostivější ze všech vladařů našich končin světa. Dostane-li se do rukou komukoli, kdo se hodlá vydat do Řecka, nechť ji vezme do Řecka s sebou, neboť takové zřejmě bylo královnino nejnaléhavější přání. Kněz, který se stane mým nástupcem, byl pověřen, aby tuto knihu odevzdal prvnímu cizinci, který složí přísahu, že ji do Řecka odnese.)

242$$$

Autorova poznámka

Příběh o Kupidovi a Psýché poprvé nacházíme v jednom

z mála dochovaných latinských románů Proměny (někdy nazývaném Zlatý osel) Lucia Apuleia Platonika, který se narodil kolem roku 125 po Kristu. Obsah příslušných pasáží je asi tento:

Král a královna měli tři dcery a nejmladší z nich byla tak krásná, že ji lidé uctívali jako bohyni a opomíjeli kvůli ní uctívat Venuši. Jedním z důsledků toho všeho bylo, že Psýché (jak se nejmladší dcera jmenovala) neměla žádného nápadníka; muži totiž cítili před jejím údajným božstvím příliš velkou úctu, než aby se ucházeli o její ruku. Když se její otec ohledně jejího příštího manželství radil s Apolónem, obdržel následující odpověď: „Nedoufej v lidského zetě. Musíš Psýché zanechat na hoře, kde se stane kořistí draka.“ A král to poslušně vykoná.

Avšak Venuše, která na krásu Psýché žárlí, pro ni už dříve chystala jiný trest; přikáže svému synu Kupidovi, aby dívku postihl neodolatelně vášnivou láskou k tomu nejhanebnějšímu z mužů. Kupido se vydá příkaz splnit. Když však Psýché spatří, zamiluje se do ní sám. Proto pro ni, jakmile na hoře zůstane sama, pošle Západní vítr (Zefyra), aby ji odnesl na tajné místo, kde připravil velkolepý palác. Tam ji každou noc navštěvuje a těší se z její lásky; nedovoluje jí však spatřit svou tvář. Zanedlouho ho Psýché požádá, aby ji směly navštívit její dvě sestry. Bůh neochotně souhlasí a přenese je do jejího paláce. Poté, co byly královsky pohoštěny, obdivují sestry hlasitě všechnu tu nádheru, kterou spatřily. Uvnitř však planou závistí, protože je-

243$

jich manželé nejsou bohy a jejich domy nejsou tak nádherné jako její.

Proto zosnují plán, jak zničit její štěstí. Při své příští návštěvě ji přesvědčí, že její záhadný manžel musí být ve skutečnosti obludný had. „Dnes večer,“ ponoukají ji, „musíš vzít do ložnice lampu zakrytou pláštěm a ostrý nůž. Až usne, odkryj lampu podívej se na ten děs ve svém lůžku - a pak ho probodni.“A důvěřivá Psýché slíbí, že to vše vykoná.

Když odhalí lampu a spatří spícího boha, dívá se na něho s neukojitelnou láskou, až mu na rameno ukápne horký olej z lampy a probudí ho. Bůh sebou trhne, roztáhne svá zářící křídla, pokárá ji a zmizí jí z očí.

Sestry se ze svého zlého skutku dlouho neradovaly, protože Kupido podnikl kroky, které vedly k jejich smrti. Zatím Psýché putuje pryč, zničená a zoufalá, a v první řece, kterou najde, se pokusí utopit. Bůh Pan však její pokus překazí a varuje ji, aby se o nic takového již nepokoušela. Po mnohém trápení upadá do rukou své nejzavilejší nepřítelkyně, Venuše, která ji učiní svou otrokyní, týrá ji a dávají pokud možno nesplnitelné úkoly. První z nich, roztřídit semena na jednotlivé hromady, je proveden s pomocí přátelských mravenců. Dalším úkolem je opatřit kadeř zlatého rouna lidožravých ovcí; rákos na břehu řeky jí poradí, že toho lze dosáhnout tak, že posbírá vlnu zachycenou v keřích. Potom má naplnit misku vodou z řeky Styx, což může vykonat pouze tak, že překročí nějaké neschůdné pohoří. Setká se však s orlem, který jí vezme misku z rukou a přinese ji plnou vody. Konečně je poslána do podsvětí, aby Venuši přinesla krabičku s krásou Persefoné, královny mrtvých. Záhadný hlas ji poučí, jak předstoupit před Persefoné, a přece se vrátit na svět: cestou ji budou o pomoc žádat různí lidé, kteří si zdánlivě zasluhují jejího soucitu, ona je však všechny musí odmítnout; a až jí Persefoné předá krabičku (plnou krásy), nesmí za žádnou cenu zvednout víčko. Psýché se tím vším řídí a vrátí se na zem s krabičkou. Zvědavost ji ale nakonec přemůže a Psýché nahlédne dovnitř. Okamžitě ztrácí vědomí.

244$

Kupido za ní opět přichází, tentokrát však s odpuštěním. Na jeho přímluvu Jupiter schválí jeho sňatek a učiní Psýché bohyní. Venuše je usmířena a od té doby žijí navěky šťastně.

Zásadní odlišnost mé verze spočívá v tom, že jsem palác Psýché učinil neviditelným pro obyčejné, smrtelné oči - není-li sloveso učinit nevhodné, když se mi představa, že právě tak se věci měly doopravdy, vnutila snad už při prvním čtení příběhu. Tato změna s sebou samozřejmě přináší dvojznačnější motiv a jiný charakter pro mou hrdinku a nakonec mění i celé zabarvení příběhu. Necítím se vázán Apuleiem, jehož považuji za vypravěče, nikoli autora pověsti. Nic nebylo mým úmyslům vzdálenější, než snaha opětovně zachytit tu příznačnou příchuť Proměn - tu zvláštní směs pikareskního románu, mystagogického traktátu, erotické prózy a stylistického experimentu. Apuleius byl ovšem génius; ale ve vztahu k mé práci je jeho verze pouhým materiálem, nikoli vlivem nebo snad předlohou.

Dosti přesně se jí drželi William Morris (Pozemský ráj) a Robert Bridges (Eros a Psýché). Ani jedna z obou básní neukazuje svého autora právě v nejlepším světle. Celé Proměny byly do angličtiny naposledy přeloženy panem Robertem Gravesem (Penguin Books, 1950).

C. S. L.

245$

Poznámka překladatelů:

Ó ctnosti, tak lopotná pro lidský rod - Aristoteles, v: Řecká lyrika, přel. Ferdinand Stiebitz, Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1954.

Již zapadl srpek Luny (i Plejády, je půlnoc) a já spím sama! - Sapfó, v: Řecká lyrika, přel. Ferdinand Stiebitz, Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1954.

Všichni lidé od přirozenosti touží po vědění - Aristoteles: Metafyzika, přel. A. Kříž, Laichter, Praha 1946.

duše je stahována nazpět strachem z neviditelného - Platón: Faidón, přel. František Novotný, OIKOYMENH, Praha 2000.

246$

První vydání © Návrat domů, Praha 2000

Přeloženo z anglického originálu „Till We Have Faces“; © C. S. Lewis Pte Ltd 1955

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být v jakékoli formě publikována bez písemného svolení vydavatele.; Překlad: Jan a Michaela Šramlovi; Obálka: © CALDER, Eva Filová

Návrat domů, P. O. Box 25, 150 06 Praha 56; ISBN 8G-7255-G27-6

Vydal Návrat domů jako svou 139. publikaci; Původně vydáno jako we have faces; Přeloženo a vydáno se svolením Uitgeversmaatschappij Ekster BV, Koningslaan 34. 1075 Amsterdam, The Netherlands.; Autor: C. S. Lewis; Překlad: Jan a Michaela Šramlovi; Odpovědný redaktor: Pavel Hošek; Redakce: Alena Koželuhová, Miroslav Hora; Grafická úprava (mirv1-rmr), sazba: Petr Plaňanský; Obálka: CALDER, Eva Filová; Výroba: Petr Plaňanský; Tisk: Macík Sedlčany