C. S. LEWIS

POUTNÍKŮV NÁVRAT

ALEGORICKÁ OBHAJOBA KŘESŤANSTVÍ, ROZUMU A ROMANTISMU

Tím, čím jsou chladné vody žíznivé duši, tím jsou i dobré zprávy ze vzdálené země.

Přísloví

OSTRAVA 1992

Původní název:

C. S. Lewis: The Pilgrim’sRegress Vydáno poprvé ve Velké Británii v roce 1933 Čtvrté vydání, březen 1983 Přeložili: Astride Wenigerová-Nogová a Ivo Noga Vydáno se svolením nakladatelství Collins Publishers Londýn

VYDAVATELSTVÍ KŘESŤANSKÝCH SBORŮ OSTRAVA

© C. S. Lewis Pte Ltd 1947 ISBN 80-85237-37-7

Věnováno Arturu Greevesovi

PŘEDMLUVA

Deset let po napsání Poutníkova návratu u příležitosti třetího vydání této knihy pokusil se C. S. Lewis upřesnit a vysvětlit v předmluvě některé její části, neboť se mu zdálo, že snad jeho vlastní cesta ke křesťanství, kterou v ní alegoricky popisuje, je zřídkakdy šlapána zástupy, a proto snad nesrozumitelná mnohým čtenářům.

Nejdůležitější zastávky Lewisovy pouti by se daly popsat stanicemi: od Realismu k Filozofickému idealismu, pak Pantheismu. Odtud k Theismu a konečná je Křesťanství. Vpravdě však celé jeho putování vedlo krajinami vzdělávanými, zabarvenými a řízenými vlivy kultury i dogmaty jeho doby, která je též dobou naší.

Filozofie, hnutí, věda, názory jedinců, které nás denně bičují skrze tisk, knihy, rádio, televizi, divadlo a nutí nás dát jim za pravdu, řídit se jimi, žít dle nich a dát jim naše těla a duše, to jsou ty nehostinné či úrodné kraje pouti této jedinečné alegorie.

Každému z nás byla dána touha, která nás na naší pouti pohání. Putujeme za ní od dětství. Je to touha unikátní a jiná než všechny ostatní lidské touhy. Zdá se totiž, že se nedá naplnit. Zeje neuhasitelná. Dostavuje se nejčastěji v souvislosti s něčím krásným. Jako pohled na vzdálený kopec, či výjimečnou ženu nebo muže. Je to silná, hořkosladká touha. Touha žíznivého po vodě je uhašena poté, co se napil. Touha po teple přestává a mění se ve fyzický pocit příjemnosti, když vstoupíme do tepla. Ale ta touha, která je předmětem Lewisovy knihy, se zdá být neuhasitelná. Neztiší se poté, co jsme vystoupili na ten vzdálený kopec … shledáváme najednou, že jsme po kopci vlastně netoužili. Není nasycena poté, co se spřátelíme či oženíme s osobou, která se zdála ji vyvolávat … A přesto je v nás, silná, skutečná a ženoucí nás cestami hledání jejího naplnění. Někdy na sebe bere formu touhy po dokonalé společnosti, plné lásky a spravedlnosti, či hledání svatého Grálu, nebo myšlenku na únik do ústraní, divočiny, či Akádie … Aniž si to uvědomujeme, trávíme své životy vlastně poutí, úsilím, bojem za uskutečnění se, nasycení naší nevysvětlitelné, neuhasitelné touhy. Toto marné putování a úsilí Lewis odhaluje a konečně ukazuje na jedinou cestu, která nás k naplnění této touhy může zavést.

V době, kdy Lewis vysvětlení v předmluvě napsal, nebyla ještě většina “poutníků” v tak neuvěřitelné míře vystavena sekulárnímu vzdělání a kultuře jako dnes. Většina dětí v té době ještě prošla základem vzdělání v některém z křesťanských náboženství. To jim umožnilo dostat se rychleji a zkratkou pomocí této základní vědomosti o Bohu k podstatě touhy svých duší, k Bohu samému.

Dnes ovšem, kdy se člověku od zrodu dostává především a v mnohých zemích výhradně vzdělání v rámci vědeckého či surového materialismu, kdy freudismus, existencionalismus a desítky jiných ismů se prohlašují být pravdou, a to vědecky podloženou, kdy vstup na cestu víry v ČSFR byl dlouhá léta možný skoro jen podzemím, Poutníkův návrat nepotřebuje být vysvětlován.

V naší rodné zemi - Československu - došlo v posledních letech k rozvoji vzdělanosti právě ve všech těchto -ismech. Jejich stezky v ohromné změti a neuvěřitelně komplikované pavoučí síti svádějí z cesty, která jediná vede k naplnění a ke štěstí. Silná vrstva inteligence, která je právě řídící a hybnou pákou země, táhne za sebou statisíce jiných zbytečně a únavně. Všichni křičí, že znají cestu ven z tohoto bludiště, ale pořád se vlastně motají na jednom místě.

Proto si myslíme, že tato kniha může být cennou pomůckou nejen k získávání vedoucí vrstvy našeho národa, ale snad i mapou k orientaci obou našich národů - Čechů a Slováků.

Obáváme se, že nejnesrozumitelnější bude pro ty šťastlivce, kteří už v dětství, či brzy v mládí dali své životy Kristu. Stezky, kterými je autor vede, nebudou znát a patrně budou trvat na tom, že se nehnou z hlavní cesty. Příběhy hlavního hrdiny se jim mohou zdát dětinsky hloupé. To proto, že se dívali už dlouho na krajinu svého putování očima pravdy, zatímco mnozí, jako Lewis nebo my, očima iluzí, přetvářek a smrtelných nadějí. Prosíme proto tyto čtenáře, aby knihu nezavrhli jako nesrozumitelnou a zbytečnou. Ti, kteří se právě nacházejí v bludišti stezek, ti poznají, kde jsou a jak se dostat na tu cestu, která je zavede k tomu, jenž pravil: Nepřišel jsem léčit zdravé, ale nemocné …

A. a I. Nogovi

OBSAH

Předmluva 7

Kniha první

Údaje

1. Pravidla 14

2. Ostrov 17

3. Východní hory 19

4. Lía místo Ráchel 21

5. Ichabod - sláva se odstěhovala 23

6. Quem quaeritis in sepulchro? Non est hic 24

Kniha druhá

Vzrušení

1. Dixit insipiens 28

2. Kopec 32

3. Poněkud na jih 34

4. Příjemná procházka 35

5. Lía místo Ráchel 36

6. Ichabod 38

7. Non est hic 39

8. Velké sliby 40

Kniha třetí

Nejtemnějším Zeitgeistheimem

1. Eschropolis 44

2. Jižní vítr 46

3. Svoboda myšlení 47

4. Muž u zbraně 49

5. Zatčení 50

6. Otrávené studny 52

7. Tváří v tvář faktům 54

8. Papouščí nemoc 55

9. Obrova porážka 57

Kniha čtvrtá

Znovu na cestě

1. Nechej výheň být výhní 60

2. Archetyp a Ectyp 60

3. Esse is percipi 62

4. Únik 65

Kniha pátá

Velký Kaňon

1. Velký Kaňon 70

2. Vyprávění Matky Církve 72

3. Soběstačnost 75

4. Pan Rozumný 76

5. Rozmluva u stolu 81

6. Lopota 83

7. Přestupek Ctnosti 85

Kniha šestá

K severu podél Kaňonu

1. První kroky k severu 88

2: Tři bledí bratři 89

3. NeoAngulár 93

4. Humanista 95

5. Potraviny ze severu 96

6. Nejseverněji 97

7. Ráj bláznů 101

Kniha sedmá

Na jih podél propasti

1. Ctnost onemocní 104

2. Jan vede 106

3. Znovu na hlavní silnici 107

4. K jihu 108

5. Čaj na trávníku 109

6. Dům Moudrosti 112

7. Překročení Kaňonu v měsíčním svitu 113

8. V slunečním jasu a stále na původním břehu 114

9. Moudrost, kterou lze pochopit 117

10. Moudrost - zasvěcenec 121

11. Pst - ani slovo! 123

12. A opět Moudrost 124

Kniha osmá

V zálivu

1. Dva druhy monistů 128

2. Jan je veden 131

3. Jan se zapomíná 132

4. Jan nachází píseň 134

5. Potrava by byla, ale za cenu 135

6. Polapen 136

7. Poustevník 138

8. Slova dějin 140

9. Holá fakta 145

10. Archetyp a Ectyp 149

Kniha devátá

Napříč Kaňonem

1. Napříč Kaňonem za vnitřního osvícení 154

2. Na této straně za blýskání 155

3. Na této straně v temnotách 156

4. Securus te projice 158

5. Napříč Kaňonem 160

6. Nella sua voluntade 162

Kniha desátá

Poutníkův ústup

1. To samé a přece jiné 166

2. Syntetický člověk 167

3. Limbo 168

4. Černá díra 170

5. Superbia 172

6. Ignorantia 175

7. Luxuria 177

8. Drak na severu 180

9. Jižní drak 183

10. Potok 185

KNIHA PRVNÍ

ÚDAJE

Každičká duše po něčem pátrá a veškeré její akce k tomu směřují, vlastníc o tom jakousi nápověď. Ale co to vlastně je - to není schopna dostatečně rozpoznat a ani neví, jak by mohla. Co se toho týče, nedostává se jí stálého ujištění jako v jiných záležitostech.

Plato

Jejich duše, i když jen v mlhavé vzpomínce, přece jen hledají své ztracené dobro. Ale zrovna tak jako opilci, také ony nepoznávají cestu k domovu.

Boethius

Hledá se cosi a co to je, se přesně neví. Přesto dychtivá touha po tom

tak vzrušuje, že všechny ostatní poznané slasti a radosti se odkládají

stranou, aby byly nahrazeny hledáním oné napovězené touhy.

Hooker

Kapitola 1

PRAVIDLA

Vědomí o porušení zákona předchází všechny ostatní náboženské zážitky - Janovi se dostává první náboženské výuky - Mysleli to učitelé vážně?

Měl jsem sen o chlapci, narozeném v zemi Puritánii, který se jmenoval Jan. Zdálo se mi, že jednou, to už uměl chodit, utekl za překrásného jitra z rodičovské zahrady ven na silnici. Na druhé straně silnice se prostíral hluboký, ale prostupný les, plničký petrklíčů a hebkého zeleného mechu. Jen co na tom jeho očka spočinula, uvědomil si, že nic tak krásného dosud neviděl. Přeběhl přes silnici do lesa a zrovna když chtěl pokleknout a naškubat si hrsti petrklíčů, vyběhla ze zahradních vrátek za ním jeho maminka, přeběhla přes cestu, popadla ho, vrazila mu facku, až to mlasklo, a jednou provždy mu les zakázala. Jeník plakal, ale na nic se nevyptával, protože ještě nebyl ve věku, kdy začínáme klást otázky.

A zase za překrásného rána si jednou Jeník vyšel na zahradu, to už vlastnil prak. I uviděl ptáčka sedícího na větvi stromu. Zamířil na něj prakem a už už chtěl vystřelit, když tu za ním přiběhla kuchařka, popadla ho, zase mu vrazila jednu, až to mlasklo, a jednou provždy mu zakázala zabíjet v zahradě ptáky.

“Proč?” chtěl vědět Jeník.

“Protože by to nahněvalo Správce,” vysvětlovala kuchta.

“Kdo je Správce?” ptal se Jenda.

“Správce je osoba, která udává pravidla chování pro celé naše okolí.”

“A proč?” tázal se Jeník dále.

“Protože mu tak uložil Majitel.”

“Kdo je to ten Majitel?”

“Majitel je pán, kterému patří celá země.”

“Proč?” chtěl Jan vědět dále.

Po této otázce se kuchařka sebrala a šla všechno požalovat Jeníkově mamince. Ta se usadila na židličce a celičké odpoledne povídala Jeníkovi o Majiteli. Ale jemu z toho pranic nedošlo, protože byl na to ještě moc malý.

Znovu uplynul rok a za jednoho studeného, tmavého, vlhkého rána byl Jeník přinucen, aby si oblékl nové šaty. Byl to nejhorší oblek, jaký měl kdy na sobě, ale to by mu vůbec nevadilo, jen kdyby ho neškrtil u krku a kdyby nebyl příliš těsný v podpaží. To ho děsně otravovalo, stejně jako to, že ho ten oděv škrábal po celém těle. Pak ho otec s matkou vedli cestou mezi sebou (bylo to nepohodlné a nebylo to nutné) a řekli mu, že ho vedou na návštěvu ke Správci.

Správce žil ve velikém temném kamenném domě u silnice. Ke Správci šli nejdříve otec a matka, opuštěný chlapec čekal v hale ve vysokánské židli, tak vysoké, že ani nedosáhl nohama na podlahu. V hale byly i jiné židle, na kterých by se asi sedělo pohodlněji, ale tatínek ho upozornil, že by se Správce rozhněval, kdyby nebyl velice hodný a tichý jako myška. A tak na Jeníka padla úzkost, seděl nepohnutě na té vysokánské židli, s nohama klátícíma se ve vzduchu a s vykulenými kukadly, přičemž ho svědilo celé tělo.

Po dlouhé době se rodiče vrátili, tvářili se velice vážně, jako by přišli od doktora, a sdělili mu, že teď je řada na něm. V pokoji, do kterého Jeník vstoupil, seděl starý pán s kulatým červeným obličejem. Byl moc milý, plný žertíků, takže se hoch skoro přestal bát a pěkně si spolu povídali o rybářských potřebách a o kolech. Ale zrovna, když byli v nejlepším, Správce povstal a odkašlal si. Ze stěny sundal cosi jako masku s dlouhým bílým vousem a nasadil si to na tvář. Vypadal teď hrozivě.

“Poslyš,” pravil, “musíme si pohovořit o Majiteli. Jemu patří celičká země a je to od něj moc, moc pěkné, že nám vůbec dovoluje, abychom tu žili. Ano, je to od něj moc pěkné.”

To “moc pěkné” opakoval Správce podivným, zpěvavým hlasem tak, že by se Jenda málem rozesmál, kdyby ho nyní nezačal znovu přepadat strach. Poté sundal Správce z věšáku velkou ceduli potištěnou malými písmenky a pravil: “Zde je seznam věcí, které nám Majitel zakazuje. Bude dobře, když se na to podíváš.”

A tak se na to Jeník začal dívat, ale polovina zákonů se zdála zakazovat věci, o kterých jaktěživ neslyšel, a druhá polovina zakazovala věci, které činil denodenně a vůbec si nemohl představit, jak se bez nich obejde, a navíc, protože jich bylo tak hodně, věděl, že si je nikdy všechny nezapamatuje.

“Doufám,” promluvil Správce, “že jsi zatím nepřestoupil žádné z těchto pravidel.” Jeníkovo srdce se rozbouchalo jako splašené, oči mu hrůzou vylézaly z důlků a byl na konci svých sil, když tu Správce krátce odložil masku a napověděl mu: “Raději zalži, hochu, raději zalži. Tak to bude pro všechny jednodušší.” Hned na to připlácí masku zpátky na tvář. Jan polkl a rychle ze sebe dostal: “Ó kdepak, pane!”

“Tak to má být,” promluvil Správce z masky. “Protože kdybys nějaké pravidlo nedodržel a Majitel se o tom dověděl, víš, co by s tebou učinil?”

“Ne, pane, nevím… “

“Zavřel by tě na věky věků do čemé jámy plné hadů a pavouků velkých jako raci… Na věky věků. Ale protože je tak velice, velice hodný, jsem si jist, že by ses mu ani nechtěl znelíbit.”

“Ne, pane,” přisvědčil Jenda. “Ale, prosím Vás …”

“Copak?” čekal Správce.

“Prosím Vás, předpokládejme na chvíli, že jsem přece jenom nešťastnou náhodou přestoupil jedno z méně důležitých pravidel. Nedalo by se něco udělat s těmi hady a pavouky?”

“Ach tak …” vzdychl Správce. Potom usedl a dlouze se rozhovořil, ale Jenda neporozuměl z toho všeho ani slovíčku. Skončilo to všechno tím, že bylo znovu zdůrazněno, jak je Majitel výjimečně hodný a laskavý ke svým nájemníkům a že je úplně jisté to, že by většinu z nich umučil k smrti v tom okamžiku, kdy by se mu naskytl sebemenší důvod.

“A nemůžeš se tomu divit,” pravil ještě, “neboť je to konečně jeho země a je to od něj nesmírně laskavé, že nás zde nechává žít, takové lidi, jako jsme my, víš?”

Potom Správce odložil masku, znovu promluvil laskavým hlasem, nabídl Jendovi zákusek a zavedl ho zpátky k mamince a otci. Na odchodu se rychle sklonil k Jendovu uchu a zašeptal: “Nebral bych to všechno moc vážně!” Přitom mu vtiskl do rukou ceduli se zákony a dodal, že je to pro jeho osobní potřebu.

Kapitola 2

OSTROV

Jan bere všechno vážněji než jeho učitelé a objeví v sobě úplně neznámý Zákon - Probouzí se Sladké Touze, ale okamžitě ji zaplete do svých vlastních snů

Dny a týdny ubíhaly a já snil, že Jeník neměl pokoje ani ve dne, ani v noci pro pomyšlení na pravidla a černou jámu, plnou plazů. Nejdříve se poctivě pokoušel všechna pravidla dodržovat, ale když nadešel čas odebrat se do postele, znovu a znovu shledával, že jich mnohem více přestoupil než dodržel. Pomyšlení na strašná mučení, kterým ho dobrý, laskavý Majitel za to může vystavit, se stalo tak neúnosným, že se pak následujícího dne stával velice nepozorným a porušil jich, kolik jen mohl, neboť i když se to zdá podivné, ona mu ta neposlušnost na čas jaksi ulevila. Strach se ovšem po několika dnech navracel a pak to bývalo ještě horší než předtím, to kvůli té spoustě přestoupení, kterých se mezitím dopustil. Nejvíce ho však udivil objev, učiněný poté, co byly zákony vyvěšeny v jeho pokojíku po dvě či tři noci. A sice, že se na druhé straně cedule nacházejí úplně jiná pravidla. Těch bylo tolik, že je nikdy nestačil všechna přečíst, a pořád nacházel nějaká nová… Některá se podobala zákonům na přední straně, ale většina byla jejich pravým opakem. Zatímco zákon na líci cedule nabádal, abychom se vždy zpytovali, a poznávali tak, kolik zákonů jsme porušili, text na rubu začínal takto:

Zákon č. 1:

{Uléháš-li do postele, můj milý,

zapomeň na nás v tu samou chvíli…}

A opět - zatímco přední strana učila, abychom se vždy dotazovali starších, jsme-li neznalí některých pravidel, zadní radila:

Zákon č. 2:

{Pokud tě nechytli při činu, mlč!

Jinak spláčeš, synu!}

A tak dále a tak dále …V mém snu jsem viděl Jana zase jednoho rána venku. Pokoušel se hrát si na silnici a zapomenout na svá trápení, ale hra se mu nedařila, protože se mu neustále vracela na mysl pravidla. Nicméně se neustále vzdaloval o pár kroků od domu, až náhle zjistil, že se nachází na úplně neznámém místě u cesty. Zezadu zaslechl zvuk hudebního nástroje, přesladký a kraťoučký, jako jedinké zaznění struny či jediné cinknutí zvonku, posléze plný a jasný hlas, znějící z takové výše a tak nezvykle, jako by cestoval zpoza hvězd.

“Pojd,” zval ten hlas. V těch místech, kde Jan stál, se u cesty nacházela kamenná zídka a měla okno. To na zahradní zídce Jan ještě nikdy neviděl. Okno bylo beze skla a bez mříže, jen taková čtvercová díra. Skrze ni spatřil chlapec zelený hájek plný petrklíčů. Připomnělo mu to, jak jednou zaběhl do lesa na petrklíče. Stalo se to dávno, tak dávno, že dokonce i v zákmitu vzpomenutí se ta vzpomínka nedala podržet. Jak se tak pokoušel si ji vybavit, donesla se k němu zpoza stromu pronikavá sladkost a tak sladká muka, že okamžitě zapomněl na otcovský dům, na svou matku, na strach z Majitele i na tíži jeho zákonů. Mysl se mu zcela vyprázdnila. O chvilku později shledal, že vzlyká a slunce že zapadlo. Nebyl si zcela jist, co se mu to přihodilo, ani zda se to přihodilo zde, či tenkrát dávno v jiném lese, když byl ještě malý. Zdálo se, že mlha visící nad vzdáleným koncem háje se na chvíli rozdělila a tou trhlinou zahlédl Jan tiché moře. V tom moři Ostrov s měkkými trávníky, svažujícími se neporušeně k zálivům, kde vykukovaly z houští bledé, plochoprsé horské vílečky Oready, moudré jako bohové a bezstarostné jako zvířátka. Vzrostlí kouzelníci s vousy až na zem tam posedávali v zelených křeslech mezi stromy. I když to vše Jan plně vnímal, věděl zároveň určitou částí svého mozku, že toto nejsou věci, které se vidí. Nikoliv. To, co se mu přihodilo, nebylo snad vůbec k vidění. Byl příliš mladý na to, aby rozpoznal rozdíl, a nyní (když nekonečná sladkost pominula) také prázdný, takže se nevrhl chtivě na odeznívající pozůstatky svého zážitku. Do hájku ho to ještě netáhlo, a tak se vydal domů se smutným pocitem. Cestou si tisíckrát opakoval: “Teď už vím, co chci.” Když to vyřkl poprvé, byl si vědom, že to není tak úplně pravda, ale než ulehl do postele, sám už tomu uvěřil.

Kapitola 3

VÝCHODNÍ HORY

Jan se dovídá o smrti a to, co jeho rodina předstírá, je o smrti věří - Nepříjemný pohřeb, jemu se nedostává pohanské zmužilosti ani křesťanské naděje - Cestou domů se všichni kromě Jeníka rozveselí

Jenda měl starého, vykřičeného strýce, nájemníka ubohé farmičky sousedící s otcovou farmou. Jednoho dne při návratu ze zahrady našel Jan dům ve zmatku. V kuchyni seděl strýček s úplně popelavou tváří, maminka plakala, otec seděl nepohnutě a tvářil se velebně. Mezi nimi - Správce s maskou. Jeník proklouzl k mamince a zvídal, co se děje. “Ubohý strýček Jiří! Dostal výpověď,” zněla odpověď.

“Proč?”

“Jeho nájem vypršel. Majitel mu prostě poslal o tom oznámení.”

“A to jste neznali dobu trvání jeho smlouvy?”

“Samozřejmě, že ne. Domnívali jsme se, že má před sebou ještě mnoho let. Majitel nikdy ani nenaznačil, že mu tak z ničeho nic vypoví.”

Správce je přerušil: “Oznámení nebylo třeba. Víte přece, že si vyhrazuje právo vypovědět kohokoliv, kdykoli se mu zlíbí. Je to od něj i tak neskonale laskavé, že nás tu vůbec nechává bydlet.”

“To je pravda, to je pravda,” přisvědčila matka. A otec: “To se rozumí samosebou.”

“Já si nestěžuji,” promluvil strýček, “ale je to ukrutně těžké.”

“To zase ne,” ozval se Správce. “Jenom musíte zajít na zámek, zaklepat na bránu a s Majitelem promluvit. Což nevíte, že Vám dává výpověď jen z toho důvodu, že má pro Vás někde něco lepšího?”

Strýček přikývl. Zdálo se, že ztratil hlas. Otec pohlédl na hodinky. Pak vzhlédl ke Správci s dotazem: “Tak co?”

“Už je čas,” odvětil Správce.

Potom poslali Jana nahoru do jeho pokoje s příkazem, aby si oblékl ten ošklivý, nepohodlný oblek. A když se vrátil dolů se svěděním po celém těle, dostal malinkou masku. Jeho rodiče si také nasadili masky. Zdálo se mi, že i strýčkovi Jiřímu chtěli nasadit masku, ale ta mu nechtěla držet, protože se velice třásl. Museli strpět pohled na jeho tvář takovou, jaká byla, a ta byla strašidelná - proto všichni hleděli raději jinam a předstírali, že tu hrůzu nevidí.

S velkými obtížemi postavili strýce na nohy a všichni se pak vydali na cestu. Slunce zapadalo právě nad koncem silnice, protože vedla na východ i na západ. Oslňujícímu západu ukázali záda a Jan spatřil před sebou noc, kladoucí se na kraj od východního pohoří. Krajina se svažovala na východ k jakémusi potoku, celá zelená a dobře kultivovaná. Na protějším břehu potoka se zvedala veliká černá slatina, za ní skaliska a rokle nižšího předhůří a nad nimi pak ještě vyšší hory. Na vrcholu celého masívu se tyčila hora tak ohromná a temná, až se jí Jan bál. Bylo mu řečeno, že právě tam má Majitel svůj zámek.

Trmáceli se k východu dost dlouho, pořád z kopce - až došli všichni k potoku. Loudali se tak pomalu, že sluníčko za jejich zády už bylo pod obzorem. Tma před nimi houstla každou minutu, a ze tmy, přímo z vrcholu hor, foukal studený východní vítr. Strýček Jiří na všechny kolem jednou či dvakrát pohlédl a směšným, jakoby dětským hláskem pravil: “No nazdar!” Pak překročil potok a počal se vzdalovat vřesovištěm. Protože už byla tma a protože byla slatina kopcovitá, ztratili jej skoro hned z dohledu a nikdo ho už nikdy nespatřil.

Když se obrátili k domovu, Správce promluvil, odvazujíce si masku: “Pravda, všichni tam musíme, když na nás dojde řada.”

“Svatá pravda,” přisvědčil otec, zapalující si dýmku. Když chytla, otočil se ke Správci a pokračoval: “Některá z Jiříkových prasat získala ceny na výstavách.” “Kdybych byl vámi, tak si je nechám,” doporučoval Správce. “Doba není prodeji příznivá.”

“Asi máte pravdu,” uznal tatínek.

Jan kráčel vzadu za maminkou. “Mami?”

“Copak, dítě?”

“Může každý z nás dostat tak znenadání a bez varování výpověď?”

“Hm… ano. Je to ale nepravděpodobné.”

“Ale stát se to může?”

“Ve tvém věku nemáš ještě co myslet na takové věci!”

“A proč ne?”

“Pro dítě, jako jsi ty, to není zdravé.”

“Mami?”

“Ano?”

“Můžeme my také přerušit nájemní smlouvu bez oznámení?” “Nerozumím.”

“No přece. Majitel nás může vypovědět z pozemku, kdykoliv se mu zlíbí. Můžeme i my opustit jeho pozemky, kdykoliv se zlíbí nám?”

“To určitě ne.”

“Proč?”

“Tak to stojí ve smlouvě. Musíme odejít tehdy, kdy se mu zlíbí, ale zůstat tak dlouho, jak se mu líbí.”

“Proč?”

“Řekla bych, že snad proto, že on sám diktuje smlouvy o nájmu.”

“Co by se stalo, kdybychom odešli?”

“Strašlivě by se rozzlobil.”

“Zavřel by nás do té černé díry?”

“Možná.”

“Mami?”

“Copak, dítě?”

“Strčí Majitel strýčka Jiřího do černé díry?”

“Jak se opovažuješ říkat takové věci o chudákovi strýčkovi?! Samozřejmě, že ho tam nestrčí!”

“Cožpak strýček Jiří neporušil všechna možná pravidla?”

“Co?! Strýček Jiří? Tvůj strýc byl velmi dobrý člověk, pamatuj si to!”

“To slyším poprvé,” podivil se Jeník.

Kapitola 4

LÍA MÍSTO RÁCHEL

Chtivost po návratu Touhy maskuje pravou tvář toho, co vlastně přináší - Jan se nutí do Touhy, ale místo ní nalézá a přijímá Chlípnost

Obrátil jsem se na druhý bok a sen pokračoval. Snil jsem, že jsem viděl Jeníka vyrůstat ve vyčouhlého mládence. Tou dobou bylo jeho největším potěšením pustit se dolů silnicí a pak vyhlížet okénkem ve zdi

v naději, že spatří svůj čarovný Ostrov. Někdy, hlavně zpočátku, jej vídával zcela zřetelně a také slýchával hudbu a hlas. Ale po čase jak vidiny Ostrova, tak zvuky řídly. Prostál u okénka celé hodiny, ale všechno, co viděl, byl lesík - po moři či Ostrovu ani památky a ať napínal uši sebevíc, nezaslechl ničeho, mimo větříku šumícího listím. Přestože mu vidina nepřinášela nic mimo Touhy, Janova touha po pohledu na Ostrov a po větru sladce vanoucím nad vodami se stala tak nesnesitelnou, že si někdy myslíval, že zemře, nedostane-li se mu jí brzy. “Pro to bych porušil třeba všechny zákony na ceduli. I do černé jámy bych šel navždy, jen kdyby měla okno, ze kterého bych viděl Ostrov.” Časem ho napadlo, že by měl prozkoumat les a tak nalézt cestu k moři za lesem. Rozhodl se, že se příštího dne vydá do lesa na celý den, ať už uvidí či neuvidí z okénka nic.

Po celonočním dešti přišlo jitro, jižní vítr odfoukal mraky a při východu slunce bylo vše čerstvé a zářivé. Vítr, ptáci a kolemjedoucí vesnické povozy způsobovali toho rána hodně hluku, takže když Jan uslyšel dávno předtím, než došel k okénku ve zdi, nápěv melodie podobný tomu, po němž tak toužil, ale přicházející z nečekaného místa, nebyl si úplně jist, že to nebyla jenom jeho fantazie. Na minutu ho to přimrazilo na místě a já ho v tom snu slyšel uvažovat: “Vydám-li se po zvuku od cesty kamsi do neznáma, kdo ví, jestli něco najdu. Pakliže začnu od okna ve zdi, vím, že se dostanu určitě do lesa a pak už bude pátrání po pobřeží a Ostrovu snazší. Měl bych vytrvat, dokud je nenaleznu. O to budu usilovat… Na druhé straně, když se vydám úplně novým směrem, nebude možno trvat na původním plánu. Budu se muset spokojit s tím, co mě potká.”

Došel tedy ke známému místu a prolezl okénkem do lesa. Bloumal sem a tam mezi stromy, nalevo i napravo, rozhlížel se kolem dokola, ale nenašel ani moře, ani pobřeží, ba dokonce ani konec lesa.

Když přišlo k poledni, byl tak uhřátý, že usedl a ovíval se. Poslední dobou, jestliže se vidina Ostrova nedostavila, býval smuten a nešťasten, ale to, co cítil nyní, se spíše podobalo hněvu. Neustále si opakoval: “Musím to mít, musím to mít!” A později: “Přece musím mít něco!” Napadlo jej, že má jaksi aspoň ten les, který by kdysi dávno jistě miloval, a také, že na něj nepomyslel celé dopoledne …

“Dobře tedy, budu se kochat lesem,” řekl si Jan. “Budu a budu!” Zatnul zuby, svraštil čelo a v úsilí laskat se s lesem seděl nepohnutě tak dlouho, až se z toho zpotil.

Čím více se nutil, tím silněji cítil, že se není z čeho těšit. Byla tu sice tráva a také stromy, “ale co s tím,” dumal Jan. Později ho napadlo, že ten vytoužený pocit by se mohl dostavit, kdyby si Ostrov představoval. Zavřel oči, znovu zatnul zuby a přivolal si obraz Ostrova. Ale nebyl schopen se na něj soustředit, protože chtěl zároveň kontrolovat jinou část mozku, aby věděl, zda se krásné pocity už začínají dostavovat. Pocity se nedostavovaly. Zrovna když otvíral oči, uslyšel hlas promlouvající k němu. Blizoučký a přesladký a vůbec ne jako známý hlas z lesa. Když se rozhlédl, spatřil něco, co sice neočekával, ale co ho stejně nepřekvapilo. Vedle něj na trávníku seděla smějící se snědá dívka, asi tak jeho věku, a na sobě neměla žádné šaty.

“To mne sis žádal celou tu dobu,” promluvila. “Já jsem něco lepšího, než tvé pitomé Ostrovy!”

Jan kvapně vstal, popadl ji a v tom lese se s ní dopustil smilstva.

Kapitola 5

ICHABOD - SLÁVA SE ODSTĚHOVALA

Klam sice netrvá dlouho, ale zanechává po sobě zvyk hřešení

Po této události chodíval Jan pořád do lesa. Ne vždy se mu dostalo rozkoše jejího těla, i když to často takhle končívalo. Někdy jí povídal o sobě, vymýšleje si lži o tom, jak je statečný a bystrý. Ona si zapamatovala vše, co jí kdy řekl, takže mu to mohla jiné dny všechno zopakovat. Někdy, i když ne moc často, s ní chodíval dokonce lesem na výpravách za mořem a Ostrovem.

Mezitím rok ubíhal, v lese začalo opadávat listí a nebe bývalo šedé. Až dosud spával Jan v lese. A zde se jednou probudil, když bylo slunce nízko a bouřlivý vichr strhával listí ze stromů. Děvče tam s ním ještě pořád bylo a pohled na ni se Janovi zhnusil. Viděl, že to poznala, a čím více si tím byla jista, tím vyzývavěji na něj civěla a usmívala se. Rozhlédl se a uvědomil si, jak maličký byl lesík kolem - ubohý pruh stromů mezi silnicí a dobře mu známým polem. V dohledu se nenacházelo vůbec nic, co by se mu aspoň trochu líbilo.

“Já už se sem nevrátím,” řekl. “To, čeho si žádám, tu není. Víš, tos nebyla ty, po čem jsem toužil.”

“Doopravdy?” řekla ona. “Tak odsud vypadni, ale musíš si vzít s sebou rodinu.”

Když to řekla, přiložila ruce k ústům a zahoukala. Zpoza každičkého stromu okamžitě vyklouzaly snědé dívenky. Všechny se jí podobaly a byl jich plničký les.

“Kdo jsou ty dívky?”

“Naše dcery,” odvětila. “Tos nevěděl, že jsi otcem? Myslel sis, ty pitomče, že jsem neplodná? A teď, dětičky,” oslovila zástup - “běžte s tatínkem!”

Jana přepadl náhle takový strach, že přeskočil zeď na silnici a utíkal domů, co jen stačil.

Kapitola 6

QUEM QUAERITIS IN SEPULCHRO? NON EST HIC

Jan je nucen Hříchem i Zákonem, jeden ztěžuje druhý - Sladká Touha se navrací a Jan se rozhodne, že ta bude předmětem jeho žití

Od toho dne až do dne, kdy opustil domov, nebyl už Jan šťastný. Zaprvé na něj dolehla tíže všech Zákonů, které přestoupil, neboť v té době, kdy chodíval do lesa, skoro úplně zapomněl na Majitele. Nyní se dostavilo účtování. Za druhé - už to bylo tak dávno, co naposledy zahlédl Ostrov, že si jej přestal přát a skoro zapomněl, kam se za ním vydat. Nejdříve se kvůli snědé dívce hrozil návratu k zídce, ale protože jej její dcery doprovázely všude, řekl si, že na místě nezáleží. Usedl-li k odpočinku na procházce, dříve či později se u něj objevila snědá dívčina. Když sedával za večerů s otcem a matkou, snědá dívčinka, viditelná jen jemu, se mu uvelebila u nohou. Maminka se pak na něj divně dívala a vyptávala se, na co to upírá zrak. Nejvíce na něj dotíraly, kdykoliv procházel záchvatem strachu z Majitele a černé jámy. Opakovalo se to takto: Nejdříve se probudil ráno pln strachu a tak si vzal cedulku se Zákony a pročítal ji na líci s rozhodnutím, že dnešního dne začne dodržovat všechna pravidla. To také toho dne dokázal, ale byl nesnesitelně vysílen. Utěšovával se vírou, že se to stane časem snadnější. Už zítra to bude snadnější… Ale zítřek býval těžší a ze všeho nejtěžší býval třetí den. Třetího dne si mohl být jist, že až se doškrábe večer do postele, k smrti znavený a s nezhojenou duší, najde tam jednu ze snědých dívek, čekající na něj. Za takových nocí neměl sil odolávat jejím námluvám. Když si jednou uvědomil, že žádné místo nezměnilo intenzitu dívčích pronásledování, přikrádal se zase k okénku v zídce. Moc naděje do něj nevkládal, ale přesto je navštěvoval častěji, než lidé navštěvují hroby.

Bylo už uprostřed zimy, v holém, tmavém lesíku kapalo ze stromů a potůček, který - jak zjistil - nebyl o moc lepší než žumpa, byl plný listí a bahna. I zeď byla prolomena, a to v tom místě, kde ji přeskočil. Jan tam dlouho postával za mnohých zimních večerů a dívával se okénkem. Zdálo se mu, že klesl až na dno neštěstí. Jednoho večera, jak se tak loudal domů, se rozplakal. Vzpomněl si na den, kdy poprvé zaslechl hudbu a uviděl Ostrov. A tu touha, ne už po samém Ostrově, ale po prožitých, sladkou touhou naplněných okamžicích v něm začala narůstat v teplém závalu, sládla a sládla, až už si myslel, že více nesnese. Sladkost přesto narůstala a když vyvrcholila, tu zcela zřetelně zazněla krátce hudba, jakoby jediné zachvění struny či zacinknutí zvonku. V tom samém okamžiku projel kolem kočár. Jan se za ním ohlédl právě včas, aby zahlédl v poslední chvíli v okně hlavu mizící v kočáře. Také se domníval, že slyšel hlas zvoucí: “Pojď!” A v dálce za kočárem mezi kopci západního horizontu se domníval zahlédnout třpytivé moře a jakoby z mlhy slabý náznak Ostrova. V porovnání s první vidinou to nebylo nic a ještě k tomu tak vzdáleno! Ale on se už rozhodl. Počkal té noci, až rodiče usnuli a poté, co si sbalil pár nutností, vykradl se ven zadním vchodem a s tváří k Západu se vydal za svým Ostrovem.

KNIHA DRUHÁ

VZRUŠENÍ

Neučiníš sobě rytiny ani jakého podobenství těch věcí, kteréž jsou na nebi svrchu.

Exodus

Proto duše člověka, toužící poznat, s čím by to mohla připodobnit, hledá očima mezi předměty jí se podobajícími a proto nedostačujícími. A pak řekne: “Pán a to, o čem jsem promlouvala, se nedá s ničím připodobnit, copak se tomu tedy podobá?” Právě tato otázka, ó, Dionysův synu, zapříčiňuje veškeré zlo - či přesněji ony porodní bolesti, které souží duši.

Plato*&

&*někteří se domnívají, že je tento výrok přisuzován Platovi mylně.

Napodobujíce nepravé kopie dobra, jež nepřináší opravdové naplnění učiněných slibů.

Dante

{A vztáhnuvše ruce,

udělala jinou Florimellu, podobnou jí,

ve tvaru a vzhledu.

Tak živou a tak jí podobnou,

že to pomýlilo mnohé.}

Spenser

Kapitola 1

DIXIT INSIPIENS

Jan začíná samostatně přemýšlet a setká se s Racionalismem devatenáctého století, který může nesčetnými cestami, “Evolucí, Srovnávacím náboženstvím”, či jinými podobnými domněnkami, skrývajícími se pod názvem “Věda”, vymlouvat náboženství

Pořád ještě ve snu, v posteli, jsem se rozhlížel a spatřil jsem Jana, ploužícího se hlubokou tmou mrazivé noci cestou na západ. Pochodoval dlouho, až do rozbřesku. Ráno došel k maličkému hostinci u silnice, kde jakási ženština už otevřela dveře a vymetala metlou ven smetí. Vešel do něj, objednal si snídani a zatímco ji připravovali, přisedl s tvrdou židlí k právě rozdělanému ohni a tam usnul.

Když se probudil, slunce už svítilo okny do místnosti a snídaně byla prostřena. Jiný cestující už snídal. Byl to mohutný člověk rezavých vlasů s rezavým strniskem na dvou podbradcích a v těsně upnutém kabátě. Po snídani povstal, odkašlal si a otočil se zády ke krbu. Znovu si odkašlal a promluvil: “Máme krásné jitro, mládenče.”

“Ano, pane,” přisvědčil Jan.

“Cestujete k západu, mladý muži?”

“Já… asi ano.”

“Je možné, že mne neznáte … “

“Nejsem odsud.”

“Nevadí, nevadí,” pravil cizinec. “Jmenuji se Osvícenství a jsem znám široko daleko. Bude mi potěšením nabídnout vám pomoc a ochranu, jak dlouho jen poputujeme stejnou cestou.”

Jan vřele za nabídku poděkoval. Když společně opustili hostinec, čekala tam malá dvoukolka s tlusťoučkým poníkem zapraženým mezi dvěmi ojnicemi. Koníkovy oči se třpytily a také jeho postroj byl tak pečlivě vyleštěn, že bylo těžko říci, co se v ranním slunci třpytí více. Oba nastoupili, pak Osvícenství práskl bičem nad poníkovou hlavou

a už se bezstarostně rozjeli cestou. Brzy se zapředla rozmluva. “Odkudpak pocházíte, vzácný mládenečku?” Zvídal pan Osvícenství.

“Z Puritánie, pane,” odvětil Jan.

“Místo dobré leda k odchodu, pravda?”

“To jsem rád, že si to myslíte,” zvolal Jan. “Bál jsem se …”

“Mám se za muže s rozhledem,” vysvětloval pan Osvícenství. “Každý mladý muž, žádostivý něčeho dosáhnout, může počítat s mými sympatiemi a mou podporou. Puritánie!! Propáníčka!! Předpokládám, že jste byl vychován ve strachu z Majitele.”

“To je pravda. Musím přiznat, že mě to často znervózňuje.”

“V tom ohledu se můžete, milý hochu, uklidnit. Žádná taková osoba neexistuje.”

“Majitel že neexistuje??”

“Nic takového, či přesněji - žádná podobná bytost neexistuje. Nikdy nebyla a také nebude.”

“Je to stoprocentně jisté?” zvolal Jan, protože se v jeho srdci začala rodit ohromná naděje.

“Ptám se vás - vypadám jako někdo, kdo se dá opít rohlíkem?”

“To ne,” pospíšil si Jan. “Jen jsem si říkal … víte, jak vlastně se přišlo na myšlenku, že taková osoba existuje?”

“Majitele si vymysleli Správcové, aby nás měli v hrsti. Samozřejmě, že jsou jedna ruka s policií. Je to lstivá čeládka, tihle Správčíci. Ti vědí, na které straně je krajíc namazán. To tedy ano. Chytráci! Hrom do mne, nemohu se ubránit jistému obdivu …”

“Chcete říci, že oni sami na Majitele nevěří?”

“Troufám si hádat, že věří. Je to ten typ povídačky, na který kdekdo naletí. A oni jsou to většinou prosťáčkové - jako děti. O moderní vědě nemají ani ponětí, a tak uvěří všemu, co jim kdo nabulíkuje.”

Chvíli byl Jan zticha, ale pak se začal znovu vyptávat:

“Ale jak si můžete být jist, že žádný Majitel není?”

“Kryštof Kolumbus přece! Galileo! Země jest kulatá … vynález tisku, střelný prach!!” zvolal pan Osvícenství tak mocným hlasem, až sebou poník trhl.

“Promiňte mi řekl Jan.

“Copak?”

“Nějak jsem to nepochopil,” objasňoval Jan.

“A pročpak? Vždyť je to nad slunce jasné,” divil se jeho společník. “Vy lidičky z Puritánie věříte na Majitele, neboť se vám nedostává dobrodiní vědeckého vzdělání. Hádám, že ku příkladu to bude pro vás novinkou slyšet, že je naše země kulatá - kulaťoučká jako pomeranč?”

“Ne tak docela,” pravil Jan, trochu zklamán. “Můj otec to vždycky tvrdil, že je kulatá.”

“Kdepak, můj milý, to jste mu dobře nerozuměl. Je všeobecně známo, že se v Puritánii věří, že naše země je rovná, rovná jak placka. Nemyslím si, že se v tom mýlím. Vyloučeno! Dále zde máme paleontologickou evidenci…”

“Co to znamená?”

“V Puritánii vám říkali, že Majitel zbudoval všechny cesty. Ale to je zcela nemožné, jelikož si staří lidé pamatují časy, kdy cesty nebyly zdaleka tak dobré jako nyní. Navíc nalezli vědci po celé zemi zbytky prastarých cest vedoucích úplně jinými směry. Závěr z toho musí být přece jasný … “

Jan na to nereagoval.

“Pravil jsem,” opakoval pan Osvícenství, “že závěr z toho musí být jasný.”

“Ovšem, ovšem. Samozřejmě,” přisvědčil Jan spěšně, trochu se červenaje.

“A znovu - máme tu ještě antropologii.”

“Bojím se, že nevím … “

“Propáníčka, samozřejmé, že nevíte! Oni přece nechtějí, abyste věděl … Antropolog je někdo, kdo se vypravuje do zaostalých vesniček v těchto končinách a sbírá ty výstřední bajky, co si vesničané vyprávějí o Majiteli. Představte si, že v jedné vísce věří, že Majitel má chobot jako slon. Každý musí přiznat, že toto nemůže být přece pravdou!”

“Je to velmi nepravděpodobné.”

“Co je na tom dobrého, je to, že dnes víme, jak k té pověře došlo. Začalo to tím, že jim jednou utekl slon z místní zoologické zahrady a toho pak se jeden starý, možná i opilý vesničan spatřil toulat jedné noci po hoře. Z toho vznikla legenda, že je Majitel chobotnatec.”

“Chytli znovu toho slona?”

“Kdo ho jako měl chytit?”

“Antropologové přece.”

“Můj milý hochu, vy mi nerozumíte. Toto se stalo dávno předtím, než vůbec jací antropologové byli.”

“A tak jak to můžou vědět?”

“K tomu, pravda… Vidím, že máte velmi mlhavou představu o tom, jak věda vlastně pracuje. Abych to zjednodušil - neboť samozřejmě nemůžete porozumět technickému popisu výzkumu … tedy abych to zjednodušil: Oni vědí, že ten zbloudilý slon musel být počátkem pověsti o chobotu, protože už zjistili, že jakýsi zbloudilý had byl počátkem pověry o hadu ve vedlejší vesnici, a tak dále, a tak dále. Nazývá se to induktivní metoda. Hypotéza, můj milý mladý příteli, se ustanovuje sama v kumulativním procesu. Řečeno prostou řečí - učiníte-li jeden a ten samý dohad příliš často, přestává tento být dohadem a stává se vědeckým faktem.”

Po chvilce přemýšlení se Jan znovu ozval: “Zdá se mi, že už rozumím. Většina pověstí o Majiteli je patrně nepravdivých a proto i zbytek bude patrně nepravdivý … “

“Prosím, dejme tomu. Přiblížil jste se tak daleko, jak jen se začátečník může dostat. Až se vám dostane vědeckého vzdělání, shledáte, že si budete moci být jist věcmi, které se nyní zdají pouze možnými.

Baculatý poník je za tu dobu odtáhl hodný kus cesty a oni dojeli k místu, kde se cesta rozdvojovala.

“Jdete-li na Západ, budeme se tu muset rozloučit,” pravil Osvícenství a zatáhl opratí. “Pokud ovšem byste nechtěl jít ke mně domů. Vidíte to velkolepé město?”

Jan pohlédl směrem k vedlejší cestě a tam v planině beze stromů spatřil úžasnou sbírku přístřešků z vlnitého plechu. Většina z nich se zdála být stařičká a zrezivělá.

“Toto,” oznámil pan Osvícenství, “je velkoměsto Pastička. Nebudete chtít věřit, když vám řeknu, že si je pamatuji co ubohoučkou vesničku. Když jsem sem přišel, měla pouze čtyřicet obyvatel. Nyní se chlubíme dvanácti milióny, čtyřmi sty tisíci, třemi sty a šedesáti jednou duší. Mezi nimi, mohu-li dodat, se nachází většina našich nejvlivnějších publicistů a popularizátorů vědy. Hrdě přiznávám, že na tomto nevídaném vývoji mám nemalý podíl, ale bez falešné skromnosti vyznávám, že vynález tisku přesáhl vliv sebevýznamnějších jednotlivců. Pakliže byste se chtěl k nám připojit… ” ,

“Srdečné díky,” pravil Jan. “Ale asi se ještě chvíli přidržím hlavní cesty.”

Vystoupil z dvoukolky a už chtěl dát panu Osvícenství sbohem, když mu probleskla hlavou jakási myšlenka, a tak se znovu otázal: “Nejsem

si jist, zda jsem skutečně porozuměl vašemu vysvětlování, pane. Ale je to stoprocentně jisté, že Majitel neexistuje?”

“Stoprocentně. Dávám vám na to čestné slovo.”

S těmito slovy si potřásli ruce. Pan Osvícenství stočil poníka na vedlejší cestu, práskl bičem a v několika málo okamžicích zmizel z dohledu.

Kapitola 2

KOPEC

Jan opouští s hlubokou úlevou náboženství - A bez odkladu se dostavuje jeho první vyloženi morální zážitek

Viděl jsem Jana vykračujícího si lehce silnicí. Aniž si to uvědomil, vystoupil na vrchol jakéhosi kopečku. Zde se zastavil, ne snad, že by ho výstup unavil, ale z čiré radosti. “Majitel neexistuje,” vykřikoval. Z jeho mysli spadla taková tíha, že by mohl létat. Vůkol se jako stříbro třpytila námraza, nebe se podobalo modré skleněné ploše, vedle Jana seděla v křoví červenka a v dálce kokrhal kohout. “Majitel neexistuje!” Při pomyšlení na ceduli zákonů, jež visívala nad postelí v jeho nízké tmavé ložnici v otcovském domě, se rozesmál. “Majitele není! Není ani černá díra!” Otočil se a pohlédl zpátky cestou, kterou přišel. A když tak učinil, vydechl úžasem. Protože na východě spatřil v ranním svitu hory, nakupené coby mraky na obloze. Po jejich zakulacených svazích přecházely zelené, fialkové a tmavorudé stíny. V horských jezírkách se třpytila voda a na třech nejvyšších vrcholech líbalo slunce i ty nejvzdálenější útesy. Ty útesy byly takových podivných tvarů, že si je někdo mohl lehce zaměnit za hrad.

Zrovna teď si Jan uvědomil, že se vlastně nikdy na hory nedíval, neboť dokud se domníval, že v nich bydlí Majitel, bylo se jich co obávat! Nyní, když Majitele nebylo, zdály se být překrásné. Na okamžik skoro zapochyboval, že by Ostrov mohl být krásnější, a napadlo ho, zda by nebylo moudřejší jít raději k Východu. Moc na tom ale nezáleželo, neboť si řekl toto: “Jestliže má svět na jednom konci hory a na druhém

Ostrov, pak každá cesta vede do krásna a svět je nádhera nad nádheru.”

V tom momentě zahlédl stoupajícího muže blížícího se k němu. Věděl jsem, že se jmenuje Ctnost a že je skoro téhož věku jako Jan, možná jen o trochu starší.

“Jak se to tu jmenuje?” otázal se Jan.

“Nazývají to Jehovah - Jirah,” odvětil Ctnost.

Pak se oba obrátili a pochodovali k Západu. Po chvíli společné chůze pohlédl Ctnost úkradkem na Jana a pousmál se.

“Čemu se usmíváte,” ptal se Jan.

“Jen jsem zaznamenal, že vypadáte velice šťastně.”

“I vy byste byl šťasten, kdybyste žil celý život ve strachu před svým pánem a pak zjistil, že jste vlastně svobodníkem.”

“Tak je to tedy?”

“Vy zajisté nevěříte na Majitele?”

“Vím o něm jen to, co všichni ostatní…”

“Určitě byste nechtěl žít pod jeho mocí…”

“Nejen nechtěl, já bych nezůstal pod ničí mocí!”

“Kdyby měl černou šatlavu, tak byste možná musel.”

“Raději bych se tam nechal vsadit, než bych poslouchal příkazy, které by se mi nezamlouvaly.”

“Schvaluji vám to. Mohu tomu jen stěží uvěřit, že už nemusím poslouchat žádné zákony. Hleďme, ta červenka je tu zase… Jen si pomyslete - kdyby se mi zachtělo, mohl bych na ni vystřelit a nikdo by mi do toho nemluvil.”

“Uděláte to?”

“Hm… nejsem si jist,” pravil Jan, ohmatávaje v kapse prak. Ale jak se tak rozhlédl kolem v slunečním svitu, rozpomněl se na své štěstí, pohlédl dvakrát na ptáčka a rozhodl se: “Ne, nezastřelím ho. Vůbec nic takového nechci udělat. Ale kdybych chtěl, tak bych mohl.”

“Chcete říci, že jen kdybyste zvolil tu druhou možnost, pak byste ho mohl zabít?”

“Je v tom nějaký rozdíl?”

“Ohromný.”

Kapitola 3

PONĚKUD NA JIH

Morální Pohnutky nejsou schopny samy sebe pořádně vysvětlit - Jan Zjišťuje, že Estetická Experience je hodna následování.

Očekával jsem, že se Jan bude dále vyptávat, když tu zahlédli před sebou postavu ženy, pohybující se pomaleji než oni dva. Dohnali ji a popřáli jí dobrý den. Když se otočila, shledali, že je mladá a pohledná, i když trochu snědá. Byla přátelská a upřímná, ne však dolézavá jako snědé dívenky z lesa, a tak se mladíkům svět zdál ještě příjemnější, neboť měli stejnou cestu. Nejdříve se ovšem představili a ona pravila, že se jmenuje Zlata Střednícesta. “Kam putujete, pane?” tázala se Ctnosti.

“Putování naplněné nadějí je pro mne žádoucnější než dosažení cíle,” pravil Ctnost.

“Chcete říci, že jste se vydal na výlet, jen abyste měl dost pohybu?”

“To ne,” pravil poněkud zmatený Ctnost. “Putuji… Musím přiznat, že mi po vaší otázce není zcela jasno, za čím putuji, ale to není tak důležité. Hloubání z nás neudělá lepší chodce. Pro mne je ohromné - urazit denně třicet mil.”

“Proč?”

“Je to moje zásada, jakýsi zákon, který jsem si udělal.”

“Počkejte,” vzrušeně vykřikl Jan. “Tak vy přece jenom věříte na Majitele?”

“Vůbec ne. Neřekl jsem, že je to Majitelův zákon. Je můj. Sám jsem si ho stanovil.”

“Proč, propána!?”

“To je spekulativní otázka… Vymyslel jsem si pro sebe ty nejlepší zákony. Jestliže najdu lepší, budu je adoptovat. Není to báječné, mít vůbec nějaké zásady a držet se jich?”

“A kam máte vy namířeno,” otázala se Zlata Jana.

Ten začal svým společníkům vyprávět o Ostrovu a o tom, že ihned, jakmile jej spatřil, rozhodl se vzdát se všeho ostatního jen pro tu naději, že snad jej může jednou nalézt.

“V tom případě byste měl navštívit mého otce,” doporučila mu Zlata. “Bydlí ve městě Trylku. Na úpatí tohoto kopce je odbočka doleva a ta nás tam za půlhodinku zavede.”

“Byl váš otec na Ostrově? Zná tam cestu?”

“Často vypráví o něčem velmi tomu podobném.”

“Ctnosti, to byste měl jít s námi,” zval Jan. “Stejně nevíte, kam jdete, a lepšího místa než Ostrov nemůže být.”

“Nevěřím,” pravil Ctnost. “Je třeba se držet cesty, je třeba jít stále kupředu…”

“To tedy nevím proč!”

“To vím, že nevíte proč… “

Celou tu dobu sestupovali, až došli k travnaté cestičce odbočující doleva. Myslím, že Jan na chvilku zaváhal, ale přece jen se rozhodl odbočit. Částečně proto, že slunce zatím rozpálilo tvrdý povrch vozovky a to zraňovalo jeho chodidla, ale částečně i proto, že se trochu na Ctnost rozhněval. A nejdůležitější bylo, že tou cestičkou chtěla jít Zlata. Rozloučili se tedy s Ctností a ten se pak štrachal do dalšího kopce, aniž se ohlédl.

Kapitola 4 PŘÍJEMNÁ PROCHÁZKA

Poté, co odbočili, zpomalili v chůzi. Tráva pod nohami byla měkká a odpolední sluníčko příjemně zahřívalo stezku stíněnou lesem. Zanedlouho zaslechli sladkou a melancholickou zvonkovou hru.

“To je hra městských zvonů,” vysvětlovala Zlata. Jak tak šli, nejdříve se v chůzi těsně k sobě přiblížili, pak se uchopili za ruce. Později se i políbili a tak pokračovali v cestě líbajíce se a hovoříce neuspěchaně o překrásných a smutných věcech. Stín lesa, dívčina sladkost i ospalý hlas zvonku připomínaly Janovi tak trochu Ostrov a zase tak trochu snědé dívčinky.

“Konečně přišlo to, po čem jsem toužil… Snědé holčiny byly vyloženě oplzlé a Ostrov zase příliš křehký. Ted však je všechno skutečné a realistické.”

“Je to Láska,” povzdechla si Zlata hluboce. “A cesta na opravdový ostrov.”

Snil jsem dále, že došli na dosah velice starobylého města, plného mohutných věží i štíhlých vížek, zabaleného do břečťanu a ležícího v travnatém údolíčku na obou březích líné, točité řeky. Prošli branou v polorozpadlé staré městské zdi, došli k jakýmsi dveřím, zaklepali na ně a byli vpuštěni. Zlata zavedla Jana do šerého pokoje s klenutým stropem a mozaikovými okny a tam jim bylo přineseno výtečné pohoštění. S pohoštěním se dostavil i starý pan Střednícesta. Byl to gentleman měkkých pohybů, hebkých stříbrných vlasů, oblečený do splývavého županu. Protože měl dlouhý vous, vypadal tak velebně, až to Janovi připomínalo Správce v masce.

“Je rozhodně příjemnější než Správce,” radoval se Jan. “Hlavně proto, že se už nemusím bát. A částečně také proto, že hledím na jeho vlastní tvář, ne na masku.”

Kapitola 5

LÍA MÍSTO RÁCHEL

“Romantická” poezie se chlubí vlastnictvím, po kterém Jan zatím jen toužil - Na chvíli se zdá být věrna svým slibům - Vzrušení však není trvalé a rozplývá se do znaleckého ocenění a sentimentality

Při jídle se Jan rozpovídal o Ostrově. Pan Střednícesta pohleděl Janovi hluboce do očí a pravil: “Váš Ostrov je tady u nás.”

“Jak je to možné, vždyť jsme ve středu města?”

“Na místě nezáleží. Ostrov je všude a zároveň nikde… Vstupu nebude nikomu, kdo si jej žádá, odepřeno. Je Ostrovem Duše. Dokonce i v Puritánii vás učili, že se Majitelův zámek nachází v našich srdcích!”

“Ale já nechci žádný zámek a na Majitele nevěřím.”

“Kdo ví, co je pravda?” tázal se stařec. “Mýlili se a přece se nemýlili, když nás učili o Majiteli. To, čeho se představivost uchopí jako krásna, musí být pravdou, ať už to doopravdy existovalo, nebo ne. Majitele, o němž snili - nalézáme v našich srdcích. A Ostrov, jež hledáte - už obýváte. Děti oné země nejsou nikde daleko od domoviny.”

Po jídle se starý pán chopil harfy a už při prvém úderu do strun si Jan vzpomněl na hudbu, kterou slýchával u okénka v zídce. Potom zazněl starcův hlas. Ne jenom stříbrně sladký a melodický jako doposud, ale silný, vznešený, plný podivných podtónů. Byla v něm píseň moře i všech ptáků a někdy větru a bouře. Před Janovýma otevřenýma očima se vynořil obraz Ostrova. Více než obraz, neboť ucítil dokonce jeho kořeněnou vůni a s ní smíšený zápach moře. Zdálo se, že stojí ve vodě, vzdálen jen několik kroků od písečných pláží Ostrova. Viděl z něj více, než kdy předtím. Ale zrovna když chtěl vykročit po písčitém dnu směrem k jeho břehům - píseň dozněla, vidina zmizela. Jan se navrátil do šerého pokoje na nízký divan. Zlata seděla po jeho boku.

“A teď vám zazpívám nějakou jinou,” pravil pan Střednícesta.

“Ne prosím, ne,” volal Jan mezi vzlyky. “Zazpívejte mi tu samou. Prosím, zazpívejte ji znovu!”

“Bylo by lépe, kdybyste ji neslyšel dvakrát toho samého večera. Znám spoustu jiných písní… “

“Rád zemřu, jen abych jí mohl naslouchat znovu … “

“Dobře, dobře,” souhlasil starý pán. “Možná, že máte pravdu. Co na tom konečně záleží? Všemi cestami je tam stejně daleko.” Shovívavě se usmál, potřásl hlavou a Jan se nemohl zdržet dojmu, že poté, co ho slyšel zpívat, se teď jeho hlas zdál skoro směšný. Ale jen co se přivalila mohutná vlna hudby, smetla všechno ostatní z jeho mysli. Nejdříve se mu zdálo, že se mu při prvních tónech dostalo mnohem více rozkoše. Zaznamenal dokonce překrásné části písně, které mu poprvé unikly. Řekl si, že “tohle bude ještě krásnější než předtím, měl bych se kontrolovat a vychutnat pohodlně každičký doušek té krásy … “

Viděl jsem, že se k poslechu usadil pohodlněji a že se Zlata kradmo chopila jeho ruky. Zalíbilo se mu pomyšlení, že společně putují k Ostrovu. Vidina Ostrova se opět dostavila, ale tentokrát s ní bylo něco v nepořádku, protože si ho Jan skoro vůbec nevšímal, a to kvůli paní, která na něj čekala s korunou na hlavě na pobřeží. Byla bleďoučká, božsky bílá … “Konečně dívka beze stopy opálení,” řekl si Jan. A tak se znovu začal brouzdat ke břehu s otevřenou náručí, aby objal svou královnu. Jeho láska k ní se zdála tak veliká a čistá a jejich odloučení tak dlouhé, že se dostavila sebelítost a málem ho pohltila. Píseň dozněla zrovna, když chtěl paní obejmout.

“Zpívejte, zpívejte přece,” vzlykal Jan. “Teď to bylo ještě krásnější.”

“Pakliže na tom trváte,” pokrčil pan Střednícesta rameny. “Je příjemné zpívat pro hluboce a opravdově doceňující publikum.”

A tak zazpíval potřetí. A zase vnímal Jan hudbu o něco více. Zaznamenal, jak byly které efekty vyluzovány, že některé části písně byly lepší než jiné a že byla možná trochu dlouhá. Vidina Ostrova byla zamlžena a on mu ani nevěnoval moc pozornosti. Objal Zlatu kolem ramen a přitulili se k sobě - tváří na tvář. Potom začal Jan pochybovat o tom, zda starý pán vůbec kdy skončí …

Když byl poslední verš písně zakončen se vzlykem ve zpěvákově hlase, stařec vzhlédl a uviděl mladé ležet si v náručí. Vstal se slovy: “Svůj Ostrov jste nalezli. Nalezli jste jej navzájem v srdci toho druhého.”

Potom opustil po špičkách pokoj, utíraje si oči… ‘

Kapitola 6

ICHABOD

Vytržení se nakonec ukáže být chtíčem, ale to je v době vlády moderní literatury rychle postaveno do “správného světla”

“Miluji tě, Zlato,” promluvil Jan.

“Doputovali jsme k pravému Ostrovu,” dodala ona.

On: “Naše těla touží po sobě.”

“Nač jim vzdorovat,” vydechla Zlata.

On: “Nikdo neporozumí tajemnosti našeho citu.”

V tom okamžiku se ozvaly rychlé, nemotorné kroky a do pokoje vkročil vysoký mladý muž s lampou v ruce. Vlasy měl černé jako uhel, rovná ústa podobná štěrbině v dopisní schránce a oděn byl v roztodivných kovových drátech. Jen je zahlédl, vybuchl smíchy.

Milenci od sebe odskočili.

“Tak co, Hnědko,” tázal se Zlaty. “Zase hraješ komedii?”

Zlata se rozzlobila: “Nenazývej mě tak!” A vztekle zadupala nohama. “Už dávno jsem ti řekla, abys mě tak nevolal!”

Mladík odvětil obscénním posuňkem a pak se obrátil na Jana: “Poznávám, že na vás pracoval můj táta, ten starý blázen…”

“Nemáš právo takto o tatínkovi mluvit,” vykřikla Zlata. Pak se otočila na Jana s hořícími tvářemi a oddychujíc těžce, prohlásila: “Všemu je konec. Náš sen leží roztříštěn. Naše tajemství potřísněno… Všem tajům lásky bych tě bývala naučila, nyní však jsi pro mne navždy ztracen. Musíme se rozejít. Odcházím, abych se utratila!” A s tím opustila pokoj.

Kapitola 7

NON EST HIC

“Nic se o ni nestrachuj,” řekl mladík. “Tím už vyhrožovala na stokrát.

Ona totiž není nic jiného než snědá holčina, i když si to vlastně neuvědomuje.” Jan se zděsil: “Snědá dívka? A co váš otec?”

“Tatíček byl celý svůj život na výplatní listině snědých dívek. Ale ten ukvokaný dědek si to také neuvědomuje. Nazývá je Múzami, či Duchem a podobnými nesmysly. Ve skutečnosti není ničím jiným, než pasákem děvek.”

“A jak je to s Ostrovem?”

“O tom si promluvíme ráno. Von to není ten druh, který ty jsi měl na mysli. Něco ti povím, já ani s otcem, ani s mou vzácnou sestřičkou nežiji. Bydlím v Eshropoli a zítra se tam navracím. Chceš-li, zavedu tě tam do laboratoře a ukážu ti opravdovskou báseň. Žádnou fantazii. Skutečnost … “

“Budu vám vděčen,” řekl Jan.

Poté mu mladý Střednícesta pomohl najít jeho ložnici a celá domácnost se uložila k spánku.

Kapitola 8

VELKÉ SLIBY

Přečistá je poezie Technického věku!

Jméno syna pana Střednícesty bylo Gustav Střednícesta. Jen co vstal ráno z postele, už volal Jana dolů k snídani, aby se hned mohli vydat na cestu. Nebylo nikoho, kdo by je zdržoval, protože starý pán ještě spal a Zlata snídávala vždy v posteli (mirv1-rmr). Po jídle zavedl Gustav Jana do kůlny u otcova domu a ukázal mu jakýsi stroj na kolech.

“Co je to,” dotazoval se Jan.

“Můj starý autobus,” odvětil mladý Střednícesta. Pak poodstoupil, zíral chvíli na autobus s hlavou nakloněnou na stranu a dál pokračoval změněným, uctivým hlasem: “Hle, poezie! Dcera ducha našeho století! Čím byla rychlost Atalanty proti její rychlosti?! Či krása Apollonova proti její spanilosti?!”

Jan mimo Ostrova jiné krásy nepoznal - stroj mu jej rozhodně nepřipomínal a tak držel jazyk za zuby.

“Rozpoznáváš to,” naléhal Gustav. “Naši otcové si stvářeli podoby toho, co nazývali bohy a bohyněmi, ve skutečnosti však, jak shledal každý, kdo se na ně díval dost dlouho, to byli všechno nabílené snědé dívenky a snědí hoši. Nic než sebeklam a podvodnická sentimentálnost. Zde naopak se nachází pravé umění. Zde nenajdeš žádnou erotiku, což?”

“To zajisté ne,” potvrdil Jan, hledě na ozubená kola a na cívky drátů. “Tohle se rozhodně žádné Hnědce nepodobá.” Ve skutečnosti se to totiž podobalo více klubku ježků a hadů.

“To bych řekl,” stvrdil Gustav. “Čistá energie, že jo? Rychlost, bezcitnost, střízlivost, pozoruhodná forma, že? Také,” a zde ztišil hlas, “vysoká cena.” Pak usadil Jana do stroje a sám se také vedle něj posadil. Začal hýbat pákami a dlouho se nic nedělo, ale konečně vylétla jiskra, stroj se zaburácením poskočil a rozjel se kupředu. Než Jan popadl dech, už křižovali rychlostí blesku tu silnici, kterou už Jan znal, a řítili se krajinou k severu, rovinou čtvercových kamenných polí, rozdělených ploty z ostnatého drátu. Jen o chvíli později se zastavili ve městě, kde byly všechny domy zbudovány z ocele.

KNIHA TŘETÍ

NEJTEMNĚJŠÍM ZEITGEISTHEIMEM

A každý úskok byl lidstvem veleben… nestrojená dobrota, jíž se ušlechtilost nejvíce projevuje, byla zesměšňováním vyhlazena a bezúhonnost zmizela.

Thucydides

Teď prožívejte méněcenné, jako vládcové světa,

horliví znepokojovači. Naše sláva zmizela.

Znamenitost země stárne a usychá.

Anonym

Čím více jsou lidé nevědomí, tím více jsou přesvědčeni o tom, že jejich farnost a jejich kostelíček jsou vrcholem, ke kterému se civilizace a filozofie namáhavě dopracovala.

Shaw

Kapitola 1

ESCHROPOLIS

Poezie bláznivých dvacátých let - Kuráž a vzájemná loajálnost Umělců

Snil jsem dále, že Gustav zavedl Jana do velkého pokoje podobného koupelně. Byl plničký ocele a skla - skoro všechny zdi byly okny a byla tam spousta překřikujících se lidí, popíjejících cosi jako lék. Všichni byli buď mladí, anebo aspoň oblečeni, jako by byli mladí. Dívky měly kratinké vlasy, plochá poprsí a ploché zadničky - podobaly se hochům. Muži měli bledé, podlouhlé tváře, štíhlé pasy, silná stehna a podobali se všichni dívkám, s výjimkou několika vousáčů s dlouhými vlasy.

“Nad čím se to rozčilují?” šeptl Jan.

“Oni se nerozčilují,” vysvětloval Gustav. “Povídají si o umění.”

Pak se s Janem postavil do středu pokoje a zakřičel: “Poslyšte … zde máme mládence, kterého oblboval můj taťka a teď se mu zachtělo opravdové, stoprocentní hudby k pročištění. Kvůli přechodu bychom snad měli začít s něčím neoromantickým.” Všichni Bystří se začali radit a dohodli se na tom, že nejdříve by měla zpívat Viktoriana.

Když povstala, měl ji Jan zprvu za školačku, ale poté, co si ji dobře prohlédl, zjistil, že je jí ve skutečnosti - kolem padesátky. Před produkcí se oblékla do šatů, jež byly jakousi přehnanou kopií toho, co nosil pan Střednícesta a nasadila si masku podobnou maskám Správců, ale s tou zvláštností, že nos byl na ní namalován jasnou červení a jedno oko bylo trvale přimhouřeno.

“To nemá cenu!” zvolala polovina Bystrých. “Příliš puritánské … “

Ale druhá polovina včetně vousatců zvedla nosy a začala se tvářit škrobeně. Viktoriana se uchopila malé harfičky a spustila. Zvuky harfičkou vyluzované mohl Jan jen ztěží nazvat hudbou, ale s Viktorianiným zpěvem se mu vynořilo na mysli něco podobného Ostrovu. Ihned však poznal, že to ve skutečnosti Ostrov není. Potom spatřil lidi podobající se spíše jeho otci a Správci a také starému panu Střednícestě, vystrojené za klauny, tančící jakýsi škrobený tanec. I Kolombína tam byla a cosi jako milostná zápletka. Z ničeho nic se celý Ostrov změnil v liliovitou pokojovou rostlinu v květináči a píseň dozněla.

“Neocenitelné,” volali někteří.

“Doufám, že se ti to zamlouvalo,” promluvil Gustav.

“Abych řekl …” začal Jan svou větu s pochybnostmi, protože nevěděl, co má říci. Dále už se nedostal, neboť ho v tom okamžiku čekalo velké překvapení. Viktoriana odhodila masku, přistoupila k němu a vrazila mu vší silou dvě facky.

“Správně,” volali Bystří. “Viktoriana je statečná!” Nemusíme s tebou všichni souhlasit, miláčku Viki, ale tvou kuráž obdivujeme!”

“Pronásledujte si mne dle libosti,” oznámila Janovi. “Nepochybně se ve vás probouzejí lovecké chtíče, když mne vidíte u zdi. Vy půjdete vždy s davem! Ale já budu bojovat do konce! Takže…” zde se rozplakala.

“Je mi ohromně líto,” pravil Jan. “Ale… “

“Vím, že to byla dobrá píseň,” vzlykala Viktoriana. “Všichni velcí pěvci jsou za svého života pronásledováni - já jsem pronásledována, musím být tudíž velkou divou.”

“To tě dostala, co,” dali se slyšet Bystří, zatímco Viki opouštěla laboratoř.

“Musím přiznat,” ozval se jeden z nich, “že nyní, když tu není, zdá se mi to její umění pouhou šmírou…”

“Já to také nesnáším,” dodal druhý.

“A já si myslím, že to ona si zaslouží nafackovat,” řekl třetí.

“Byla rozmazlována a pochlebovalo se jí celý život,” prohlásil čtvrtý. “A to je to, co je s ní v nepořádku.”

“Tak je to!” dodali ostatní jedním hlasem.

Kapitola 2

JIŽNÍ VÍTR

Zahnívající literatura Zkalených Dvacátých - Zmínit se o její nejnápadnější chybě je neodpustitelný společenský přestupek

“Možná, že by mohl zahudlat někdo jiný,” řekl Gustav.

“Já!” ozvalo se hromadně třicet hlasů. Jeden z nich však překřičel ostatní a jeho vlastník vstoupil do středu pokoje dříve, než se tomu dalo zabránit. Byl to jeden z vousáčů a mimo rudé košile a zástěrky z krokodýlí kůže neměl na sobě nic. Ihned začal mlátit do afrického tamtamu, skřehotat a pohupovat sem a tam svým hubeňoučkým napůl nahatým tělem. Strnule na ně civěl očima žhavýma jako uhlíky. Tentokrát se Janovi vůbec obraz Ostrova nevynořil. Připadlo mu, že je v jakémsi temně zeleném místě, plném proplétavých kořenů a chlupatých rostlinných stvolů. Vtom rozpoznal v jejich svíjivých pohybech obrysy nikoliv rostlinné, ale lidské. Zelené šero temnělo a vydechovalo horko. Pak všechny ty pohybující se obrysy splynuly v jeden obscénní obrazec, jenž opanoval celý pokoj. Píseň skončila.

“Neocenitelné,” vyslovili se Bystří. “Příliš ztuhlé! Příliš mužné!”

Jan zamrkal překvapením, rozhlédl se kolem a co viděl? Bystří kolem něj se tvářili chladně jako rampouchy, kouřili cigarety a popíjeli nápoje podobné lékům, jako by se nic zvláštního nestalo. Jan znejistěl, neboť potom by musela píseň pro ně znamenat něco jiného. A “jestliže ano”, přemýšlel, “pak to musí být jedinci s úžasně čistou myslí”. Zastyděl se jako někdo zkažený mezi neviňátky.

“Líbilo se ti to, že?” uhodil na něj ten vousatý zpěvák.

“Já … nezdá se mi, že jsem tomu porozuměl,” koktal Jan.

“Já už tě naučím, abys to miloval,” řekl vousáč a uchopil se znovu tamtamu. “To po tomhle jsi vlastně toužil celou tu dobu.”

“Ne, kdepak,” zvolal Jan. “V tom se mýlíte! Přiznávám, že něco takového se mi stane, když myslím hodně dlouho na Ostrov, ale to přece nemůže být to, co chci!”

“Ne? A proč ne?”

“Jestli to je to, po čem toužím, proč jsem vždy znovu nespokojen, když se mi toho dostane? Jestliže si někdo žádá potravu, jak může být zklamán, když je konečně prostřeno? Dále nerozumím…”

“Čemu nerozumíš? Já ti to vysvětlím.”

“Myslel jsem si, že odsuzujete písně pana Střednícesty, protože nakonec nevedou nikam jinam, než za snědými holkami… “

“Také že ano!”

“Tak jak mohou být vaše písně lepší, vedou-li k úplným černoškám?” Tu se celou laboratoří ozvalo udivené hvízdnutí a Jan poznal, že se dopustil něčeho velice nevhodného. “Koukni se,” pravil vousatý zpěvák výhružným hlasem. “Co tím myslíš? Chceš snad naznačit, že něco podobného se děje při mém zpěvu?”

“Já … předpokládám, že to byla možná moje chyba,” koktal Jan. “Jinými slovy, nejsi ještě schopen rozpoznat umění od pornografie!” Potom k Janovi uváženě přistoupil, plivl mu do tváře a vyšel z pokoje. “Správně, Pytlíku,” vykřikovali Bystří. “To si zasloužil!”

“Je to sprosté zvířátko,” pravil někdo.

“No jo, ti puritáni… ” řekla jakási dívka.

“Nedivila bych se, kdyby byl impotentní,” šeptla druhá.

“Nesmíte být na něj tak tvrdí,” bránil ho Gustav. “Má plno zábran a tím, co říká, je jen prozrazuje. Něco formálnějšího by mohlo sednout lépe. Proč bys nezazpívala ty, Gluglo?”

Kapitola 3

SVOBODA MYŠLENÍ

Užvatlaná literatura Náměsíčných Dvacátých let - Jan opouští Hnutí, i když ne úplné nepoznamenán.

Glugla se vztyčila. Byla vysokánská, hubená jako tyčka a měla poněkud pokřivenou pusu. Poté, co došla do středu pokoje a vše utichlo, začala s posuňky. Nejdříve rozhodila ruce a šikovně vytočila dlaně tak, že vypadaly jako vykloubené. Potom šmatlala s chodidly vtočenými dovnitř. Také se tak podivně naklonila, jako by měla vysazený kyčelní kloub. Nakonec zachrochtala a řekla: “Globol obol ookle ogle globol gluugl glu.” Vystoupení ukončila se špulenými rty a vulgárním zvukem, který vydávají děti na hrníčku. Potom se vrátila zpět na své místo.

Jan ze slušnosti poděkoval: “Děkuji vám mnohokrát…”

Glugla mu neodpověděla, protože v důsledku jisté nehody z dětství nemohla mluvit.

“Doufám, že se ti to líbilo,” řekl mladý Střednícesta.

“Já jsem jí nerozuměl.”

“Ach,” promluvila žena v brejlích - snad Gluglyina ošetřovatelka či ochránkyně.

“To proto, že očekáváte krásno. Pořád ještě myslíte na ten svůj Ostrov. Musíte si uvědomit, že hybnou pákou moderní hudby je satira.”

“Bylo to přece zpodobení divé desiluse …” vyjádřil se k tomu kdosi.

“Realita leží roztříštěna,” dodal tlustý mládenec, který vypil spoustu té medicíny a ležel na zádech, šťastně se usmívaje.

“Naše umění musí být brutální… ” pokračovala Gluglyina ošetřovatelka.

“Ideály jsme ztratili za války,” promluvil jeden mladičký Bystrý. “Byly z nás vydupány za potopy, v bahně a krveprolití. Proto musíme zůstat neoblomní a brutální.”

“Poslyšte,” zvolal Jan. “Ta válka se vedla před mnoha lety. V té bojovali přece vaši otcové a ti se všichni už dávno usadili a vedou normální život.”

“To je ale Puritán! Buržua!” začali vykřikovat Bystří. Všichni začali vstávat.

“Drž jazyk za zuby,” sykl Gustav. Ale to už někdo praštil Jana po hlavě a když pod tou ranou uhýbal, někdo ho ještě uhodil zezadu.

“Stalo se to v bahně a v krveprolití,” syčely dívky.

“Dobře tedy,” řekl Jan ve snaze vyhnout se urážce. “Jestli jste všichni doopravdy tak staří, že si tu válku pamatujete, proč tedy předstíráte, že jste úžasně mladí?”

Bystří zaburáceli: “My jsme mladí! My jsme nové hnutí! Revolta sama!”

“Přes humanitarianismus už jsme se přenesli,” zařval jakýsi vousáč, kopaje Jana do kolena.

“A přes upejpavost také,” vřískla tenoučká stará panna zkoušející roztrhnout Janův oděv pod krkem. Šest dalších děvčat se mu vrhlo nehty na obličej. Kopali do něj zezadu i zepředu, až se zapotácel a upadl na tvář. Jakmile povstal, začali ho znovu mlátit. Když se konečně pokusil spasit útěkem z laboratoře, zdálo se, že se kolem tříští všechno sklo světa. Všichni obyvatelé Eschropole utíkali za ním, házejíce na něj lejna s pokřikem: “Buržouste! Chlípníku! Puritáne!” A k té honičce se přidali i eschropolští psi…

Kapitola 4 MUŽ U ZBRANĚ

Z čeho tyjí Revoluční Intelektuálové?

Když už Jan nemohl dále utíkat, usedl. Kravál pronásledovatelů utichl, a když se ohlédl, Eschropoli už neviděl. Byl pokryt špínou a krví a při dýchání ho píchalo v plicích. Také se zdálo, že má něco se zápěstím. Seděl nehnuté, protože byl velice unaven a chviličku se zamyslil. Nejdříve ho napadlo, aby se navrátil k Střednícestě. “Je sice pravda,” řekl si, že když se mu naslouchalo moc dlouho, vedlo to jen ke Zlatě a ona byla trochu snědá, ale přece jen jsem zažil aspoň zpočátku záblesky Ostrova. Tihle Bystří zaváděli rovnou za hnědými holkami, ne-li hůře. A ani stopa po Ostrově… Bylo by to možné, abych se u Střednícesty udržel ve stadiu vidiny Ostrova? Cožpak to musí vždy takhle skončit?”

Pak si ale uvědomil, že si vůbec nežádá písní pana Střednícesty, ale Ostrova samotného, a že to byla jediná věc, po které na tomto světě toužil. Jen co si to uvědomil, bolestivě povstal, aby pokračoval v cestě a rozhlížel se, kudy na Západ. Ještě pořád se nacházel v rovině, ale vpředu se zdály zvedat hory a za těmi už zapadalo sluníčko. Tam také cesta směřovala a tam také se pokulhávající Jan obrátil. Slunce brzy zapadlo, nebe se zamračilo a začal padat studený déšť. Když už kulhal asi jednu míli, došel k muži opravujícímu plot svého pole a kouřícímu veliké cigáro. Zastavil se u něj a otázal se jej, zda zná cestu k moři.

“Depak,” odvětil ten člověk, aniž vzhlédl.

“Věděl byste o místě, kde bych mohl dostat nocleh?”

“Depak,” řekl zase ten muž.

“Nemohl byste mi dát kousek chleba?” požádal jej Jan.

“To určitě ne,” vyjádřil se pan Mamon. “Bylo by to v rozporu se všemi zákony ekonomiky. Naučilo by tě to žebrotě.”

A když Jan ještě prodléval, dodal: “Hejbej se! Já tu žádný povaleče nechci!”

Jan se už asi deset minut belhal dále, když tu uslyšel, že za ním Mamon něco volá. Zastavil se a obrátil se. “Co chcete?” volal zpátky.

“Vrať se,” rozkázal mu Mamon.

Jan byl tak unavený a hladový, že se pokořil a navrátil se (cesta se zdála dlouhá) v naději, že se Mamon nad ním slitoval. Když došel k místu, kde spolu předtím hovořili, muž nejdříve beze slov dokončil svou práci a až pak se otázal: “Kde ti tak roztrhali šaty?”

“Pohádal jsem se s Bystrými v Eschropoli.”

“S Bystrými?”

“Vy je neznáte?”

“Nikdy jsem o nich neslyšel… “

“A Eschropoli znáte?”

“Znát ji? Já Eschropoli vlastním!”

“Co tím chcete říci?”

“Z čeho myslíš, že žijí její obyvatelé?”

“Nepřemýšlel jsem o tom… “

“Každý z nich do jednoho si vydělává na živobytí buď psaním pro mne, anebo má podíly na mých statcích. Předpokládám, že klub Bystrých je ňákej nesmysl, kterým se zabejvaj ve volném čase, pokud zrovna nemlátí tuláky,” řekl s jízlivým pohledem. Vrátil se ke své práci a Jana propustil se slovy: “Už můžeš jít.”

Kapitola 5

ZATČENÍ

Intelektuální klima Doby brání Janovi v dalším hledání

Jen jsem se obrátil na druhý bok, sen pokračoval a já viděl, jak se stísněný Jan vláčí tmou a v dešti k Západu, neboť byl příliš unaven na to,

aby pokračoval, a příliš vymrzlý na to, aby se zastavil. Po chvíli zavál severák, odvál déšť, pokryl kaluže ledovou kůrkou a bušil holými větvemi stromů o sebe. Jan se rozhlédl a zjistil, že vchází do dlouhého kamenitého údolí s vysokými útesy napravo i nalevo. Zuby mu drkotaly zimou… Nejzazší konec údolí byl přepažen vysokou skalní stěnou s jediným uzoučkým průchodem uprostřed. Měsíční svit osvětloval bílou skalní přepážku a mezi útesy se rýsovalo cosi podobného mohutnému stínu mužské hlavy. Jan se ohlédl přes rameno a poznal, že stín je vrhán horou vzadu, kterou minul v temnotě. Na to, aby někdo jen stál v tom větru, byla příliš velká zima, a já snil, že Jan klopýtá údolím kupředu, až došel ke kamenné stěně a chystal se vejít do jejího průchodu.

Zrovna když obešel veliký balvan a měl průchod před sebou, uviděl v něm pár ozbrojených chlapů usazených u ohně. V mžiku vyskočili a zahradili mu cestu.

“Tudy nesmíte projít,” pravil jejich vůdce.

“A kde mohu?”

“Kam máte namířeno?”

“Chci nalézt moře, abych se mohl plavit k Ostrovu, který jsem viděl na Západě.”

“Pak tedy nesmíte projít!”

“Na čí rozkaz?”

“Nevíte, že celý tento kraj patří Duchu Doby?”

“Promiňte,” omlouval se Jan. “To jsem nevěděl. Mým úmyslem není porušování zákonů. Snad to obejdu kolem nějakou jinou stezkou. Na Duchovo území nevstoupím.”

“Blázne,” pravil kapitán, “vy už se na jeho území nacházíte. Průsmyk je východem, nikoliv vchodem. Cizinci jsou u nás vítáni. Potíže jsou s těmi, co chtějí uprchnout.” Potom zavolal jednoho ze svých mužů a rozkázal mu: “Osvícenství, odveď utečence k Pánovi!”

K Janovi přistoupil mladý muž, zaklapnul mu na ruce pouta, hodil si přes rameno dlouhý řetěz, trhl jím a vykročil dolů údolím, přičemž Jana táhl za sebou.

Kapitola 6

OTRÁVENÉ STUDNY

Jana zdržuje Freudianismus - Vše je výrazem našich podvědomých tužeb - Nauka vedoucí do Obrova vězení

Viděl jsem, jak sestupovali údolím stejnou cestou, kterou Jan přišel, a měsíc jim ozařoval tváře. I ta hora, co vrhala stín v podobě mužské hlavy, byla zalita měsícem a podobala se ještě více hlavě.

“Pane Osvícenství,” promluvil konečně Jan, “jste to opravdu vy?” “Proč by ne,” odvětil strážník.

“Když jsme se potkali poprvé, vypadal jste úplně jinak.”

“Nikdy jsem tě nestřetl…”

“Což jsme se nesetkali v hospůdce u hranic Puritánie, cožpak jste mne potom nesvezl pět mil vaší dvoukolkou a poníkem?”

“Už tomu rozumím,” řekl Osvícenství. “To musel být můj otec, starý Osvícenství. Je to bláhový stařec, neznalý světa - skoro puritán. V naší rodině se o něm nikdy nezmiňujeme. Jsem Sigismund Osvícenství a s otcem jsem se už moc dávno rozhádal.” Chvíli kráčeli beze slov. Potom se Sigismund opět ozval: “Možná ti to ušetří nepříjemnosti, když ti rovnou řeknu nejpádnější důvod, proč nemá cenu pokoušet se o útěk - že totiž není kam utéci.”

“Jak to můžete vědět, že není místa, jako je můj Ostrov?”

“Přeješ si silně, aby doopravdy existoval?”

“Ano.”

“Ještě nikdy se ti nezdálo pravdou něco, co sis náramně přál?”

Jan chviličku přemýšlel a pak musel souhlasit: “Ano.”

“Není ten tvůj Ostrov něco jako vidina?”

“To je možné.”

“To je mi podezřelé … Vypadá to přesně jako něco, co si můžeme vyfantazírovat jen proto, že si to tolik přejeme. Ale zodpověz mi ještě jednu otázku. Dostavila se ti někdy vidina Ostrova bez toho, že by to končívalo snědými dívenkami?”

“To ne, ale ony nebyly tím, co jsem chtěl…”

“I ano. Ty jsi je chtěl, ale zároveň jsi chtěl zůstat ‘hodným hošíčkem. Odtud vidina Ostrova.”

“Vy si myslíte… “

“Ostrov je klam, který sis vytvořil, abys sám před sebou zamaskoval svou vlastní chlípnost.”

“I kdyby - ale vždyť jsem byl pokaždé zklamán, když to chlípností skončilo… “

“Samozřejmě, protože jsi byl zklamán tím, že nemůžeš mít obojí. Čas jsi ovšem neztrácel a dopřával sis tou cestou, která ti vyhovovala. Děvčátka jsi nezatratil!” Chvíli šli mlčky. Před nimi narůstala hora bizarního tvaru a už vešli do jejího stínu. Tu se Jan ozval znovu, už napůl ze sna, neboť byl strašlivě unaven: “Konec konců není na světě jen můj Ostrov. Mohl bych se vrátit na Východ do hor… “

“Hory neexistují.”

“To nemůžete tvrdit!”

“Byl jsi tam vůbec někdy? Viděl jsi je jindy než při západu či východu slunce?”

“Ne.”

“A tvoji předkové se utěšovali pomyšlením, že až jim vyprší nájem, půjdou právě do těch hor a budou žít v Majitelově zámku … ? Jistě je to utěšenější pomyšlení než odchod do prázdna, že?”

“To je možné.”

“Je mi úplně jasné, že je to něco, čemu si lidé přejí uvěřit.”

“Ale copak se něčeho takového dopouštíme neustále? Což jsou zde všechny věci, které právě vidím v tomto okamžiku jen proto, že si je přeji vidět?”

“Většina,” prohlásil Sigismund. “Tak například si teď přeješ, aby předmět před námi byl horou, a proto se domníváš, že je to doopravdy hora.”

“Počkejte,” rozrušil se Jan - “Co to tedy je?”

Zde se můj sen změnil v noční můru a já viděl Jana ustrašeného jako malé dítě, zakrývajícího si oči, aby nemusel patřit na - Obra. Ale mladý Osvícenství mu odtrhl dlaně z očí, přinutil ho otočit se a pohledět na Ducha Doby, jednoho z kamenných obrů velikosti hory, usazeného před nimi se zavřenýma očima. Potom Osvícenství otevřel jakási dvířka ve skále a strčil Jana do díry vyhloubené ve straně kopce přesně naproti Obrovi tak, aby se do ní mohl dívat skrze mříže na dveřích.

“Už bude brzy otevírat oči,” sdělil Janovi. Pak uzamkl dveře a Jan se stal vězněm …

Kapitola 7

TVÁŘÍ V TVÁŘ FAKTŮM

Jan spatří lidstvo coby uzlíčky komplexů…

Jan proležel noc v poutech, v zimě a ve smradu hladomorny. Když přišlo ráno, zjistil s pomocí té trochy světla, co pronikla mřížemi, že má kolem sebe spoustu spoluvězňů obého pohlaví a rozličného věku. Místo toho, aby se s ním dali do řeči, krčili se všichni před světlem a tlačili se co nejdále od mříží, hluboko dozadu.

Jan naproti tomu věřil, že by bylo dobře nadechnout se trochu čerstvého vzduchu, a tak přilezl ke dveřím. Ale když pohlédl ven a spatřil Obra, vyrazilo mu to dech. Jak tak na něj patřil, začal Obr otevírat oči a Jan, aniž věděl proč, se od mříže také odtáhl. Zdálo se mi, že Obrovy oči měly tu zázračnou vlastnost, že vše, na čem spočinuly, učinily průhledným. V důsledku toho, jen co se rozhlédl po vězení, zachvátila Jana hrůza. Zdálo se mu totiž, že je to místo naplněno démony. Poblíže seděla žena, ale on nevěděl, že je to žena, protože skrze její obličej viděl jen lebku, v ní mozek, nosní kanály, hrtan, sliny ve žlázách a krev v žilách, pod tím dmoucí se plíce coby houby, játra a potom také střeva jako změť hadů… Když od ní odvrátil zrak a pohleděl na jakéhosi starce, bylo to ještě strašlivější, protože ten měl rakovinu. A když se posadil a sklonil hlavu, aby se vyhnul pohledu na tu hrůzu, to, co viděl, byly jenom pochody jeho vlastních vnitřností. Věděl jsem, že všechny ty stvůry už žily v té díře po mnoho dnů a nocí. Jan na ně znovu pohlédl, pak padl náhle na tvář, zakryl si oči a zahořekoval: “Toto je přece černá díra! Možná, že Majitel není, ale to o černé díře je pravda! Zešílel jsem! Umřel jsem! Jsem navždy v pekle!”

Kapitola 8

PAPOUŠČÍ NEMOC

Janův zdravý rozum se konečně vzbouří

Žalářník jim denně přinášel potravu a vždy, jak stavěl hrnce na zem, prohodil k nim nějaké to slovo. Když bylo jídlo masité, připomněl jim, že budou jíst mrtvoly, anebo jim popsal porážku. Jindy, když měli droby, četl jim přednášku z anatomie, aby poukázal na podobnost s těmi samými částmi jejich těl - což bylo snadné, neboť oči Obra civěly bez přestání během oběda do vězení. Pakliže měli vejce, žalářník jim připomněl, že jedí zárodky ptáků zamořených hmyzem a pak si vyměnil pár sprostých vtipů s vězeňkyněmi. Tak to dělal denodenně. Snil jsem dále, že jednoho dne neměli ničeho kromě mléka a že žalářník, pokládaje na podlahu hliněný krajáč, prohodil: “Naše vztahy ke kravám nejsou zrovna jemné, jak si lehce uvědomíte, představíte-li si, že požíváte i jiné z jejich výměšků.”

Protože byl Jan v té díře o něco kratčeji než ti druzí a protože po těchto slovech se mu v hlavě rozsvítilo, vydechl s úlevou a promluvil silným, jasným hlasem: “Díky Bohu! Konečně jsem pochopil, že říkáte samé nesmysly!”

“Co říkáš?” ((hmul)) se na něj žalářník.

“Vy se nám tu snažíte navykládat, že věci, které nemají nic společného, jsou totožné. Snažíte se nám nalhat, že mléko není nic jiného než pot či výkaly.”

“Hleďme, hleďme! A v čem se tedy od sebe liší, mimo náš náhled na ně a zvyklostí, dle kterých jedno používáme a druhé zavrhujeme?”

“Jste lhář, či jen hlupák, že nevidíte rozdílu mezi tím, co Příroda vyvrhuje jako odpadek, a tím, co uskladňuje jako potravu?”

“Tak ona je Příroda osoba - patrně dokonce i s důvody a svědomitostí …,” ušklíbl se žalářník. “Možná je to jakási Majitelka. Nepochybuji o tom, že tě utěšuje představovat si, že můžeš něčemu takovému věřit.” Otočil se a s nosem nahoru opouštěl vězení.

“O tom sice nic nevím,” křičel za ním Jan, “ale mluvím o faktech. Mléko sytí telátka. Výkaly ne!”

“Drž hubu,” zařval žalářník a vrátil se. “Už toho máme dost. To je velezrada a budeš za ni předveden před Pána.” Trhl Janovým řetězem a táhl ho ke dveřím. Jan ještě na odchodu volal ke spoluvězňům: “Což nevidíte, že je to všechno podvod?” Žalářník ho za to tak praštil do zubů, že Jan měl hned pusu plnou krve a už nemohl mluvit. Zatímco byl zticha, obrátil se žalářník na vězně: “Vidíte, chce se jenom hádat. Vysvětlí mi někdo, co je to hádka?”

Bylo slyšet zmatené mručení.

“Copak, copak,” divil se žalářník. “K dnešnímu dni byste už měli znát svůj katechismus. Ty tam,” ukázal na vězně skoro dětského věku, jenž se jmenoval Papoušek. “Copak je to hádka?”

“Hádka,” odpověděl Papoušek, “je pokus toho, co se hádá, o racionalizaci jeho tužeb.” “Velmi dobře,” pochválil ho žalářník. “Ale měl bys při odpovídání stát zpříma s rukama za zády. Tak je to lepší. A nyní, co je pádnou námitkou proti existenci Majitele?”

“Takovýmto pádným argumentem by mohla být věta: Tvrdíte to proto, že jste sám Správcem.”

“Hodný chlapeček… Ale stůj zpříma! Tak… A teď mi pověz, jak dokážeš, že písně Mistra Pytlíka jsou stejně snědé jako ty, co zpívá Střednícesta?”

“K zatracení obou druhů písní můžeme použít jednoho ze dvou obvinění. Buď - Říkáte to proto, že jste Puritán, anebo - Říkáte to proto, že jste smyslný.”

“Výborně! A ještě něco. Jak bys napadl názor, že dvě a dvě jsou čtyři?”

“Tvrdíte to proto, že jste matematik… “

“Jsi hodný hošíček,” chválil žalářník Papouška. “Až se vrátím, něco ti přinesu. A teď zpátky k tobě,” obrátil se na Jana, uštědřil mu kopanec a otevřel dveře.

Kapitola 9

OBROVA PORÁŽKA

Zakletí je prolomeno - Jestliže je jedinkrát slyšena racionální námitka, tu je Obr ztracen

Když vyšli ven, byl Jan na chvíli oslněn světlem, ale ne na dlouho, protože se vlastně nacházeli v pološeru Obrova stínu. Obr byl náramně rozhněván a z huby se mu kouřilo, podobal se více sopce než obyčejné hoře. Jan se pokládal za ztraceného, ale zrovna když jej žalářník dotáhl k Obrovým nohám a s odkašláním začal: “Případ obžaloby proti vězni…”, tu zaslechli všichni zvuky koňských kopyt. Žalářník se začal rozhlížet - i Obr pozvedl své hrozné oči z Jana, aby se rozhlédl a sám Jan se též zajímal, co se to děje. Spatřili jednoho strážného, vedoucího velikého hřebce s postavou zahalenou do modrého pláště s kapuci, která stínila její obličej.

“Další vězeň,” oznamoval strážný. Obr zvedl pomalinku svůj dlouhý, těžký prst a ukázal na vchod do vězení.

“Ještě ne,” ozvala se osoba v kapuci. Náhle natáhla své spoutané ruce a rychle jimi zakroužila v zápěstí. Ozval se cinkot článků přetrženého řetězu, dopadnuvších na skálu u Obrových nohou, strážný pustil uzdu a upadl. Nato odhodil jezdec plášť a jak v Janových očích, tak na Obrově tváři zahrál záblesk ocele.

Jan poznal, že jezdcem byla žena v plném rozkvětu, vysoká jako Titánka, panna jasná co slunce, oděná kompletně v oceli a s vytaseným mečem v ruce. Obr se na židlici předklonil, aby si ji prohlédl.

“Kdo jsi?” tázal se.

“Mé jméno je Rozum,” odvětila panna.

“Honem jí vystavte pas,” zašeptal Obr, “a nechejte ji projít naším územím co nejrychleji.”

“Ještě ne,” pravila ta panna. “Než se vzdálím, chci se s tebou utkat ve třech hádankách.”

“Co je v sázce?” zeptal se Obr.

“Tvoje hlava,” odvětila paní Rozum a mezi horami se rozprostřelo ticho.

“Dobře,” promluvil konečně Obr. “Co musí být, to musí být. Taž se.”

“Poslyš tedy mou první hádanku: Jakou barvu mají věci v temných místech, ryby v hlubinách mořských a vnitřnosti v lidském těle?”

“Na to nemohu odpovědět,” řekl Obr.

“Slyš tedy mou druhou hádanku: Byl jednou jeden člověk, který se vracel do svého vlastního domu. S ním šel jeho nepřítel. Dům se nacházel za řekou příliš prudkou k přeplavání a příliš hlubokou k přebrodění. Dodávám, že ten muž nemohl jít rychleji než jeho nepřítel. Zatím, co se ten člověk blížil k domovu, poslala za ním jeho žena posla s tímto vzkazem: ‘Víš dobře, že přes řeku vede jen jediný most. Mám jej zničit, aby neposloužil tvému nepříteli, či jej mám zachovat, abys ty po něm mohl přejít? Pověz mi. Obře, co by měl ten člověk odpovědět své ženě?”

“To je na mne moc těžké,” přiznal Obr.

“Slyš tedy mou třetí hádanku: Dle kterého pravidla poznáš kopii od originálu?”

Obr si něco pro sebe bručel a huhlal, ale odpovědět neuměl. Rozum pobídla ostruhami svého hřebce, ten se vzepjal, vyskočil na Obrova mechem porostlá kolena, klusal po stehně až k břichu a tam vrazila paní do Obrova srdce svůj meč. Ozval se hřmot, zvuk drolení se a přesunu půdy - Obrova mrtvola se zhroutila a Duch Doby se stal tím, čím se zdál být na počátku - rozlezlým kamenitým pahorkem …

KNIHA ČTVRTÁ ZNOVU NA CESTĚ

Nenechejme nikoho na pochybách, že kdyby se z lidských myslí vyňaly marnivé úsudky, pochlebující naděje, falešná ocenění a představy - zanechalo by to mysli mnohých uboze scvrklé, plné melancholie a rozladěnosti - jim samým nelibé.

Bacon

Kapitola 1

NECHEJ VÝHEŇ BÝT VÝHNÍ

Ti, co byli freudianisováni příliš dlouho - jsou nevyléčitelní

Stráže se rozprchly. Paní Rozum seskočila z koně a v mechu na úbočí kopečku, jež býval kdysi obrovými koleny, otřela do čistá svůj meč. Potom se otočila ke dveřím vězení, uhodila na ně, až je prolomila, a nyní mohla sama nahlédnout do tmy té díry a ucítit její puch.

“Můžete všichni vyjít,” zavolala. Ale vevnitř se nic nepohnulo, Jan zaslechl pouze nářek vězňů: “Je to zase sen, jehož naplnění si přejeme! Opět jedna z našich fantazií! Jen se nedejte nachytat…”

Mladíček Papoušek přišel ke dveřím hladomorny a prohlásil: “Nic vám to nepomůže dělat si z nás blázny. Kdo se jednou zklamal, ten se nedá lehce nachytat.” Potom na ně vyplázl jazyk a zalezl zpátky.

“Psittacosis je velmi těžká porucha,” poznamenala paní. Pak se obrátila, aby nasedla na vraníka. “Paní, mohl bych jít s vámi?” žádal Jan. “Můžeš, a to tak dlouho, až tě to unaví,” odvětila.

Kapitola 2

ARCHETYP A ECTYP

Odhalení důkazů napočatého otázkou - Vědy vkládají “faktum” do úst filozofii, o které prohlašují, že z oněch faktů vyplývá

Snil jsem, že pak vyrazili spolu na cestu a že Jan kráčel u panina třmene. Ubírali se tím kamenitým údolím, kterým Jan procházel v noci svého zatčení. Průsmyk našli nestřežený, jen nakrátko se v něm ozvaly koňské kroky, protože jím prošli ve chviličce. A už sestupovali travnatým svahem do nížiny. Kolem rostlo jen málo stromů a ty byly ke všemu holé - bylo velice chladno. Vtom zahlédl Jan v trávě krokus. Poprvé po mnoha dnech protkla Janovo srdce známá sladkost - v příštím okamžiku se už pokoušel vzpomenout si na šumot ptáků kroužících nad Ostrovem a na zeleň vln, tříštících se o jeho písek, protože se to všechno v něm odehrálo rychleji, než si to mohl uvědomit. Zvlhly mu oči. Obrátil se na Rozum a pravil: “Paní, vy mi to budete moci říci. Existuje někde místo jako Ostrov na Západě, nebo je to jen můj vlastní výmysl?”

“To ti nemohu říci,” odvětila, “protože to nevíš ty.”

“Ale vy to víte…”

“Mohu ti říci jen to, co znáš sám. Z temných koutů tvé mysli mohu vynést znalosti na světlo. Ale nyní se mne dotazuješ na něco, co se nenachází ani v zatemněných částech tvého mozku.”

“Kdyby to byl pouhý výmysl mé mysli, řekněte, byl by to zavrženíhodný výmysl?”

“Nemám ničeho, co bych mohla říci o dobru či zlu.”

“Mám tu na mysli,” pokračoval Jan, “a to mi snad můžete říci - je to pravda, že můj sen musí vždy končit, či vlastně začínat, snědými holkami? Říkají, že je to vše jen přetvářka k ukrývámí smyslných žádostí.”

“Co si o tom myslíš ty?”

“Je to velmi pravděpodobné,” začal Jan. “Obojí je sladké, obojí plné toužení. Jedno naráží na druhé. Obojí si je podobno.”

“To určitě,” potvrdila paní. “Ale cožpak si nevzpomínáš na moji třetí hádanku?”

“Tu o kopii a originálu? Já jsem ji nepochopil.”

“Nyní už bys mohl… Obyvatelé kraje, který jsme právě opustili, věděli, že se tvoje láska k Ostrovu velice podobá tvé lásce ke snědým dívčinkám. Proto řekli, že jedna je kopií druhé. Taky by zajisté řekli, že mne následuješ, protože se podobám tvé matce a tvá důvěra ve mne je pouhou kopií tvé lásky k ní. Potom by pokračovali tím, že tvá láska k ní je jen kopií tvé lásky k snědým dívkám a tak pořád dokola… “

“Co bych měl na to namítnout?”

“Mohl bys říci, že je to možné, ale která pak kopíruje kterou?”

“Na to jsem nikdy nepomyslel.”

“Nejsi ještě ve věku, kdy se hodně přemýšlí,” řekla paní Rozum. “Ale tolik už víš, že když se dvě věci sobě podobají, tu vyvstane otázka, zda ta první kopíruje tu druhou, či druhá tu první a nebo obě kopírují něco třetího?”

“Co by mohlo být to třetí?”

“Někteří se domnívají, že všechny tyto lásky jsou kopiemi naší lásky k Majiteli.”

“To ale zajisté poté, co o tom přemýšleli, museli zavrhnout. Jejich věda to přece vyvrací.”

“Nikoliv. Jejich vědy se vůbec nezabývají povšechnými vztahy této země k něčemu, co leží na Východě či na Západě. Zajisté ti řeknou, že jejich výzkumníci dokázali, že jestli se dvě věci sobě podobají, pak ta světlejší je vždy kopií něčeho odporného. Jediný důvod, proč to říkají, je ten, že se už dávno rozhodli, že to nemůže být jinak, než že Majitel je to nejsvětlejší ze všeho a chceš-li, tedy také hora a Ostrov musí být pouhými kopiemi této země. Předstírají, že je jejich výzkumy k této doktríně zavedly. Ve skutečnosti si nejdříve sami tuto poučku vytvořili, aby jí interpretovali své výzkumy.”

“Přece musí mít důkazy k takovým předpokladům… “

“Nemají ničeho, protože přestali naslouchat těm jediným osobám, které by jim o tom mohly něco povědět.”

“A kdo jsou ty osoby?”

“Mé mladší sestry - jmenují se Filozofie a Teologie.”

“Sestry? Kdo je vaším otcem?”

“To se dovíš dříve, než si vlastně přeješ.”

A byl večer a oni se nalézali poblíž jakéhosi statečku. Došli tam a požádali hospodáře o nocleh, který jim byl pohotově přichystán.

Kapitola 3

ESSE IS PERCIPI

Povinností Rozumu je (i za cenu života) - nikdy o ničem nerozhodovat bez evidence - Proč jsou všechny vývody Podvědomí bludné, i když mají také svůj význam

Příštího rána pokračovali ve společné cestě. Viděl jsem je ve snu procházet krajinou plnou kopečků, s cestou neustále se kroutící a přizpůsobující se polohám údolíček. Jan opět kráčel u panina třmene. Řetěz svazující

jeho ruce se roztrhl v tom okamžiku, kdy paní zabila Obra, ale náramky okovů ještě stále objímaly jeho zápěstí. Polovina protrženého řetězu mu visela dolů od každé ruky. Toho dne bylo povětří mírné a křoví plná pupenů před rozpukem.

“Přemýšlel jsem, paní,” začal Jan, “o tom, co jste včera pravila, a domnívám se, že jsem už porozuměl jednomu, a to, že ačkoliv se Ostrov velice podobá místu, na kterém jsem se poprvé setkal se snědou dívkou, přece jen je možné, že dívka je kopií jakéhosi skutečného Ostrova. Jedna věc mne však ještě znepokojuje.”

“Která?” tázala se panna.

“Nemohu zapomenout na to, co jsem viděl v Obrově hladomorně. Jestliže opravdu vypadáme uvnitř tak, jak jsem to sám spatřil, potom ať už si představujeme cokoliv, musí to být určitě ohavnost, i když to vypadá sebenevinněji. Může být všeobecně pravdou, že ohavnost není vždy originálem něčeho dobrého, či že světlejší nebývá vždy kopií, ale máme-li co dělat do činění s lidskou představivostí, s tím, co vychází z nás, v tom bude mít asi Obr pravdu. Zdá se být docela možné, že to, co vidíme být dobrým, je pouhým závojem pro zlé - kousíčkem kůže, která zatím unikla Obrovu zraku a nebyla prohlédnuta.”

Paní promluvila: “K tomu je třeba poznamenat dvě věci. Nejdříve tuto: Kdo ti řekl, že je Ostrov jen vidinou?”

“Vždyť jste mne o jeho existenci neujistila…”

“Ani o tom, že ho není… “

“Ale pro mne buď je, nebo není.”

“Takové závěry si nemůžeš dovolit, pokud o tom nemáš nějakou evidenci. Nemůžeš zůstat na čas na pochybách?”

“Ještě jsem to nikdy nezkusil.”

“Chceš-li se mnou dojít daleko, musíš se tomu naučit. Není to vůbec těžké. Nemožné je to pouze v Eschropoli, neboť její obyvatelé musí vyjadřovat své mínění jednou týdně, či jednou denně, jinak by jim Mamon nedal najíst. Ale zde na venkově se můžeš procházet celý den a ještě ten další s nezodpovězenou otázkou na mysli a vůbec o tom nepotřebuješ mluvit, dokud sis to všechno neujasnil.”

“Ale co když chce někdo znát odpověď tak silně, až by z toho mohl mít smrt, a přece se žádná evidence neobjevuje?”

“Potom tedy zemře, a to je vše.” Chvíli pokračovali v cestě mlčky.

“Zmínila jste se o tom, že musíme brát v úvahu dvě věci,” promluvil zase Jan. “Která je ta druhá?”

“Myslíš si, že to, cos viděl v hladomorně, je skutečné, že tak opravdu vypadáme?”

“Samozřejmě. Naše kůže to však zakrývá.”

“Pak ti musím dát tu samou hádanku, kterou jsem dala Obrovi: Jakou barvu mají předměty v temnotě?”

“Řekl bych, že žádnou.”

“A jaké jsou jejich obrysy? Uvědomuješ si je, dokud je nevidíš, či se jich nedotkneš, a to mnohokrát?”

“Nemyslím… “

“Neprohlédl jsi ještě, jak tě Obr obelstil?”

“Ne tak úplně.”

“Ukázal ti podvodně, jak by tvé vnitřnosti vypadaly, kdyby byly viditelné. To jest - ukázal ti něco, co není, ale co by bylo, kdyby byl svět udělán jinak, než je opravdu udělán. Ve skutečnosti jsou naše vnitřnosti neviditelné. Nejsou barevnými obrysy - jsou našimi pocity, dojmy. Teplo v údech v tomto okamžiku, sladkost vdechovaného vzduchu, spokojenost dobře nasnídaného žaludku a tvůj hlad před dalším jídlem - to je realita. Houby a trubičky, které jsi spatřil v hladomorně, jsou lži.”

“Jestliže však člověka rozřežeme, uvidíme je v něm…”

“Rozřezaný člověk není celým člověkem a jestli ho rychle nesešiješ, nebudeš patřit na vnitřnosti, ale na smrt. Nepopírám ošklivost smrti, ale Obr tě přesvědčil, že sám život je ošklivý.”

“Nemohu zapomenout na toho člověka s rakovinou… “

“Cos viděl, nebyla skutečnost. Ošklivý nádor byl Obrův podvod. Ve skutečnosti byla rakovina bolestí a ta je bezbarvá a beztvará.”

“Je to tak lepší?”

“To záleží na každém jednotlivci.”

“Myslím, že už začínám rozumět.”

“Překvapuje tě snad, že věci vypadají podivně, když je vidíš takovými, jakými nejsou? Vyneseš-li orgán z lidského těla nebo touhu z temné části vědomí a dáš-li jednomu barvu a druhému sebeuvědomění, můžeš snad očekávat, že budou vypadat jinak než znetvořené?”

“Potom není vůbec pravda v tom, co jsem viděl pod Obrovýma očima?”

“Podobné ilustrace jsou užitečné lékařům.”

“Jsem tedy čistý…” vydechl Jan. “Vůbec se jim nepodobám.”

Paní se usmála. “Přesto,” pravila, “je i zde pravda smíchána s Obrovými čemokněžnickými triky. Neuškodí ti vzpomenout si sem a tam.

jak ošklivý je pohled na vnitřek. Pocházíš z rasy, která si nemůže dovolit pýchu.”

Zatímco promlouvala, Jan k ní vzhlédl v pochybnostech, zda jí rozumí. A poprvé z ní pocítil strach. Ale trvalo to jen chviličku.

“Hleďme,” zvolal, “tady je hospůdka. Není už na čase, abychom si odpočinuli a něco pojedli?”

Kapitola 4

ÚNIK

((Jesuite)) je náboženství sebeklamným přáním a iluzí, čí přání naplňuje ?

Zajisté ne Janova! - V tomto okamžiku se Jan rozhodne nadále o tom nerozumovat

Potom za teplého odpoledne pokračovali dále a tu Jana napadlo, aby se paní zeptal na řešení její druhé hádanky.

“Ta má dvě interpretace,” pravila. “V první interpretaci znamená most - Uvažování. Duch Doby si sice přeje debatu, ale zároveň ji nedovoluje.”

“Nerozumím tomu.”

“Slyšels, co říkali - jestliže se s nimi někdo pře, řeknou, že racionalizuje svá podvědomá přání a proto se mu nemusí odpovídat … Ale když někdo naslouchá jejich řečem, sami se přou, aby dokázali pravdivost vlastní doktríny.”

“Už rozumím. A jak se jim ubránit?”

“Musíš se jich zeptat, zda má přemýšlení vůbec jakou cenu. Jestliže odpoví ‘ne’, potom také jejich vlastní poučky, dosažené uvažováním, padnou… A odvětí-li ‘ano’, pak budou muset zkoumat i tvé námitky a zamítnout je pouze tehdy, jsou-li špatné. Má-li totiž přemýšlení vůbec jakou cenu, pak trocha každého, i tvého uvažování, může být cenná.”

“Aha … pochopil jsem,” souhlasil Jan. “A jak je to v druhé interpretaci?”

“V druhé,” pokračovala paní Rozum, “představuje most Obrovu vlastní, oblíbenou poučku, a to tu o naplnění našich vlastních toužebných přání. Neboť i zde si přeje, aby byla i nebyla používána.”

“Proč by si neměl přát, aby byla používána?”

“Cožpak pořád nenamlouvá lidem, že Majitel je ta, co si velice přejeme, aby bylo skutečností?”

“Ano, a já věřím, že ze všeho, co se mi snažil namluvit, toto jediné je pravdou.”

“Jen zapřemýšlej! Je tomu doopravdy tak, že Obr a Sigismund, lidé z Eschropole a pan Střednícesta umírají touhou po Majiteli, ceduli zákonů, po hornaté zemi za potokem a dokonce po černé šatlavě?”

Po těchto slovech Jan znehybněl a přemýšlel. Potom se mu smíchy roztřásla ramena a on se smál a smál, až z toho měl téměř smrt. A když se vysmál téměř do sytosti, nesmímost, nestydatost a jednoduchost podvodu, který byl na něj použit, ho přepadla znovu a on se rozřehtal ještě hlasitěji. Ve vteřině, když se už skoro sebral a znovu popadl dech, probleskla mu hlavou vzpomínka na Viktorianu, Gluglu a Gustu Střednícestu a otázka, jak by se asi tvářili, kdyby je dostihla šeptanda, že Majitel vlastně existuje a že brzy navštíví Eschropoli… To už bylo na něj příliš a on se chechtal tak mocně, že při tom úplně setřásl zbytky okovů Ducha Doby. Při tom všem paní Rozum seděla a jen ho pozorovala. “Poslechni si raději zbytek mého výkladu,” promluvila konečně. “Nemusí to být tak moc k smíchu, jak se ti zdá.”

“Ach ano, váš výklad,” vzpamatoval se Jan, utíraje si oči.

“Rozumíš už, proč si Obr nepřeje, aby jeho teorie byla používána určitým způsobem?”

“Ne tak úplně… “

“Nevidíš, co by následovalo, kdybychom vskutku jeho poučku v tomto případě použili?”

“Nevidím,” odvětil Jan hlasitě, neboť se do jeho mysli začalo vkrádat strašlivé tušení.

“Už jsi přece musel pochopit,” pokračovala paní, “že pro něj a jeho poddané je nevíra v Majitele něčím, co si přejí, aby bylo skutečností.”

“Já jeho pouček nebudu používat.”

“Byl bys hlupák, kdybys ze svého pobytu v jeho zemi nic nezískal,” dodala paní.

“Ono je něco na té jeho teorii o podvědomých tužbách.”

“Možná je, ale ne moc.”

“Chtěla jsem jen ujasnit, že to, co na ní je, mluví ve prospěch teorie Majitelovy existence, nikoliv proti ní - a to obzvláště v tvém případě.”

“Proč obzvláště v mém případě?” tázal se rozmrzele Jan.

“Protože Majitel je něco, čeho ses celý život bál nejvíce. Nechci říci, že by se všeobecně měly přejímat teorie na základě toho, jak jsou nepříjemné, ale kdyby to bylo kritériem pro přijímání teorií, pak víra v Majitele by měla být přijata jako první.”

S těmito slovy právě dosáhli vrcholku kopečka a Jan prosil o posečkání - nedostávalo se mu dechu. Ohlédl se a za zelenou krajinou vzadu zahlédl tmavé obrysy hor - hranici to Obrova panství. V dálce za nimi, mohutnější než ty prvé, tyčily se známé Východní hory, zdůrazňované na tmavnoucí obloze paprsky zapadajícího slunce. Nezdály se o nic menší než tenkrát dávno v Puritánii …

“Nevím vlastně, kam mne vedete,” řekl konečně. “A na těchto klikatých stezkách jsem úplně ztratil smysl pro orientaci. Zároveň shledávám krok vašeho koně únavným. Dovolíte-li, myslím, že budu odsud pokračovat v cestě sám.”

“Jak si přeješ,” odvětila paní, “ale velice ti doporučuji, abys tu odbočil doleva.”

“Kam mne to zavede?” zeptal se Jan s podezřením.

“Zavede tě to zpátky na hlavní silnici.”

“To by bylo výborné,” zaradoval se Jan. “A nyní mi, paní, dejte své požehnání, dříve než vás opustím.”

“Nemám pro tebe požehnání,” řekla paní Rozum. “Nemám nic společného ani s žehnáním, ani s prokletím.”

A tak jí Jan dal sbohem a vydal se tou cestou, kterou mu ukázala.

Jen co zmizela z dohledu, dal se do běhu, neboť se bláhový domníval, že by ho mohla sledovat. Utíkal a utíkal, dokud nezjistil, že běží do tak strmého kopce, že mu na běh nezbývalo dechu. Na vršku narazil na cestu táhnoucí se po hřbetu kopce doleva i doprava… Pohlédl k Východu, pak k Západu a utvrdil se v tom, že je to opravdu hlavní silnice. Postál minutku, jen aby si otřel čelo, pak se obrátil napravo, tváří proti zapadajícímu slunci a pokračoval dále v cestě.

KNIHA PÁTÁ

VELKÝ KAŇON

Ani putováním po cestách, ani plavením oceánů Nenalezneš směr vedoucí K zemi za Severem.

Pindar

Jepice nemohou nabídnout žádnou pomoc. Pohleď - Jsou nečinné a pajdají až k neuvěření.

Rod smrtelníků je spoután řetězem a jejich oči jsou v temnotách.

Aeschylus

Ejhle! Kterak mohou učit a neuvádět v omyly,

Sebe neznajíce, tím méně Boha,

Ani jak svět začal a jak došlo k Pádu.

Milton

Kapitola 1

VELKÝ KAŇON

Jan se rozhoduje pro ctnostný život, ale okamžitě narazí na překážku - Svědomí mu říká, že se přes ni může a musí dostat vlastní silou - Tradiční křesťanství praví, že je to nemožné

Hlavní silnice začala brzy stoupat a po krátkém výstupu shledal Jan, že je na pusté náhorní planině, zvedající se před ním pod malým úhlem.

O jednu míli dál zahlédl postavu muže, rýsující se proti zapadajícímu slunci. Muž stál zprvu nehybně, pak nerozhodně učinil pár kroků doleva a posléze doprava. Potom se skoro obrátil a k Janovu překvapení na něj začal mávat jako nějaký starý známý. Jan zpočátku nemohl poznat, kdo to je, protože mu sluníčko oslňovalo zrak, a tak si potřásli rukama dříve, než Jan poznal, že je to Ctnost.

“Co vás tak zdrželo?” zvolal Jan. “Podle rychlosti, kterou jste se pohyboval, když jsme se rozcházeli, jsem se domníval, že musíte být aspoň týden chůze vpředu.”

“V tom případě musela být vaše cesta snazší než moje. Slézal jste hory?”

“Prošel jsem průsmykem.”

“Hlavní silnice se nevyhnula žádnému kopci,” vysvětloval Ctnost. “Někdy jsem neušel více než deset mil za den. Ale to nevadí, aspoň jsem se naučil něco o slézání hor a hodně jsem se otužil. Nejdéle jsem se zdržel právě zde. Jsem tu už několik dnů.”

S tím pokynul Janovi, aby přistoupil blíže, a pak spolu došli až ke kraji srázu.

Hned nato jsem viděl Jana s výkřikem uskočit, protože zjistil, že je na samém krajíčku ohromné propasti. Potom se znovu opatrně přiblížil ke kraji, aby si propast prohlédl. Zaznamenal, že silnice byla náhle beze stopy varování přerušena - končila ve vzduchu na kraji ohromného jícnu či rozsedliny, jako by se tam byla propadla. Rokle mohla být asi sedm mil široká, a co se týče délky, táhla se po levé straně na jih a po pravé na sever, kam jen mohl dohlédnout. Slunce, které ho oslňovalo, vrhalo stíny na protější stranu, takže z té toho mnoho jasně neviděl. Ale podle živé zeleně a rozměrů stromů se zdálo, že je to asi úrodný kraj.

“Zdejší útesy jsem už prozkoumal,” ozval se Ctnost. “Myslím, že bychom mohli sestoupit do poloviny. Přistupte trochu blíže! Vidíte tam ten výčnělek?”

“Z výšek se mi točí hlava,” bránil se Jan.

“Tamhle ten, přece,” zdůrazňoval Ctnost - ukazující k uzounkému proužku zeleně tisíc stop pod nimi.

“Tam bych se nikdy nedostal.”

“To není pravda, tam se dostanete docela snadno. Problém tkví v tom, že nevím, jak dál. Přikláním se k myšlence, že je to převis, takže i kdybychom se tam dolů dostali, nejsem si jist, zda bychom se zase dostali zpátky, pokud by byl další sestup nemožný.”

“Vydat se až tak daleko by bylo šílenství.”

“Nemyslím. Rozhodně by to bylo v souladu s pravidly. Existuje pravidlo,” objasňoval Ctnost, “že pakliže máme šanci, i když jen jedna proti stu, musíme se té šance chopit. Jestliže nemáme žádnou, absolutně žádnou, pokus by byl sebevražedný a je nežádoucí.”

“Nic takového není mým pravidlem,” namítl Jan.

“Ale ano. Ve skutečnosti máme všichni jedna a táž pravidla.”

“Jestliže je to i mé pravidlo, pak je jedním z těch, která nemohu uposlechnout.”

“Já vás nechápu,” řekl Ctnost. “Je ale možné, že jste tak nešikovný v slézání skal, že by to pro vás nebylo ve skutečnosti šancí, a to by, připouštím, bylo potom něco jiného.”

Do toho promluvil někdo třetí: “Ani jeden z vás nemá tu nejmenší šanci, pokud vás nesnesu dolů já.”

Oba mladíci se otočili po hlase. Na kamenném podstavci, na samém krajíčku propasti seděla jakási stará žena.

“Jste to vy, matičko Církev, že ano?” tázal se Ctnost a šeptem dodal k Janovi: “Už jsem ji tu viděl vícekrát. Někteří venkované o ní říkají, že je prorokyně, jiní, že je bláznivá.”

“Já bych jí nevěřil,” řekl Jan také šeptem. “Podle mne vypadá spíše jako čarodějnice.”

Pak se obrátil k stařeně a hlasitě se jí otázal: “Jakpak byste nás mohla, matko, snést dolů? To jsme spíše my způsobilí k tomu, abychom snesli vás.”

“A přesto mohu,” odvětila Matka Církev, “a to silou, kterou mi propůjčuje Majitel.”

“Vy také věříte na Majitele?” tázal se Jan.

“Jakpak ne, synku,” odvětila. “Vždyť jsem jeho snacha.”

“Moc přepychově vás neobléká,” poznamenal Jan, prohlížeje si stařenin venkovský oblek.

“Můj oděv je pevný,” řekla mírně stará žena.

“Měli bychom to s ní zkusit,” špitl Ctnost. “Pokud se vyskytne jedinká možnost, nemáme dovoleno ji přehlédnout.”

Ale Jan ho umlčel zamračením a znovu stařenu oslovil: “Nemyslíte, že je ten váš Majitel pěkný podivín?”

“Pročpak?”

“Proč vybudoval cestu, která náhle končí na krajíčku propasti? Pokud si ovšem nepřál, aby si tu lidé ve tmě polámali vaz.”

“Kdepak, ani nápad! Toto Majitel nezavinil,” pravila stařena. “Bývala to dobrá cesta, dokud byla nová, a vedla kolem celého světa. Kaňon je mnohem mladší než silnice.”

“Chcete říci,” zvídal Ctnost, “že zde došlo k nějaké katastrofě?”

“Vidím,” pravila Církev, “že dnes už nebudeme sestupovat, tak vám třeba povím, jak se to stalo. Přisedněte si blíže. Nejste v tom věku, abyste se styděli naslouchat prastarým příběhům.”

Kapitola 2

VYPRÁVĚNÍ MATKY CÍRKVE

Adamův hřích - To kvůli němu nachází veškeré potomstvo na své pouti propast

Když se usadili, začala stařena vyprávět následující příběh: “Je třeba, abyste věděli, že před dávnými lety nebývalo v této zemi nájemníků, neboť ji obhospodařovával sám Majitel. Žila tu jen zvěř a Majitel se o ni staral. Nejen on sám - také jeho synové a dcery. Každičkého rána sestupovali z hory, aby podojili krávy a vyvedli ovce na pastvu. Tehdy ani nebylo třeba mnoho dohlížení, protože všechna zvířata byla ochočená. Také ohrad nebylo zapotřebí, protože i když se vlk přimotal ke stádům, neubližoval jim. Jednoho dne při návratu z práce, když se Majitel těšil z krajiny, zvířat a z toho, jak utěšeně rostla úroda, přišlo mu na mysl, že je to vše příliš dobré na to, aby si to nechával jen pro sebe, a tak se rozhodl, že zemi pronajme nájemníkům. Prvním z nich se stal mladý ženatý člověk. Ale ještě předtím než přišel, zbudoval pro něj Majitel statek přesně uprostřed země, tam, kde byla nejlepší půda i nejprospěšnější vzduch, a to bylo přesně na tom místě, kde teď sedíte. Nájemníci měli dostat celou zemi, ale bylo to příliš mnoho obdělávání. Proto se Majitel rozhodl ponechat zbytek země jako park, zatímco ti dva měli obhospodařovat jenom statek. Později se měl park rozdělit do vlastnictví jejich dětí. Vězte, že nájemní smlouva z těch dob se velice lišila od té dnešní. Z Majitelovy strany měla nepřetržité trvání, neboť slíbil, že je nikdy nevypoví, oni však mohli statek opustit, kdykoliv se jim zlíbilo, za předpokladu, že jeden z jejich synů vezme statek na sebe. Oni pak mohli odejít a žít v horách s Majitelem.

Majiteli se to zdálo být dobrým nápadem, protože styk s cizinci mohl rozšířit rozhled jeho vlastních, horských dětí. A ony si to myslely také. Než uvedl nové nájemníky, musel ještě zařídit jednu věc. Do té doby byla totiž krajina poseta jistým ovocným stromem, který Majitel vysazoval k občerstvení sebe a svých dětí, na uhašení žízně pro ty dny, kdy tam pracovali. Ovoce toho stromu bylo výborné a říká se, že tam na horách je ho hojně. Ale je to ovoce velmi silné a mají je jíst jen ti, co byli zrozeni v horách, neboť jen oni je mohou náležitě strávit. Dokud tu žila jen zvěř, nikomu nemohlo uškodit, že ta horská jablíčka rostla v kdejakém houští, protože jak dobře víte, zvíře nesežere nikdy nic, co pro ně není dobré. Nyní však, když měli žít v zemi lidé, obával se Majitel, aby si neublížili. Bylo ovšem nemyslitelné vykopat každý jabloňový výhonek a zpustošit tím zemi. Rozhodl se tedy, že bude nejlépe, když bude k těm mladým lidem upřímný. Když našel mohutnou horskou jabloň přesně uprostřed statku, řekl si: “Tím lépe. Mají-li se naučit opatrnosti, ať začnou hned od začátku, a nenaučí-li se, pak není žádné pomoci. Protože i kdyby nenašli horská jablíčka na svých pozemcích, našli by je brzy někde jinde.” Nechal tedy tu jabloň stát tam, kde byla, a uvedl muže a jeho ženu do hospodářství. Než se vzdálil, vysvětlil jim celou záležitost vlastně tolik, kolik mohli porozumět a varoval je, aby za žádnou cenu jablka nejedli. Pak odešel domů. Po určitou dobu se muž s ženou chovali řádně, opatrovali zvířata, a obhospodařovali pozemky a horských jablíček se nedotýkali. Řekla bych, že tomu tak mohlo být navždy, kdyby si žena neudělala novou známost. Její nový známý byl také majetníkem pozemků. Byl zrozen v horách, sám byl jedním z Majitelových dětí, ale protože se se svým otcem rozhněval, odešel si po svých a v té době už měl znamenitý majetek v jiné zemi. Na neštěstí hraničilo jeho panství s touto zemí a protože byl chtivý majetku, chtěl pohltit i tento kousek země - a málem se mu to podařilo.

“Já se nikdy s jeho nájemníky nesetkal,” poznamenal Jan.

“Neber mne doslova, synku,” vysvětlovala stařena. “Snad jsi se setkal s Bystrými, ti jsou nájemníky pana Mamona. Ten je zase nájemníkem Ducha Doby a Duch Doby je už přímý podřízený Nepřítele.”

“Jsem si jist, že by Bystří byli pěkně překvapeni,” ozval se zase Jan, “kdyby slyšeli, že přece jen mají jakéhosi Majitele. Ale asi by nepovažovali Nepřítele, jak jej nazýváte, za nic jiného než pověru, zrovna tak, jako toho vašeho Majitele.”

“A přece je hra takto hrána,” pravila Matka Církev. “Nízké karty neznají velká esa, kterým vlastně patří. Velkým esům to tak vyhovuje. Žádný velký přesun majetku by nebyl možný, kdyby všichni bezvýznamní lidičkové až u spodku žebříku věděli, co se vlastně děje. To však do mého příběhu nepatří. Jak jsem řekla. Nepřítel se seznámil se sedlákovou ženou a co už jí řekl, nebo jak to řekl - netrvalo to dlouho a přesvědčil ji, že to, co potřebuje, je pěkné horské jablíčko. Utrhla jedno z nich a jedla. Potom, jak už to v manželství bývá, přesvědčila sedláka, aby učinil totéž. V tom okamžiku, kdy vztáhl ruku a utrhl plod, nastalo zemětřesení a země pukla po celé délce od Severu až k Jihu. Od té doby je zde místo statku propast, nazývaná venkovany Velkým Kaňonem. Ale v mém jazyce se nazývá Peccatum Adae.”

Kapitola 3

SOBĚSTAČNOST

Strach je podezíravý a lidské vědomí příliš hrdé na to, aby přijalo pomoc - Jan zamítne křesťanství a přikloní se ke kultivované světskosti

“A to patrně Majitele tak otrávilo,” pravil Jan nakysle, “že vynalezl zákony a černou díru?”

“Není to tak jednoduché,” vysvětlovala stařena. “Od té doby se přihodilo mnoho věcí. Například to, že chuť po jablku způsobila v muži a ženě ohromný hlad po něm, takže si mysleli, že se snad jablek nikdy nenasytí. Plané jabloně jim už nestačily a oni začali sázet více a více jablečných stromů a naroubovali horská jablíčka na všechno možné stromoví, aby každé ovoce chutnalo po jablku aspoň trošičku. Podařilo se jim to tak dokonale, že je nyní veškeré rostlinstvo země nakaženo a neexistuje snad plod či kořen v této zemi, rozhodně ne na této straně propasti, který by byl prost příchuti horského jablíčka. Vy sami jste nikdy nic bez oné příchuti nejedli.”

“Co s tím může mít společného cedule zákonů?” divil se Jan.

“Všechno,” zněla odpověď.

“V zemi, kde je veškerá potrava více méně jedovatá - ale některá mnohem méně než jiná, v takové zemi je třeba velice komplikovaných zákonů, abyste se udrželi při zdraví.”

“Zatím jsme na naší pouti nepokročili ani o chloupek,” znepokojoval se Ctnost.

“Ráno vás snesu dolů, budete-li si to přát,” utěšovala ho Matka Církev. “Jen si musíte dobře pamatovat, že je to nebezpečné, a musíte konat přesně to, co vám přikážu.”

“Je-li to tak nebezpečné,” nakousl Jan, když tu Ctnost, jehož stařenina poslední slova zaskočila, vpadl Janovi do řeči: “Obávám se, matičko, že to nemá smysl. Já se nemohu podřizovat ničím rozkazům. Musím být sám kapitánem své duše a řídícím svého osudu. Ale stejně vám děkuji za nabídku.”

“Máte pravdu, přispěchal Jan a šeptem dodal: “Ta stará je vyloženě bláznivá. My bychom měli zkoumat propast ze Severu i z Jihu tak dlouho, dokud nenajdeme místo, kde bude možno sestoupit.”

Ctnost povstal. “Myslíme, matičko, že se sami musíme přesvědčit o tom, že opravdu není možno sestoupit dolů bez vaší pomoci. Jak vidíte, nohy mi dosud sloužily.”

Kapitola 4 PAN ROZUMNÝ

Strojená a chladná frivolita kultivovaného světáctví - Vzdálen tomu, aby napadal duševní život, kultivovaný svět jej dokonce patronizuje - “Filozofie všech rozumných lidí” - Její nenávist vůči systematickému přemýšlení - Její hlupáctví - Její hloupý a diletantský skepticismus

Když už ušli něco více než jednu míli, obrátil Jan přítelovu pozornost ke světélku poněkud stranou od cesty. Pak jsem je viděl za tím světlem jít, až je zavedlo k bráně, poté ke dveřím a na ty oba zaklepali. Sloužícího, který jim otevřel, se Ctnost otázal: “Kdo zde bydlí?”

“Jste v domě pana Rozumného,” odvětil sluha. “Zaskočila-li vás noc, rád vás přijme pod svou střechu.”

Potom je zavedl do pokoje, ve kterém jasně hořel plamen lampy a kde při plápolajícím krbu seděl starý gentleman se psem u nohou, knihou na kolenou, se skládačkou rozloženou na dřevěném rámu z jedné strany a s rozehřátou šachovnicí ze strany druhé. Povstal, aby je upřímně, ale nijak spěšně přivítal: “Jste vítáni, pánové. Račte přistoupit a ohřát se. Lopoto! (To volal na sluhu.) Přichystej večeři pro tři. Obyčejnou večeři, Lopoto! Nejsem schopen poskytnout vám žádný luxus, pánové. Víno z mých pozemků, prvosenkové víno, bude vám nápojem. Vašim půnebím se bude zdát drsné, ale mému ten mok, za který vděčím vlastní zahradě a kuchyni, dá požitek nad Hippokrena! Dovolím si také pochválit ředkvičky z mých záhonů… Z vašich pohledů seznávám, že jste již prohlédli mou slabost. Ano, přiznávám, že má zahrada je mou pýchou. Nu, co na tom? Jsme všichni dětmi a já uznávám za nejmoudřejšího z nás toho, kdo je schopen nejlépe využít všech hraček příslušejících našemu stavu a zároveň být prost žádostí o něco navíc. Regum aequábit opes animis. Spokojenost, přátelé, spokojenost je tím nejznamenitějším bohatstvím. Nedejte se obtěžovat mým psem, pane. Má prašivinu. Lehni, Rovere! Běda tobě, nic netušíš, že byl nad tebou vynesen ortel!”

“Snad jej nechcete utratit, pane?” otázal se Jan.

“Začíná stárnout,” řekl pan Rozumný. “Bylo by nemoudré držet jej déle. Co na tom… Omneš eodem cogimur. Ležel na slunci a honil blechy dost dlouho, nyní musí jít, ubožák - quo dives Tullus et Ancus. Musíme brát život takový, jaký je.”

“Bude vám scházet.”

“Pročpak? Největším uměním života jest umírňovat naše vášně. Objekty našich lásek nám nejsou ničím jiným než vlastnictvím. Musíme je milovat natolik, aby obohatily naše životy v době, co je vlastníme, nikoliv však příliš, aby nás neochudilo, když už jich není. Pohleďte na mou skládačku. Když se jí zabývám, zdá se mi svrchovaně důležitým složit její kousíčky dohromady. Když je jednou zdárně složena - vypustím ji z hlavy. A kdybych ji nikdy nedal dohromady… Nač si rvát pro ni srdce z těla? Zatracený Lopota! Poslyš, ty čubčí synu, budeme snad čekat na večeři celou noc!?”

“Hned to bude, pane!” zavolal Lopota z kuchyně.

“Zdá se mi, že ten chlap tam usíná nad hrnci a pánvemi,” hněval se pan Rozumný. “Ale zabavme se mezitím konverzací. Uznávám, že dobrá konverzace patří k nejkultivovanějším sladkostem života. Nezahrnuji v to ovšem kázání či zarputilou diskusi. Doktríny jsou kletbou konverzace. Jak tu tak sedím a naslouchám vašim názorům - nullus addictus - a sleduji obraty v konverzaci, připadám si trochu jako lišák… Rád zkoumám vaši mysl en deshabille. Nic není nevhodné - jaime le jeu, d’amour, les livres, la musique, la ville et la champagne - enfin tout! Naším nejlepším průvodcem jest konečně náhoda. Nemusím se snad dovolávat důkazů v onom šťastném vrhu osudu, jenž vás přivedl dnes pod mou střechu?”

“Ona to nebyla zrovna náhoda,” řekl Ctnost, čekající už nedočkavé na příležitost promluvit. “Jsme poutníci a hledáme cestu, po které bychom mohli překročit Velký Kaňon.”

“Haud equidem invideo,” odvětil starý pán. “Ale netrváte na tom, abych vás doprovázel?”

“Na to jsme nemysleli,” přispěchal Jan.

“Pak tedy souhlasím, abyste se o to pokusili,” vybuchl pan Rozumný melodickým smíchem. “A přece se táži - proč ta zbytečná námaha? Zabývám se často spekulacemi o té zvědavé posedlosti lidských myslí, která nás žene - a to obzvláště v mládí - do slézání hor jen proto, abychom z nich mohli zase sestoupit, či do křižování moří jen proto, abychom zjistili, že nám hoteliéři nemohou nabídnout nic lepšího než to, co bychom mohli jíst ve svém vlastním domově. Caelum non animum mutamus… Rozumějte - ne že bych ten impuls chtěl potlačovat… Zrovna jako bych nepotlačoval žádnou část své přirozenosti. Zde opět je tajemstvím štěstí znalost, kde se zastavit. Trocha cestování, abychom bez přesycení utišili osvícenou zvědavost - to je v pořádku. Člověk si v nitru nastřádá vzpomínky pro nepěkné dny. Ale Velký Kaňon? Skromná procházka po jeho útesech na naší straně vám zajisté poskytne tutéž scenérii a může zachránit vaše krky.”

“My nevyhledáváme scenérie,” vysvětloval Jan. “Pokouším se najít Ostrov na Západě.”

“Máte patrně na mysli jakýsi estetický zážitek… Zde opět - nechci na mladého muže naléhat, aby před něčím takovým zavíral oči. Vždyť kdo z nás nepocítil nikdy za šumění listí či za rostoucích stínů nesmrtelných tužeb? Kdo z nás nevztahoval nikdy paži vstříc vzdálenému pobřeží? Et ego in Arcadia! Všichni jsme byli kdysi mladí, zajisté - a jsme tomu rádi. Ale naše představivost potřebuje disciplínu zrovna tak, jako naše chutě. Ne snad, a to nedopusťme, v zájmu nějaké transcendentální etiky, ale v zájmu našeho pozemského blaha. Vzdálené touhy mají být ochutnávány, a nikoliv nám poroučet. Včely mají žihadla, a přesto jim odebereme med. Podržet všecku tu naléhavou sladkost u úst v poháru perfektního zážitku, neztratit ani tu nejmenší příměs jeho ((iiovaxpovoC T|ooVT|,)) a přitom v jistém smyslu zůstat tím nedotčen, to je ten pravý požitek. To sníží k míře snesitelnosti i ty požitky, jejichž ztráta se může zdát tou nejtěžší a přesto nutnou splátkou racionality. Je snad smělé naznačit, že pro ukázněné půnebí vědomí vzácnosti chuť doušku dokonce zvyšuje? Odříznutí rozkoší od nemilých následků a vlastností je tím, co vynětí výtečné věty z průměrného kontextu, a to právě rozlišuje člověka od hovada a občana od divocha. Nemohu souhlasit s moralisty, jenž Římanům hanějí používání dávidel při hostinách, a ještě méně s těmi, co by nejraději zakázali kontracepční prostředky naší doby. Muž, jenž může jíst, jak ho jeho chuť, nikoliv hlad, pobízí, a přesto se neobává bolavého břicha, či ten, jenž vychutnává Venuši beze strachu z nevhodného bastarda - to je pro mne civilizovaný člověk. V něm nalézám Urbanitu - melodii středu.”

“Víte něco o jakékoliv cestě napříč Kaňonem?” přerušil jej úsečně Ctnost.

“To tedy ne, neb jsem po tom nikdy nepátral. Člověk sám je předmětem studia lidstvu vlastního. Vyhýbal jsem se vždycky zbytečným bádáním. Dejme tomu, že by opravdu byla cesta napříč Kaňonem… K čemu bych ji používal? Proč bych se měl škrábat dolů z této strany a nahoru na druhé straně, jen abych nakonec po vší té námaze zjistil, že je pode mnou ta samá hlína a nade mnou tatáž nebesa? Bylo by to směšné předpokládat, že je země za propastí jakkoliv rozdílná od krajiny na naší straně. A Eadem sunt omnia semper. Příroda učinila vše, seč mohla, pro naše pohodlí a pobavení, a ten, kdo nenalézá spokojenosti doma, bude ji v cizině marně hledat. Do háje s tím chlapem! Lopoto! Přineseš nám tu večeři, nebo ti mám zpřelámat všechny kosti?!”

“Už jdu, pane,” odpověděl sluha z kuchyně.

“Mohli by tam žít rozdílní lidé,” namítl po chvilce Jan.

“To je ještě nepravděpodobnější,” nesouhlasil pan Rozumný. “Lidská povaha je všude stejná. Šaty a chování se mohou lišit, ale pod proměnnými maskami nalézám neměnná srdce. Jestliže nějací lidé za Kaňonem žijí, buďte ujištěn, že se podobají našim starým známým. Zrozeni - zemrou. A mezitím jsou to ti stejní pomilováníhodní rošťáci, jaké známe z domova.”

“A přesto,” namítal Jan, “si nemůžete být úplně jist, že místo, jakým je můj Ostrov, není. Paní Rozum ponechala tuto otázku nezodpovězenou.”

“Rozum,” vybuchl pan Rozumný. “To myslíte tu bláznivou ženskou, co se kolem potuluje na koni a v brnění? Doufám, že když jsem tu hovořil o rozumném životě, nepředstavoval jste si nic z toho pod její patronací?! To by byl omyl, neboť rozumnost, kterou doporučuji, nemá nebezpečnější nepřítelkyně, než Rozum. Asi bych měl úplně přestat používat to slovo a říkat místo toho, že mým božstvím není rozum, ale le bon sens - zdravý úsudek.”

“V čem spočívá rozdíl, prosím?” zvídal Ctnost.

“Úsudek je pohodlný. Rozum je přísný. Úsudek ví, kde s půvabnou nedůsledností zastavit, zatímco Rozum otrocky následuje abstraktní logiku, aniž ví kam. Zdravý úsudek je otcem. První hledá pohodlí a nalézá je, druhý hledá pravdu a nikdy ji nenalézá. Zdravý úsudek je otcem kvetoucí rodinky. Paní Rozum je neplodná a panenská. Kdyby to bylo v mé moci, lapil bych ji do stavu manželského, aby pokračovala ve svých meditacích na slámě. Přiznávám, že ta hubatá holka má pěknou tvářičku, ale zavádí nás od pravého cíle - radosti, rozkoše, uvolnění, spokojenosti a tak dále. Je to fanatička, která se nikdy nenaučila od mého mistra následovat zlatou střední cestu a myslet jako smrtelnice. Auream quis quis…”

“Je zvláštní, že jste citoval zrovna tohle,” přerušil jej Ctnost. “Také já jsem vyrůstal pod Aristotelem. Vypadá to ale, že se můj text lišil od vašeho. V mém totiž doktrína Středu vůbec nenabývala tohoto smyslu, který jí přičítáte. Aristoteles třeba vyloženě řekl, že přemíry dobra nemůže být nikdy dosaženo. Je nemožné zajít příliš daleko, jdeme-li správným směrem. Přímka, kterou chceme sledovat, může začít ve středu trojúhelníkové základny, ale čím vzdálenější je vrchol, tím lépe.

V této dimenzi…”

“Do manus!” vybuchl pan Rozumný. “Mladý muži, ušetřte nás dalšího. Nejsme na přednášce a já rád uznám, že vaše vědomosti jsou čerstvější než moje. Filozofie má být naší milenkou, nikoliv velitelkou. Pedantická přesnost je ve svobodě našich společenských radůstek natolik nevítaná, jako…”

“A vaše poznámka o myšlenkách smrtelníků,” pokračoval Ctnost, jehož znalosti etikety, jak jsem viděl, nebyly příliš rozsáhlé, “ta poznámka, jak jsem pravil, o myšlenkách smrtelníků, o té je známo, že s ní Aristoteles nesouhlasil. Tvrdil, že cílem smrtelného života je dosáhnout v něm tolik nesmrtelnosti, kolik je jen možné. Také řekl, že ta nejzbytečnější studia bývají někdy ta nejvznešenější.”

“Shledávám vaše znalosti dokonalými, mladý muži,” poznamenal pan Rozumný s poněkud ledovým úsměvem, “a jsem přesvědčen, že by vám vaše informovanost přinesla zasloužený potlesk vašich profesorů. Zde však, pakliže mi prominete, je poněkud nemístná. Gentlemanova znalost antických autorů není znalostí pedanta. Domnívám se také, že jste neporozuměl tomu, jaké místo by měla filozofie zaujímat v umírněném životě. Systémům se neučíme zpaměti. Který by obstál? Který z nich nás nakonec nenechá stát s otázkou - que sais je? Což já vím?

V moci filozofie je, aby nás upozorňovala na podivnost věcí v teplém půvabu jejich osamocených meditací. Ale především se stává užitečnou pro šťastný život - ve své dekorativní funkci. Do Akademie chodíváme coby diváci, nikoliv její přívrženci. Lopoto!”

“Večeře je prostřena, pane,” ohlašoval sluha ve dveřích.

Pak jsem viděl, že vcházejí do jídelny a kráčejí ke stolu …

Kapitola 5

ROZMLUVA U STOLU

Nerozpoznaná závislost kultivovaného světa - “Náboženství všech umírněných lidí”

Prvosenkové víno přišlo s ústřicemi. Bylo poněkud drsné, jak už je starý gentleman upozornil, a skleničky byly tak maličké, že Ctnost tu svoji vyprázdnil naráz. Jan se obával, že více už nebude nabízeno, a tak nad svou sklenkou otálel, jednak proto, že se obával, aby to pak nepřivedlo hostitele do rozpaků, a částečně proto, že se mu chuť vína nezamlouvala. Jeho šetrnost však byla zbytečná, neboť s polévkou se podávalo sherry.

“Dapibus mensas onerabat inemptis” - pronesl pan Rozumný. “Doufám, že tento nezvyklý zahradní mok není nerozmazlenému jazyku nelibý … “

“Snad nechcete říci, že zde máte vinice?” podivil se Jan.

“To jsem hovořil o svém prvosenkovém víně,” vysvětlil pan Rozumný. “Doufám, že budu vbrzku vlastnit dobré vinné kmeny, ale v současné době se musím spoléhat na sousedskou pomoc. Lopoto, je toto naše vlastní sherry?”

“Nikoliv, pane,” odvětil sluha. “Je ze zásilky pana Liberála.” “Halibut,” zvolal Jan, “snad dokonce…”

“Nikoliv,” přiznal pán domu. “Doznávám, že mořskou rybu dostávám od přátel z pobřeží.”

V průběhu večeře už Janovi jeho dobré vychování nedovolilo se více vyptávat a tak, když byl podáván salát s jednou či dvěma maličkými ředkvičkami, se mu dozajista ulevilo, že aspoň o nich může hostitel prohlásit, že jsou z jeho zahrady.

“Má prostá omáčka, ředkvička či vejce …” dal se slyšet pan Rozumný.

Mně osobně bylo ve snu dáno, abych věděl, odkud celá ta večeře pocházela. Prvosenkové víno a ředkvičky byly skutečně z domácí zahrádky, ale aperitiv byl darem pana Mamona. Předkrm a chuťovky byly z Eschropole, šampaňské a led zase od pana Střednícesty. Něco potravin už bylo ve špižírně, když se pan Rozumný nastěhoval do domu - zbytky to po bývalých majitelích obydlí. Na oné náhorní rovině byl totiž tak řídký a také tak studený vzduch, že se tam potraviny udržely velice dlouho. Chléb, sůl a jablka zůstavil za sebou Epikurus, který byl stavitelem a prvním obyvatelem domu. Jemné vepřové patřívalo Horácovi, claret a většina stříbra, jak si vzpomínám, Montaignovi. Portské, jež bylo jedinečné a z celé večeře to nejlepší, patřívalo kdysi Rabelaisovi, který ho dostal darem od Matky Církve, dokud se spolu ještě přátelili. Snil jsem dále, že pan Rozumný po večeři povstal a v kratičkém latinském proslovu poděkoval Majiteli za vše, čeho se jim dostalo.

“Cože?” podivil se Jan. “Vy věříte na Majitele?”

“Nižádná část naší přirozenosti nemá být potlačována,” prohlásil pan Rozumný. “A nejméně ze všeho to, co se přiodělo v nás v překrásných tradicích. Jako jeden z prvku spokojeného života má i Majitel své místo.” Se silně zarudlými tvářemi se pak otočil na Jana, upřel na něj zrak a opakoval: “Jako jeden z prvků. Jako jeden z prvků…”

“Aha,” řekl Jan. “Aha…” Nastala dlouhá pomlka.

“Také je to,” dodal pan Rozumný s velkou námahou - “součást dobrých mravů. Drahý pane Ctnosti, můj drahý mladý příteli, vaše sklenice je skoro úplně prázdná. Vlastně úplně. Cras ingens iterabimus… ” Poté se dostavila další a delší pomlka: Jan si nebyl jist, zda si jejich hostitel náhodou nezdříml, když ten náhle s vervou prohlásil: “Pellite cras ingens tumtum.”

Usmál se na ně a s konečnou platností usnul.

Vstoupil Lopota - a vypadal staře, hubeně a špinavě v bledém ranním světle (neboť, jak se mi zdálo, škvírami okenic se už prodíral úsvit) - aby odnesl svého pána na lože. Pak jsem viděl, že se vrátil, aby odvedl hosty do jejich ložnic. A potřetí jsem ho viděl opět zpátky v jídelně, kterak nalévá zbytky claretu do sklenice, aby ho vyzunkl. Chvíli postál, mrkaje zarudlými víčky a drbaje si svoji kostnatou bradu. Nakonec zívl a začal chystat jídelnu k snídani.

Kapitola 6

LOPOTA

“Rozumní” lidé bývají parazité - Jejich kultura je pochybná

Zdálo se mi, že se Jan probudil s pocitem zimy. Komnata, ve které ležel, byla luxusně zařízena. Celý dům byl tichý, takže si Jan pomyslel, že by zatím bylo zbytečné vstávat. Navršil přes sebe své šatstvo a znovu se pokusil usnout. Byla mu však čím dál větší zima. Tak si řekl: “Protože zatím není naděje na snídani, zachráním se před prochladnutím aspoň pohybem.” Vstal, naházel na sebe šatstvo a sešel do přízemí, leč ohně nebyly ještě zapáleny…

Zadní vchod našel odemčený, a tak vyšel ven. Bylo už ráno, rozbřesk šedého dne bez slunce. Dost nízko nad ním visely tmavé mraky a jak tak vykročil ven, spadla mu k nohám osamělá sněhová vločka. Domyslel si, že se nachází v zahradě pana Rozumného, ale byl to spíše dvorek než zahrada. Kolem dokola se tyčila vysoká stěna, ale to, co ohrazovala, byla pouze suchá hnědá prsť s několika kamenitými pěšinkami. Dloubaje patou v hlíně zjistil, že je hluboká jen půl palce a pod ní že se nachází pevná skála. Kousek od domu našel klečícího Lopotu, smetajícího cosi podobného hromádce prachu, ale ve skutečnosti to byla hlína. Malá hromádka hlíny byla shromážděna z velkého, nyní obnaženého kruhu skály okolo Lopoty.

“Dobré ráno. Lopoto,” pozdravil Jan. “Na čem to pracujete?”

“Na záhonech pro ředkvičku, pane.”

“Váš pán je znamenitým zahradníkem… “

“Aspoň se tak dává slyšet… “

“On sám v zahradě nepracuje?”

“Ne, pane.”

“Půda je tu ubohá. Dokáže ho v dobrém roce uživit?”

“Živí mne, pane.”

“Co tu vlastně roste mimo ředkvičky?”

“Nic. pane.”

Jan došel až na konec zahrady a pohlédl přes zeď, jež byla v těchto místech nižší než jinde. Ohromeně se však stáhl zpátky, neboť zjistil, že hledí přímo do propasti. Zahrádka byla umístěna na samém krajíčku Velkého Kaňonu. Pod Janovýma nohama se na dně propasti zvedal les a na protějším břehu mořil rozpoznat obrysy útesu a stromu. Útesy byly huňaté, potažené zelení a keři. Potůčky, vypadající na tu dálku znehybněle, přiváděly vodu z krajiny za propastí. I za tohoto studeného rána vypadal protější břeh jaksi úrodněji a tepleji.

“Musíme se odsud nějak dostat,” pomyslel si zrovna Jan, když tu na něj Lopota zakřičel: “Neopíral bych se o tu zeď, pane! Máme tu časté sesuvy půdy.”

“Sesuvy půdy?”

“Ano, pane. Už jsem tu zeď mnohokrát přestavoval. Dům stával kdysi tamhle - asi v polovině průrvy.”

“Kaňon se tedy rozšiřuje?”

“V současné době ano, pane. Za pana Epikuruse…”

“Vy jste tu pracoval i za bývalých majitelů?”

“Ano, pane. Zažil jsem jich několik. Kdo tu kdy bydlíval, ten mne vždy potřeboval. Za starých časů mne nazývali Choregiem, ale nyní jsem pouhým Lopotou.”

“Vyprávějte mi něco o svých bývalých pánech,” požádal Jan.

“První ze všech byl pan Epikurus. Mentální případ - ubohý pán… Trpíval chronickým strachem z černé díry. Něco strašného. Po něm už jsem neměl lepšího zaměstnavatele. Milý, slušný, tichý pán. Litoval jsem velice, když spadl z útesu.”

“Pro pána,” zděsil se Jan. “Chcete říci, že někteří z vašich pánů přišli o život při sesuvech půdy?”

“Většina, pane.”

V tom okamžiku se z jednoho hořejšího okna ozval lví řev: “Lopoto, čubčí synu! Horkou vodu!”

“Už jdu, pane,” odvětil Lopota, vstávaje velice neochotně a s posledním uplácnutím kopečku hlíny. “Chtěl bych odsud brzy odejít,” prohodil k Janovi. “Pomýšlím odstěhovat se dále na Sever.”

“Dále na Sever?”

“Ano, pane. Výše v horách se uvolnila nějaká místa u pana Krutého. Přemýšlel jsem, že když byste vy a pan Ctnost šli tím směrem… “

“Lopoto!” zahřměl z domu hlas pana Rozumného…

“Už jdu, pane,” odvětil znovu sluha a začal si rozvazovat provázky.

kterými upevňoval nohavice nad koleny. “Víte, pane Jene, byl bych vám nesmírně vděčen, kdybyste mi dovolil jít s vámi.”

“Lopoto, to tě musím znovu volat?” řval pan Rozumný.

“Už jdu, už jdu… Pakliže jste srozuměn, dal bych hned teď panu Rozumnému výpověď.”

“K Severu budeme muset ještě chvíli pokračovat,” pravil Jan. “A já nic nenamítám za předpokladu, že i Ctnost bude souhlasit.”

“Jste velice hodný, pane. To dozajista,” děkoval sluha. Pak se otočil a kráčel pomalu k domu.

Kapitola 7

PŘESTUPEK CTNOSTI

Odebere-li se “kultivovanému Světu” moc ovládat pracující třídy - dostaví se jeho zhroucení

U snídaně nebyl pan Rozumný vůbec v dobré náladě. “Ten nevděčný hňup, můj sluha, mě nechává v pěkné kaši,” pravil. “Po několik dnů se budeme muset starat sami o sebe. Snad byste mi, Ctnosti, mohl vypomoci a vzít na sebe vaření, než seženu někoho nového. Troufám si říci, že byste nám všem umožnil vést v následujících třech dnech snesitelný tábornický život.”

Ale oba mladíci ho informovali, že se vydávají na cestu hned po snídani.

“Situace se stává vážnou..; Chcete říci, že mne opouštíte, že budu odkázán sám na sebe, zbaven obvyklých decentností života a donucen trávit čas fyzickou prací? Výborně, pánové! Až dosud jsem nebyl seznámen s moderními způsoby. Takto se dnes zajisté odplácí pohostinnost.”

“Žádám za odpuštění, pane,” řekl Ctnost. “Neviděl jsem to z té stránky. Zajisté vám mohu posloužit na místě vašeho sluhy na den či na dva, pakliže si to přejete. Neměl jsem tušení, že vařit si sám vám bude takovým břemenem. Nevzpomínám si, že byste se zmiňoval o služebnictvu, když jste nám minulého večera načrtával zásady spokojeného žití… “

“No toto?” nadurdil se pán domu. “Pane, vysvětluji-li princip parního stroje, nemusím přece vysloveně zdůraznit svůj předpoklad, že oheň bude hořet a zákon gravitace fungovat. Jsou přece jisté věci, které bereme za samozřejmé. Když mluvím o umění žít, určité věci, jichž toto umění užívá, už samozřejmě předpokládám.”

“Jako bohatství?” tázal se Ctnost.

“Postačující příjem, postačující příjem … “

“Také zdraví?” chtěl dále vědět Ctnost.

“Přiměřené zdravíčko,” pravil pán domu.

“Vaše umění tedy,” vyvozoval Ctnost, “se zdá učit lidstvo, že nejjistější cestou ke štěstí je mít ve všem všudy štěstí … Všichni neshledají vaši radu praktickou. Nyní tedy, jestliže mi Lopota ukáže, kde je dřez, umyju nádobí od snídaně.”

“Můžete si to odpustit, pane,” řekl suše pan Rozumný. “Vaše horlení je unavující a já nevyhledávám přednášky u snídaně. Až se budete více pohybovat ve vysoké společnosti, naučíte se nezaměňovat ji za školní třídu. Mezitím musíte odpustit, že shledávám vaši přítomnost poněkud unavující. Konverzace se má podobat včele přelétající z květu na květ, dosedající už na druhý, když se ten první ještě kolébá z jejího přistání. S vámi připomíná spíše červotoče prokousávajícího se stolem.”

“Jak si přejete,” pravil Ctnost. “Ale jak si poradíte?”

“Dům uzamknu,” objasnil mu hostitel, “a odeberu se do hotelu praktikovat aorapKeia, dokud nevybavím toto místo takovými mechanickými vynálezy, jež mne učiní úplně nezávislým. Shledávám, že jsem zůstal pozadu. Měl jsem už dávno poslechnout mé dobré přátele z města Pastičky, ti udržují krok s moderními vynálezy. Ujišťují mě, že stroje brzy přivedou spokojené živobytí k nepředstavitelné dokonalosti. A jestliže ne samy stroje, znám jednoho biologického inženýra slibujícího vyšlechtit nám rasu námezdníků psychologicky neschopných Lopotova úskoku.”

Dopadlo to tak, že všichni nakonec opouštěli dům společně. Pan Rozumný zkameněl nad shledáním, že Lopota, jenž se s ním rozloučil velice zdvořile, vlastně mladé muže doprovází. Ale nakonec nad tím pokrčil rameny a prohlásil: “Vive la bagatelle! Pobývali jste v mém domě, jež se nazývá Thelema a jehož mottem jest - Čiň, co se ti zlíbí! Kolik lidí, tolik myslí! Doufám, že já sám mohu tolerovat vše s výjimkou netolerantnosti.”

Pak už vykročil a více jej nespatřili.

KNIHA ŠESTÁ

K SEVERU PODÉL KAŇONU

Nepodobni velkodušnému muži, přece se po něm opičili, a to tak dokonale, jak jen mohli.

Aristoteles

Řeční hodně o duši, ale křivě.

A v sobě samých vyhledávají ctnosti.

Milton

Neobdivuji nadbytek žádné vlastnosti, pokud mi není ukázán zároveň nadbytek protikladné vlastnosti. Člověk nedokazuje svoji velikost tím, že se nachází na krajním stupni čehosi, ale tím, že se dotýká obou konců a zároveň vyplňuje vše, co leží mezi nimi.

Pascal

Opovržení je známá obranná reakce.

. A. Richardsp>

Kapitola 1

PRVNÍ KROKY K SEVERU

Jan postupuje do nehostinných oblastí rozumu, doprovázen chudobou a ctností

“Nemá cenu držet se cesty,” promluvil Ctnost. “Musíme prozkoumat útes a pokusit se krok po kroku o sestup.”

“Promiňte, pane,” ozval se Lopota, “znám tenhle kout velmi dobře a vím, že sestup je zde zcela nemožný, aspoň dalších třicet mil. Na každý pád nepochybíte, budete-li se pro dnešek držet cesty.”

“Jak to ty můžeš vědět,” zvídal Ctnost. “Copak jsi to někdy zkusil?”

“Ano,” odvětil Lopota. “Když jsem býval mladík, pokoušel jsem se nesčetněkrát překročit kaňon.”

“Je mi jasné, že bude lepší přidržet se cesty,” mínil Jan.

“Nejsem s tím návrhem úplně srozuměn,” řekl zase Ctnost, “ale vždyť můžeme prozkoumat okraje útesu cestou zpátky. Řekl bych, že jestliže je sestup dolů možný, musí to být úplně na severu, kde se propast otevírá do moře. Pakliže ani to nevyjde, pokusíme se o to na člunu v ústí kaňonu. Prozatím si dovolím souhlasit, že nezbývá, než pokračovat silnicí.”

“Já s tím souhlasím,” dal se slyšet Jan.

A pak jsem je viděl kráčet všechny tři po té nejopuštěnější cestě, jaká snad kdy existovala. Náhorní rovina se zdála být po obou stranách dokonale rovná, ale jejich svaly a plíce brzy prozradily, že ve skutečnosti mírně, leč neustále stoupají. Rostlin se kolem nich nacházelo maličko - tady keřík, tamhle trochu trávy. Ponejvíce bylo kolem vidět jen hnědou prsť, mech a kamení, i ta cesta pod jejich chodidly byla ze skály. Šedé nebe se nezamodralo ani jednou a také si nevzpomínám, že by zahlédli jedinkého ptáka. Navíc byla cesta vystavena větru a tak pokaždé, když se zastavili k odpočinku, pot na nich okamžitě vychládal a studil je. Ctnost nikdy nezpomalil a Lopota s ním držel krok, i když v uctivé vzdálenosti za ním, ale Jan už začal cítit bolest v chodidlech, a tak se opožďoval. Po nějakou dobu si vždy znovu vymyslel nějaký důvod k přestávce, ale po pár hodinách už opravdu nemohl dále.

“Přátelé, je to marné, já už nemohu.”

“Ale to přece nejde,” namítl Ctnost.

“Mladý pán je slabý, pane, moc slabý,” promluvil Lopota. “Není zvyklý něčemu takovému. Budeme mu muset pomáhat.”

A tak ho uchopili každý pod jednou paží a podpírali ho tak po několik hodin. K jídlu či pití v té pustině nenalezli ničeho. K večeru zaslechli opuštěný ptačí hlas: “mauíí, mauíí”. Když vzhlédli, spatřili racka plachtícího v proudu větru, táhnoucího neviditelným schodištěm k nízkým mračnům plným deště.

“Výborně,” zaradoval se Ctnost. “Blížíme se k pobřeží.”

“To je ještě hodně daleko, pane,” zklamal ho Lopota. “Rackové mohou doletět čtyřicet mil do vnitrozemí a za špatného počasí i dále.”

Poté se vlekli ještě mnoho mil. Nebe se změnilo z bezslunečné šedi na bezhvězdnou čerň. Pak uviděli u cesty malou chatrč a zaklepali na dveře.

Kapitola 2

TŘÍ BLEDÍ BRATŘI

Kontraromantismus plodí podivné společníky - Moderní myšlení plodí Freudianismus v nižších a Negativismus v jemnějších duších - Tito pánové se nezajímají o to, čím věci jsou, ale především o to, čím nejsou

Poté, co byli vpuštěni, nalezli uvnitř chajdy tři mladé muže, hubeňoučké a bledé, usazené u kamen pod nizoučkou střechou. Ještě tam byla u stěny lavice pokrytá pytlovinou a to bylo vše.

“S jídlem je to tu bídné,” promluvil jeden z nich. “Ale jsem Správcem, a tak je mou povinností, abych se s vámi podělil o večeři. Můžete zůstat.” Jmenoval se NeoAngulár.

“Lituji, že mi má filozofie nedovoluje učinit tutéž nabídku,” pravil druhý. “Byl jsem donucen opustit humanitární a egalistické bludy.” Ten se nazýval Neo-KIasik.

“Doufám, že vás vaše toulky po opuštěných místech nenakazily virem romantismu,” řekl Humanista.

Jan byl příliš unaven a Lopota příliš uctivý na to, aby odpověděli, ale Ctnost se chopil slova a pravil k NeoAngulárovi: “Jste velice laskav. Zachráníte nám život.”

“Vůbec ne,” pravil skoro vřele NeoAngulár: “Konám jen svoji povinnost. Moje morálka je postavena na dogmatu, nikoliv na citech.”

“To je něco, čemu dobře rozumím,” ožil Ctnost. “Mohu vám potřást rukou?”

“Je možné, že byste byl našincem?” divil se ten druhý. Jste katolík? Scholastik?”

“Nerozumím vám,” řekl Ctnost, “ale vím jedno, a to, že se musím podřídit řádu nikoliv proto, že se dovolává mých citů v daném okamžiku, ale proto, že je zákonem.”

“Poznávám, že mezi nás nepatříte,” reagoval Angulár, “a jste bezpochyby ztracen. Virtutespaganorum splendida vici. Nyní však pojezme!”

Zdálo se mi dále, že ti tři bledí mládenci vytáhli odkudsi tři konzervy hovězího a šest sušenek a že se Angulár rozdělil s hosty. Na každého připadlo jen maličko a vzpomínám si, že největší porce připadly na Jana a Lopotu, výsledek to soupeření mezi Ctností a Správcem o to, kdo nechá více pro ostatní.

“Naše strava je jednoduchá,” sděloval Neo-Klasik. “Možná i nechutná pro jazyky vychované na lahůdkách z nížin. Ale zato je zde k vidění dokonalost formy. Hovězí je v dokonalé krychli - sušenka zase dokonalý čtverec.”

“Musíte uznat,” přidal se Humanista, “že při nejmenším je naše jídlo dokonale zbaveno všech příchutí starých, romantických omáček!”

“To ano,” dosvědčil Jan, civějící na prázdnou konzervu.

“Bylo to lepší než ředkvičky, pane,” pravil Lopota.

“Vy zde, pánové, žijete?” začal Ctnost poté, co byly prázdné konzervy odklizeny.

“Ano,” potvrdil Humanista. “Zakládáme zde novou komunu. V současné době prožíváme těžkosti průkopníků a musíme dovážet potraviny, ale jakmile jednou zkultivujeme půdu, pak budeme mít dostatek všeho. Ovšem zase jen tolik, kolik je dovoleno při výcviku ve střídmosti.”

“To je úžasně zajímavé,” pravil Ctnost. “Jaké jsou principy vaší nové komuny?”

“Katolicismus, humanismus, klasicismus,” zvolali všichni tři.

“Katolicismus? To jste všichni Správcové?”

“To ne,” ohradili se Klasik a Humanista.

“Tak aspoň všichni věříte v Majitele?”

“Touto otázkou se vůbec nezabývám,” řekl Klasik.

“A já,” dodal Humanista, “vím dobře, že je to jenom bajka.”

“Ale já s jistotou vím, že je to fakt.”

“Překvapujete mne,” podivoval se Ctnost. “Nedovedu si představit, jak jste se mohli dát dohromady, ani co je vaším sjednocujícím principem.”

“Jsme sjednocováni společným antagonismem proti společnému nepříteli,” vysvětloval Humanista. “Musíte vědět, že jsme všichni tři bratři, synové starého pána Osvícenství z města Pastičky.”

“Toho já znám,” ozval se Jan.

“Náš otec byl dvakrát ženat,” pokračoval Humanista. “Jednou s ženou zvanou Epichaerecacia a posléze s ženou Euphuia. S prvou ženou měl syna Sigismunda - našeho nevlastního bratra.”

“Toho znám také,” řekl znovu Jan.

“My jsme z druhého manželství,” objasňoval Humanista.

“Potom jsme ale spřízněni, stojíte-li o to,” zvolal Ctnost. “Snad je vám známo, že Euphuie měla ještě před sňatkem s vaším otcem dítě. A tím dítětem jsem já, musím však přiznat, že jsem se nikdy nedozvěděl, kdo je mým otcem, a mí nepřátelé mi předhazovali, že jsem nemanželský.”

“To by snad stačilo,” ozval se Angulár. “Stěží můžete očekávat, že je to pro nás příjemným námětem k rozhovoru. Dodám také, že i kdyby nebylo ničeho jiného, mé povolání mne odděluje dokonce od mých legitimních příbuzných.”

“Co je tedy ten váš společný antagonismus?” zvídal Jan.

“My všichni jsme byli vychováni naším nevlastním bratrem na Eschropolské univerzitě,” vysvětloval Humanista, “a tam jsme také zjistili, že kdokoliv pobyl u pana Střednícesty, musí buď dojít k Eschropoli, nebo zůstat ve Trylku u Střednícesty v úloze oblíbence jeho snědé dcerušky.”

“Vy sami jste u Střednícesty nepobyli?”

“To zajisté ne. Začali jsme ho nenávidět z pozorování účinků, které má jeho hudba na jiné. Nenávist k němu je tou první frontou, která nás spojuje. Potom jsme také objevili, že pobyt v Eschropoli vede nevyhnutelně do Obrova vězení.”

“Je mi to též známo,” souhlasil Jan.

“Naše společná nenávist nás tudíž spojuje proti Obru, proti Eschropoli a proti Střednícestě.”

“Obzvláště proti němu…” dodal Klasik.

“Řekl bych, že spíše proti polovičatosti a kompromisům všech druhů, proti jakémukoliv předstírání, že na této straně Velkého Kaňonu existuje dobro či slušnost, nebo snesitelné dočasné místo oddechu,” přidal Angulár.

“Takže Angulár je do jisté míry mým protivníkem, ale v jistém smyslu zase přítelem,” přerušil ho Klasik. “Nemohu souhlasit s jeho názory na protější břeh Kaňonu. Ale protože vztahuje své smyšlenky na druhou stranu, může si dovolit souhlasit se mnou na této straně a být, tak jako já, nesmiřitelným odhalovačem všech možných pokusů nachytat nás na jakékoliv transcendentální, romantické či optimistické odpadky.”

“Můj pocit je spíše ten,” promluvil Humanista, “že Angulár stojí se mnou na stráži proti jakýmkoliv záměnám ve stupních prožitků. Svádí na onen svět jako kanál všechny mystické nesmysly, Sehensucht a Wanderlust a Nympholepsii a to jim zabraňuje v zbloudění do opravdického života a jejich případnému překážení v naší opravdové činnosti. Osvobozuje nás to k budování skutečné tolerantní a dokonce i pohodlné civilizace na naší rovině, kultury to založené stejně tak na pravdách uznávaných panem Rozumným, jako na těch, jež odkrývá Obr, ale kultury, která obě pokrývá milosrdným závojem iluze. Tak zůstaneme lidmi - nestaneme se ani zvěří pod Obrem, ani zakrslými anděly pana Střednícesty.”

“Mladý pán usnul, pane,” oznámil Lopota, a opravdu, Jan už dávno odpadl…

“Musíte mu prominout,” omlouval ho Ctnost, “cesta byla pro něj dnes moc dlouhá.”

Potom už jsem viděl všech šest uložených vedle sebe pod pytlovinou. Noc byla mnohem chladnější než ta minulá v domě pana Rozumného, ale protože se tu pohodlí nepředstíralo a protože všichni leželi v té úzké chatrči stuleni k sobě, bylo Janovi tepleji než na Thelemě.

Kapitola 3

NEO-ANGULÁR

Bratři kážou, jako by už, dávno prohlédli spoustu věcí, které ve skutečnosti nikdy neviděli

Poté, co ráno vstali, bolela Jana chodidla tak moc, že si nedovedl představit, jak bude moci v chůzi pokračovat. Lopota je ujišťoval, že pobřeží už nemůže být daleko. Hádal, že by tam Ctnost mohl v jednom dni dojít a téhož dne se navrátit k Janovi, jenž by na něj zatím počkal v chatrči. Co se týká Jana, ten se ostýchal obtěžovat hostitele žijící v tak očividné chudobě, ale pan Angulár ho přinutil zůstat s vysvětlením, že ctnost pohostinství je bezcenná a starost o potřebné hříchem, jestliže je inspirována humanitárními pocity. On však že je povinován zákonům svého řádu, aby jednal tak, jak jedná.

Snil jsem potom, že se Lopota a Ctnost vydali k severu, zatímco Jan zůstal ve společnosti tří bledých bratří. Dopoledne zapředl rozhovor s Angulárem. “Vy věříte, že se dá Kaňon překročit?”

“Jsem si tím jist. Dovolíte-li mi, abych vás zavedl k Matce Církvi, budete tam přenesen v okamžiku.”

“Ani nevím, co tu vlastně dělám. Když jsem opouštěl domov, na překročení Kaňonu jsem ani nepomyslel a na Matku Církev už vůbec ne.”

“To, na co jste myslel, stejně nemá žádný význam… “

“Pro mne ale má. Víte, mým jediným důvodem k překročení propasti je naděje, že na druhé straně naleznu to, co hledám.”

“To je nebezpečný osobní důvod… Co vlastně hledáte?”

“Zahlédl jsem jednou Ostrov…”

“Pak na něj co nejrychleji zapomeňte! Ostrovy spadají pod Střednícestu. Zdůrazňuji, že než vám budu moci pomoci, budete muset vymazat z hlavy všechny stopy po tomhle nesmyslu.”

“Kterak mi můžete pomoci, když to jediné, k čemu potřebuji dopomoci, chcete odstranit? Jaký má smysl oznámit hladovému, že mu splníte veškerá přání mimo přání po jídle?”

“Jestliže nechcete překročit Kaňon, pak si nemáme o čem povídat, ale měl byste si uvědomit, kde se vlastně nacházíte. Jděte si klidně za svým Ostrovem, když chcete, ale nepředstavujte si, že je něčím jiným než částí tě samé prokleté země zde na naší straně. Pro pána, jste-li hříšníkem, mějte aspoň odvahu být také cynikem!”

“Jak mohu říkat o Ostrovu něco špatného, když mne touha po něm - a nic jiného - zavedla tak daleko, až sem?”

“V tom není žádný rozdíl. Na naší straně propasti se často lámou rekordy. Jestliže tu ale ztvrdnete, pak je v právu Duch doby.”

“Matka Církev říkala něco jiného. Obzvláště zdůrazňovala to, že některá potrava je více jedovatá než jiná.”

“Vy jste se už s Matkou Církví potkal? Není divu, že jste z toho zmaten. Nemáte si s ní co povídat, pokud se tak neděje skrze kvalifikovaného Správce. Věřte, že jste popletl každé její slovíčko!”

“Ale já jsem mluvil také s paní Rozumem. Odmítla prohlásit Ostrov za iluzi. Je ovšem možné, že tak jako pan Rozumný jste se i vy s ní dostal do křížku?”

“Paní Rozum je božská! Jak jste jí mohl rozumět? Vždyť jste pouhý začátečník… Bude pro vás nejbezpečnější, budete-li se učit od vašich nadřízených těm dogmatům, ve kterých jsou její poučky už rozluštěny pro všeobecné používání.”

“Koukněte se,” ohradil se Jan. “Viděl jste kdy můj Ostrov?”

“Nedopusť Bože…”

“A Střednícestě jste také nenaslouchal?”

“Nikdy. A také nikdy nebudu. Máte mne za únikáře?”

“Potom tedy existuje na tomto světě aspoň jeden předmět, o kterém toho vím více než vy. Já jsem okusil to, co nazýváte romantickými odpadky, zatímco vy jste o tom jen diskutoval. Nemusíte mne poučovat, že to obsahuje nebezpečný prvek a zárodek zla. Nemyslíte, že jsem to zlo pocítil častěji než vy? Vím také i to, že jsem se za tím zlem nevydal. Ale bez hledání bych ničeho nehledal ani nenalezl. To všechno znám ze zkušenosti a vím o tom hodně, zatímco vy prozrazujete dokonalou neznalost, jen co otevřete pusu. Promiňte mi mou upřímnost, ale jak si mne můžete troufnout poučovat o těchto věcech? Doporučil byste snad eunucha za zpovědníka muži, jehož pokušení spočívávají ve sféře cudnosti? Může se snad člověk od narození slepý stát rádcem těm, které pokouší jejich zrak? Ale vidím, že jsem se unáhlil a vy jste se přece se mnou rozdělil o jídlo. Odpusťte mi, prosím…”

“Povinností mého povolání je také snášet urážky s trpělivostí,” uzavřel Angulár rozhovor.

Kapitola 4

HUMANISTA

Chlubí se odvržením čehosi, co vlastně nikdy nebylo v jeho dosahu

Odpoledne vyvedl Humanista Jana ven, aby mu ukázal zahradu, jejíž plody časem osamostatní novou kulturu. I když se v dohledu nenacházelo ani lidské obydlí, ani zvířecí doupě, a tak ani zeď či drátěný plot nebyly nutné, přesto byla zahrada ohraničena střídavě řádky z kamenů a mořských škeblí. Do jisté míry to však přece jen bylo nutné, protože by se jinak nedala od okolí rozeznat. Několik záhonů, označených též kameny a škeblemi, bylo srovnáno do jediného geometrického vzorce.

“Jak vidíte,” pravil Humanista, “upustili jsme úplně od stylu starých romantických zahradníků. Zaznamenáte tu jistou strohost. Zahradník ze staré školy by tamhle napravo umístil háječek a nalevo zase skalku, klikaté cestičky, rybníček a záhony květů. Nedůležitá místa by zaplnil něčím pro žaludek - beztvarými brambory a romanticky kadeřavým zelím. My tu nic takového nemáme!”

“To tedy ne,” přisvědčil Jan.

“V současnosti není samozřejmě naše zahrada moc plodná… Jsme zatím jenom průkopníky.”

“Už jste ji někdy zkusili zrýt?” zeptal se Jan.

“Proč bychom to dělali? Víte, ona se hned pod palcem prsti nachází skála a tak půdu zbytečně nenarušujeme. Strhlo by to milosrdný opar iluze, tak nepostradatelný pro lidské nazírání,” řekl Humanista.

Kapitola 5

POTRAVINY ZE SEVERU

Zdejší končiny nemají sílu odporovat filozofiím ještě nelidštějším, než jsou samy

Pozdě večer se dveře chajdy rozletěly, dovnitř se vpotácel Ctnost a hned klesl na židli u kamen. Byl velice vysílen a trvalo to dlouho, než mohl konečně promluvit. Když se vzpamatoval, jeho první slova byla: “Pánové, musíte opustit toto místo. Nalézáte se v ohromném nebezpečí!”

“Kde je Lopota?” chtěl vědět Jan.

“Zůstal tam.”

“O jakém nebezpečí to mluvíte?” zajímal se Humanista.

“Hned vám to vysvětlím. Ukázalo se, že je nemožné překročit propast na severu.”

“To jsme se dali pěkně nachytat,” posmutněl Jan, “že jsme opustili hlavní silnici!”

“Ale na druhé straně to teď víme s jistotou,” bránil se Ctnost. “Než však začnu s vyprávěním, musím se posilnit. Dnes mohu oplatit pohostinnost našich přátel.” S těmito slovy počal vytahovat z různých částí svého oděvu zbytky lákavého masového koláče, dvě láhve silného piva a malou lahvičku rumu. V chajdě se rozhostilo ticho, a když dojedli, svařili vodu, aby se na každého dostala sklenice horkého grogu, a Ctnost počal vyprávět své zážitky.

NEJSEVERNĚJI

Revolucionáři, podlidé, ať už z Leva či z Prava jsou všichni stejnými nevolníky krutosti - Heroický nihilismus se vysmívá kompromisním formám Otrlosti

“Až do hor, asi patnáct mil, to vypadá všude stejně jako tady a mimo skla, mechu a několika racků o tom není co vyprávět. Jak se přibližujete k horám, vyhlížejí hrozivě, ale cesta vede průsmykem, takže vše šlo bez potíží. Za průsmykem se vchází do malého kamenitého údolíčka a právě tady jsme nejdříve našli známky života. Údolí je revírem jeskyní obydlených trpaslíky. Ačkoliv jsem byl schopen rozeznat jen dva druhy, černokošiláče v černých košilích a červenokošiláče, zvané Marxomani, v rudých košilích, shledal jsem nakonec, že je jich několik druhů. Všichni jsou velice zavilí, zdálo se, že se pořád mezi sebou hádají, přesto však společně vyznávají poddanství jistému člověku, zvanému Krutý. Na každý pád, když slyšeli, že ho chci vidět, nečinili mi žádných potíží, dokonce trvali na tom, že mi dají stráž. A tam jsem také ztratil Lopotu. Řekl mi, že se přišel přidat k rudým trpaslíkům a zda by mi to nevadilo, kdybych pokračoval sám. Byl stejný až do konce, zdvořilý jako vždy, ale byl tam dole v jednom z jejich doupat jako doma dávno předtím, než se já mohl rozkoukat. Potom se mne ujali moji strážní trpaslíci. Moc jsem o to nestál. Nebyli to zakrnělí lidé, ale opravdoví skřetové. Mohou mluvit a chodí na dvou nohách, ale jejich tělesná konstrukce se od naší musí přece jen dost lišit. Po celou tu dobu mi připadalo, že kdyby mne zabili, nebyla by to o nic více vražda, než kdyby mne dostal krokodýl či gorila. Jsou jiným živočišným druhem než my, ať už se tam dostali jakkoliv. Mají i jiné obličeje…

A tak mne vedli výš a výš. Pořád dokola kamennými klikatinami. Naštěstí netrpím závratěmi. Mým největším problémem byl vítr, kdykoliv jsme se ocitli v průsmyku. Moji průvodci, stěží tři stopy vysocí, větrem netrpěli, nestáli jako já coby štít proti větru. Jednou či dvakrát

jsem měl na krajíčku… Hnízdo Krutého je hrůzostrašné místo. Je to dlouhá hala podobná stodole, a když jsem ji poprvé v půli cesty zahlédl, vysoko až pod nebesy, pomyslel jsem si, že ať už jdeme kamkoliv, tam určitě ne - protože se to zdálo tak nedosažitelné. Nicméně jsme pokračovali v cestě. Uvědomte si, že podél celé cesty se nacházely jeskyně a všechny byly obydlené. Musel jsem zahlédnout na tisíce těch skřetů. Jako v mraveništi - a mimo mne nikde ani človíčka…

Ze sídla Krutého je vidět k moři. Řekl bych, že stojí na nejstrmějším útesu všech známých pobřeží. A odtud jsem spatřil místo, kde se propast spojuje s mořem. Její ústí je tam sice trošičku nižší, ale i na tom nejnižším místě je to pořád ještě tisíce stop nad mořskou hladinou. Přistání lodí je nemožné. Ústí neposlouží nikomu kromě racků… Ale vy chcete zajisté slyšet o Krutém…

Seděl na vysoké židli v jednom konci té stodoly - mocný chlap, skoro obr. Tím nemyslím jeho výšku. Měl jsem z něj stejný pocit jako z jeho skřetů, jako by patřili k jinému živočišnému druhu. Byl oblečen do kůží a na hlavě měl železnou přilbu s rohy. Také tam měl jakousi ženskou. Silnou, mohutnou, žlutých vlasů a vysedlých lícních kostí. Jmenovala se Grimhilda. A co je zajímavé. Jene, je to, že je sestrou vaší staré známé. Je starší dcerou pana Střednícesty. Krutý zřejmě sestoupil dolů do Trylku a unesl ji. Starému pánovi i dívce se to spíše líbilo, i když je to neuvěřitelné. Jen co mne tam skřeti přivedli, zabouchal Krutý na stůl a zahřměl: “Nachystej nám něco k jídlu!” A ona začala prostírat. Dlouhou chvíli na mne nepromluvil. Jen tam seděl, civěl a prozpěvoval si. Celý čas, co jsem byl u něj, zpíval tu a tam jakousi píseň. Pamatuji si z ní zlomky:

{Doba vichřic, doba vlků,

svět se drolí,

Doba střepů, doba střel,

štíty jsou zničeny …}

Jiný zlomek zněl takhle:

{Na východě sedí Staroch

v železném lese, a v něm krmí

Fenrisiny děti … }

Po chvíli jsem se posadil, nechtěl jsem vzbudit zdání, že se ho bojím. Když už bylo jídlo na stole, vybídl mne, abych si bral, což jsem učinil. Nabídl mi také sladký, velmi silný nápoj z rohu - tak jsem se napil. Pak zařval a sám se napil. Pravil, že medovina z rohu je zatím vše, co mi může nabídnout. “Brzy ale,” dodal, “budu pít lidskou krev, a to z lebek.”

Podobné řeči vedl pořád. Vepřovou pečeni jsme jedli rukama. Nezačal mluvit souvisleji dříve, než byl po večeři. Škoda, že si to všechno nepamatuji, neboť je to důležitá část mého vyprávění. Nejsem biolog a těžko se mi to vysvětluje, ale ti skřetové jsou opravdu z jiného živočišného druhu, staršího než jsme my. My jsme však náchylní stát se jejich prapodivnou variací. Lidé totiž mohou upadnout do skřetovského stavu také. V důsledku toho se skřetové ohromně rychle rozmnožují. Jednak mezi sebou - normálně, jednak tím, že mezi ně přicházejí ti lidé, co zakrněli ve skřety. Krutý se zmiňoval o mnohých mezidruzích mimo Marxomanů - a to o Mussolimanech, Swasticích, gangomanech… Na všechny si nevzpomenu. Dlouho jsem nevěděl, co má s nimi Krutý za lubem, dokud mi to sám neprozradil. On vám tam vychovává a plemení ty skřety k útoku na tuto část země! Když jsem se ptal na důvod k něčemu takovému, jen na mne dlouze civěl a prozpěvoval si tu svoji píseň. Pokud jsem tomu ke konci poněkud porozuměl, zdá se, že chce bojovat proto, že miluje válku. Nemyslete si, že byl opilý… Pravil také, že dobře rozumí staromódním lidem, co věřili v Majitele, dodržovali jeho zákony a doufali, že jednou, až budou muset opustit tuto zemi, půjdou žít do jeho zámku. Pravil, že měli pro co žít. A kdyby byla jejich víra opodstatněná, pak by bylo i jejich chování perfektně srozumitelné. Protože však je ta jejich víra jen klam, zbývá všem už jen jedna cesta hodná mužů. Ta se nazývá Heroismem, či Vynucenou morálkou, nebo také Násilím. Ti, co po ní nekráčí, jen marně vzdělávají písek. Krutý se dlouze poškleboval občanům Pastičky a též panu Rozumnému. Prý jsou spodinou lidstva. Neustále myslí jen na štěstí. Věčně strádají, ukládají a pokoušejí se cosi budovat. Což nevidí, že řád světa stojí proti nim? Kde budou všichni za sto let?

Namítl jsem, že budují pro potomstvo.

“A pro koho bude budovat jejich potomstvo? Nemyslíš, že se to všechno nakonec obrátí v nicotu? Konec se může dostavit třeba už zítra. Ale i kdyby přišel sebepozději, těm všem, co se budou ohlížet nazpět, se to jejich štěstí nebude zdát ničím jiným než krátkým okamžikem, co pominul a nic po sobě nezanechal. Štěstí se nedá hromadit. Což uléháme po dnu plném radosti s rukama plnějšíma štěstí?”

Tázal jsem se ho, zda jeho Heroismus po sobě něco zanechává. Odpověděl, že ano. “Výtečné skutky, jež jsou prý věčné. Jen hrdinovi se dostává tohoto privilegia, že smrt mu není porážkou, že lkání pro něj a vzpomínky na něj se stávají součástí onoho dobra, o něž usiloval, a v momentě boje se ničeho nebojí, neb už dávno opovrhl bezpečím.” Takhle mluvil pořád … Otázal jsem se ho, co si myslí o Eschropolských - on řičel smíchem a pravil: “Až se Bystří utkají s Kruťasy, nebudou dost silní ani na přetahování se lanem.” Pak jsem se ho ptal na vás tři, pánové, a on se rozchechtal ještě hlasitěji. Pravil, že jen Angulár se může vybarvit jako nepřítel hodný boje. “Nejsem si tím však zcela jist,” dodal. “Je možné, že je jenom zakukleným Eschropolitanem, pytlákem, který se stal hajným. Ti druzí dva jsou nejposlednější z nejposlednějších.” Já chtěl vědět, co tím myslí. “Občané Pastičky,” pravil, “mají pro svou blbost aspoň omluvu, protože opravdu věří, že je vaše země místem, kde je štěstí možné. Ale vaši dva známí jsou šílenci nad šílence. Prohlašují, že klesli až na dno, kecají o svém rozčarování… Myslí si, že došli nejdále ze všech na Sever, jako bych tu nežil ještě já, severněji od nich! Živoří na skále, jež neuživí ani človíčka, mezi nepřekročitelnou propastí a mezi pevností Obrovou, ke které se neodváží navrátit… A pořád melou o kultuře, zajištěnosti a bezpečí! Z těch, co si myslí, že budují, a zatím jen leští mosaz na potápějící se lodi, jsou vaši bledolící známí králi bláznů mezi blázny. Protože i když vědí a přiznávají, že se loď potápí, leští dále s ostatními mosaz… Jejich Humanismus a podobně - není ničím jiným než starým přeludem pod novým jménem. Prohnilost světa je příliš pokročilá a díra v lodi velikánská. Mohou příštipkařit a látat do zblbnutí - přece nic nezachrání. Není lepší jít s proudem? Mám-li žít ve světě smrti, není lepší být nemocí než nemocným?”

Ke konci řekl: “Jedno musím těm vašim známým nechat. Mimo mne žijí opravdu nejseverněji ze všech. Jsou více muži než jiní jejich rasy. Až povedu skřety do války, dopřeju jim té cti, že z Humanistovy lebky si dám prvý doušek člověčí krve a Grimhildička má mít lebku Klasikovu.”

To je asi vše, co řekl. Přinutil mne také k procházce po útesech. Šel jsem, abych si zachoval tvář. Řekl mi: “Tenhle severák vane přímo od pólu. Udělá z tebe muže.” Myslím, že se mne pokoušel zastrašit. Konečně se mi podařilo říci mu sbohem. Naložil mi jídlo jak na cestu, tak pro vás. “Nakrm je,” pravil. “Vždyť se v nich člověk krve nedořeže.” Potom jsem odešel a jsem hrozně unaven.

Kapitola 7

RÁJ BLÁZNŮ

Podlidé také nemají odpovědi …

“Rád bych se s Krutým seznámil,” ozval se Angulár. Zdá se mi, že je to muž jasného myšlení.”

“To bych neřekl,” nesouhlasil Humanista. “On a jeho skřeti se mi zdají být právě tím, proti čemu bojuji - logickými výsledky Eschropole. A já proti nim vztyčuji zástavu Humanismu! Jsou to všechno tytéž divé, atavistické pocity, které starý Střednícesta uvolňuje pod falešnými záminkami. Vůbec mu to nevadí, že má dceru valkýru! Mladý Střednícesta z toho strhl masku, ale v tom, co odkryl, se vyžívá. Mohou snad skončit jinak než v úplném zavržení toho, co nazýváme lidským? Rád jsem si poslechl o Krutém… Jeho existence ukazuje, jak jsem lidstvu potřebný.”

“Souhlasím s vámi,” řekl velice rozrušený Jan. “Ale jak se mu postavíte? Kde máte vojsko, kde je vaše zázemí se zásobami? Armádu neuživíte zahrádkou z kamení a škeblí!”

“Inteligence bude rozhodující,” odvětil Humanista.

“Ta nebude nic platná,” pokračoval Jan. “Neuvědomujete si, že v Krutém to jen vře, zatímco vy jste jako rampouch? Abyste se mohl jeho ohni postavit, budete se muset také zapálit. Myslíte si doopravdy, že budete schopen zahnat milión ozbrojených skřetů pouze tím, že nejste romantik?”

“Doufám, že se pan Ctnost neurazí,” promluvil Klasik, “já se však domnívám, že se mu to všechno zdálo. Pan Ctnost je romantik a za své touhy bude vždy platit stejnou měnou - svým vlastním strachem projektovaným do snu. Je přece všeobecně známo, že severněji od nás už nikdo nebydlí.”

Ctnost byl příliš unaven na to, aby se obhajoval, a tak brzy upadli všichni obyvatelé chýše do hlubokého spánku.

KNIHA SEDMÁ

NA JIH PODÉL PROPASTI

Již sedmá to zima od pádu Tróje

A my ještě pořád hledáme pod nevlídnými hvězdami, ve všech mořích

A opuštěných ostrovech - útulné břehy Itálie.

Zde je přece země příbuzných - země Acestova:

Co nás zdržuje od toho, abychom zbudovali město a zůstali?

Ach - otčino, dome přeludů, nadarmo uchovávaných!

Což nepřítel nezbuduje novou Tróju?

Což tam nepoteče nová Simois - přejmenovaná na počest Hektorovu?

Pojďme raději a spalme čluny, které nám v tom překážejí.

Virgil

Padáme jen tím a ničím jiným,

ani po pádu neneseme bolest jinou, než tuto,

Že touha po přetrvání je beznadějná.

Dante

Někteří si také přáli, aby cesta do Otcova domu byla tady, aby už nemuseli zdolávat žádné Kopce či Hory, ale cesta je cesta a někde přece končí.

Bunyan?

Kapitola 1

CTNOST ONEMOCNÍ

Tradiční morálka hyne v přítomnosti podobných ideí - Bez Touhy nenalézá motivu, s Touhou zase ztrácí morálku

I viděl jsem naše dva pocestné, jak vstali, rozloučili se se svými hostiteli a vydali se k Jihu. Počasí zůstalo nezměněno, neviděl jsem tam vlastně nikdy nic jiného než mračna bez deště a vítr. Ctnost byl celý nesvůj a spěchal jaksi nemastně a neslaně. Konečně se svěřil svému společníkovi: “Jene, nemám ponětí, co to na mne jde. Je tomu už dávno, co jste se mne otázal - nebo snad to byla Zlata - kam jdu a proč. Jak si vzpomínám, vyhnul jsem se odpovědi, protože se mi tenkrát zdálo být mnohem důležitější pouhé dodržování mých vlastních zásad, a to tenkrát bylo ujít třicet mil denně… Teď však shledávám, že to nestačí. Kdysi jsem se řídil tím, pro co jsem se rozhodl, a ne tím, po čem jsem toužil. Nyní si nejsem jist, čím se to vlastně řídím.”

“A co se stalo?”

“Vy to nevíte, ale já se málem rozhodl zůstat s Krutým.”

“To snad ne!”

“Zní to, jako bych blouznil, ale zamyslete se nad tím. Předpokládejme, že Majitel není a že nejsou ani hory na Východě, ani Ostrovy na Západě, že prostě mimo tuto zem není ničeho. Ještě před několika týdny bych řekl, že to pro mne nečiní rozdílu. Dnes - nevím… Je mi nad slunce jasné, že všechny způsoby života vedou k čemusi, co jsem si nezvolil. Já totiž trvám na své vlastní volbě, i když někdy vlastně nevím, co volím. Vím, že nechci patřit ani k rodině Střednícesty, ani k Bystrým, ani k Rozumnému. A dále - co s mým způsobem života - kupředu, kupředu - i když vlastně nevím, kam jdu? Právě teď v tom nenalézám nic pozitivního mimo to, že jsem se naučil silou své vůle překonávat své sklony. Je mi to tedy jakýmsi výcvikem. Ale pro co? Předpokládám, že by to mohl být výcvik do boje… Cožpak je tak absurdní uvěřit, že boj je vlastně to, pro co jsme byli zrozeni? Zápas v úzké uličce, život

či smrt, toto přece musí být vrcholný akt naší vůle - totiž překonání naší největší slabosti.”

Po chvíli ticha se Jan ozval: “Puká mi srdce… Vydal jsem se na cestu kvůli svému Ostrovu. Nejsem ukázněný tak jako vy. Kromě sladké touhy mne nikdy nic nevedlo. Už si ani nevzpomínám, kdy naposledy jsem vdechoval jeho vůni. Doma jsem ho stejně vídával častěji. A teď vy - můj jediný přítel - tu mluvíte, jako byste se chtěl zaprodat skřetům!”

“Já vás moc lituji,” pravil Ctnost. “A sebe také. Lituji každé stéblo trávy i to holé kamení, po němž šlapeme - i oblohu nad hlavou. Ale pomoci vám nemohu.”

“Možná,” povzbuzoval Jan, “že přece něco existuje na Východě či na Západě.”

“Vy mi pořád ještě nerozumíte!?” zalkal Ctnost. “Východ a Západ! Nevidíte, že to jsou jen další dvě smrtelně nebezpečné možnosti? Nevidíte, že jsem byl s konečnou platností polapen?”

“Pročpak?” podivil se Jan. “Posaďme se tu na chvilku. Jsem unavený a stejně nikam nespěcháme, rozhodně ne teď.”

Ctnost usedl, jako by ani nevnímal, co dělá. “Vy tomu nerozumíte?” zeptal se znovu. “Předpokládejme klidně, že něco na Východě či Západě opravdu je. Jak mne to může motivovat k dalšímu pochodu? Snad proto, že je to něco pěkného? To bych sám sebe podplácel… Či snad proto, že je tam něco hrozivého? To bych přece podléhal strachu! Já chci zůstat svobodný! Rozhodl jsem se přece, že se budu řídit vlastním svobodným rozhodnutím, a ne takovým, za jaké mohu být odměněn. Což mne máte za děcko, které se musí strašit řemenem a odměňovat sladkostmi? Z tohoto jedinkého důvodu jsem nikdy nepátral po pravdivosti příběhu o Majiteli. Dobře jsem pochopil, že jeho zámek by mohl podplácet mou vůli a černá díra zase zničit mou svobodu. Jestli jsou ty příběhy pravdivé, pak je to pravda, kterou čestný člověk nemá co znát!”

Na náhorní rovině houstla tma a oba mládenci tam seděli dlouho a nepohnutě.

“Zdá se mi, že jsem se pomátl,” ozval se zase Ctnost. “Svět přece nemůže být takový, jaký se mi teď zdá. Jestliže něco stojí za to, aby se za tím šlo, pak je to úplatek a já už za tím nemohu jít. Ale jestliže za tím nemohu jít, pak vlastně nemám kam jít…”

“Tak se vzdejte,” radil Jan. “Jen jedenkrát ustupte své touze. Zapomeňte na svobodné rozhodování. Chtějte něco!”

“Nemohu,” odvětil Ctnost. “Musím se rozhodovat nezávisle - musím se řídit tím, pro co se rozhodnu, a rozhodnout se pro své vlastní rozhodování. Právě teď však nemohu najít jediný důvod k tomu, abych se zvedl a pokračoval v chůzi.”

Mezitím se úplně setmělo a Ctnost zmlkl.

“Ctnosti!” zvolal Jan - a potom znovu a hlasitěji: “Ctnosti!” Odpověď nepřišla… Jan tápal ve tmě kolem po svém příteli, ale pod rukama cítil jen chladný prach země. Lezl po kolenou sem a tam a byl už celý popletený, nakonec nemohl najít ani místo, na kterém původně seděl. Neměl ponětí, kolikrát už lezl jedním a týmž místem, ani že se vzdaluje od jejich původního místa odpočinku. Zastavit se však nemohl, byla příliš velká zima. Motal se tak celou noc ve tmě, volaje přítelovo jméno. Přitom ho často napadlo, že celou tu dobu byl Ctnost možná jen přízrakem ze sna a on že putoval vlastně za stínem…

Kapitola 2

JAN VEDE

Svědomí je neschopno vést Jana dále - Nemocen, vysílen protiklady, vzdává se v zoufalství veškerých morálních námitek

Snil jsem dále, že se nad náhorní rovinou rozbřesklo a já uviděl v ranním šeru Jana, kterak bledý a špinavý vstává. Rozhlížel se kolem, ale mimo vřes nespatřil ničeho. Zase chodil sem a tam, a to dost dlouho - hledaje neustále Ctnost. Potom si sedl a rozplakal se. Když se mu ulevilo, rozhodnut povstal a obrátil se k Jihu. Neušel ani dvacet kroků, když se s výkřikem zastavil, neboť u jeho nohou ležel Ctnost. Vyrozuměl jsem, že se Jan minulé noci neúmyslně vzdálil od místa, kde usedli k odpočinku. Jan ihned přiklekl k příteli a naslouchal jeho srdci. Ještě bilo. Pak přiblížil svou tvář k jeho rtům - Ctnost dýchal. Chytil ho tedy za rameno a zatřásl jím. “Probuďte se, už je ráno,” křičel.

Ctnost otevřel oči a poněkud přihlouple se na Jana usmál.

“Jste v pořádku?” vyptával se Jan. “Můžete chodit?” Ale Ctnost se jenom usmíval, byl němý. A tak Jan napřáhl ruce a pomohl mu na nohy.

Ctnost sice nejistě povstal, ale hned se zapotácel a upadl - to proto, že byl slepý. Trvalo to chvíli, než to Jan pochopil. Nakonec vzal Ctnost za ruku a vedl ho silnicí k Jihu. A tu ho přepadla ta nejhorší osamělost - osamělost, která se dostavuje, když utěšovatel sám potřebuje útěchu a vůdce být veden.

Kapitola 3

ZNOVU NA HLAVNÍ SILNICI

Jak Jan očekával, dům pana Rozumného nalezli neobydlený se zavřenými okenicemi a s komínem bez dýmu. Rozhodl se tedy, že bude pokračovat po hlavní silnici, a kdyby snad došlo k nejhoršímu, že se obrátí na Matku Církev. Doufal však, že k tomu nedojde. Cesta na Jih klesala ze Severních Hor až po dům pana Rozumného. Potom znovu mírně stoupala až k hlavní silnici táhnoucí se po nízkém hřebenu. Když došli na silnici, rozevřela se před nimi krajina na Jihu. A v tutéž chvíli zasvitlo slunce - poprvé po mnoha dnech. Na severních vřesovištích nebyla cesta oplocena, ale na jižní straně rostl živý plot a v něm byla brána. Skrze ni zahlédl Jan nízkou, podlouhlou hráz. Nebyl nadarmo synem sedláka! Přivedl Ctnost ke krajnici cesty a usadil ho. Potom už neztrácel čas, přelezl přes bránu a už se oběma rukama hrabal ve hrázi. Jak předpokládal, byla tam řepa. V minutě byl zpátky u Ctnosti, rozřezal jednu pěknou řepu na kousky, krmil slepce a učil ho, jak se má sám najíst. Sluníčko hřálo čím dál více. Jaro v těchto místech už pokročilo a živý plot za jejich zády byl už více zelený než hnědý. Janovi se také zdálo, že mezi hojným trylkováním kolem rozeznává skřivánka. Nasnídali se do sytosti a jak jim tak sluníčko zahřívalo jejich bolavé údy, upadli oba do spánku.

Kapitola 4

K JIHU

Jan toužebně pokukuje po pohodlnějších filozofiích

Když se Jan probudil, jeho první pohled patřil Ctnosti - ten však ještě spal. Jan se protáhl a vstal. Bylo mu teplo a cítil se dobře, jenom měl žízeň. Seděli na křižovatce, jak Jan zjišťoval, a cesta od Severu, na kterou teď Jan patřil s hrůzou, byla vlastně pokračováním cesty z Jihu. Povstal, aby si prohlédl okolí. Jeho očím, tak dlouho zvyklým na prašné lysiny Severské krajiny se Jih jevil jako její bohatý protiklad. Slunce postoupilo asi hodinu od poledne a jeho zářivé světlo pokrylo bohatou zeleň před nimi kulatými stíny mraků. Krajina se otevírala do údolí a za ním se propadala do dalších a dalších údolí, takže místa v té samé výši, v jaké se nacházeli, byla jinde vrcholky kopců. Nedaleko nich se nacházela pole, řady křovin, červená oranice, lesíky, a mezi stromy se bělala černá venkovská stavení. Jan se navrátil k příteli a už už mu to chtěl všechno ukázat, když si vzpomněl na jeho slepotu. A tak si jen povzdychl, vzal ho za ruku a pak se spolu vzdalovali po nové cestě. Neušli moc daleko, když Jan zaslechl nedaleko zurčení a našel u cesty říčku, do které se v tom místě vléval potůček. Říčka běžela podél cesty hned napravo, hned zase nalevo, protože často křížila silnici. Jan nabral vodu do klobouku a dal napít příteli. Potom se sám napil a už zase pochodovali pořád s kopce. Každé půl míle se silnice uhnízďovala hlouběji mezi travnatými břehy. Nejdříve se objevily jeden, dva petrklíče, potom chomáčky petrklíčů a nakonec jich bylo tolik, že by je nemohli ani spočítat. Sestupovali do hlubokých údolí, která Jan v častých zákrutech cesty zahlédl, jak se ohraničená masami stromů modrají v dálce. Ve výhledu mu jen někdy zabraňoval nějaký lesík.

První dům, ke kterému došli, byl starý, z červených cihel a porostlý psím vínem. Byl poněkud vzdálen od silnice a Jan si pomyslel, že vypadá jako obydlí nějakého Správce. Když se k němu přiblížili, opravdu tam Správce byl, bez masky - zabývající se jakousi lehkou prací v zahradě na slunečné straně živého plotu. Jan se naklonil přes branku a požádal o pohostinství, vysvětluje zároveň stav svého přítele,

“Jen vejděte,” zval je Správce. “Bude mi velkým potěšením.”

Vím, že se jmenoval Liberál a byl to tentýž, co zaslal kdysi panu Rozumnému bedničku sherry. Bylo mu kolem šedesátky.

Kapitola 5

ČAJ NA TRÁVNÍKU

Jan se setkává s Liberálním Kostelem, modernizujícím náboženství - Ten je také přítelem světa a nikam neputuje - Je hrdý na divokou květenu

“Oteplilo se nám natolik, že bychom mohli mít čaj zde, venku v zahradě,” pravil pan Liberál. “Marto, čaj si vypijeme tady!”

Přinesli jim židle a všichni tři se posadili. Na měkkém trávníku, obklopeni vavřínovými keři a zlatým deštěm, se cítili ještě tepleji než na silnici. Z houští vytryskly sladké ptačí trylky. “Slyšme,” řekl pan Liberál - “to je přece drozd! Zdá se, že je to opravdu drozd…”

Služebné v bělounkých zástěrkách otevřely skleněné dveře knihovny a vyšly na trávník se stolky a podnosy, stříbrnou konvicí čaje, hromadou zákusků a s medem. Pan Liberál se několika otázkami vyptal Jana na jeho putování. “No tohle,” divil se, když uslyšel o Krutém. “No tohle! Měl bych jej navštívit. Dle vašeho vypravování to musí být inteligentní člověk… to je opravdu smutné…” Dále mu Jan popsal tři bledé bratry.

“Znal jsem dobře jejich otce. Byl to velice schopný člověk. Kdysi jsem mu byl hluboce zavázán. To on zformoval za mých mladých let mé myšlení. Myslím, že bych měl jeho syny navštívit. S mladým Angulárem jsem se již setkal. Je to hodný člověk, trochu úzkoprsý. Dovolil bych si říci, že snad dokonce trochu staromódní, i když bych za nic na světě nechtěl… Ti druzí dva se zajisté také činí. Měl bych je opravdu navštívit. Ale stárnu a přiznávám se, že se mi tam nahoře nelíbí.”

“Klima je tam velice rozdílné,” přisvědčil Jan.

“Některá místa mohou být až příliš nehostinná. Nazývají to tam zemí Otužilých Mozků. Možná, že Země Otužilých Kůží by byl přiléhavější název. Jestliže však má někdo sklon chytit housera… Propáníčka, tam, kde jste byl, jste se musel setkat s mým starým přítelem, panem Rozumným?!”

“Vy jej znáte?”

“Zda ho znám? Vždyť je to můj nejstarší přítel. Do jisté míry i můj příbuzný, navíc, jak víte, můj nejbližší soused. Bydlí jen jednu míli na sever od nás. To si myslím, že ho znám. Prožil jsem mnohé příjemné hodiny v jeho domě, milý stařík… Ale stárne nám teď rychle, chudák! Obávám se, že mi nikdy neodpustí, že mám ještě skoro všechny vlasy.”

“Řekl bych, že se vaše názory musí podstatně lišit.”

“To ano, to ano. On není moc ortodoxní, ale čím víc stárnu, tím méně kladu důraz na ortodoxnost. Ortodoxní výklad je často neduživý výklad - holá poučka. Naslouchám čím dál tím více řeči srdce. Logika a definice nás rozdělují. Těch věcí však, které nás spojují dohromady, těch si nyní vážím nejvíce - naše společné pocity a naše společné prodírání se světem. Rozumný má srdce na pravém místě.”

“Řekl bych, že se svým sluhou nezacházel laskavě,” namítl Jan.

“Souhlasím, že jeho řeč bývá trochu hrubá. Je však třeba být milosrdný. Vy mladí býváte tvrdí. Ach, když si vzpomenu na své mládí… Člověk jeho věku dosti trpívá stářím… Nikdo z nás není dokonalý. Dáte si ještě trochu čaje?”

“Děkuji vám, už ne,” odvětil Jan. “Kdybyste mi poradil, kudy jít, raději bych pokračoval v cestě. Pokouším se totiž nalézt Ostrov na Západě.”

“Jaká to překrásná vidina,” zvolal Liberál. “A dopřejete-li sluchu staršímu poutníkovi, pak tedy vězte, že hledání je nalezením. Co šťastných dnů jsem prožil!”

“Potřebuji zjistit,” pokračoval Jan, “zda je k tomu nutno překročit propast.”

“Zajisté ano. Za nic na světě bych vás od toho nechtěl zdržovat. Ale na druhé straně si myslím, mladý muži, že je opravdu nebezpečné představovat si tyto věci příliš definitivně. To bylo velkým omylem mé profese v minulých stoletích. My se pokoušeli uzavřít všechno do pravidel, přeměnit poezii na logiku a metaforu v dogma. Teď, když začínáme chápat svoji chybu, nalézáme se sevřeni ve výkladech mrtvých mužů. Nechci tím říci, že kdysi nepostačovaly, ale nám, s hlubšími vědomostmi, už nepostačují. Poté, co jsem vyrostl v muže, odložil jsem dětské věci. Hluboké pravdy potřebují být znovu interpretovány v každém věku.”

“Nejsem si jist, zda vám úplně rozumím,” namítl Jan. “Musím překročit Kaňon, nebo ne?”

“Vidím, že se nevyhnu odpovědi,” pravil Liberál s úsměvem. “Líbíte se mi. Býval jsem jako vy. Ale čím více člověk stárne, tím více ztrácí víru v abstraktní logiku. Což jste nikdy nepocítil, že pravda je příliš veliká a příliš jednoduchá na to, aby ji obsáhla ubohá slova? Nebesa a nebesa nebes… jak nicotný je příbytek, jež jsem zbudoval…”

“Tak nevím,” rozhodl se Jan zkusit to z jiné strany. “Dejme tomu, že by někdo musel překročit Kaňon. Je pravda, že by musel jít s Matkou Církví?”

“Ach, Matička Církev! Velice ji miluji a ctím ji z hloubi svého srdce, to však neznamená, že jsem slepý k jejím chybám… Nikdo z nás není neomylný. Pakliže někdy cítím, že se od ní musím distancovat, je to jen proto, že tím více ctím ideu, kterou představuje, a také to, čím se ještě může stát. Dnes sice nemůžeme popřít, že pokulhává za dobou… Což není pro mnohé z naší generace pádnější a přijatelnější poselství v našem překrásném světě? Nevím, zda jste tak trochu botanik. Jestliže vás to zajímá… “

“Chci svůj Ostrov,” vyhrkl Jan. “Obávám se, že mne botanika moc nezajímá.”

“Otevřela by vám úplně nový svět. Další okno do Nekonečnosti. Ale možná se to opravdu k vám nehodí. My všichni si konečně musíme nalézt vlastní klíč k tajemství života. A já bych za nic na světě nechtěl…”

“Řekl bych, že budu muset jít,” vpadl Jan. “Velice mne těšilo… Půjdeme-li touto cestou, nalezneme v příštích několika mílích něco, kde bychom mohli přenocovat?”

“Lehce,” odvětil pan Liberál. “I mně by bylo potěšením, kdybyste zůstali… Jestliže ne, pak tedy nedaleko odsud bydlí přítel Moudrost. Shledáte, že je to velmi milý člověk. V mládí jsem ho navštěvoval častěji, teď je to pro mne trochu moc daleko. Dobrý, milý člověk - možná trošičku tvrdohlavý. Zdá se mi někdy, že není úplně prost úzkoprsosti. Měl byste slyšet, co o něm říká Rozumný! Ovšem nikdo z nás není dokonalý a on je vcelku dobrák. Budete ho mít určitě rád.”

Starý Správce se s Janem rozloučil se skoro otcovskou laskavostí a ten se pak, veda Ctnost za ruku, vydal zase na cestu.

Kapitola 6

DŮM MOUDROSTI

Jan se dává na studium Metafyziky

Potok, který tekl kolem cesty, se už změnil v řeku, přibližující se či vzdalující se od silnice, svíjející se v jantarových zákrutech či padající místy stříbrnými peřejemi. Kolem stálo hodně mohutných stromů. Za nimi se zvedaly po obou stranách cesty další a další, až kamsi daleko a hluboko do údolí. Kráčeli tedy v jejich stínu, ale vysoko nad jejich hlavami ještě ozařovalo slunce za lesnatými svahy a nejvýše položenými políčky vrcholky hor, pokryté bleďounkou trávou a protkané stružkami vody - vrcholky holubičí či vínové barvy. Když došli k místu s výhledem na celou krajinu, vyletovaly už můrky. Jan uviděl, že smyčka řeky tu vytvořila prostor pro velkou, rovnou pastvinu i zalesněné kopečky. Uprostřed louky stál nízký dům, ozdobený pilíři a přístupný z mostu. Jeho dveře byly otevřené. Jan přivedl nemocného soudruha až k domu a spatřil, že vevnitř už rozsvítili lampy. Potom také uviděl starce Moudrost uprostřed jeho dětí. Na Janovu prosbu odvětil stařec toto: “Můžete u nás zůstat, jak dlouho si budete přát. A je možné, že vašeho přítele uzdravíme, je-li jeho nemoc vyléčitelná. Usedněte a pojezte. Až se najíte, budete nám o sobě vypravovat.”

Viděl jsem, že potom přinesli našim poutníkům židle a někteří ze synů domu jim také donesli vodu na umytí. Poté, co se umyli, položila jakási žena na stůl bochník, sýr a misku ovoce, tvaroh a plný džbán podmáslí.

“Víno tu nemůžeme sehnat,” vysvětloval stařec s povzdechem.

Po jídle se v domě rozhostilo ticho a Jan se dovtípil, že se čeká na jeho vyprávění. Soustředil se, dlouze v hlavě tichounce převracel všechny události, a když konečně promluvil, pověděl jim vše po pořádku, od prvého zahlédnutí Ostrova až po příchod do jejich domu. Ctnost byl potom někam odveden a i jeho samotného uvedli do komůrky vybavené postelí a stolem se džbánem vody. Jan se natáhl na postel, která byla sice tvrdá, ale ne kostrbatá, a okamžitě upadl do hlubokého spánku.

Kapitola 7

PŘEKROČENÍ KAŇONU V MĚSÍČNÍM SVITU

V Janovi se znovu probouzí fantazie

Uprostřed noci otevřel Jan oči a spatřil měsíc v úplňku, ozařující jeho okno, tlusťoučký a nízko nad zemí. Vedle jeho postele stála tmavě oděná žena, jež gestem zadržela jeho otázku, když se už už chystal promluvit.

“Jmenuji se Rozjímání a jsem dcerou Moudrosti. Musíš vstát a následovat mne!” Jan tedy vstal a následoval ji v měsíčním svitu ven z domu, po trávníku… Vedla ho napříč do západního rohu, tam, kde se pod pláštěm lesa začínal zvedat kopec. Jen co přišli k okraji lesa, spatřil Jan v zemi puklinu, jejíhož dna nemohl dohlédnout, a ta ho oddělovala od lesa. I když nebyla moc široká, přece jen dost na to, aby se dala přeskočit

“Za dne se přeskočit nedá,” řekla paní, “ale za měsíčního svitu ano.”

Jan jí uvěřil a připravil se ke skoku. Potom přeskočil… Letěl dále než zamýšlel, i když ho to jaksi nepřekvapilo. Zjistil, že letí nad vrcholky stromů a nad poli a země se nedotkl dříve než na vrcholku kopce. Paní stála po jeho boku.

“Pojď,” řekla. “Máme před sebou ještě dalekou cestu.”

Potom šli vedle sebe přes údolí i kopce, v měsíčním světle rychle kráčeli tak dlouho, až došli ke kraji útesu, pohlédli z něj dolů a pod sebou měli moře. A v tom moři ležel Ostrov. Protože byla noc, nemohl jej Jan vidět tak zřetelně jako jindy, přesto však - ať už to bylo z tohoto či jiného důvodu - Ostrov se mu zdál tím spíše skutečný.

“Až se naučíš létat do daleka, pak budeme moci skočit odsud rovnou na Ostrov,” promluvila paní. “Pro dnešek to však postačí.”

A jak se k ní Jan obrátil. Ostrov, moře i samotná paní zmizely a on ležel probuzen v denním světle, v komůrce domu Moudrosti. Venku vyzváněl zvon.

Kapitola 8

V SLUNEČNÍM JASU A STÁLE NA PŮVODNÍM BŘEHU

Filozofie Idealistů zavrhuje doslovnou pravdu náboženství, ale také Materialismus - Propast není ještě překročena - Ale Filozofie, která odpírá Naději, dovoluje aspoň Touze, aby přišla

Příštího dne Moudrost požádal Jana a Ctnost, aby s ním usedli na západní verandě. Vítr vanul z Jihu a nebe bylo trochu pošmourné. Nad západním horstvem ležel jemný opar, takže i když nebylo vzdáleno více než jednu míli, přesto vypadalo jako z jiného světa. Moudrost je začal poučovat:

“Co se týká Ostrova na Západě a Východních Hor a co se týká Majitele a též Nepřítele - existují dva omyly, kterým se musíte vyhnout a projít přímo mezi nimi, než nabudete moudrosti. První omyl je omylem lidu z Jihu a skládá se z přesvědčení, že východní a západní kraje jsou tak skutečné jako naše údolí a že jsou to místa zrovna jako to naše. Jestliže vám podobné představy táhnou hlavou, doporučuji, abyste je vyplenili a nevěnovali jim žádnou pozornost, ať už vás lákají nadějí či straší terorem. Neboť je to Pověra a všichni, kdo v ni věří, skončí jednou v močálech a džunglích nejzazšího Jihu, kde budou žít ve Městě Kouzelníků, omámeni kouzly nepřinášejícími úlevu - a pronásledováni hrůzou z věcí, které nemohou ublížit. Součástí téhož omylu je názor, že Majitel je skutečným člověkem, tak skutečným jako jsem já, a natolik člověkem, jako já jím jsem. Z toho se skládá omyl číslo jedna. Číslo dvě je jeho pravým opakem běžným na Severu. Omyl těch, co tvrdí, že krajiny na Východě či Západě jsou pouhou iluzí našich myslí. Rád bych, abyste úplně zavrhli tento názor. Musíte se mít na pozoru, abyste nepřijali jeden omyl ve strachu z toho druhého, nebo se nezmítali mezi oběma podle toho, jak si to zrovna přeje vaše srdce, tak jak to činí Materialisté - to je název druhého omylu. Ty někdy postraší vyprávění o černé díře, nebo je popadne hrůza z vlastního bezuzdného života či

z duchů, a tak na chvíli věří v Majitele i v zámek, protože se jim začalo dařit zle či snad vypršela nájemní smlouva někoho z jejich drahých a oni by se s ním rádi znovu setkali. Moudrý muž, ovládající své vášně rozumem a ukázněnou představivostí, se však stáhne do středu mezi tyto dva omyly, neb shledal, že pravda leží nepohnutě právě tam. Co je ta pravda, to se naučíte zítra. Nyní se musíme postarat o nemocného a vy, jelikož jste zdravý, si můžete dělat, co chcete.”

Viděl jsem, že Moudrost povstal a odešel a také Ctnost byl kamsi odveden.

Jan strávil den procházkou v okolí. Přešel louku v údolí a došel až do jejího západního rohu, tam, kde se pod pláštíkem lesa zvedal kopec. Jen co došel na pokraj lesa, uviděl, že se mezi ním a prvními stromy nachází prasklina v zemi - prasklina, jejíhož dna nemohl dohlédnout. Byla sice úzká, ale ne dostatečně na to, aby ji mohl přeskočit. Stoupal z ní opar, což činilo druhou stranu propasti nezřetelnou. Ale opar nebyl zase tak hustý a proláklina tak široká, aby nezahlédl chomáče lupení či zase kámen porostlý mechem a na jednom místě dokonce odlesk slunce na vodopádu. Jeho touha jít dále za Ostrovem byla silná, ale nebolela. Slova Moudrosti o tom, že východní a západní krajiny nebyly ani docela skutečné, ani úplnou iluzí, zapustila v jeho mysli kořeny oddaného, tichého klidu. Část strachu zmizela. Zmizelo vždy bdělé podezření, že jeho putování může dříve či později skončit pod pravomocí Majitele, a též ten sžíravý nepokoj, že Ostrov třeba vůbec neexistuje. Svět se zdál být pln očekávání, a mlhavý závoj mezi ním a lesem odkrýval i zakrýval velebnosti prosté hrůzy i krásy prosté smyslnosti. Závan jižního větru pročišťoval každou chvíli výhled a v překvapivých hloubkách odhaloval vzdálené kouty horských údolí, opuštěná pole květů a též nádech sněhu nad nimi. Jan ulehl do trávy. V tom okamžiku procházel kolem jeden ze synů domu a zastavil se s ním na kus řeči. Povídali o tom i onom, lenivě a v dlouhých intervalech. Chvíli o krajině na Jihu, kde Jan nikdy nebyl, pak zase o jeho vlastním putování. Mladík mu vysvětlil, že kdyby přešel silnicí jejich údolí, došel by k místu, kde se silnice rozvětvuje. Nalevo by ho zavedla velkým okruhem do města Pastičky, a kdyby se dal doprava, zavedla by ho do jižních lesů, do Města Kouzelníků a pak do země Nycteris. “Za ní,” pravil, “už není nic, jen močály, cukrové třtiny, krokodýlové a jedovatí pavouci.” Potom se prý země potápí v nejzazším slaném močále, který přechází do jižního oceánu. Usedlosti prý už tam nejsou a mimo několika vodních obyvatel jako Theosofistů - tam už nikdo nežije. Všechno je tam napadáno malárií…

Co si tak povídali o místech, která Jan znal, napadlo ho zeptat se, zda v domě Moudrosti vědí něco o Velkém Kaňonu, či dokonce o možnosti sestupu do něj. Jeho společník se podivil:

“To vy nevíte, že jste vlastně na dně Kaňonu?” Potom vyzval Jana, aby se posadil a ukázal na krajinu kolem. Na severu se boky údolí přibližovaly a stávaly se strmějšími, až nakonec tvořily velké V. “A to všecko je Kaňon. Díváte se na něj z jižního konce. Tvář propasti je tu mírná a vy jste do ní včera celý den sestupoval, i když jste to nerozpoznal.”

“Tak já už jsem vlastně na dně,” divil se Jan. “A teď už mi nic nezabrání, abych nepřešel na druhou stranu!”

Ale mladík zavrtěl záporně hlavou. “Přejít na druhý břeh je nemožné. Když jsem vám řekl, že jsme nyní na dně, myslel jsem tím nejnižší místo, kterého se může dotknout noha smrtelníka. Opravdové dno je dno této praskliny, u které sedíme, a jak je zřejmé, bylo by nesmyslné vůbec diskutovat o tom, jak se dolů do ní dostat. Překročit puklinu je také vyloučeno a dostat se k tomu, co za ní vidíte, též.”

“Což by se nedala překlenout mostem?” divil se Jan.

“V jistém smyslu ne, protože není nic, na čem by most na druhé straně spočinul. Ten výhled na les a horu, jež se dají vidět naproti, nesmíte brát doslovně.”

“Chcete říci, že je to jen iluze?”

“Ne, ale tomu porozumíte lépe, až pobudete déle s mým otcem. Není to iluze, ale zjevení. V jistém smyslu i zjevení skutečnosti. Představte si to jako jakési pokračování tohoto světa - svah hory, jež je nám znám. Neznamená to vůbec, že vás mámí zrak či že můžete někdy vidět zřetelněji na druhou stranu. Ale nemyslete si, že se tam dostanete. Představa živoucího člověka přecházejícího na druhou stranu pukliny, je nesmyslná.”

“Cože? A s Ostrovem je to také tak? Chcete, abych se vzdal volání svého srdce?”

“To ne. Rozhodně bych nechtěl, abyste přestal upírat všechny své touhy na druhou stranu, neb touha dostat se tam je lidská a ztratit ji znamená stát se zvířetem. Doktríny mého otce nelikvidují touhy, jenom naděje.”

“Jak se to tu jmenuje?”

“Nazýváme to tu Údolím Moudrosti, ale nejstarší mapy označují toto místo názvem Údolí Pokoření.”

“Tráva už zvlhla,” poznamenal Jan po určité přestávce. “Už padá večerní rosa… “

“To je čas jít k večeři,” řekl jeho společník.

Kapitola 9

MOUDROST, KTEROU LZE POCHOPIT

Odkud se vzaly logické kategorie? Odkud morální zásady? - Filozofie praví, že existence Boha tyto otázky nezodpoví - Filozofie sama však nemůže vysvětlit Janovy záblesky Transcendentna - Vytoužené je pravé, protože není nikdy prožitkem

Příštího, tak jako minulého dne, se Moudrost sešel s Janem a s Ctností na verandě a tam pokračoval ve vyučování. “Slyšeli jste, co si nemáte o Východních a Západních krajích myslet, a teď se budeme zabývat tím, co by se mělo právem o nich věřit, a to tak dalece, jak jen nám nedostatečnost našich schopností dovolí. Nejdříve se zamysleme nad zemí, ve které žijeme. Vidíte sami, že je plná cest a nikdo z lidí si nepamatuje jejich výstavbu. Zároveň je úplně nemožné zemi bez nich popsat či uspořádat si ji v našich hlavách. Cesty jsou naším vodítkem. Víte dobře, že polohu všech míst určujeme podle jejich vztahu k hlavní silnici. K čemu by nám byly mapy bez cest? Na mapě nalezneme to místo, kde se nacházíme, právě jenom podle sítě cest, jež jsou nám už známy. Zjistíme-li, že jsme právě minuli odbočku doprava či doleva, nebo že se blížíme zákrutu, poznáváme tak, i že jsme poblíž dalšího místa v mapě zaznamenaného, které zatím není v dohledu. Lid říká, že to Majitel zbudoval naše cesty. Obyvatelé Pastičky zase, že jsme si je prý nejdříve vymysleli na mapě a pak jsme je jakýmisi podivuhodnými procesy vyprojektovali v zemi. Rád bych, abyste se pevně drželi pravdy a to, že je totiž nalézáme, nikoliv budujeme. A také, že nemohou být zbudovány žádným člověkem. K tomu by potřeboval vidět celičkou zemi z ptačí perspektivy - vysoko z nebes. Nikdo z nás přece nemůže žít v oblacích!

Naše země je plná zákonů. Ti z Pastičky tvrdí, že je vymysleli Správcové. Sluhové Obra zase, že jsme si je vymysleli sami, abychom jimi svázali chtíče našich” bližních a našim vlastním dodali slávy a lesku. Lid má za to, že je nám dal Majitel. Proberme všechny tyto možnosti jednu po druhé. Že by si je vymysleli Správcové? Jak se oni vlastně stali Správci a proč jsme se my ostatní poddali jejich zákonům? Položíme-li si tuto otázku, ihned vyvstane další. Jak to, že ti, co zavrhli Správce, začali okamžitě vymýšlet nové zákony - své vlastní? A jak to, že se ty jejich nové zákony ve veliké míře podobají starým? Člověk si řekne: Už jsem skoncoval se všemi zákony. Od teď si budu dělat, co chci. Ale shledá, že jeho nejmocnějším chtěním a též jediným, co přetrvá proudy jeho libosti a malomyslnosti, záchvaty míru či vášní, je právě chtění dodržovat jakési zákony. Obrovi žáci učí, že pravidla jsou jen maskou našich pravých tužeb. A já se táži - jakých tužeb? Rozhodně ne všech. Zákony totiž často jisté tužby nedovolují. Že by tužeb po sebeschválení? Kterak se můžeme chválit za dodržování zákonů, pokud si sami nemyslíme, že jsou to dobré zákony? Člověk může nalézat potěšení v klamu, že je rychlejší a silnější než ve skutečnosti je, ale jen tehdy, jestliže opravdově obdivuje rychlost a sílu. Obrova doktrína si zde sama podráží nohy. Chceme-li dodat nátěr slušnosti našim chtíčům, musíme už jakés takés ponětí o slušnosti mít. A slušnost přece není nic jiného, než zase zákon… V každičké doktríně, která vysvětluje poslušnost zákonům sebeschválením, se už vlastně předpokládá touha poslouchat zákony. Nyní se podívejme na tu starou pohádku o Majiteli. Podle ní vymyslel zákony někdo mocný a mimo naši zemi. Dejme tomu, že ano… Proč je tedy posloucháme?”

Zde se Moudrost obrátil na Ctnost se slovy: “Tato část výuky se velice týká vás a vašeho uzdravení.” Potom pokračoval: “Pro to mohou existovat jen dva důvody. Buď opravdu respektujeme Majitelovu moc a jsme k tomu pohnuti strachem z trestu i doufáním v odměnu, jež doprovází jeho zákony, anebo svobodně souhlasíme s Majitelem, protože i my považujeme za dobré to, co on prohlásil být dobrým. Z těchto dvou vysvětlení však žádné neobstojí. Posloucháme-li z naděje či ze strachu, pak jsme vlastně neposlušní, neboť zákon, kterého si nesmírně vážíme, nám káže, že máme jednat nestranně. Poslouchat Majitele pod pohrůžkou či podplácením je vlastně protizákonné… a co když posloucháme dobrovolně, poněvadž s ním souhlasíme? To je ještě horší. Říci, že s ním souhlasíme a proto posloucháme, je jen obměnou toho, že vlastníme tytéž zákony vepsané do našich srdcí a že tedy nasloucháme vlastnímu srdci. Jestliže to čirou náhodou Majitel také předpisuje, přikazuje nám jenom to, pro co už jsme se rozhodli, a jeho příkaz je tedy zbytečný. V obou případech zůstává tajemství zákonů nerozluštěno a Majitel je bezvýznamný přídavek k danému problému. Přikazoval-li, zákony už v nás byly před tím, než promluvil. Jestliže my i On s nimi souhlasíme - kde je jejich prvopočátek, jejich originál, který obě strany kopírují? Proč se obě shodují? O zákonech - tak jako o cestách - musíme tedy prohlásit, že je nalézáme, ale netvoříme, a předpoklad, že je vydal Majitel, nám pranic nepomáhá. Konečně - poslední záhada,” tu pohlédl na Jana, “která se dotýká obzvláště vás. Co s Ostrovem na Západě? Lidé naší doby už na něj skoro zapomněli. Obr by opět tvrdil, že je to náš vlastní přelud, zakrývající jakési chtíče. Někteří Správcové neví, že cosi takového existuje. Někteří souhlasí s Obrem a zavrhují Ostrov jako zkaženost, jiní se vyjádřili, že je to vzdálený a mlhavý obraz Majitelova zámku. Společnou nauku o tom nemají, ale podívejme se na to stejně…

Chtěl bych nejdříve, Jene, abyste odložil stranou všechno podezření, že snad má Obr pravdu. To pro vás nebude těžké, neb jste už hovořil s Rozumem. Tak tedy - Obr praví, že Ostrov je přelud k zamaskování chtíčů. Ono to ale žádné chtíče nemaskuje. Je-li to čemusi přece jenom zástěrkou, pak tedy zástěrkou velice ubohou. Obr by rád vynesl na světlo temná místa v našich myslích, abychom se už nikdy nevymanili z jeho lží. A přesto, když náš všemocný podvodník vykouzlí svůj trik, vidíme cosi, co i chlapec může ve zmatku dospívání ve dvou letech prohlédnout. Obr žvaní … Není člověka ani národa z těch, co jsou schopni vidět Ostrov, jenž se rychle nepoučil zkušeností, že vidina snadno upadne do chtíče. A z těch všech ti, co nebyli zkaženi, cítili z toho obratu zklamání a věděli, že je to zprznění vidiny, nikoliv její naplnění. Vy jste odkryl pravdu v rozhovoru s Rozumem. To, co nás naplní poté, co jsme toho dosáhli, není tím, po čem jsme toužili. Jestliže někoho neuspokojí voda, můžeme si být jisti, že neměl žízeň, nebo neměl jenom žízeň. Chtěl se opít, aby se probral z tuposti, či povídat si, aby zaplnil samotu a podobně. Jak jinak bychom rozpoznali naše touhy než po tom, co je uhasí? Že vydechneme: Ach, to je přesně to, po čem jsem toužil!?

Ale byla-li by kdy touha člověku vrozena a přece pro něj neukojitelná, nezůstala by pak taková touha pro něj navěky dvojsmyslnou? Jestliže jsou staré legendy pravdivé a bylo kdysi možné člověku překročit hranice naší země do bájného Východu a Západu beze ztráty člověčenství, pak by se zajisté v představě okamžiku naplnění, pozdvihnutí poháru, ženichova polibku - stala při pohledu nazpět jeho dlouhá cesta touhy, jíž klopýtal, a též jeho putování se všemi zákruty srozumitelnými, neboť poté, co by nalezl, poznal by též, co to vlastně hledal. Jsem stár a naplněn smutkem a ve vás rozpoznávám tentýž smutek. Smutek daný nám už při zrodu: Opusť naději, neopouštěj však touhu! Nedivte se, že se záblesky vašeho Ostrova dají tak snadno zaměnit za špatnosti a též lehce proklít. Především se je nikdy nepokoušejte podržet, nikdy se nenavracejte k tomu samému místu či času vidiny. Platil byste pokutu těch, co chtějí přenést do naší země a v našem čase cosi, co naše země nemůže obsáhnout. Jistě jste slyšel od Správců o hříchu modloslužby a jak se dle starých kronik změnila mana v hlísty, jestliže s ní chtěl někdo lakotit… Nebuďte lakomý ani vášnivý, jinak vám hrubé ruce toho, co milujete, rozdrtí hruď. Ale kdykoliv budete na pochybách, že to, po čem toužíte, je skutečné, vzpomeňte, že ve váš prospěch svědčí váš vlastní zážitek. Ale když si budete říkat, že to byl jen pocit, ztratí to okamžitě svoji hodnotu. Budete-li se neustále hlídat a ten pocit očekávat, shledáte - jak bych to mohl vyjádřit co nejpřesněji - záchvěv v srdci, vzpomínku v hlavě a vzlyk v hrdle. Je to snad to, po čem jste toužil? Víte dobře, že ne a že vás ani sebekrásnější pocit neukojí, neb není ničím více než podvodem, jako ty nejhnusnější chtíče, o kterých se zmiňuje Obr. Z toho všeho vyvodíme, že to, po čem toužíte, není vaším stavem, ale něčím Jiným a Vnějším. Když si to uvědomíte, pak se pravda, že toho nikdy nedosáhnete, stane snesitelnou. Fakt, že aspoň existuje, je tak dobrý a kladný, že zažene i lítost nad tím, že to nikdy nemůžeme mít. V poměru k intenzitě vaší touhy by bylo vše, čeho byste mohl dosáhnout, stejně zklamáním, a její konzumace by byla nesnesitelně nízko pod hladinou vaší žízně. Chtít je lepší než vlastnit. Krása všech míst, kde se dá žít, je konec konců přeludem, ale jak jeden z mých synů pravil - ono to činí svět ještě žádoucnějším…”

Kapitola 10

MOUDROST - ZASVĚCENEC

Jan poznává, že skutečná síla v životech filozofů pochází z lepších nebo horších zdrojů, než jejich nauky přiznávají - Marx je ve skutečnosti skřet, Spinoza Žid, Kant Puritán

Jan strávil ten den zrovna jako předešlý - pomlkou v polích a častým podřimováním. Jaro si v údolí vykračovalo sedmimílovými kroky. U říčky byla krajina pokryta kobercem květin, sem a tam poletoval ledňáček a vážky se míhaly kolem jako šipky. Jan usedl do stínu, aby si odpočinul. Zaplavila ho příjemná melancholie a netečnost. Ve zbývajících hodinách si hodně povídal se členy rodiny. Když se večer odebíral do své komůrky, měl hlavu plnou jejich rezignovaných hlasů a též jejich tváří, tak pokojných a zároveň čilých, jako by očekávali každým okamžikem příchod něčeho, co se nikdy nestane…

Když Jan opět otevřel oči, měsíční svit naplňoval pokojík. Jak tak ležel probuzen, uslyšel pod oknem tiché zahvízdnutí. Vyklonil se z okna - a ve stínu domu uviděl tmavou postavu, která ho zvala: “Pojď si hrát ven!” Za ní se zároveň z temného kouta ozývalo potlačované chichotání.

“Tohle okno je na vyskočení trochu vysoko,” namítal Jan.

“Zapomínáš, že je měsíčná noc,” odvětila postava a napřáhla ruce. “Vyskoč!” - rozkázala. Jan na sebe naházel oděv a pak s odrazem vyskočil. Na zem dopadl ke svému překvapení bez bolesti či nárazu a zlomek vteřiny nato vyletěl znovu do vzduchu v ohromném skoku uprostřed hromady smějících se hostitelových synů a dcer. Kdyby je v tu chvíli někdo viděl, řekl by, že se údolí zalité měsíčním světlem podobá podnosu sloužícímu jako aréna blešího cirkusu. Tance a závodění zavádělo mládež až do blízkosti sousedícího temného lesa, a když tam Jan klesl pod velkým hlohem bez dechu, zaslechl ke svému překvapení cinkot stříbra a skla, otvírání piknikových košíků a zvuky korkových zátek.

“Názory našeho otce na výživu jsou poněkud přísné,” vysvětloval jeho průvodce, “a tak jsme my mladší nuceni naši stravu poněkud doplňovat.”

“((Ke,)) šampaňské od pana Střednícesty,” oznamoval někdo.

“Studené kuře a jazyk od pana Mamona. Co bychom si počali bez přátel?”

“Hašiš z Jihu, poslaný samým Nycterisem…”

“Tento klaret,” pronesla spíše stydlivě dívka sedící vedle Jana, “je od Matky Církve.”

“Myslím, že bychom ho neměli pít, to bychom zašli moc daleko,” namítl kdosi.

“Ne dále, než s tvým kaviárem z Theosophisu,” ohradila se dívenka. “Konec konců, já ho potřebuji, je to to jediné, co mne udržuje při životě.”

“Tak zkus moje brandy,” nabízel jí kdosi. “Je vyrobeno Kruťasovými skřety.”

“Jak to můžeš pít, Karle? Obyčejné, prosté jídlo z Pastičky je všechno, co potřebuješ.”

“Nepovídej, Herberte,” řekl někdo jiný. “Pro některé z nás je příliš těžké. Pro mne by se měl dodat na stůl našeho otce jen kousek jehněčího z Pastýřova kraje a kapka pepermintové omáčky.”

“Je nám známo, co ti chutná, Benedikte,” dalo se slyšet několik hlasů.

“Já už jsem sytý,” oznamoval Karel. “Teď půjdu na chvíli navštívit skřety. Chce někdo jít se mnou?”

“Ani zanic,” bránil se kdosi. “Já mám dnes namířeno za kouzelníky na Jih.”

“To bys neměl, Rudolfe,” bránil čísi hlas.

“Prospělo by ti více několik pokojných hodin se mnou v Puritánii. Mnohem více!”

“Nech si to, Imanueli,” zlobil se kdosi. “Proč nejdeš rovnou za Matkou Církví?”

“Bernard tam stejně jde,” dodala ta, co nabízela klaret. V té době se skupina nápadně zmenšila, neboť mladí se většinou poté, co se bezvýsledně snažili získat jiné pro svůj vlastní nápad, vydali na cestu, noříce se dlouhými skoky z jednoho vršku stromů do druhého. Brzy se i poslední slabý stříbrný ohlas jejich smíchu rozplynul. Ti, co zůstali, se všichni nakupili kolem Jana a snažili se ho upoutat na chvíli tím a pak

zase čímsi jiným. Pak se někteří usadili daleko, až ve stínu lesa, a tam v měsíčním svitu řešili hádanky. Jiní závodili vážně v žabích skocích, další, ti frivolnější, běhali sem a tam, honili můrky, zápasili mezi sebou, lechtali se, chechtali se a rozesmávali jiné, až se les naplnil jasným veselím. Pokračovalo to tak dost dlouho a jestli se v tom snu přihodilo ještě něco význačnějšího, to nevím. Jan si to rozhodně, když se probudil, nepamatoval.

Kapitola 11

PST - ANI SLOVO!

Následujícího rána vrhal Jan u snídaně mnoho kradmých pohledů na děti pana Moudrosti, ale nenašel ani stopy po tom, že by si byli vědomi nočního reje za tak rozdílných okolností… Nejen onoho rána, ale i v následujících dnech pobytu nenašel Jan jedinkého důkazu, že by si byli svých nočních výletů vědomi. Několika zkušebními otázkami se ujistil, že pokud to nebyli vyložení lháři, všichni se opravdu domnívali, že žijí pouze na skromné domácí stravě. Imanuel sice připustil, že v rozmezí spekulativní pravdy takové věci jako sny existují a je myslitelné, že i on sám snívá, ale hned nato pronesl úplně komplexní důkaz, jemuž Jan tak docela nerozuměl, o tom, že si nikdo nemůže pamatovat žádný sen. To, že jeho vzhled a tělesná konstrukce připomínaly spíše zápasníka o ceny - to připisoval výborné jakosti místního ovoce. Herbert byl hromotluk bez chuti k jídlu a tu nechuť přičítal svým játrům. O tom, že se celé noci přecpává bifteky a omáčkami z Pastičky, neměl vůbec ponětí. Bernard, další člen rodiny, jen sálal zdravím. Jan ho vídával za měsíčního svitu popíjet víno Matky Církve, ale tentýž Bernard přes den prohlašoval, že víno Matky Církve je jen nepodařeným pokusem o obdivuhodně jemný kvas, který jeho otec kupovával o narozeninách či jiných významných událostech. “Tomuto ječmennému kvasu vděčím za své zdraví, ten ze mne udělal to, co jsem… “

Ještě bezvýsledněji, i když se o to pokoušel vší důmyslností, dopadl pokus odhalit, zda mají mladší členové domácnosti vůbec ponětí o svých nočních závodech ve skocích a všem tom dovádění. Donutilo ho to k následujícímu závěru, a to, že buď to všechno byly jeho vlastní sny, anebo že tajemství bylo výborně udržováno. Pouze jisté podráždění ze strany dotazovaných naznačovalo možnost té poslední domněnky.

Kapitola 12

A OPĚT MOUDROST

Jan je poučen o tom, že Smrtelná bytost nemůže vstoupit do Nominálního Světa - Doktrína Absolutna či Věčné Inteligence pokrývá více faktů než jakákoliv jiná, se kterou se Jan dosud setkal

Jednou, když seděli na verandě, Moudrost zase vyučoval.

“Zjistili jste, že tedy existují následující věci: Ostrov, Cesty a Zákony, a že jsou do jisté míry skutečné, že jsme si je nevymysleli, a také, že vymyslet si Majitele není ve skutečnosti naší vnitřní touhou. Také že je nemožné, aby na jednom konci světa existoval zámek a na druhém Ostrov, protože svět je kulatý a konec světa je tam, kde se právě nacházíme, neboť koncem každé sféry je její povrch. Svět je sám sobě koncem a my jej nemůžeme překročit. Přesto však jsou ty věci, které naše představivost umísťuje do světa položeného za naším světem, jak jsme viděli, v jistém smyslu skutečné.

Vyprávěl jste mi, kterak Rozum zahnala Obrovy lži otázkou, jaké barvy jsou předměty ve tmě… Naučil jste se od ní, že bez zraku není barev, bez dotyku není tvrdosti. Pokud nemáme orgány k vnímání, svět pro nás neexistuje. Z toho vyplývá, že nejen zástupy nebeské, ale též vybavení zemská jsou představou. Ne snad vaší, či mojí, protože my dva jsme se setkali v jednom a tom samém světě, jež by nemohl existovat, byl-li by uzavřen pouze v okruhu mého či vašeho mozku. Bezpochyby se tak veškerá nebesa i země vznášejí v čísi mocné představivosti. Tážete-li se v čí, zde opět vám nic nepomůže myšlenka, že by to mohla být Majitelova představivost. Majitel je člověk. Představte si jej jakkoliv mocného, přece zůstává někým jiným, a tak je nám jeho představivost nedosažitelná, zrovna jako ta vaše je nedosažitelná pro mne. Dalo by se spíše říct, že svět není v té či oné mysli, ale že je to Inteligence sama - v neosobním prvku vědomí, jež námi ve formě konečna nekonečně proplouvá. A zde spočívá vysvětlení všech otázek, které vás tížily. Cesty jsou zdůvodněnou kostrou země, linkami umožňujícími jednak zhotovování map, jednak jejich používání, protože naše země je výhonkem racionálna. A teď se pozastavme nad Ostrovem. Všechno, co je vám o něm známo, se dá shrnout asi takto: že váš první pohled na něj byl touhou a chtěním a že jste nikdy nepřestal chtít ten první pohled, jako byste chtěl chtění, jakoby chtít znamenalo mít a mít znamenalo chtít. Co může tato žádost znamenat? A co ono prázdno, jež je zároveň nejvyšším naplněním? K ujasnění dojde, až když si uvědomíme, že každý člověk vyslovuje “Já” dvojsmyslně. Jsem starý a brzy přejdu na druhý břeh, více už mne nespatříte - Jsem věčná Inteligence, v níž jsou obsaženy čas i místo. Jsem snílek - Jsem jeden z Jeho snů … Ostrov pak není ničím jiným než dokonalostí a nesmrtelností, kterou vlastním co nekonečný Duch a po níž marně toužím co smrtelník. Hlasy Ostrova mi šeptají při uchu, i když jsou vzdálenější než hvězdy. Jsou na dosah ruky, a přesto se jich nikdy nedotknu. Mám, a přece nemám, neboť vlastnit znamená ztratit. Protože v každičkém okamžiku Já - Duch opouštím své panství, abych se stal smrtelným a nedokonalým stvořením, v jehož opakovaných smrtích a porodech spočívá moje nekonečnost. Mé člověčí “Já” přitom v každém okamžiku prožívá radost té dokonalosti, kterou ztrácím, protože pokud existuji, jsem Duch a pouhé bytí Duchem udržuje můj krátký život živočicha. Zamyslete se nad tím, jak život přetrvává smrt a jak se jedno stává druhým, neb Duch žije nekonečným umíráním ve tvorech jako my a my zase dosahujeme našeho opravdovějšího Já tím, že umíráme v těle a vracíme se do neosobního zdroje tak dalece, jak je to možné. Konečným smyslem všech morálních předpisů, dobroty, střídmosti, spravedlnosti i samé lásky je, že ponořují rudou výheň lidských vášní zpátky do ledového potůčku Ducha, aby nabyl temperamentu věčnosti, i když ne věčnost samu. To, co jsem vám zjevil, se nazývá Evangelium etemum. Je známo od nepaměti. Dotvrzuje to prastarý i moderní člověk. Příběhy o Majiteli nejsou ničím jiným než obrázkovým písmem popisujícím lidem jen tolik pravdy, kolik mohou pochopit.

Správci vám zajisté vyprávěli legendu o Majitelově Synu, aniž jste o to dbal, či tomu rozuměl … Učili vás, že po požití horského jablíčka a po zemětřesení, když šlo zde na zemi všechno k horšímu, sám Majitelův syn se stal otcovým nájemníkem a žil tu mezi námi z jedinkého důvodu, a to, aby byl zabit.

Sami Správcové si nejsou jisti významem tohoto příběhu, a proto nám dávají zkreslené odpovědi na naše dotazy, jakže by nám zavraždění syna mohlo prospět? Pro mne je to však jasně srozumitelný a překrásný příběh. Obraz života samého Ducha. To, co v legendě představuje syn, to je ve skutečnosti každý člověk. Neb svět není ničím jiným než Věčnem dávajícím se na smrt, aby mohlo žít, abychom my mohli žít. Smrt je jen způsobem života a vzrůst života se děje opakovanou smrtí. A pravidla, zákony? Víte už, že by bylo hloupé prohlásit je za svévolné Majitelovy rozkazy, a přece ti, co tak činí, nejsou úplně vedle, protože je zároveň omylem myslet si, že jsou dobrovolnou volbou každého z nás. Pamatujte si dobře, co jsme tu řekli o Ostrovu. Protože jsem i nejsem Duch, proto mám i nemám to, po čem toužím. Zákony se dají vysvětlit toutéž dvojakostí. Jsem tvůrce zákonů, ale jsem jim také podřízen. Já - Duch nařizuji zákony živočichovi, kterým jsem se stal. Jsou to zákony, jež musím od teďka poslouchat. Každičký konflikt mezi zákony a živočišnými sklony není ničím jiným než konfliktem mezi mou smrtelnou, zjevnou částí a tou, která je pravá a věčná. “Měl bych, ale nechci” - jak nesmyslná to slova! Není přesnější “Chci a nechci”? Teprve tehdy, když se naučíme říkat “Já, a přece ne Já chci,” je mystérium vysvětleno.

A teď už je váš nemocný přítel skoro uzdraven a blíží se k polednímu… “

KNIHA OSMÁ

V ZÁLIVU

Ten, kdo má sám v sobě porozumění, je na tom nejlépe.

Ten, co skládá bratrovu moudrost v srdci, je na tom dobře.

Ten však, co nerozumí a nedá se poučit moudrými - Ten je ničím.

Hesiod

Osoby bez vzdělání si zajisté nežádají samy pro sebe ani pronikavosti,

ani síly mysli, a také ne pro nic, co je v jejich těsné blízkosti - ale proto

se jim také vymyká abstrakce, vidí vše v sousedství, nic na horizontu.

Hazlitt

Kapitola 1

DVA DRUHY MONISTŮ

Předpokládejme, že kdosi žije jako Pantheista - Přivede ho to k uspokojenému Hegelovskému optimismu - Nebo k Orientálnímu pesimismu a sebetrýznění? Jakékoliv sblížení mezi těmito dvěma názory se zdá nemožné

Když se Jan procházel toho odpoledne vlhkými pastvinami, uviděl, že

se k němu blíží někdo na velice vratkých nohách. Když k němu došel,

poznal, že je to Ctnost - celý bledý.

“Cože,” zvolal Jan, “vy jste se uzdravil? Vidíte? Můžete mluvit?”

“Ano,” přisvědčil slabě Ctnost. “Zdá se, že jsem prohlédl.” Ztěžka se opřel o plot a chvíli popadal dech. Jan se polekal. “Zašel jste příliš daleko… Je vám špatně?”

“Jsem ještě slabý. Ale to nic není. Za chviličku se vzpamatuji.”

“Posaďte se vedle mne,” vybídl ho Jan. “Až si odpočinete, vrátíme se pomalu domů.”

“Já už tam nepůjdu.”

“Proč? Nejste ještě dost silný na pochod. Kam byste chtěl?”

“Zdá se mi, že nejsem způsobilý k ničemu,” pravil Ctnost, “ale stejně musím kupředu.”

“Kam kupředu? Snad pořád ještě nedoufáte, že se dostanete na druhou stranu propasti? Vy Moudrosti nevěříte?”

“Věřím, a proto musím kupředu.”

“Usedněte aspoň na chvilku a vysvětlete mi to,” prosil Jan.

“Což vám to není jasné?!”

“Vůbec ne…”

“Neslyšel jste to o těch zákonech?” tázal se Ctnost podrážděně.

“Samozřejmě, že slyšel.”

“Zákony mi byly navráceny. Aspoň tahle skládačka dává smysl. Jak jsem věřil, zákony musí být poslouchány, teď to vidím ještě jasněji než předtím.”

“No a?”

“Nevidíte, co z toho vyplývá? Zákony pocházejí od Ducha, nebo jak se to vlastně jmenuje, a ten je také mnou. Každičká neposlušnost z mé strany je vinou mé smrtelné části. Nevyplývá snad z toho a též z ostatního, co nám Moudrost sdělil, že naše neposlušnost pochází vlastně z naší samotné existence? Tato země není ani Ostrovem, ani zákonem - to je část její definice. Mé smrtelné já, jak z praktických důvodů nazývám sebe sama, může být definováno jenom jako ta součást mne, která se zákonům protiví. Zrovna jako Majitel je pomůckou k porozumění Ducha, tak zase tento svět představuje peklo.” Jan se tomu velice podivil: “Ale já to vidím úplně obráceně… Tento svět představuje Majitelův zámek. Protože všechno je imaginací onoho Ducha, proto je všechno, rozumíme-li tomu - také dobré a šťastné. Nádhera našeho světa je sice jen představou, ale to dělá náš svět ještě nádhernějším… Nemám nic proti zákonům. Jejich autorita zesílela, jejich náplň se stala snadnější. Dalo by se říci bohatší, konkrétnější.”

“Nikoliv, jejich náplň se musí zpřísnit. Jestliže právě dobro je to, čeho zde není, a slovo “zde” je tím pádem místo, kde není dobra, pak nejdůležitějším zákonem musí být - pobýt zde co nejkratší dobu a co nejméně se dát připoutat systémem tohoto světa. Já pitomec jsem kdysi hovoříval o nevinných rozkoších! Cožpak pro nás, jež už pouhým svým bytím znamenáme pád, může existovat něco nevinného? Všechno z toho, co člověk jí, pije či plodí, je jen množícím se prokletím!”

“To se mi zdá podivné. Ctnosti, protože já porozuměl lekcím Moudrosti úplně opačně… Právě jsem si říkal, jak moc puritánské nákazy musí ve mně ještě být, že mne to celou dobu zdržovalo od nevinných, plných ňader Přírody. Což není i to nízké do jisté míry Duchovým zrcadlem a nejslabší i nejsilnější z vášní zrovna tak nutná k dokonalosti celku, jako třeba hrdinské sebeobětování? Jsem si jist, že v Absolutnu každý z plamenů byť i tělesných vášní - hoří,… “

“Může i to jídlo sebeubožejší a v malém množství být ospravedlněno? Tělo není ničím jiným než živoucí korupcí…”

“Dá se říci, že Zlata měla konec konců pravdu… “

“Shledávám, že Krutý je moudřejší, než si sám myslí…”

“Pravda, byla trochu snědá… Ale což není hnědá barva ve spektru nepostradatelná zrovna jako každá jiná?”

“Což není každá barva pouhou korupcí bílé záře?”

“To, čemu my říkáme zlo, špatnost - je v pravém světle vlastně prvkem dobra. Jsem pochybující i sama nevěra…”

“Co nazýváme naší spravedlností, jsou bídné, špinavé hadry. Ty ses, Jene, zbláznil, a tak sbohem!!! Já se vyšplhám co nejvýše na skálu až tam, kde vane nejstudenější severák, kde je hrouda nejtvrdší a kde budu co nejdále od lidí. Moje výpovědní lhůta ještě nepřišla, budu tedy i nadále poskvrňován barvami života. Musím být nadále částí temného mraku, jež uráží bílou záři… Ale budu se vší silou snažit, aby aspoň ta částečka mraku nazvaná “Já” byla tak průhledná, jako bych skoro ani nebyl mrakem. Tělo a mysl budou těžce platit za zločin bytí. Budu dodržovat všechny známé posty, odříkání se, zmrzačování i sebetrýzeň… “

“Vy jste se pomátl,” děsil se Jan.

“Nikoliv, právě jsem vystřízlivěl,” odsekl Ctnost. “Co na mě civíš? Já vím dobře, že jsem bílý jako stěna a že mé srdce buší jako kladivo. Tím lépe! Nemoc je lepší než zdraví, v ní vidíme vše jasněji, neb jsme o trošku méně připoutáni do změti naší živočišné existence. Bude ovšem třeba silnějších bolestí, aby dobily mou obscénní touhu po životě, nasátou s mateřským mlékem… “

“Proč bychom měli opouštět toto krásné údolí…” začal Jan znovu namítat, ale Ctnost ho přerušil: “Kdo mluví o nás? Myslíš, že se tě prosím, či očekávám, že mne budeš doprovázet? Ty že bys dokázal spát v trní a živit se planými trnkami?”

“Vy se chcete se mnou rozejít?”

“Samozřejmě. To, co je mým cílem, je pro tebe nemožné. A i kdyby to bylo snad v tvých silách, já tě s sebou nechci! Přátelství a city!! Co jiného to je než neviditelné řetězy a silná pouta svazující nás s touhle zemí? Ten, kdo umrtvil tělo, ale ponechal mysl volnou, aby se radovala ze štěstí, by byl blázen, protože by znovu propadl její smrtící zvůli. Na druhu rozkoše nezáleží - umrtvit se musí všechny! Žádný nůž neřeže dost hluboko, aby totálně vykořenil rakovinu. Já ale říznu tak hluboko, nakolik mi stačí síly… “

Ctnost se zapotácením povstal a vykročil loukou k severu. Jednu ruku si držel na srdci, jako by ho tam píchalo. Slabostí několikrát skoro upadl.

“Proč za mnou lezeš?” okřikoval Jana. “Vrať se!”

Jana to na okamžik zastavilo, nenávist v přítelově hlase byla odzbrojující. Potom, i když váhavě, pokračoval. Domníval se, že se nemoc vy-razila jeho příteli na mozku, a on doufal, že ho snad bude moci rozveselit a přivést potom zpátky. Než však ušli pár kroků, popadl Ctnost kámen, otočil se a vyzval Jana: “Zmizni, nebo to slízneš! My dva nemáme pranic společného. Mé vlastní tělo a má vlastní duše jsou si nepřátelské. Myslíš si, že se mohu slitovat nad tebou?”

Jan se nerozhodně zastavil a pak spěšně uhnul před vrženým kamenem. To se opakovalo hodný kus cesty. Jan šel v uctivé vzdálenosti za Ctností, chvílemi se zastavoval, pak ale znovu pokračoval v cestě, zatímco Ctnost po něm čas od času mrštil kamenem a nadávkou.

Po čase vzdálenost mezi nimi tak vzrostla, že se už nemohli ani slyšet, natož dohodit kamenem…

Kapitola 2

JAN JE VEDEN

Jan při pochodu zjistil, že se údolí zužuje a že se jeho stráně stávají příkřejšími. Trhlina po jeho levici se také zvětšovala a pruh země, po kterém kráčeli, se neustále zužoval. Brzy přestal být dnem údolí a stal se výčnělkem na východní straně. Dnem údolí teď byla trhlina sama. Vypadalo to, jako by kráčeli po jakési polici v polovině jednoho srázu velkého Kaňonu. Nad Janovou hlavou se rýsoval útes. Na jednom místě jim stál v cestě výčnělek skály a sesutá žula. Zatímco se Ctnost neúspěšně snažil dostat přes tuto překážku, Jan ho skoro dohnal. Ctnost byl zase v dohledu. Nakonec ho ale přece nedohnal, Ctnost nakonec uspěl. Jan uslyšel, jak lapá po dechu a jak se ztěžka pohybuje dále pěšinou. Jednou uklouzl a protože mu ostrá skála odřela kotník, zanechával potom po sobě krvavé stopy - nicméně pokračoval v cestě. Potom ho Jan spatřil znovu, jak si vzpřímený, třesoucí se, utírá pot a zdálo se mu, že už dosáhl vrcholku útesu. Když zahlédl Jana, naznačil posuňkem pohrůžku, křičel na něj něco, ale protože byl přece jen moc daleko, Jan jeho slovům nerozuměl. V příští sekundě si Jan jen tak tak zachránil nohy, protože Ctnost na něj skutálel veliký balvan. Teprve až se dunění i ozvěna po pádu kamene utišily, vzhlédl Jan znovu vzhůru… Ctnost zatím zmizel z dohledu, a to na dlouhou dobu. A tak Jan v tom pustém místě usedl. Tráva byla slabounká a kratičká, taková, co jí rády ovce a co roste na záplatách mezi kamením. Zákruty propasti zatím úplně zastínily výhled na Údolí Moudrosti. Jan přemítal jen o jednom, a to o návratu. V hlavě se mu honilo pokoření, lítost a údiv, ale co převládalo, byl strach a hrůza z kamení a z možného setkání s šíleným přítelem v nějakém úzkém průsmyku, kde by se mu nemohl vyhnout.

Řekl si: “Posedím, a odpočinu si a až se mi navrátí síly, pak půjdu nazpět. Zbytek života musím prožít dobře.”

Vtom ho někdo shůry pozdravil. Místy, kterými zmizel Ctnost, sestupoval Člověk.

“Nazdar,” křikl na Jana. “Váš přítel je vpředu. Zajisté ho budete následovat?”

“Pane, on se zbláznil… “

“Není o nic šílenější či střízlivější než vy,” pravil Člověk. “Nemůžete se uzdravit, pokud nepoputujete spolu.”

“Cožpak vyšplhám po takové příkré skále?”

“Já vám pomohu,” nabídl ten muž, sestoupil skoro k Janovi a napřáhl ruku.

“Teď, nebo nikdy,” pravil.

A tak Jan zatnul zuby a chopil se nabízené ruky. Při každém krůčku se třásl strachem, zpátky však už nemohl, neboť se brzy dostali tak vysoko, že by se sám návratu nikdy neodvážil. A tak ho ten člověk táhl či zase postrkoval, až se dostali na samý vrcholek stráně. Tam Jan upadl na břicho do trávy, ztěžka oddychoval a sténal nad bolestí v plicích. Když se konečně posadil, muž už tam nebyl.

Kapitola 3

JAN SE ZAPOMÍNÁ

Jen co se Jan pokusí brát trochu valněji Filozofii, okamžitě se mu stane náboženstvím

Jan pohlédl nazpět a zhrozil se. Myšlenka na návrat musela být zapomenuta. Hořce si pomyslel: “To mne ten člověk nechal v pěkné bryndě!” Pak pohlédl vpřed. Do dálky před ním se zvedaly hřebeny hor

a cestička - široká na deset kroků v nejširším místě a na dva v nejužším - se klikatila podél útesu, až se mu ztratila v dálce coby zelená nitka. Zmocnil se ho strach. Pokoušel se vzpomenout si na lekce pana Moudrosti, zdali by v nich nenalezl potřebnou sílu. “Jsem to přece já,” říkal si, “já, věčný Duch, kdo mne otroka dohnal až sem. Vůbec bych se neměl starat o to, zda mé tělo spadne do propasti a zláme si vaz nebo ne. Tělo není opravdové. Opravdové je Já, Já, Já… Kdy už si to konečně zapamatuji?” Ale protože se vůbec necítil jako nějaký věčný Duch, nemohl, nevydržel moc dlouho považovat Ho za sebe. “To se to mluví,” řekl si. “Proč mi tedy trošinku nepomůže? Vždyť já potřebuji pomoc. Pomóóc! Pomóóc!”

Potom vzhlédl k útesům a k proužku nebe, modrého a vzdáleného, a přemítal o vesmírné inteligenci a zářivém pokoji, ukrytém kdesi za barvami a obrysy, jež je těhotným tichem, prapůvodem jakéhokoliv zvuku. “Ach, kdyby jen kapička z oceánu Ducha teď na mne spadla! Kdyby jen mé tělesné já mohlo pocítit mé duchovní já - jaká by to byla úleva! Vím, že na tom musí být něco pravdy. Vím, že mé smysly jsou zde překážkou…” Vzhlédl znovu s hořkostí v srdci a zakřičel: “Pomoc, pomóóc! Já potřebuji pomoc!”

Jen zavřel pusu a už ho odkudsi ze skrytých míst zaskočil nový strach, hlubší než ten z útesu a propasti. Bylo to, jako když někdo promlouvá ve snu beze strachu s mrtvým přítelem a najednou ho napadne: “Vždyť je to jen jeho duch! Mluvil jsem s duchem!” A nakonec se probudí hrůzou z toho všeho.

“Vždyť já se vlastně modlil,” uvědomil si. “A to k Majiteli, jenže pod jiným jménem. Tak jsem zase zpátky, kde jsem byl, u zákonů, pekla a otroctví - tentokrát v jiném převleku. Jsem polapen. Kdo by si pomyslil, že je tahle pavouci síť tak neviditelná?” Protože však něco takového nemohl snést, namluvil si, že je to pouhá metafora. Vždyť přece i Moudrost přiznával, že Matka Církev a Správcové nám nastiňují pravdu v obrázkovém písmu. Metafory jsou důležité. Jak jeho pocity, tak jeho představivost tuto výmluvu přivítaly…

“Je ovšem důležité,” dodával, “udržovat intelekt osvobozený od metafor a připomínat si neustále, že jsou to pouhé symboly… “

Kapitola 4

JAN NACHÁZÍ PÍSEŇ

Od Pantheismu k Theismu. Transcendentální “Já” se stává “Tebou”

To, jak si Jan vypomohl metaforami, mu velice ulevilo, a protože si už odpočinul, dal se na pochod s jakousi nesmělou kuráží. V úzkých místech se mu ale dělalo zle od strachu a ta jeho kuráž se cestou spíše ztrácela než zvětšovala… Později zjistil, že může pokračovat jen tehdy, soustředí-li se bez přestání na onu vesmírnou, věčnou Inteligenci. Znovu a znovu silou vůle nasával z jejího nekonečného rezervoáru trošičku životní síly pro každičký nebezpečný pohyb. Teď už si byl plně vědom, že se modlí, ale domníval se, že na to vlastně vyzrál. “V jistém smyslu Duch neexistuje,” uvažoval. “Já jím jsem, ale jen částečně. Když se obracím na tu část své bytosti, která vlastně není mnou, na tu věčnou část, kterou nikdy neobsáhnu, pak je ona pro mne Někým jiným. Musí se odůvodněně v mé představivosti stát “Někým” a nikoliv “mnou”. Je to metafora, možná trochu více než metafora. Není to samozřejmě třeba zaměňovat s mytickým Majitelem. Ať přemýšlím sebevíce, mé závěry musí být velice nedokonalé a nepřesné.”

Najednou se v něm zrodilo cosi nového a on začal zpívat:

{“Jen ten, jemuž se klaním, své jméno zná.

Když se snažím vyslovit to nepostižitelné “Já”

a sním o Pheidianských přeludech, či přijmu něčí názory,

vím, že se Ti to pořád ještě ani nepodobá.}

{Žádná z lidských modliteb Tě nikdy nedocení,

jen v pohádku pro děti Tě změní.

Všichni lidé jsou proto vlastně modloslužebníci,

k neslýchaným modlám neslýchané volající.}

{V modlitbách svých vždy znovu sebe klamají

neb k Tvé nepřesné představě volají.

Ty však ve své vesmírné, neskonalé milosti

přitáhneš šípy proseb letících nekonečností.}

{Ach, prosím, neber nás doslova, Pane!

Naše koktavá, ubohá metafora nechť se stane

Písní v Tvé dokonalé mluvě

a tak se vskutku připodobní hudbě…”}

Když potom přemýšlel nad slovy, která vyřkl, počal se jich bát. Den se skláněl k západu a v úzké propasti byla skoro tma.

Kapitola 5

POTRAVA BY BYLA, ALE ZA CENU

Jan musí buď přijmout Boží milost, nebo zemřít - Přijetí Boží milosti je zároveň přiznáním Boží existence.

Chvíli ještě opatrně postupoval kupředu, ale protože ho pronásledovala představa, že cestička může končit v propasti a on to včas ve tmě nepozná, zastavoval se stále častěji, aby prozkoumal půdu pod nohama. A když se potom dal znovu na pochod, bylo to pokaždé o něco pomaleji, až se nakonec úplně zastavil. Vypadalo to, že bude muset přenocovat tam, kde byl. Noc byla sice teplá, ale on byl hladový a žíznivý. Usedl. Bylo skoro úplně tma.

Pak jsem snil, že k němu znovu přišel ten Člověk a pravil: “Noc tu musíš strávit, ale přinesl jsem ti hnětenku chleba, a jestliže se odplazíš o deset kroků dále, najdeš tam pramínek vody, přepadávající přes útes.”

“Pane,” pravil Jan, “neznám vaše jméno ani nerozpoznávám vaši tvář, přesto však vám děkuji. Neusednete a nepojíte se mnou?”

“Jsem syt,” odvětil ten Člověk. “A budu muset jít. Než však tě opustím, musím ti něco říci. Pamatuj, že nemůžeš jít dvěma směry najednou.”

“Nerozumím vám, pane…”

“Celý den tě zachraňovalo cosi, cos vzýval mnohými jmény, ale sobě jsi namluvil, že užíváš jenom metafory.”

“Bylo to nesprávné, pane?”

“Ne tak úplně, ale hrát se musí čestně. Jestliže byla ta pomoc opravdová, nejen pouhá metafora, pak ani to, co ji způsobilo, není metaforou. Jestliže to, co ji způsobilo, může odpovídat na volání - pak může též promlouvat, aniž je tázáno. Když ty se tomu můžeš přiblížit, ono se též může přiblížit tobě.”

“Zdá se mi, že už vám rozumím. Vy mi říkáte, že nejsem pánem sebe sama, v jistém smyslu mám nad sebou jakéhosi Majitele.”

“Přesně tak… Proč se tomu divíš? Slyšel jsi od Moudrosti, že zákony jsou tvé, a přece ne tvé. Což jsi je snad nechtěl dodržovat?”

“Prohlédl jste mne, pane,” přiznal Jan. “Asi jsem to s dodržováním zákonů nemyslel tak docela vážně, aspoň ne provždy. A přece v jistém smyslu jsem to myslel vážně. Je to, pane, jako když máte v prstu třísku. Když se rozhodnete sám tu třísku jehlou odstranit, víte, že to bude bolet, a ono to také bolí … Přesto se to nebere tak vážně, asi proto, že víte, že můžete přestat, kdykoliv se bolest stává nesnesitelnou. Ne že byste tam tu třísku chtěl nechat, ale je to přece něco úplně jiného než natáhnout ruku k chirurgovi a dát se od něj pižlat, jak se mu zlíbí a jak dlouho se mu chce.”

Člověk se zasmál: “Vidím, že mi rozumíš,” pravil. “Nejdůležitější bude ovšem - té třísky se zbavit.” Potom se vzdálil.

Kapitola 6

POLAPEN

Bázeň z Hospodina - Kde jsi teď, má Sladká Touho?

Potůček našel Jan bez obtíží a poté, co se napil, usadil se vedle něj a pojedl. Chleba měl nevýraznou a přece známou chuť, moc mu nejel, ale vybírat si nemohl. Strašlivá únava nedovolovala, aby se hlouběji zamyslil nad rozhovorem s cizincem, a přece ležela jeho slova na dně Janova srdce jako kusy olova, které bude muset jednoho dne zvednout a nést. Jeho obrazotvornost byla teď přeplněna dojmy z cesty mezi útesem a propastí, starostí o Ctnost, strachem ze zítřka a také tím, jakým požehnáním je nám jídlo a odpočinek. Všechno se mu to motalo v hlavě, páté přes deváté, že si nakonec nebyl schopen vzpomenout, o čem to vlastně přemýšlí. To už si uvědomoval, že usíná. A pak si neuvědomoval ani to, protože upadl do hlubokého spánku.

Ráno bylo horší. Hned při probuzení mu naskočila husí kůže. Nad útesem ho hlídalo modré nebe. Útesy se mu staly vězením. Kameny vzadu činily ústup nemožným a stezka před ním mu nařizovala, aby se dal znovu na cestu. V jedinké noci došlo k Majitelově návratu. Přišel zpět na svět a naplnil jej tak dokonale, že nezbývalo ani skulinky. Jeho oči ulpívaly na Janovi. Jeho ruka ukazovala a Jeho hlas přikazoval ve všem, co bylo kdy slyšeno či viděno - dokonce i z tohoto pustého místa až na konec světa. Kdybyste se náhodou na ten konec světa dostali, i tam byste Ho nalezli. Opravdu, všechno splývalo, a to více, než si to kdy Moudrost představoval, a to do jedinkého slova: POLAPEN! Znovu polapen do otroctví, do unaveného, bolestného, každodenního pochodu. Nikdy neponechán sám sobě, nikdy více pánem sebe sama. Nikde koutku, ze kterého by mohl říci vesmíru: “Zde jsem doma a mohu si tu dělat, co chci…” Jan se pod tím nekonečným zkoumavým pohledem přikrčil jako zvířátko polapené v obrově hrsti a zkoumané pod zvětšovacím sklem.

Jen co se napil a opláchl si obličej v potůčku - už zase putoval dále a cestou si skládal tuto píseň:

{“Spočíváš na mně po všechny dny, nevyhnutelné Oko,

vzbuzující hrůzu a neproniknutelné

jako nebesa nad Arábií,

kde se bez pohnutí krčí bledí cestující ve svých stanech

a kolem - polední Úděs otlouká zářivě světlem skály.}

{Ach, kéž by jedinké dechnutí večerního chladu,

jediný závan přišel ze severských zemí…

Proměnlivé a zámky naplněné nebe mé pohanské minulosti!

Než - Ty jsi mne odzbrojil plnou mocí …

Navždy bijíce křídly ve Tvé kleci, vzlétávám,

ale nevyletím… “}

A jak tak kráčel celý den tou stezkou, posilněn chlebem, kterého se mu dostalo, a netroufaje si pohlédnout moc často do propasti, natáčeje hlavu spíše k útesům, tu měl dost Času, aby přemýšlel o svém neštěstí a objevoval jeho nové stránky. Především v něm narostlo přesvědčení, že Majitelův návrat úplně vylučuje ze hry Ostrov. Protože i když takové místo mohlo někde existovat, necítil se už svobodným za ním jít, protože teď musel následovat cestu, kterou mu určoval Majitel. Ostrov možná ani nebyl místem, takže jeho nejsilnější touha se na tomto světě ani nedala ukojit. Chvílemi se utěšoval, že znovunalezený, nový, skutečný Majitel musí být jiný, než ho popisují Správcové, a odlišný od všech možných popisů, které si jen mohli lidé vymyslet. Snad přece jen zůstane poněkud zahalen tou milosrdnou temnotou, jež pokrývává Absolutno…

Kapitola 7

POUSTEVNÍK

Jan se poučuje o dějinách lidského myšlení - Druh lidí zvaných Antiromantikové žil ve všech dobách.

Z ničeho nic zaslechl hlas zvonu, a když vzhlédl, spatřil pod útesem jeskyni a v ní kapličku. Seděl tam poustevník, jehož jméno bylo Historie. Byl tak stařičký a seschlý, že jeho ruce byly skoro průsvitné a Jan si pomyslel, že ho může i slabý závan větru kamsi odvát.

“Vejdi, synu,” zval ho dovnitř. “Pojez chleba, než půjdeš dále.”

Jan se moc zaradoval z lidského hlasu a pozvání samozřejmě přijal. Poustevník mu přinesl chléb a vodu, sám však nejedl, vypil jenom trošičku vína.

“Kam jdeš, synáčku?” vyptával se.

“Zdá se mi, otče, že jdu kamsi, kam jsem si nepřál jít. Neboť jsem se vydal za Ostrovem a místo něj jsem našel Majitele.”

Poustevník mu naslouchal a slabounce přikyvoval hlavou - či to snad byla stařecká třesavka?

“Bystří měli pravdu a tři bledí bratři také,” přemýšlel Jan nahlas. “Neboť svět nemá nápoje pro žízeň, se kterou jsem se narodil. Zapomínám ale, že vy ty lidi, otče, neznáte… “

“Znám celičkou zemi a také ducha jejich krajů,” pravil poustevník. “Kdepak ti lidé žijí?”

“Na sever od hlavní silnice. Bystří žijí v kraji Mamonově, tam, kde půdě vládne kamenný Obr a tři pobledlí bratři jsou z náhorní roviny kraje Otužilých mozků.”

“Tak tam v těch místech jsem byl mnohokráte, neboť jsem býval zamlada podomním obchodníkem a není místa, kde bych nebyl. Pověz mi, dodržují tam pořád staré obyčeje?”

“Co máte na mysli? Jaké obyčeje?”

“Obyčeje vzniklé pod vlivem vlastníka té části země. Více než polovina kraje na Sever je totiž v držení Nepřítelových nájemníků. K východu pronajímával zemi Obr, za ním Mamon a také jiní… Na Západ na náhorní rovině to držívaly dvě Nepřítelovy dcery - Ignorácia a Superbia, jestli si dobře vzpomínám. Ty vždy nakládaly na menší nájemníky podivné zvyklosti. Vzpomínám si na mnohé z nich: Stoiky, Manichejce, Sparťance i další… Za dávna měli přikázáno jíst lepší chleba než pšeničný. Potom zase jejich porodní báby prováděly podivný obřad vylévání vaničky i s dítětem. Jindy mezi ně poslal Nepřítel lišku bez ocasu a přesvědčil je, že žádné zvíře nemá mít ocas. Odnesli to jejich psi a kočky, koně a krávy. Vzpomínám, jak propadli zmatku, protože nemohli přijít na to, kterak takový zásah aplikovat na nich samotných. Až konečně jakýsi mudrc navrhl, že si místo ocasu mohou usekávat nosy. Ale nejpodivnější obyčej, jaký jsem kdy viděl, byl ten, že nikdy nic nenapravovali, jenom ničili. Když zašpinili nádobí, namísto umytí je rozbili. A když zašpinili šaty, tak je prostě spálili.”

“Takové zvyklosti je musely přijít velice draho … “

“Vpravdě je to ((minovalo)) a znamenalo to samozřejmě, že museli neustále importovat nové oděvy i nádobí. Importovat museli vlastně všechno, neb to už je prokletím náhorní roviny. Nikdy nebyla a nikdy nebude schopna sama udržet něco při životě. Její obyvatelé žili vždy životem parazitů.”

“Museli to tedy být velice zámožní lidé… “

“To je pravda. Nevzpomínám si, že bych kdy mezi nimi viděl chudáka či obyčejného člověka. Ti když zbloudí, jdou většinou na Jih. Otužilé mozky se stěhují na náhorní rovinu většinou jako Mamonovi kolonisté. Řekl bych, že vaši tři bledí mládenci jsou jen reformovanými Bystrými.”

“Také bych to řekl. Můžete mi, otče, vysvětlit, proč se ale chovají tak podivně?”

“Možná. Za prvé - mnoho toho neznají. Nikdy necestovali a proto se nikdy nic nenaučili. Oni opravdu nevědí, že na světě existují jiná místa než Mamonův kraj a jejich náhorní rovina, s tou výjimkou, že slyšeli nafouknuté zprávy o Jižních močálech, proto se domnívají, že pár mil na Jih je už všechno močál. Jejich nechuť ke chlebu pochází z nevědomosti. Doma v Mamonově kraji poznali jen chléb z velkopekáren - ten co peče Mamon, a potom také několik druhů přeslazených, ulepených koláčků dovážených Mamonem z Jihu. Je to jediný produkt, který Mamon dovolí importovat. Protože jim nic z toho nechutnalo, vymysleli si ten jejich suchar. Nenapadlo je projít se míli do nejbližší chýše a ochutnat poctivý domácí pecen chleba. A děti? Mají k nim nechuť, protože pro ně představují rozličné mrzáky počaté v Mamonových bordelech. I zde by jim chvíle procházky ukázala zdravé děti, hrající si v uličkách za svými domovy. A co říci k jejich nosům? Na náhorní rovině není nic, co by se dalo čichat, příjemné či nepříjemné nebo snad neutrální… A v kraji Mamonově zase co nečpí pačulí, to strašně smrdí - tak neviděli v nosech nic dobrého, i když pět mil od nich se kosívá seno… “

“A co můj Ostrov, otče?” zeptal se Jan. “Mýlili se i v tom?”

“Chlapče, to je dlouhá historie. Ale protože začíná pršet, tak si ji snad můžeš vyslechnout.”

Jan povstal, šel k východu z jeskyně a vyhlédl ven. Zatímco si povídali, nebe potemnělo a kam jen oko dohlédlo, zastíral útesy teplý déšť jako jemný opar.

Kapitola 8

SLOVA DĚJIN

V Janově romantismu se opravdu nacházel Božský prvek - Moralita není jediným svědkem Božím v nekřesťanském světě - Dokonce i pohanská mythologie obsahuje Božské prvky - Židé měli místo mythologie Zákon - Svědomí a Sladká Touha se musí setkat, aby se člověk stal Celým

Když se Jan navrátil na své místo, poustevník pokračoval: “O Ostrovu

se mýlili stejně jako o všem jiném, o tom tě ujišťuji. Copak o něm nalhávají v dnešní době?”

“Říkají, že to vše je léčka pana Střednícesty, placeného snědými holkami.”

“Ubohý Střednícesta! To ho nařkli nespravedlivě, jako by byl něčím význačnějším než tím, co je, místním představitelem čehosi tak rozšířeného a nutného, i když zároveň nebezpečného, jako sama nebesa. Když bereš jeho písně po svém a užíváš jich tak, jak mají být používány, pak Střednícesta není vůbec špatným zpěvákem. Ale ti, co za ním chodí proto, aby z jeho písní chladnokrevně vyťřískali co nejvíce rozkoše, ti slyší jednu a tu samou píseň pořád dokola a mají samozřejmě co děkovat jen sobě samým, že se probouzejí v náručí Zlaty.”

“Svatá pravda, otče. Oni mi ale nechtěli věřit, že jsem viděl Ostrov a toužil po něm dávno předtím, než jsem se se Střednícestou seznámil a než jsem ho kdy slyšel zpívat. Trvají na tom, že je to všechno jeho vynález.”

“Tak je to vždycky se zápecníky. Když se jim něco zamlouvá v rodné vísce, berou to za všeobecné a věčně platné, i když se o tom v pětimílové vzdálenosti vůbec nic neví. Na druhé straně, když se jim něco nehodí, pak je to nařčeno jako lokální, ze zapadákova, či krajový obyčej - i když to může ve skutečnosti být zákonem mnohých národů.”

“Je to pravda, že lidé všech věků a národů znali vidinu mého Ostrova?”

“Ono se to nezjevuje pokaždé jako Ostrov a někteří, co zdědili určité nemoci, nemívají vůbec žádné vidiny…”

“Tak co to vlastně je, otče? Má to něco společného s Majitelem? Nemám ponětí, jak to skloubit dohromady!”

“Víme, že to pochází od Majitele. A to podle důsledků a následků. Tebe to dovedlo až sem, a pokud to nevyšlo od Něj, nic k Němu nikoho nezavede.”

“Správcové tvrdí, že pravidla pocházejí od Něj… “

“Ne všichni z nich jsou stejně znalí světa, ale ti, co svět znají, ti vědí dobře, že Majitel poslal do oběhu i jiné věci mimo zákonů. Tak třeba - k čemu by byly zákony pro ty, co neumí číst?”

“To umí skoro všichni.”

“Nikdo se však s tou znalostí nerodí a proto pro nás všechny se musí stát výchozím místem obraz, nikoliv zákon. Těch, co zůstanou negramotní či co se ani při nejlepším nikdy nenaučí dobře číst, je více, než bys myslel.”

“Tak to pro ně jsou vidiny tak důležité?”

“Neřekl bych to tak. Vidiny samy o sobě jsou nebezpečné a zákony samy o sobě jsou také nebezpečné. Proto je nejlépe hned na počátku pouti nalézt Matku Církev a od dětství žít s něčím třetím, co nejsou ani zákony, ani obrázky a co tu bylo zavedeno Majitelovým Synem. Já to považuji za nejlepší řešení, protože to způsobí, že rozpor mezi zákonem a vidinami nikdy v člověku nenastane, ale bohužel k tomu dochází jen málokdy. Nepřítelovi agenti jsou všudypřítomní, v jednom distriktu rozšiřují negramotnost a v jiném zase oslepují lidi, aby nemohli vidět vidiny. I tam, kde opravdu vládne Matka Církev, mohou lidé zestárnout, aniž se naučili číst zákony. Její říše se ostatně neustále drobí, ale nikdy se nerozdrobí úplně, neboť pokaždé, když lidé znovu zdivočí. Majitel na ně sešle nové vidiny, probudí v nich sladkou Touhu a ta je přivede k Matce Církvi tou samou cestou, kterou přivedl Majitel Pohany k sobě úplně poprvé. Neboť jiné cesty ve skutečnosti není…”

“Pohany? Ten národ neznám… “

“Zapomněl jsem, že jsi toho moc neprocestoval. Asi jsi nebyl nikdy v jejich zemi, zvané Pagus, i když v jistém smyslu jsi tam žil po celý svůj život. Na Pagusu je zajímavé to, že tam žijí lidé, kteří ještě o Majiteli neslyšeli.”

“Určitě o Něm neslyšelo mnoho dalších národů…”

“Mnozí, pravda, popírají Jeho existenci, ale abys mohl něco popírat, musíš o tom nejdříve něco slyšet nebo vědět. Zvláštností Pohanů je, že jim o něm nebylo opravdu nic povězeno a nebo jestli bylo, pak to bylo tak dávno, že se na to úplně zapomnělo. Víš, on tam Nepřítel Majitele prakticky vytlačil a dával zatracený pozor, aby nájemníky nedostihly žádné vzkazy od Majitele.”

“Podařilo se mu to?”

“Ne. Všeobecně se sice má za to, že ano, ale je to omyl. Věří se, že pustil do oběhu hromadu výmyslů o Majiteli, ale já prošel Pagem mnohokrát a proto nevěřím, že to bylo tak jednoduché. Po pravdě řečeno se Majiteli podařilo zaslat tam mnoho depeší.”

“Jakého druhu?”

“Ponejvíce vidin. Pohané neumí číst, protože tam Nepřítel pozavíral všechny školy, jen co se dostal k moci. Tak jim byly zaslány vidiny. Jen co ses zmínil o Ostrově, hned jsem věděl, za čím jdeš. Vídával jsem jej často v pohanských vidinách.”

“Co se stalo potom?”

“Skoro jistě totéž, co tobě. Vidiny vyvolaly touhu. Sleduješ mne?”

“Velmi pozorně.”

“Ale potom se Pohané dopustili omylu. Pokoušeli se zahlédnout znovu a znovu to samé zjevení, a když se nedostavilo, udělali si jeho kopie. Když se dostavilo, snažili se dostat z něj nikoliv touhu, ale její naplnění. Ale to vše ti určitě není neznámo.”

“Ano. Co však z toho povstalo v Pagu?”

“Pohané si potom vymysleli pro sebe více a více pohádek o vidinách a předstírali, že to jsou pravdivé příběhy. Propadli snědým holčinám a nutili se do víry, že to sny jsou tím, po čem toužili. Jiní se vzdálili daleko na Jih, stali se kouzelníky a pokoušeli se věřit, že to je to pravé. Není snad absurdity či necudnosti, které by se nedopustili. Ale ať se vzdalovali sebevíce, Majitel je vždy znovu dostihl. Zrovna když původní Majitelova depeše byla skoro utopena v jejich vlastních povídačkách, tu jim Majitel zaslal novou a všechny ty jejich nesmysly vyhlížely vedle ní velice nelákavě. Anebo, když se už už spokojili s vlastní chlípností, či s obchodníky s kouzly, přišla nová vidina, a stará touha - ta pravá - je píchla u srdce a oni si řekli: “Přece to musí být něco jiného!”

“To znám dobře. Celý cyklus pak začne nanovo.”

“Tak je to. Víš však, že po celé ty věky existuje lid, který umí číst? Neslyšel jsi nikdy o Ovčákově lidu?”

“Doufal jsem, otče, že se k tomu nedostaneme. Ano, slyšel jsem Správce o nich vyprávět a osobně si myslím, že oni jsou to nejhorší na celém příběhu. Řekl bych, že Ovčákův lid není ničím jiným než jedním druhem Pohanů, a dodám, že navíc obzvláště nezajímavým. Protože jestliže vůbec něco doskáče k tomuto vybranému lidu po jedné noze…”

“Tak to je omyl, chlapče,” pravil poustevník. “Ty a ti, kterým věříš, jste málo cestovali. Nebyli jste nikdy ani v Pagu, ani mezi Ovčákovými. Kdybyste žili na cestách tak jako já, nikdy byste neuvěřili, že Pohané a Ovčákovi jsou jedno a to samé. Ovčákův lid umí číst a to se nesmí nikdy zapomenout. A protože umí číst, proto jim Majitel posílá zákony, nikoliv obrázky.”

“Kdo by chtěl zákony namísto Ostrovů?”

“To je, jako by ses tázal - kdo chce vařit místo oběda? Nevidíš ještě, že Pohané, byvše pod Nepřítelem, začínají ze špatného konce? Jsou jako líní školáci, pokoušející se o výřečnost dříve, než zvládli gramatiku. Užívají obrazy jen k nasycení očí, místo aby je použili jako mapy pro své kroky. Proto se většinou nezmůžou na nic více, než na touhu. Vysíleni touhou, korumpují potom svoji představivost, probouzejí se v zoufalství a touží nanovo. Ovčákův lid však začíná z dobrého konce, protože je pod Majitelem. Stojí na správné cestě. A jak kdysi pravil Majitelův Syn - jsou-li nohy na správném místě, ruce a hlava budou dříve či později následovat. Naopak by to přece nešlo.”

“Otče, vy toho tolik znáte,” vzdychl Jan, “že nevím, co na to říci. Všechno to zní jinak, než co jsem dosud slyšel o těch krajích. Zajisté že někteří z Pohanů přece někam dospěli?”

“Ano, dospěli k Matce Církvi. Je to obsaženo v definici slova Pohan - člověk cestující tak, že když půjde vše dobře, dojde ke stolici Matky Církve a bude přenesen přes propast. Sám jsem to viděl. My lidé jsme zvyklí definovat všechno podle typičnosti. S Pohany se to má tak, že typický Pohan je vlastně neznám. Asi to tak musí být… Jejich vidiny, obrazy, jejich neznalost písma, jejich nekonečná touha, zaměňovaná s jinými touhami a udržující se při nejlepším neporušena jen znalostí toho, čeho si nežádá. To všechno je start, od kterého jen jedinká cesta vede domů a tisíce cest do divočiny.”

“Ale což Ovčákův lid nebyl zrovna tak zbloudilý, jenže způsobem vlastním jen jim? Není to snad pravda, že nedokážou být liberální, že jsou úzkoprsí a bigotní?”

“Úzkoprsí ano… To, co jim bylo svěřeno, je úzké, je to Cesta. To oni ji nalezli. To oni ji označkovali. Oni ji udržují čistou a opravují ji. Ale nemysli si, že je dávám do kontrastu s Pohany. Skutečnost je taková, že každý z Ovčákova lidu je jen napůl člověkem, zrovna tak jako každý Pohan, takže se ani jeden lid neobejde bez druhého, ani nemohl být uzdraven, dokud Majitelův Syn nepřišel na svět. Ani ty, chlapče, nebudeš ucelený, dokud se nespojíš se svým přítelem, co u mne minulé noci přespal.”

“S Ctností?”

“Ano, to je jeho jméno. Poznal jsem jej, i když se mi nepředstavil, protože znám jeho rodinu. Jeho otec, kterého on nezná, se jmenoval Nomos a žil mezi Ovčákovým lidem. Dokud s Ctností neodpřisáhneš krevní bratrství, nedosáhneš ničeho a on také ne.”

“Já bych se s ním dal rád dohromady,” vysvětloval Jan, “ale on se na mne tak zlobí, až se mu bojím přiblížit. A i kdybychom se dali dohromady, nevím, jak zabránit tomu, abychom se znovu nerozešli? Po delší době se vždy začneme nesnášet.”

“Vy sami nemůžete, jenom kdosi třetí vás může smířit.”

“A kdo je ten třetí?”

“Ten, co usmířil Ovčákův lid s Pohany. Ale abys Ho nalezl, to musíš jít za Matkou Církví.”

“Leje víc než před chvílí,” ozval se Jan od východu z jeskyně.

“Dnes už nepřestane,” pravil Historie. “Budeš u mne muset zůstat do rána.”

Kapitola 9

HOLÁ FAKTA

Je nebezpečné těšit se ze Sladké Touhy, ale smrtelné odmítnout ji, ať už se dostaví jako platonická láska středověku, či zbožňování přírody devatenáctého století Ke každé z jejích podob se vyvinulo i znehodnocení, ale obrátit se k ní zády nic nevyřeší

“Shledávám,” pokračoval Jan, že je to všechno složitější, než si Bystří či tři bledí bratři představují. V tom, že měli hlubokou nedůvěru k Ostrovu se ovšem trefili. Z toho všeho, co mi tu povídáte, se mi zdá Ostrov velkým nebezpečím.”

“Na této zemi není možno se nebezpečí vyhnout,” řekl Historie. “Víš, co se děje s těmi, kteří se rozhodnou naučit se bruslit, ale nechtějí při tom padat? Padají zrovna tak často jako my ostatní a nakonec se možná ani bruslení nenaučí.”

“Ostrov se mi zdá opravdu nebezpečný. Řekl jste, že je to uchopení se za špatný konec hned na začátku, zatímco Ovčákovi začínají ze správné strany.”

“To je sice pravda, ale ty jsi rodem či od přírody Pohan, a tak jsi neměl na vybranou. Je pořád lepší začít ze špatného konce než nezačít vůbec. Většina lidí je Pohanská. Jejich prvotním krokem bude vždy touha zrozená z vidin. I když ta touha skrývá i slepé stezky, ukrývá též tu jedinou pravou a ti, co kázali proti touze, ať už pod jakoukoliv záminkou - Stoikové, Asketové, Rigoristé, Realisté, Klasicisté - ti jsou všichni na Nepřítelově straně, ať už to vědí, či ne.”

“Ostrova je tedy zapotřebí?”

“Jak jsem už řekl, ono to nenabývá vždy podoby Ostrova. Majitel rozesílá různé obrázky. To, co je na tom univerzální, není určitý obrázek, ale příchod jakéhosi poselství ne úplně vyjádřitelného, jež probouzí onu touhu a vysílá lidi na Východ či na Západ světa. Něco, co dá-li se vůbec vlastnit, pak jen v aktu touhy, a co se ztrácí tak rychle, že začneme toužit po samotné touze. Je to něco, co se nevyhnutelně plete s všedností, či dokonce ukojením chtíčů, které jsou vždy po ruce, něco, co však je schopno, žije-li člověk věrně skrze jeho opakující se zrody a zmírání, dovést ho nakonec tam, kde se nalézá pravá radost. Co se týká podob, ve kterých se to dostavuje, já viděl na cestách mnohé.

V Pagu, jak jsem se už zmínil, to bývá Ostrov. Často to také bývá vidina lidu silnějšího a krásnějšího než my sami. Někdy ta vidina vypráví příběh. A nejpodivnější podobu to na sebe vzalo v Mediu Aevu - mistrovský to kousek Majitelovy diplomacie. Od té doby, co je Nepřítel v zemi, se totiž Majitel stal politikem. Medium Aevum bylo původně obydleno kolonisty z Pagu. Přistěhovali se tam v nejhorším období historie jejich země, v době, kdy se Nepříteli zdánlivě podařilo zcela zvrátit všechny Sladké Touhy do pouhopouhých chtíčů. Ubozí kolonisté byli v tak bídném stavu, že nebyli schopni ani na minutu odtrhnout mysl od přeludu žádostivých černých očí, prsů a hlodavých polibků. Pokusy o změnu byly beznadějné. Ale potom se ukázala Majitelova královská smělost. Příští obrázek, který začal rozesílat, byl vidinou Paní. Bylo to něco úplně nového a protože Paní je přece žena, vyvedlo to Nepřítele z míry. A přece - ženy nebyly pro něj nic nového. Vytrhlo mu to z ruky jeho nejvyšší kartu. To se mu ještě nestalo… Lidi úplně bláznili za novou vidinou, skládali o ní písně, které se dodnes zpívají, porovnávali vidinu Paní se skutečnými ženami okolo sebe a viděli je najednou úplně jinak. Obyčejná láska k ženě se dokonce sama načas stala formou té pravé touhy a ne nízkým, nepravým ukojením. Majitel hrál velmi nebezpečnou hru, ale ony jsou skoro všechny Jeho hry nebezpečné. Nepříteli se jako obyčejně podařilo pomíchat a zkorumpovat i tuto novou depeši, ale ne natolik, jak by se mu líbilo a jak lidé později věřili. Než se vzpamatoval, přinejmenším jeden z jeho nájemníků dovedl tuto novou formu touhy k přirozenému závěru a nalezl to, po čem vpravdě toužil (Jean de Meung). Sepsal to vše do tak zvané Komedie.”

“Co pan Střednícesta?” zvídal Jan. “Kde leží počátky jeho písní?”

“Ty najdeme v poslední významnější depeši, kterou jsme obdrželi těsně předtím, než jsem se sem uchýlil. Přihodilo se to v zemi pana Osvícenství, ale tenkrát to byl ještě jiný člověk. Neznám nikoho, kdo tak strašně zchátral s přibývajícími léty jako on. Město Pastička nebylo v té době ještě zbudováno. Nepřítel měl sice v zemi své agenty, ale sám tam často nezavítal. Muselo to být zrovna v té době, co se Mamon začal vzmáhat, budoval totiž nová města a lákal lidi z polí do továren. Jako přímý důsledek toho stěhování se začala rozšiřovat chudokrevnost, i když mimo ni existovaly i jiné choroby a také srdeční slabost. Právě toho času učinil Majitel zase cosi zajímavého. Rozeslal lidem vidiny krajin, ve kterých skutečně žili, jako by jim rozeslal tisíce zrcadel. Zde můžeš znovu vidět, že Majitel udělá vždy něco, co Nepřítel vůbec neočekává. Zrovna jako obrazy Paní v Mediu Aevu změnily vzhled skutečných žen, tak i tu, když se lidé do těch obrázků zahleděli a pak pohlédli na krajinu kolem sebe - vyhlížela též změněná. V lidských myslích se zrodila nová myšlenka a oni spatřili cosi, pořád to samé - Ostrov na Západě země. Paní, Touhu srdce - jako by se to všechno skrývalo, ale ne úplně v každičkém lesíku, potůčku i v každém poli. Přitom se země zdála vracet k životu, do jejich vzpomínek se navrátily všechny Pohanské pohádky a znamenaly pro ně více než kdy pro Pohany. Obraz Paní se také navrátil, protože se v té krajině nacházely i ženy. Zde chci vyzvednout Majitelův um, protože kdykoliv jedna z Jeho depeší odumírá, přivede ji znovu k životu v jádru příští zprávy. Z tohoto třetího zjevení, které je nazýváno Romantickým, vzešlo tolik písní, že je všechny ani nepamatuji. Mnoho bylo uskutečněno a mnozí nalezli cestu domů i přes obvyklý falešný počátek, zklamání a nové touhy. Tvůj známý, Střednícesta, je jedním z pozdních, slabších žáků oné školy.”

“Historie Romantických vidin mi není tak jasná, jako ty předešlé. Co měl Majitel vlastně v úmyslu? A co na to Nepřítel?”

“Myslel jsem, že už to prohlédneš… Do jisté míry byl tento třetí úder jedním z nejmistrnějších. Všechny předcházející obrázky byly podobou čehosi, co se v okolním světě nenacházelo. To dodalo Nepříteli záminku, aby lidem namluvil, že to, po čem touží, se nenachází nikde jinde než ve vidině, takže vidina je vlastně to, co chtějí. Jak víš, znamená to modlářství, a poté, co tě tvá modla zklame, a to musí, vynoří se vždy schůdná cesta ke všem možným podvrženým slastem. Právě tato zbraň byla Nepříteli vyražena z ruky, protože lidé nacházeli kolem sebe to, co vidinu naplňovalo. I ten nejhloupější nájemník viděl, že krajina zjevení je kolem něj a že přesto jeho touha není ukojena. Krajina tedy nebyla tím, po čem toužil… Modlářství bylo znemožněno. Samozřejmě, že jen co se Nepřítel vzpamatoval, vynalezl nový způsob sebeobrany. Protože nová vidina nemohla být idealizována, dala se snadno snižovat. Touha probuzená pomocí vidiny a opravdové krajiny se dala lehce zaměnit za prostou radost, kterou může prožít každý zdravý jedinec na venkově… Poté, co to Nepřítel takhle pomíchal, mohl začít vytrubovat, že Romantikové udělali hodně povyku pro nic. Dovedeš si představit, že ti, kterým se vidiny nedostalo, a proto ani ne touhy, a kteří byli zelení závistí, přijali toto vysvětlení s radostí.”

“Už rozumím,” řekl Jan. “Nepoukázal jste však sám na to, že všechny depeše byly nakonec zamlženy a zkorumpovány? Teď asi musíme čekat na novou… Možná, že přece jenom ti bledulové dělají dobře, protože se zabývají očistou zkaženého starého obrázku. Možná se tak můžeme připravit na nové zjevení…”

“Je to jenom jejich vlastní domněnka, kterou by trocha cestování brzy rozmělnila na padrť. Oni si představují, že Majitel funguje jako továrny v Pastičce, které vymýšlejí denodenně nový strojek, vždy o něco dokonalejší než ten včerejší. Protože stroje jsou mezi tím málem, čemuž jakž takž rozumějí, domněnka, že se jim všechno podobá, je pro ně velice přirozená. Zavádí je to ke dvěma omylům. Za prvé nemají vůbec ponětí, jak pomaličku Majitel pracuje a jak ohromné jsou časové intervaly mezi dvěma podstatnými změnami depeší. Za druhé si myslí, že nový obrázek zatlačí a zruší ten staršího data, ale ve skutečnosti je nám stará vidina přivedena znovu, a to do ještě plnějšího života. Nesetkal jsem se s jediným případem toho, že by někdo, kdo zesměšňoval či odmítal starou depeši, přijal novou. Jeden z důvodů je - časový interval mezi nimi. Propáníčka, vzpomeňme třeba Homéra v Pagu, jenž zesměšňoval jisté části tehdejší vidiny… Ona dobíhala svoji dráhu po tisíce roků a nasytilo se z ní tisíce duší! Vzpomínám také na Chopinela (Jean de Meung) z Media Aeva, prskajícího na vidiny Paní dávno předtím, než okouzlily polovinu jeho krajanů. Jeho posměch neměl dost síly, aby vyvolal novou zprávu a nepomohl také nikomu, mimo Nepřítele.”

Kapitola 10

ARCHETYP A ECTYP

Poznali jsme, že předměty Sladké Touhy nejsou subjektivní - Nikoliv,

vždyť i ta touha přestává být naší - Je to stejně jedno, neboť je to Boží,

nikoliv naše láska, co je hybnou pákou naší a všeho veškerenstva

V jeskyni se rozprostřelo dlouhé ticho, porušované jen zvuky deště.

Potom se Jan znovu ozval: “A přece,” pravil, “přece se, otče, strašlivě bojím. Bojím se, že se to, co má Majitel se mnou v úmyslu, může totálně lišit od toho, po čem mne naučil toužit.”

“Opravdu to bude nepodobné tomu, co si představuješ, ale jedno už víš, že předměty, které ti touha představuje, jsou vždy nedokonalé a touhu neuhasí. Dokud se ti nedostane toho pravého, do té doby nebudeš vlastně vědět, po čem toužíš.”

“Vzpomínám si teď, že Moudrost učil totéž… I tomu rozumím. Možná, že to, co mne tíží, je strach, že i po všem, co jste mi řekl, mé touhy nepocházejí od Majitele, ale že kdesi ve světě existuje jakési starší, soupeřící Krásno, které mi Majitel nedopřeje.”

“Sám jsi dokázal opak, sám jsi prožíval důkazy.” Což se některý z oněch předmětů, které představivost a smysly navrhly tvé touze, ukázal pravým? Což sis sám poté, cos je okusil, nepřiznal, že nejsou tím, po čem jsi žíznil? Což jsi ještě nedošel vylučovací metodou k tomu, že ona touha je nebezpečným sedlem, v němž se udrží jen ten Jeden?”

“Potom ale,” řekl Jan, “je všechno velice nepodobné tomu, co si o Majiteli myslíme. Přiznám se vám k něčemu, co jsem doufal uchovat tajemstvím… Ta má touha byla skoro tělesná. Byly doby, kdy jsem pociťoval tu sladkost přelévající se z mé duše do mého těla… procházející mým tělem od hlavy až k patě. To, co říkají Bystří, je skoro pravda. Ono je nám to jakýmsi trylkem - fyzickým pocitem.”

“To je dávno známo. Trylků je třeba se bát, ale zase ne moc. Jsou pouhým příslibem toho, co je skutečně hodno touhy, a to poznáš, až to nalezneš. Dobře si vzpomínám, že jeden z mých starých přátel v Mediu Aevu pronesl ke mně tato slova: Z rozkoše duše přijde záplava do těla.”

“Toto že řekl? Nepředpokládal jsem, že to věděl ještě někdo jiný mimo Bystrých. Nesmějte se mi, otče, či chcete-li, smějte se! Jsem opravdu velice neznalý a naslouchal jsem lidem ještě neznalejším.”

Na propast padl soumrak, uspíšený deštěm, a v jeskyni bylo docela šero. Jan slyšel, že se stařec pohybuje po jeskyni a potom vzplál plamen lampičky, osvěcující jeho bledý obličej. Muž potom před něj postavil večeři, pobídl ho, aby se najedl a aby se pak uložil ke spánku.

“Velice rád, otče,” řekl Jan, “neboť jsem hrozně unavený. Ani nevím, proč jsem vás trápil svými otázkami o Ostrovu. Vždyť se to všechno stalo tak dávno… Je tomu přece moc dávno, co jsem ho viděl naposledy jasně. Vidiny Ostrova řídly a touhy slábly. Mluvil jsem o něm, jako bych po něm ještě žíznil, ale shledávám, že už ve svém srdci nenalézám žádnou touhu.”

Stařec tiše naslouchal, pokyvuje hlavičkou tak jako předtím. Náhle se Jan znovu ozval: “Jestliže to pochází od Majitele, proč by se to mělo ztrácet? Nemá to trvání… Nezvrátí tento fakt vše, co o tom bylo dosud řečeno?”

“Neslyšel jsi vysvětlení lidí, či jsi to snad zapomněl, že se to všechno podobá lidské lásce?” otázal se poustevník.

“Co ta s tím má společného?”

“Kdybys byl ženat, nebo aspoň sledoval život zvířat, netázal by ses tak. Což nevíš, jak je to s láskou? Nejdříve se dostaví slast, pak bolest, pak plod. Potom přijde radost z plodu, je však od té prvotní slasti rozdílná. Ti, co jsou věrnými milenci, se nikdy nesmí pokusit zastavit se na prvním stupni, neboť věčná vášeň je jen snem poběhlice a z takového snu se probouzíme v zoufalství. Nepokoušej se o polapení vzletů - ty už vykonaly to, co měly. Skladovaná mana je červivá… Ale ty už jsi hodně ospalý a proto už si nebudeme dále povídat.”

Pak jsem snil, že Jan ulehl v jeskyni na tvrdé lůžko a zatímco se potácel mezi bděním a spaním, zdálo se mu, že poustevník zapálil vzadu na oltáři dvě svíce, přeříkával si tam svaté modlitby, chodě po jeskyni sem a tam. Když Jan už už usínal, zaslechl ho ještě zpívat tuto píseň:

{“Mé srdce je prázdné. Všechny fontány, jež měly ve mně prýštit, vyschly.

Není ve mně ničeho, co by hledalo stružkou moře.

Nechci ničeho, co Tvá láska může dát, mimo zbytečné a nezaznamenatelné naplnění vteřinové touhy, a být osvobozen od bolesti…

Ach, Ty, jenž jsi neúnavný, jenž nespíš ani nedřímáš, kdo ses staral nad Lazarem v chladném hrobě, ach, bdi nade mnou, než se probudím…

Pakliže myslíš za mne to, na co já nestačím, pakliže toužíš za mne po tom, co neznám -

pak niterná forma mé duše nezemře, i když je nyní hluboce pohřbena.

Ne jinak, než necitlivé, upuštěné semínko, co přes zimu zraje k zrodu…

Zatímco se zapomnělo, pečlivá nebesa rozprostírají sladký vliv po zemi…

Protože nebesa se neustále točí kolem země, oslepena Tvou krásou jako můra… ” }

KNIHA DEVÁTÁ

NAPŘÍČ KAŇONEM

Cožpak pšenice může růst, pokud nejdříve neodumře?

A jiná zrna zrovna tak?

To, co leželo v hlíně

to skrze Boží milost z mrtvého zrna

konečně vyraší k životu.

Langland

Neusneš a budeš ležet tisíc roků, dokud neotevřeš dlaň a nevydáš to, co není tvé, ani k podržení, ani k darování. Budeš se domnívat, že jsi mrtev, ale bude to jen sen. Budeš se domnívat, že ses probudil, ale bude to stále jen sen. Rozevři dlaň a pak vpravdě usneš, pak teprve se probudíš.

George MacDonald

Bude nejlépe, když přijdete tiše.

Police Maxim

Kapitola 1

NAPŘÍČ KAŇONEM ZA VNITŘNÍHO OSVÍCENÍ

Jan si uvědomuje, že je v bezprostředním nebezpečí stát se Křesťanem - A pokouší se z toho dostat.

Když Jan otevřel oči, bylo sice do rána ještě daleko, ale v jeskyni bylo tak jasno, jakoby od sta svící. Při jedné stěně cely spal tvrdě poustevník, Jan ležel u protější a mezi nimi stála žena podobná jednak Rozumu, a jednak Matce Církvi, jasná jako den.

“Jmenuji se Rozjímání,” řekla. “Vstaň a následuj mne!”

Jan se podivil. “Vy se vůbec nepodobáte tomu Rozjímání, které znám… “

“To, které jsi dosud poznal, je jen jedním z mých stínů,” vysvětlovala Paní. “Nenalézá se v něm nic významného a nic škodlivého. Ale teď už pojď!”

Jan tedy vstal. Paní ho uchopila za ruku a vyvedla jej před jeskyni na okraj propasti. Noc byla pořád ještě černá a bouřlivá deštěm, ale Paní - a on s ní - byla obklopena takovou září, že se i dešťové kapky procházející tím jasem rozzářily jako brilianty. Jan překročil propast, držen Paní za ruku, a prošel s ní roklemi pohoří na druhé straně. Když tak spolu putovali už delší dobu za tmy, která pokrývala vše kolem kromě těch míst, kde se zrovna nacházeli - tu došli až k moři. Přes ně přešli také, klouzajíce po hladině vody. Voda byla černá, dokud ji nezasáhla jejich záře, potom se ale stala tak jasně modrou, jako by byli pod sluncem Středozemního moře. Časem tma ustoupila a slza jasu, ve které se pohybovali, byla pohlcena oceánem záře. Nebe nad nimi se dalo rozpoznat a zdálo by se, že je časně ráno, neboť bylo chladno a rosa studila jejich chodidla. Když se Jan rozhlížel, viděl před sebou pole a za sebou zář jako řeku, plynoucí poli a zvučící tak, jako zvučívá řeka. Nedalo se na ni hledět. Kolem nich se nacházela spousta lidí. A jak si je tak Jan prohlížel, zjistil, že se všichni společně přiblížili k vysokým stěnám a k ohromné bráně. Při zahlédnutí obrysu věže nad hlavou se v Janovi probudila vzpomínka, hluboce v něm pohřbená, sladká od počátku, pak trochu nejistá, rozlévající se ve zvětšujících se kruzích zděšení hladinou jeho mysli. Nakonec se před ním zableskla s nevyhnutelnou a nesnesitelnou jistotou vzpomínka na obraz útesu s vížkami, zahlédnutý kdysi dávno v Puritánii na vrcholcích Východních Hor, a on už věděl, kde se to vlastně nachází - za potokem, tam, kde zmizel strýček Jiří - u Majitelova zámku… Pokoušel se vytrhnout se Paní, své průvodkyni, ale to se mu nepodařilo. Dotáhla ho až k bráně zámku. Celý dav se pohyboval týmž směrem se šťastnými tvářemi… Tu se Jan počal s Rozjímáním tahat a také křičet, a tak se probudil.

Kapitola 2

NA TÉTO STRANĚ ZA BLÝSKÁNÍ

Rozum nedopustí, aby se Jan hned vzdal.

V jeskyni byla ještě tma tmoucí. Jen tichounké poustevníkovo oddychování mu připomínalo, kde se to vlastně nachází. Když si to uvědomil, hned se vykradl ven z jeskyně vzdorovat tmavé noci a nebezpečné stezce. Sdírat si kůži z dlaní a z kolenou, trpět cokoliv, jen aby se mohl dostat zpátky, a ne kupředu, kupředu - kde za prvním rohem mohla na něj čekat a též ho polapit ta síla, před kterou utíkal. Déšť padal ve šňůrách a skalami duněla bouře. Přesto mu byla studená, mokrá záda příjemnější než horký pot na čele. Vzpřímit se a kráčet se neopovážil, neboť nové hrůzy nezahnaly staré, spíše je doplnily ve fantasmagorické harmonii, takže patřil vnitřním zrakem na černou díru plnou pavouků a štírů, ale i na uzounkou stezičku klesající hrozivě na opačnou stranu a také na svůj pád ve tmě, na své vlastní tělo odrážející se od kamene ke kameni a konečně na hrozivou tvář strýčka Jiřího, když mu spadla maska. Blýskalo se častěji a po každém zablesknutí zaduněl hrom dříve… Pak se přidal nový strach: nezapomenutelný pohled na útesy ozářené při každém blesku kam oko dohlédlo dodal novou ostrost jeho strachu ze sestupu a to vždy znovu přineslo zpátky vzpomínku na hrůzu ve strýcově tváři. (Tak budu vypadat, až budu ležet zpřerážený na dně propasti.) V okamžiku, kdy souhrn všech těch hrůz už nemohl být větší, zasáhl Jana ze tmy s takovou silou ostrý a rozkazující hlas, že to všechno, co dosud prožil, se zdálo ničím.

“Zpátky!!!” velel ten hlas.

Jan strnul strachem. Nebyl si jist, zda se tu na té uzounké stezce může vůbec otočit.

“Zpátky!!!” pravil znovu ten hlas, “jinak se budeme bít!”

Blesk rozťal temnotu a Jan zahlédl svého nepřítele. Byla to paní Rozum, pěší, ale obrněná a s vytaseným mečem v ruce.

“Chceš se se mnou bít?” otázala se ve tmě.

Jana popadl divoký nápad, aby jednu její obrněnou nohu podrazil, ale když si představil Rozum padající střemhlav do propasti, nemohl se zbavit představy, že tam padá s ní.

“Vždyť se tu nemohu ani otočit,” zasípal. Ale protože mu byla přiložena na hrdlo ocel, přece jen se otočil. Lezl překvapivě rychle po rukou a po kolenou, až minul jeskyni. Ted už neměl v hlavě žádné plány na možný útěk. Propadl instinktu honěného zvířete. Blýskání ubývalo, sem tam zahlédl i hvězdu na obloze. Potom mu vítr náhle mrštil poslední kapky deště do tváře a kolem něj se rozlilo měsíční světlo. Jan se zarazil a zasténal.

Kapitola 3

NA TÉTO STRANĚ V TEMNOTÁCH

Jan pohlédne smrti do tváře a poučí se, že jediným možným únikem před tímto pohledem je sama smrt

Na krok od sebe zahlédl obličej. Nato zastínil měsíc mráček a obličej se stal neviditelným. Přesto si byl jist, že ho ta tvář pozoruje, stará, odporná tvář v rozkladu, větší než lidská. Vtom už k němu promluvila: “Ještě pořád si myslíš, že se bojíš černé díry? Což jsi právě nezažil hrozivější strach, strach, při kterém se černá díra podobá pouhé kalužině? Ještě pořád nevíš, proč tě všichni přesvědčovali, že za potokem už není ničeho a že když někomu vyprší nájem, končí tím i jeho příběh? To proto, že kdyby tomu tak bylo, podařilo by se jim zmenšit mne na nulu a nikdo by se mne nemusel obávat. Mohli by se utěšovat, že kde jsem já, tam nejsou oni, a když dosud existují, pak neexistuji já. Jejich naděje je falešná. Já nejsem nicota a ty to v hloubi srdce dobře víš. Proč bys jinak tak pečlivě pochoval vzpomínku na strýcův obličej, že se muselo udát toto všechno, aby byla vynesena na světlo? Nemysli si, že mi můžeš uniknout, že mne můžeš nazývat Nicotou… Pro tebe nicotou nejsem. Já jsem ta slepá, já jsem to úplné opuštění sebeobranných sil, já představuji prohru, ne že by byly nabídnuty podmínky kapitulace, ale proto, že není více odporu. Jsem krokem do tmy, porážkou všech ochranných opatření, jsem totální nemohoucností zvrácenou v úplné fiasko. Jsem konečná ztráta svobody… I Majitelův Syn, jenž se nebál ničeho, se bál mne.”

“Co mám tedy učinit?” tázal se Jan.

“Vyber si,” odvětil ten hlas. “Skoč, nebo budeš vhozen. Zavři oči, jinak ti stejně budou zavázány násilím. Vzdej svůj zápas!”

“Kdybych to dokázal, skočil bych.”

“Potom už nejsem tvým pánem, ale sluhou. Lék na smrt je umírání. Ten, kdo se své svobody vzdá, ten ji obdrží zpátky. Sejdi dolů k Matce Církvi!”

Měsíc znovu vysvitl a Jan se rozhlédl. Dno propasti se nacházelo jen snad o poschodí níže a tam spatřil nějaký hlouček tmavých postav. Uprostřed mezi nimi se třpytilo cosi jako voda a poblíže ní stála jakási postava. Zdálo se mu, že čekají jen na něj, tak začal prozkoumávat, jak to pod ním vypadá. Zjistil s údivem, že skalisko pod ním není ani kluzké, ani nebezpečné. Pokusil se o sestup a spustil se asi dva metry pod okraj stezky. Pak znovu usedl, bylo mu zle. Strach, který ho pokoušel, byl studený a těžký jako olovo. Panika však v něm nebyla, a tak brzy pokračoval v sestupu.

Kapitola 4

SECURUS TE PROJICE

Jan se navrací do Kristovy Církve, i když se všechna rozpoložení mysli, kterými kdy prošel, navracejí, aby ho od toho odvrátila

Na dně Peccatum Adae stála Matka Církev, ve středu měsíčního svitu, korunována a s žezlem v ruce. Všechny obličeje byly otočeny k ní. Ona sama hleděla k východu, odkud pomalu sestupoval po útesu Jan. Nedaleko ní seděl úplně nahatý Ctnost. Oba se nacházeli na kraji velkého rybníku ve tvaru půlměsíce, ležícího naproti západního útesu. Západní útes se zvedal nad vodou až po okraj propasti. Půl hodiny bylo úplné ticho. Konečně se od stínu rokle odlepila malá, potácející se postavička muže a došla skrze měsíční svit až k nim. Byl to Jan.

“Přišel jsem se vzdát,” řekl.

“To je dobře,” děla Matka Církev. “Dostal jsi se sem dlouhou zacházkou. Byla bych tě tenkrát přenesla v několika minutách, ale i tak je dobře.”

“Co musím učinit?” tázal se Jan.

“Musíš se nejprve zbavit svých hadrů,” odvětila. “Tak, jak to už učinil tvůj přítel. Potom se musíš potopit do vody.”

“Hrůza,” otřásl se Jan. “Potápění jsem se nikdy neučil.”

“Na tom není nic k učení,” řekla Matka. “Potápěčské umění nespočívá v učení se něčemu novému, ale prostě v tom, že se něco přestane dělat. Musíš se tomu jenom poddat.”

“Co je nutné,” dodal Ctnost s pousmáním, “je zapomenout na všechny snahy pudu sebezáchovy.”

“Myslím,” ozval se zase Jan, “že jestli je vám to jedno, pak bych tam raději skočil.”

“Úplně jedno to není,” pravila Matka Církev. “Skočíš-li tam, budeš se pokoušet o záchranu a můžeš se poranit. Také by ses neponořil dost hluboko. Je třeba se potopit tak, abys šel rovnou ke dnu, protože se na této straně už nevynoříš. V útesu pod hladinou je tunel, tím se musíš dostat na druhý břeh.” Jan se na chvíli zamyslil: “Vidím, že mne sem přivedli, aby mne zabili.” Přesto se začal pomalu svlékat. Jeho oděv byl už bezcenný, visel na něm v cárech, slepený krví a zmazaný špínou sebranou cestou od Puritánie až ke Kaňonu. Protože byl tím vším přilepen k Janovu tělu, strhávání cárů bylo bolestné a někde vzalo s sebou i kousek kůže. Když se vysvlékl, pokynula mu Matka Církev, aby přikročil k vodě, kde stál Ctnost - připraven. Cesta dolů k vodě byla dlouhá a zdálo se, že odraz měsíce hledí z propasti přímo na něj. Chvíli přemýšlel o skoku z rohu s rozběhem, uvažoval, že když se rozběhne, nebude mít čas na strach. Sama hořkost smrti se nacházela v jeho rozhodnutí, takže napůl věřil, že má nejhorší za sebou a než se naděje, bude po všem. Zatím však stál pořád na tom samém břehu a na této straně propasti. Potom se stalo něco podivného. Z houfu diváků se k němu přikrádaly stínové postavy, dotýkaly se jej a našeptávaly mu každá něco jiného. Podobaly se každá někomu z jeho starých známých. Nejdříve přistoupil stín starého pana Osvícenství a šeptl: “Ještě máš čas, uteč a vrať se ke mně a toto všechno zmizí jako sen.”

Pak se přikradl přízrak Zlaty Střednícesty. “Můžeš si dovolit ztratit mne nadobro? Vím, že zrovna teď po mně netoužíš, ale bude to tak natrvalo? Přemýšlej - nespaluj za sebou mosty!”

Přízrak jejího otce dodal: “Konečně, cožpak toto má něco společného s Ostrovem tvých vidin? Vrať se ke mně a naslouchej mým písním. Ty už aspoň znáš!”

Postava jeho syna se také dala slyšet: “To se nestydíš? Vzmuž se! Drž se doby a nezahazuj život kvůli babiččiným povídačkám!”

Sigismundův stín sykl: “Domnívám se, že víš, oč běží. Náboženská melancholie. Přestaň s tím, dokud je čas. Jak se jednou potopíš, jsi potopen v šílenství.”

Pan Rozumný dodal: “Bezpečnost především! Špetka racionální piety život poněkud okoření, ale ta spasitelná hantýrka…! Kdo ví, jak to skončí!? Nekonečné ručení je nepřijatelné!” Humanistův stín tu byl také: “Je to pouze dědictví po předcích - atavismus. Potápíš se, abys unikl opravdovým povinnostem. Pryč s emocionalismem! Jeho vlny jsou samozřejmě příjemnější než ctnost v klasickém stylu… “

Liberálův přízrak přátelsky špital: “Milý chlapče, ztrácíte hlavu. Náhlé konverze a divoké vzněty mnoho nepřinesou. Mnohého, co se zdálo našim předkům nutné, se musíme zbavit. Je to daleko snadnější, milostnější a krásnější, než jsme předpokládali.

V tom okamžiku se ozval hlas Ctnosti: “Tak už pojď. Jene! Čím déle na to budeme hledět, tím méně se nám to bude líbit.” Poté se po hlavě potopil a už ho nebylo. Jak se to podařilo Janovi, či co cítil, to nevím. Ale i on si zamnul ruce, zavřel oči, zazoufal si a vzdal se vodě. Moc zdařilé to jeho potopení nebylo, ale aspoň to musím poznamenat, že šel hlavou napřed.

Kapitola 5

NAPŘÍČ KAŇONEM

Jan se nachází v místech, kam, jak pravila Filozofie, se žádný člověk nemůže dostat - Dosažený cíl je i není tím, po čem vždy toužil.

Můj sen se zakalil, takže i když jsem ho prožíval, mám jen málo přesných vzpomínek, jaké to bylo s Janem v tůni, pak v ohromných katakombách, dlážděných někde vodou, jinde kamením, a konečně na točitých schodištích tesaných ve skále, po kterých stoupal s Ctností nitrem hory - do země za Peccatum Adea. Vím, že se poučil o mnohých tajemstvích Matky Země, zažil pralátky a zmíral mnohou smrtí, a nejvíce utkvěla v mé probouzející se paměti jedna věc: ze všech lidí, co kdy potkal, jen Moudrost se mu zjevil v tunelu a strašil ho, že se tam žádný smrtelník nemůže doopravdy dostat a že všechna jeho dobrodružství jsou symbolická, neboť vše, co se o těchto místech kdy zachovalo, je pouhou mythologií. Do toho promluvil čísi hlas: “Dítě, nazývej to mythologií, chceš-li. Je to pravda - nikoliv fakt. Obraz - a ne přesný… Ale konec konců je to přece jen Moje mythologie. Slova Moudrosti jsou také mythem a metaforou, protože nerozumí sobě samým, stalo se tajemství v nich skryté pánem tam, kde mělo být sluhou. Došlo k tomu lidskou vinou. Mythologie je mým vynálezem. Je to závoj, pod kterým jsem si vybral zjevovat se od prvopočátku. Kvůli tomu jsem stvořil tvé smysly a tvoji představivost, abys mohl spatřit Mou tvář a žít. Co chceš více? Což jsi neslyšel mezi Pohany o Semele? Či snad byla kdy na světě doba, ve které člověk nevěděl, že zrno a víno jsou tělem a krví umírajícího a přece živého Boha?”

Nedlouho poté se do mého snu rázem navrátily barvy a světlo a mé uši se naplnily písněmi ptáků a šuměním listí, neb Jan a Ctnost vyšli z útrob země do zeleného lesa na druhé straně propasti. Pohlceni davem poutníků, kteří zrovna tak jako oni sestoupili do vody a do nitra země, aby se opět vynořili - dali se nyní na pochod k západu podél břehu čisťounké řeky. Byla to míchaná společnost. Panna Rozum je doprovázela na koni, hovořila ke všem a už nikoho nepřekvapovala kvapnými výpady či zmizením. Jan se nad tím množstvím poutníků podivil, nebyl schopen vyzkoumat, jak to, že je dříve nikde při svém putování nepotkal. Odtud jsem je ve svém snu sledoval dost dlouho. Zpočátku se o cíli svého putování jen dohadovali jako o něčem, co je velice vzdálené. Po neustávajícím delším pochodu mezi kopci a údolími jsem je uviděl scházet k bílé pláži v mořském zálivu na západní straně světa, starobylém to místě uhnízděném hluboko v tichu lesa. To místo leželo skoro na počátku světa, jako by se lidé putováním odsud rodili. Když tam sešli, bylo časně zrána a oni zaslechli šplouchání vln, spatřili moře, v té hodině ještě bezbarvé, a tu náhle ty tisíce poutníků zmlkly. Nevím, co viděli ti druzí, ale Jan spatřil Ostrov. Ranní vánek z něj přinášel sladkou vůni jeho sadů, ryzí, oslabenou řídkým, čistým ranním ovzduším a maličko smíchanou se slaností moře. Pro Jana, protože se tam s ním dívalo tolik tisíců, se bolest a touha změnily v to, co tak dobře znal. Neboť pokora se smísila s palčivostí a sladkost se rozlila bez pýchy a bez osamělých snů básníků. Bez záře tajemství, ale se zemitou pravdivostí lidových vyprávění, se zármutkem hrobu a s čerstvostí země zrána… I strach se dostavil, i naděje, a Jan začal chápat, že tento Ostrov se různí od jeho vlastních tužeb natolik, že kdyby to věděl od začátku, nikdy by se za ním nebyl vydal.

Kapitola 6

NELLA SUA VOLUNTADE

Ještě pořád na počátku Křesťanského života.

Co se dělo s ostatními poutníky, to nevím, ale Jan a Ctnost byli vyděleni jakousi příjemnou osobou, která jim sdělila, že jim byla určena za Průvodce. Řekl bych, že byl zrozen v horách a nazýval se Slikisteinsauga, protože jeho zrak byl tak ostrý, že i zrak jiných se v jeho společnosti přiostřil.

“Jsem vám vděčen,” poděkoval Jan a zeptal se: “Zdalipak tam pojedeme lodí?”

Slikisteinsauga zavrtěl hlavou, požádal je, aby si Ostrov znovu prohlédli a všimli si obrysu jeho skalních útesů. Či to byly obrysy zámku? Pro velkou vzdálenost se to dalo těžko poznat.

Po chvíli se ozval Jan: “Už vám rozumím…”

“Copak?” zeptal se Průvodce.

“Ono se to podobá obrysům Východních hor, které jsme doma v Purítánii nazývali Majitelovým zámkem.”

“Nejen, že se jim to podobá - toto jsou Východní hory.”

“To snad není možné,” vypravil ze sebe Jan zklamaně. “Vždyť ty hory byly úplně na východě a my, jen co jsme opustili domov, jsme šli celou dobu na západ.”

“Jenže země je kulatá,” vysvětloval Průvodce, “a vy jste ji už skoro obešli. Hory jsou Ostrovem, či Ostrov je jejich opačnou stranou, a doopravdy to vůbec není ostrov.”

“Tak co teď budeme dělat?”

Průvodce věnoval Janovi pohled, jaký věnuje milosrdný člověk zvířeti, které musí být zabito. “Máte jedinou možnost,” promluvil konečně, “a to - jít zpátky. Jediná přístupová cesta jde odsud na Východ a přes potok.”

“Co musí být, musí být,” povzdechl si Jan. “Vždyť si nic lepšího nezasloužím. Pachtil jsem se celý život nadarmo, abych poté, co přejdu půl světa, zjistil, že k tomu samému cíli došel můj strýček Jiří po jedné či dvou mílích.”

“Kdo ví, k čemu tvůj strýček Jiří došel, kromě té jistoty, že došel k Majiteli? A kdo ví, kam bys došel ty, kdybys překročil potok, aniž bys kdy opustil rodnou ves? Buď si jist, že tě Majitel vedl tou nejkratší cestou, i když musím přiznat, že to na mapě vypadá jako dlouhé putování.”

“Jak se vám to zamlouvá, příteli?” obrátil se Jan k Ctnosti.

“Změnit se to už nedá,” uvažoval Ctnost.

“Ale já si v jistém smyslu myslel, že poté, co jsme prošli vodou a útrobami země, jsme už prošli na druhou stranu potoka.”

“Tomu dojmu se neubráníš,” řekl Průvodce. “My to v Horském jazyce nazýváme Smrtí, ale je to moc velké sousto na jedno spolknutí. S potokem se setkáte častěji, než si myslíte, a pokaždé se budete domnívat, že je to naposledy. Až jednoho dne to opravdu bude naposledy.”

Na chvíli zavládlo ticho. “Pojďme,” vyzval je Průvodce, “pakliže jste odhodláni jít znovu na Východ. Jedno vám musím ještě vysvětlit - krajina bude zpáteční cestou vypadat úplně jinak, než když jste tudy šli poprvé.”

KNIHA DESÁTÁ

POUTNÍKŮV ÚSTUP

A kdyby se navrátil do jeskyně, což by se nemusel znovu smířit s přítomností těch, co tam byli vězněni od nepaměti v područí řečených stínů? Což by se mu nevysmívali, že mu zůstaly jen oči pro pláč a že to byla zbytečná námaha vůbec se pokoušet vyškrábat se ven?

Plato

Nejdříve musíme provést lidskou duši všemi proměnami nebes, aby se poučila, jak dobrá je změna, neb osud se nikdy nezmění.

Bernardus Silvestris

Předpokládejme, že někde existuje osoba prosta znalostí daných nám v pěti smyslech… Předpokládejme, že si při žízni nasype do očí zlatý písek, když ji štípou oči, nalije si do uší víno, a při bolestech se spoutá železnými řetězy. Když cítívá chlad, namočí nohy do vody, a protože se bojí ohně, utíká od něj. A nebo zhotoví podušku z chleba ve chvíli únavy…

Předpokládejme, že by jednou k ní přišlo nějaké jiné, dobré stvoření a ukázalo jí podstatu použití okolních věcí…

Zákon

Kapitola 1

TO SAMÉ A PŘECE JINÉ

Jan konečně poprvé vidí, jak svět opravdu vypadá - Jak se všichni pohybujeme na krajíčku mezi Nebem a Peklem.

Snil jsem dále, že Průvodce Jana a Ctnost ozbrojil a vedl je zpátky krajinou, kterou právě putovali, a potom znovu přes kaňon do dobře známého kraje. Z propasti se vynořili v tom samém místě, kde se hlavní silnice křižovala se sídlem Matky Církve. Pohleděl jsem tím směrem co oni, očekávaje, že uvidím vlevo holou náhorní rovinu zvedající se na Sever, s domkem pana Rozumného o kousek dále, a vpravo dům pana Liberála s milými údolíčky na Jihu. Nic takového jsem však neviděl. Byla tam místo toho dlouhá rovná cesta - velice úzká. Pár kroků nalevo od ní se zvedala skaliska do mlhy a ledovců, nad nimi už jen černý mrak. Vpravo byly močály a džungle, nořící se taktéž do černého mraku. Přesto jsem vůbec nepochyboval o tom, že to byla tatáž krajina, jak už se to ve snech někdy stává, i když se jí vůbec nepodobala. Jan a Ctnost se údivem až zastavili.

“Nebojte se,” pravil Slikisteinsauga. “Teď vidíte zemi takovou, jaká je ve skutečnosti - dlouhá a velice úzká. Za skalisky a mrakem se tam na severu noří okamžitě do Arktiku, za nímž už leží nepřítelovo území. To je s naším spojeno pozemním mostem na Severu, zvaným Isthmus Sedistious. Uprostřed tohoto mostu dřepí ledový drak, studený a strupovitý. Ten by rád všechno obtočil svým ocasem a tělem, aby mu to patřilo. Ty, Jane, se s ním musíš utkat, až budeme most přecházet, abys se zocelil. Na Jihu, tam kde země prochází do močálů a jiného mraku, tam se země propadá do Jižního moře, přes které vede také most - Istmus Masochisticus. Na něm se tiskne k zemi horká dračice, roztahovačná a bezpáteřná. Její ohňový dech rozpouští a korumpuje vše, co zasáhne. Ty, Ctnosti, musíš od ní ukrást teplo, abys byl učiněn kujným.

“Na mou duši,” ohrazoval se Jan, “Matka Církev se k nám chová jako macecha. Od té doby, co jsme ji poslechli a co jíme její chléb, zdá se

naše cesta dvakrát užší a nebezpečnější než předtím.” - “Víte oba dobře, že bezpečnost je největším nepřítelem smrtelníků,” podotkl Průvodce.

“Myslím, že to nějak zvládneme,” ozval se Ctnost. “Jen se už vydejme na cestu!” A tak vykročili a Ctnost zpíval:

{“Jen ty jsi alternativou k Bohu, ó tmo.

Hořící ostrov mezi duchy, desátý stařešina,

Wormwood, nesmrtelný Satan, Ahriman,

Druhý po Tom, za nímž dosud nebylo druhého.

Sám čirý oheň byl počat jeho ohněm.

Ale uvězněn v temné peci sobectví, obstaven cihlami,

Zuřící v ozvěně horka ze sedmi zdí.

Odsud tvá moc postavit se nebi.

S výjimkou umírněnosti věčné lásky

Jen tvůj nekonečný chtíč stojí za přemýšlení.

Ostatní je jen ubohou maskou poblouděného srdce.

Vše, co se zdálo zemí, je peklem či nebem,

Bůh je … ty jsi…

Ostatní pouhá iluze.

Člověk nemůže žít jinak, než jako sklo,

Jímž Otec - bílé světlo bez ohně - prochází neposkvrněn.

Jinak ztekutí a zatemní se dle přání nepřítele.

Venušino pekelné hladovění v síle ohně!

Pane, neotvírej mé slabé oči často, abych na to nemusel hledět… “}

Kapitola 2

SYNTETICKÝ ČLOVĚK

Svět všech “Rozumných lidí” se stává neviditelným

Jak tak kráčeli, rozhlížel se Ctnost po straně cesty, zda neuvidí nějaké stopy po sídle pana Rozumného.

“Je to tu sice stejné, jako když jste šli tudy poprvé, ale vaše oči byly změněny. Vidíte pouze skutečnost. Pan Rozumný se blížil neskutečnu.

byl tak stínový, že je teď pro vás neviditelný. Ta mrva už vaše oči trápit nebude.”

“To mne moc překvapuje,” divil se Ctnost. “Domníval jsem se, že i když byl zlý - byl podstatným, hmatatelným, solidním a rozpoznatelným zlem.”

“Jeho solidnost,” pokračoval Průvodce, “nebyla jeho vlastní, pocházela od předchůdců, jež obývali jeho dům. Zdálo se, že byl do jisté míry střídmý, ale to měl po Epicureovi. Zdálo se vám, že byl tak trochu básníkem, ale to vzal z Horáce. Jeho dům také vyzařoval zlomky starých pohanských ctností, to mu zůstalo po Montaignovi. Chvílemi se jeho srdce zdálo být vřelé, to si vypůjčil od Rabelaise. Byl tak dokonale slepený z cucků a záplat, že kdybyste odebrali to, co nebylo jeho vlastní, rovnal by se zbytek nule.”

“Snad to všechno nepřestává být jeho vlastnictvím jen proto, že se to naučil od jiných,” namítl Ctnost.

“On se tomu vůbec nenaučil. Naučil se jen klíčovým slovům. Řečnil také jako Epicurus o střídmém jídle, ale ve skutečnosti byl Rozumný obžera. Od Montaigna převzal pan Rozumný řeč o přátelství, ale sám si nikdy neudělal jedinkého přítele. Ve skutečnosti ani nevěděl, co jeho předchůdci doopravdy říkali. V životě si nepřečetl vážně ani jednu Horácovu ódu. A co se týká Rabelaise, uměl z něj citovat: ‘Čiň, co se ti zlíbí.’ O tom, že Rabelais dává svobodu svým hrdinům pod podmínkou, že budou vázáni Ctností a jen proto mohou být svobodni od zákonů o tom neměl ani ponětí. Ještě méně o tom, že Rabelais byl následovníkem jednoho z významných Správců starých dob, toho, co pravil: Habe carilatam et fax quod vis. Což je jen jeho vlastní epigram pro slova jeho Mistra - Od těchto dvou přikázání závisí všechen zákon a proroci.”

Kapitola 3

LIMBO

Boží milost s filozofickým zoufalstvím

Snil jsem dále, že se pak Jan ohlédl napravo od cesty a spatřil tam v močále ostrůvek vrbiček, na němž seděli hořekující a vzdychající stařešinové v černém. “Zde je to samé místo,” pravil Průvodce, “které jste nazývali Údolím Moudrosti tehdy, když jste tudy procházeli poprvé. Nyní, když máte namířeno na Východ, je můžete nazývat Limbem či šerou předsíní černé díry.”

“Jací lidé tam žijí a co je trápí?” tázal se Jan.

“Přebývá tam pouze několik jedinců a ti se všichni podobají panu Moudrému. Jakýsi fatalismus hrdosti či lenosti, možná bázlivosti, drží při životě hlubokou touhu jejich duší. Nejen, že odmítají až do konce jediný prostředek vnitřního naplnění, oni dokonce vynakládají ohromné úsilí na to, aby si dokázali, že takové naplnění je nemožné. Je jich tam tak málo proto, že Moudrost má jen málo pravověrných synů. Z těch, co k němu dojdou, většina pokračuje v putování a překročí propast, a z těch, co snad přece u něj zůstanou a stanou se jeho syny, se většina tajně utíká k hrncům naplněným horší potravou, než nabízí on, i když formálně nesou jeho jméno. Pobývat u něj dlouho vyžaduje jak podivuhodnou sílu, tak i podivuhodnou slabost. A co se týká jejich trápení, jejich osudem je prožívat věčnou, leč beznadějnou touhu.”

“Není to tak trochu necitelné, že je Majitel v tom trápení nechává?”

“Na to mohu odpovědět jen to, co jsem slyšel,” odvětil Průvodce, “protože pro mne a mou rasu zůstává bolest tajemstvím, zatímco vaše rasa se na něm podílí. Kdybyste se mi je snažili objasnit, zjistili byste, že je to neméně těžké jako pochopení tajemství Horského lidu. Ale ti, co znají více, praví, že každý soběstačný muž sáhne raději po nekonečné bolesti nenaplněné touhy než po míru a pokoji plynoucím z odnětí, z naplnění touhy samé. A že přesto, že to nejlepší je mít, druhé nejlepší je chtít a nejhorší je nechtít.”

“Tomu rozumím,” souhlasil Jan. “Chtění, přestože je bolestí samou - je cennější než všechno ostatní, co prožíváme.”

“Už teď tomu rozumíš lépe, než já kdy budu moci, jak jsem předvídal. Ještě však dodám: Majitel je nezatracuje k beznadějnosti. To činí oni sami sobě. Majitel zasahuje na úplně opačném konci. Touha by bez naděje brzy upadla do falešných ukojení, byla-li by ponechána sama sobě, a tyhle duše by o své vlastní vůli putovaly do temnějších krajů až na dno černé díry. Majitel zasáhl jen natolik, že to natrvalo ohraničil, a tak zůstává jejich touha neposkvrněna, i když nenaplněna. Lidé praví, že Jeho láska i trest jsou jedno a totéž. Na některých místech v černé díře to není tak zřetelně vidět, ale dá se tomu věřit. Zde však, na Ostrůvku vrbiček, je demonstrace Majitelovy lásky lehce srozumitelná.”

“Rozumím tomu už beze zbytku,” pravil Jan a Průvodce zazpíval:

{“Bůh ve svém milosrdenství způsobil,

že bolesti pekla jsou stálé,

že jeho utrpení se nezvětšují.

Bůh ve svém milosrdenství způsobil

věčné hranice a zakázal vlnám bolesti

rozlévat se dále.

Bůh ve svém milosrdenství způsobil,

že bolesti pekla jsou stálé… “}

Kapitola 4

ČERNÁ DÍRA

Božská spravedlnost - Peklo jako stálý obraz - Lidský výběr

“Černá díra tedy existuje,” zamyslil se Jan. “Tak, jak mi ji můj Správce popsal.”

“Nevím, jak ti ji tvůj Správce popsal, ale existuje.”

“Přesto je Majitel tak laskavý a hodný?”

“Rozpoznávám, že ses pohyboval mezi Nepřítelovým lidem. V těchto dnech se snad nepoužívá nic tak často, jako nařčení Majitele z krutosti. Podobá se to Nepříteli, neboť on je v podstatě velice hloupý. Ještě se mu nepodařilo vypustit jedinkou pomluvu, která by se zdála aspoň trochu pravděpodobná. Obvinění z krutosti může každý lehce prohlédnout jako lež. Majitelovu reputaci by mohl poškodit přesvědčivějším argumentem, kdyby totiž rozhlásil, že Majitel je nenapravitelný hazardní hráč … Nebyla by to sice pravda, ale bylo by to alespoň pravděpodobné, neb nikdo nemůže popřít, že Majitel bere na sebe nesmírná rizika.”

“Vraťme se, prosím, k obvinění z krutosti… “

“Už se k tomu dostávám. Než by obhospodařoval zemi otroky v okovech, sáhl Majitel po rizikových, svobodných nájemnících. Protože jsou svobodní, není možné zamezit tomu, aby nenavštěvovali zakázaná místa a nejedli zakázané ovoce. Jestliže otrava v nich nedosáhne určitého stupně. Majitel je může pořád ještě vyléčit a zbavit je špatného návyku. Ale po určitém stupni už to možné není. Člověk může jíst horská jablíčka tak dlouho, až už jeho žádostivost po nich nic nevyléčí. Červi, které to v něm plodí, ho nutí, aby jich jedl čím dál více. Nesnaž se objevit stupeň, odkud už není návratu, ale dobře víš, že taková hranice existuje.”

“Majitel s tím doopravdy nemůže nic udělat?”

“Majitel může všechno, kromě protiřečících si nesmyslů. Jinými slovy - nesmyslná věta nic nezíská tím, že ji začínáme slovy: Majitel může… Uznáš, že je úplným nesmyslem i pouhá představa toho, že můžeme někoho přinutit, aby svobodně přijal to, co už svobodně úplně zamítl. Nucení není nikdy svobodné.”

“Aha… Nejsou ta ubohá stvoření už tak dost nešťastná, nač přidávat ještě černou díru?”

“Majitel sám tu černotu nezpůsobuje. Ta je přítomna všude, kde chuť horských jablíček vytvořila červovitou vůli. A co si představuješ pod slovem díra? Ono je to něco, co má dno. Černá díra je uzavřené, limitované temno. V tom smyslu opravdu stvořil Majitel černou díru. Přivedl na svět To Nejhorší, protože jinak by zlo samo o sobě nedosáhlo nikdy konečného stupně. Zlo je totiž štěpitelné a ani za tisíce věčností se nezastaví v sebe reprodukování. Kdyby mohlo, bylo by zlo něčím mnohem horším. Forma Hranice jsou prvky Dobra. Stěny černé díry jsou obvazem na ráně, kterou by jinak ztracená duše vykrvácela k smrti. Černá díra je Majitelovou poslední službou těm, kteří mu nedovolí, aby pro ně učinil něco lepšího.

A potom Průvodce opět zapěl:

{“Ti co padli - skoro došli.

Hledí-li sami nazpět, vidí v řadě svých šlépějí

jedinký chybný krok.

Tam všichni, když pod neznatelným úhlem

vykročili - a přece

Nohou ještě nezotročenou,

Zachvěním bezvýznamného nervu

mohli být zachráněni.

Málem padli ti - co došli.

A zpoceni strachem hledí nazpět,

aby nezapomněli, jak blizoučko byli

pastvinám v zemi Sirén.}

{Diví se křehkému osudu

Z pavoučích nití,

Že volba stezky - tak bezvýznamná

může přinést tak ohromný důsledek.

A proto, člověče - se boj!

Jinak zajdeš příliš daleko

na cestě, jež se zdá jasně vidět.

A přec - jedinký krok a mineš o vlásek,

o vlásek překročíš

a už není návratu …}

Kapitola 5

SUPERBIA

Svéhlavé povahy jsou odhalenými formami Pýchy - S narůstající ctností narůstá i pokušení k Pýše - Vidina Boha je fontánou Pokory

Potom pokračovali v cestě a já uviděl po straně vlevo ve skále něco, co se na první pohled zdálo být kostlivcem, ale jak se k tomu přibližovali, seznali, že je to potaženo kůží a v důlcích lebky že svítí oči. Škrabalo to prstem po čemsi podobném zrcadlu, byl to však kámen, dočista oškrábaný od posledního smítka prachu či vlákénka lišejníku a vyleštěný prstem tohoto zbědovaného stvoření.

“Toto je jedna z Nepřítelových dcer,” představil ji Průvodce, “a jmenuje se Superbia. Je však možné, že když jste ji viděli poprvé, vypadala jako tři bledí bratři.”

Když ji míjeli, začala skřehotat:

{“Náhorní rovinu jsem seškrabala do čisťounka od špinavé země,

od té necudné, plodné pramáti, svíjivé, líně se převalující, netečné,

širokolící coury, otrokyně hrubé a teplé, jež rozvírá nestydatě

tisíce svých nehlídaných klínů chtivému slunci.

Ale já seškrábala od ní skálu dočista,

kořen na ní nezapustí, stvol se nezrodí…}

{i když tu zmírám hladem,

všem je zřejmé, že jsem nejedla nic nízkého, nečistého.}

{Půstem jsem se zbavila špinavého masa,

masa teplého, vlhkého, necudnosti a příživnického lišeje

Z mých vznešených kostí.

Od prsu - neb jsem zvíře s vemenem,

jsem odtrhla mé dítě, neb bylo tělesné.

Nakaženo nemocí nesenou od nečistého pokolení,

tělo rozsévá tělem pokolením dalším.

Teď, když jsem neplodná, nikdo nepochybuje

o mé čistotě a mé přestupky jsou vybíleny.}

{Svou duši, kdysi špinavou, jsem přeměnila

na tvrdé, čisté, jasné, ocelové zrcadlo.

Žádný zvlhlý dech už, na něj nebude dýchat

či jej oteplovat a zamlžovat.

To zmrazí i prst, jenž by se jej chtěl dotknout.

Má duše je složena z nerostů, ty nejedí a nevyměšují.

Nic si nepůjčuji a nic nevracím,

nic z rostoucího či zahnívajícího –

a jsem sama pro sebe nesmrtelná bohyně,

uzavřená, bez oken, nezadlužená a neposkvrněná.”}

Jan s Průvodcem přidali do kroku, ale Ctnost se tu zastavil. “Možná,

že používá nedobrých prostředků. Ale něco na jejím Cíli přece jenom je.”

“Na jakém Cíli?” tázal se Průvodce.

“Přece na samostatnosti, neporušenosti, neuvazování se. Ať je to jak chce, přece jen je na všech přírodních a přirozených procesech cosi nečistého.”

“Dej si pozor, abys nezaměňoval kajícnost s opovržením,” řekl Průvodce. “To prvé pochází od Majitele, to druhé od Nepřítele.”

“A přece opovržení zachránilo mnohé od větších zel… “

“Sem tam se to může stát - mocí Majitele. Ale sám si s tím nezahrávej. Vyhánět zlo zlem je ta nejnebezpečnější existující strategie. Víš, co se stává královstvím, jež za peníze najímají cizí vojáky… “

“Asi máte pravdu,” pravil Ctnost. “Přesto je to ve mně hluboce zakořeněno. Což je to úplně špatné, že se stydím za to, že mám tělo?”

“Majitelův Syn se nestyděl. Možná znáš tyhle verše: Když ses rozhodl spasit člověčenství… “

“To byl mimořádný případ.”

“Mimořádný zrovna tak, jako i obyčejný. Což není samo slovo mateřství blízké slovu materiál? Celá země, hmota se vší svou teplotou, vlhkostí a plodností, s temnem a břemenem a množstvími, pro která jsi příliš neduživý, jako by promlouvala ústy Té, co pravila, že On “se sklonil ke své služebnici v jejím ponížení? A jestliže byla Ona pannou a zároveň Matkou, pak nemusíš pochybovat o tom, že příroda, jež se člověku jeví nečistá, je také čistá.”

“Budu o tom přemýšlet,” řekl Ctnost a odvrátil se od Superbie.

“Měl bych ti objasnit ještě něco,” dodal Průvodce. “Připisuj Majiteli kterékoliv ctnosti, ale na delikátnost zapomeň. Proto je tak málo vtipů z vaší země hodno zasmání u nás.”

Pokračovali v cestě a Ctnost si zpíval:

{“Kvůli nekonečné pýše,

znovuzrozené nesčetnými omyly,

nahlížím každou hodinu

do ukrytého zrcadélka

a zkouším se tvářit všelijak,

jen aby má podoba zkrásněla.}

{Nabízíš hrozny, ale já -

i když hladov - se zdržím,

abych viděl, jak rudá zrna

letící v mé bílé ruce,

ta šťavnatá zrnka –

vyschnou za mého prodlévání.}

{I já bych tak rychle zhynul

v Narcisově touze,

ale to zrcadélko

naštěstí mi ukáže podoby,

jež mne straší

víc než noční můry.}

{A tak má pýcha zpokorní.

Jen pak rozecvičím ztuhlé údy

a porostu - kujný muž, nažhavený.

Ohlížím se a vím, kdo stvořil zrcadélko,

jehož světlo činí tmu světlem, a to odhalí.

Že Sebeláska na loži s Láskou

konečně umírá a nese plod -

v beznaději je zrozen její sladký synáček…”}

Kapitola 6

IGNORANTIA

Přechod z klasického vzdělání k vědeckému jen posiluje naši neznalost -

Neboť Doba Technologie přinese méně, než se od ní očekává, ať už je to

k dobrému, či zlému

Sen pokračoval a já pozoroval všechny tři, kterak putují dále dlouhým, úzkým územím se skalisky nalevo a močálem napravo. Celou dobu si povídali, ale já většinu jejich rozhovoru zapomněl. Vzpomínám si však, že po několika mílích za Superbií došli k její sestře Ignorantii a to je zavedlo k otázkám, zda neznalost Otužilých Mozků či Bystrých může být kdy vyléčena. Průvodce pravil, že dnes mají méně naděje, než mívali jindy, neboť až do nedávna se Severní lid musel učit řeči Pohanů, což znamenalo, že nezačínali daleko od světla, kterého se kdysi dostalo starobylým Pohanům. Tím se pro ně otevírala cesta k Matce Církvi. Teď však se sami od té původní, i když zdlouhavé stezky odřezávají.” “Pročpak?” dotázal se jeden z nich.

“Pročpak stín, nazývaný panem Rozumným, opustil své sídlo a odebral se praktikovat svou filozofii do hotelu? Protože se jeho sluha Lopota vzbouřil. A to se děje po celé náhorní rovině i v Mamonově zemi. Otroci sbíhají na Sever a stávají se skřety, takže bývalí pánové obracejí nyní všechnu svoji pozornost ke strojům, které, jak doufají, jim umožní vést život starým způsobem, leč bez služebnictva. Je to pro ně tak důležité, že všechny ostatní vědy mimo technických jsou potlačovány. To myslím - u podnájemníků… Ale o tom, že velcí vlastníci pozemků stojí v pozadí toho všeho a že na tom mají své vlastní zájmy, o tom není pochyb.”

“Aspoň něco dobrého z toho musí přece vzejít,” ozval se Ctnost. “Vypadá to vše trvanlivě a solidně na to, aby to bylo jenom zlem. Nevěřím, že by Majitel jinak dovolil, aby byla celá tvář přírody a struktura života změněna tak trvale a radikálně.”

Průvodce se zasmál: “Propadáš jejich vlastnímu omylu. Změna není radikální a nebude trvalá. Základní idea je totiž postavena na podivné nemoci, kterou jsou teď všichni nakaženi - na neschopnosti nevěřit propagandě… Kdyby stroje opravdu zmohly to, co se od nich slibovalo, pak by to zajisté byla hluboká změna. Jejich příští válka ku příkladu by změnila stav země z nemoci k úplnému odumření. Oni sami se toho obávají přesto, že většina je dost stará na to, aby věděli ze zkušenosti, že zbraň tak jako zubní pasta nebo kosmetický přípravek nedostojí tomu, co o nich vykládá výrobce. To se vztahuje i na ostatní mechanizaci. Vynálezy na ulehčení práce dřinu jen znásobují, pilulky na povzbuzení sexuálního apetitu činí lidi impotentními a jejich hračky je nudí. Rapidní výroba potravy nechává polovinu lidstva hladovou a konečně - vynálezy na ušetření času úplně vytlačily odpočinek ze života. Radikální změna se nestane. A co se týká trvanlivosti - jen se zamysli nad tím, jak rychle se jim ty mašinky kazí a zastarávají. Jednou se všechna vyprahlá místa zase zazelenají a jejich ocelová města nenadále padnou.”

A potom zazpíval:

{“Ocel pozře starou krásu světa.

Trámy, lešení a zdi povstanou.

Ocelové lesy motorů se ((rovnnoií)),

houfy ocelových vidlic se ((rozlolí))…

Pro tvé oči už není zeleně či houštin

a nade vším nebe, poškrabáno od konce

ke konci lží a vychloubáním.

(Ale když Adam pozřel jablko

skrze smrt, Tys už viděl spásu zmrtvýchvstáním.)}

{Nádhera vymete hlas moudrosti,

tiskařské stroje tleskají křídly, otravujíce studny.

Ta křídla coby harfy naplňují celé dny

naše mysli volovinami.

Spoutají orla Myšlení, nahradí ho novinami.

Přinutí ho krákat jako papouška v kleci

k potěšení zlých králů.

(Ale když Izrael přišel do Egypta, Tys znal

smysl otroctví i jeho zlomení.)}

{Nová doba, nové umění, nová etika.

I myšlení i plačící blázni …

Začalo to, pokračuje a čas utíká –

starý svět zkomírá.

Máme nová světla, vidíme i bez slunce.

(I když boří hory a vysouší moře.

Ty se nezměníš, náš Bože.)}

Kapitola 7

LUXURIA

Smilstvo není prostě zakázaná radost, ale ztráta lidské celistvosti - Jeho nejúčinnějším pokušením je schopnost učinit vzezření všeho ostatního bez chuti, nijaké, nudné…

Jan zjistil, že se přibližují k houfu živých bytostí. Putovali už dlouho a nehostinným krajem, také ho bolely nohy, takže přivítal chvíli odpočinku a se zvědavostí jim hleděl vstříc. Poté, co k nim došli, zjistil, že je to houf lidí, ale tak zohavených, že bylo těžko poznat, že to jsou lidé. Místo, na kterém se nacházeli, bylo od cesty na jih a půda pod nimi byla velice měkká, takže někteří byli ponořeni z poloviny do vody a jiní byli zase ukryti v rákosí. Zdálo se, že všichni trpí jakousi sžíravou, rozkladnou nemocí. Bylo nejisté, zda život, který jimi pulsoval, byl jejich vlastním. Jan si to uvědomil, když se cosi podobného nádoru na ruce jednoho z nich pomalu před jejich zraky odpoutalo a stalo se tučným, zarudlým stvořením, odloučeným od mateřského těla - i když s odloučením nijak nepospíchalo. Janovy oči zaznamenaly, že se kolem něj děje totéž. Celý houf nebyl ničím jiným než zřídlem svíjení a plazivého života vyrážejícího z lidských zbytků. A v každé té lidské příšeře byly naživu příšerné, úzkostlivé oči, vysílající nevyslovitelné výkřiky z tohoto zbytku prvotního života, co ještě přežíval - napůl vědomý, napůl nevědomý, i když nebyl ničím jiným než zřídlem červů. Jeden starý mrzák, jehož obličeje mimo úst a očí už nebylo, se posadil, aby přijal nápoj z poháru přiloženého k jeho rtům jakousi ženštinou. Když myslela, že má dost, vytrhla pohár z jeho rukou a šla k dalšímu pacientovi. Byla sice snědá, ale překrásná…

“Neprodlévej,” varoval Průvodce Jana. “Je to tu velice nebezpečné. Raději už pojď. Tohle je Luxuria.”

Janův zrak se zrovna zastavil u mládence, kterého čarodějnice zrovna obsluhovala. Zdálo se, že v něm nemoc sotva započala. Jeho prsty vypadaly podezřele, byly příliš tenké a jaksi nezávislé v porovnání s ostatními pohyby jeho těla, vcelku však byl klidný a vyhlížel dobře. Když k němu čarodějnice přistoupila, jeho ruce se vymrštily pro pohár, ale on je stáhl zpět. Tu se ty ruce samy k poháru odplazily - ale on je zase stáhl zpátky, odvrátil svůj obličej a zalkal:

{“Spěchej! Černý, sulfurový, nikdy neztišený,

starý, mučivý oheň si počíná zahrávat

v mém nitru. Popatři Silou jsem

své ruce nemilosrdně zkroutil na stranu.}

{Spěchej, pane! Nervy úpí natažené na skřipci,

spálené až k živému masu…

Pane, v tomto zápase vidíš.

Že to nikdo nemůže dlouho snášet.}

{Spěchej, pane! Než další pavouci vštípí

nový jed, zatímco nepřátelé rozdmýchávají oheň …

Znovu prosím, ukaž mi tu sladkost,

kterou si navzdory všemu žádám ještě silněji.}

Celou tu dobu stála čarodějnice beze slov, nabízela pohár a přátelsky se usmívala tmavýma očima a temně rudými ústy. Když viděla, že nechce pít, chtěla odstoupit k jiným, ale hned při jejím prvním kroku mladík vzlykl, ruce se mu vymrštily, popadly pohár a už se nad ním skláněl. Když jej od něj odtahovala, visel na něm jako topící se na kousku dřeva. Nakonec klesl do močálu se zasténáním. Teď bylo vidět úplně jasně, že měl místo prstů červy.

“Pojďme,” vyzýval Ctnost. Pokračovali tedy, ale Jan se trochu opožďoval. Viděl jsem, že ho čarodějnice měkce následovala močálovitou půdou vedle cesty a i jemu nabízela pohár. Když přidal do kroku, zrychlila i ona.

“Nechci nic předstírat,” promluvila. “Vidíš, že nic neskrývám. Nepokouším se ti namluvit, že tě můj pohár zanese na tvůj Ostrov. Ani že utiší žízeň na dlouho. Ale stejně bys jej měl okusit, protože tvoje žízeň je veliká.”

Jan jen mlčky pokračoval v cestě.

“Je pravda,” pokračovala čarodějnice, “že se nikdy nedá rozpoznat, kdy dojdeš k místu, odkud už není návratu. Ale to platí oběma směry. Nemůžeš-li si být jist, zda je další doušek ještě bezpečný, pak si nemůžeš být ani jist jeho fatálností. Jedno je však jisté - že máš hroznou žízeň.”

Jan jen pokračoval v chůzi.

“Tak to aspoň zkus,” lákala, “než to navždy zavrhneš. Vybral sis špatný čas k odporu, zrovna když jsi unavený, nešťastný a už dlouho mi nasloucháš. Okus jen jediný doušek a pak už ti dám pokoj. Neslibuji sice, že se nevrátím, ale stane-li se to, je možné, že v té době budeš už silný, šťastný a také schopný odolat - to právě nyní nejsi.”

Jan však pořád kráčel mlčky kupředu.

“Dej si říci,” pokračovala čarodějka. “Ztrácíš zbytečně čas. Pohleď, co máš před sebou - tvrdou cestu a šedivé nebe. Jaképak radovánky máš v dohledu?”

Provázela ho tak hodný kus cesty, až touha setřást se jí se stala mnohem silnější než jakákoliv jiná touha. Přinutil se myslet na jiné věci a asi po jednu míli se zabýval skládáním následující básně:

{“Když, mne Lilith láká

do tajemné komnaty,

nijak mne nepřekvapuje

velkolepostí krásy či moci.

Ani andělskou milostností dvornosti, či vznešeností lodí brázdících hladinu noci.}

{Chtivá a odmaskovaná je na zvracení.

Nemocná chtíčem horkými ošperkovanými prsty vystrčenými ze dveří

s hlodavým spěchem nabízí pohár,

po němž ti, co upijí, budou žíznit ještě více.

Ona také neslibuje nic jiného …

Nikdo jí však nevěří.}

{Co mne tedy láká, abych pil?

- Její zaklínadla snad,

co tak změnila zemi, že není její pustinou, kde vítr, bouře, mraky se provždy honí

směry všemi?

A přece kapka deště neukápne?}

{Napříč nudným opakováním se

holých kopců

táhne se vlnovka zdlouhavé pouti.

Vede nás - je pevným bodem.

Víno ježibaby, i když nic neslibuje,

v této zemi bez potoků

je jistým příslibem - nezředěným jódem.”}

Než došel ke slovu “jódem”, čarodějka zmizela. Ale nikdy se v celém svém životě necítil tak vyčerpán jako nyní a na chvíli se mu jeho putování zdálo být beze smyslu.

Kapitola 8

DRAK SEVERU

Severní a Jižní nemoce duší - Jan překonává tu Severní, napětí, tvrdost, posedlost, chladnost a chudokrevnost - Z toho vyzíská něco potřebné pevnosti, které se mu nedostávalo

“Teď nastal váš čas,” ozval se Průvodce. Jan a Ctnost na něj tázavě pohlédli.

“Jsme na místě, na které jsem vás upozorňoval. Cesta tu vede mostem mezi dvěma břehy. Ledový drak sedí vlevo a Ohnivý vpravo. Nyní se ukáže, z čeho jste uhněteni. V lese na jihu už číhá vlk a na severu krouží krkavec s nadějí na mršinu. Bude dobře, když se hned připravíte. Nechť vás chrání Bůh!”

Ctnost vytasil meč, přehodil si štít ze zad na prsa a napřáhl ruku nejdříve k Průvodci, pak k Janovi. “Nuže, nashledanou!”

“Pohybuj se na místech, která jsou nejméně zelená,” radil Průvodce. “Neboť tam je půda pod nohami nejpevnější. A hodně štěstí!”

Potom už Ctnost sešel z cesty a zkoumaje opatrně chodidly půdu pod nohama, vzdaloval se od nich na jih. Průvodce se nyní otočil na Jana s otázkou: “Jsi sběhlý v šermu?”

“Vůbec ne, pane,” přiznal se Jan.

“To je lepší, než kdybys o tom věděl něco málo. Musíš se spolehnout na pud sebezáchovy. Miř na břicho a napíchni ho zespodu nahoru. Kdybych byl tebou, raději bych se nepokoušel o sečné rány. Nejsi na to vycvičený.”

“Pokusím se o nejlepší,” řekl Jan. A po chvíli se ještě otázal: “Doufám, že je tam jen jeden drak a že nebudu muset hlídat, co mám za zády…?”

“O tom tě mohu ujistit, protože už sežral všechny ostatní. Vždyť by se jinak ani nemohl stát drakem. Znáš přece rčení: Serpens nisi serpentem comederit?”

Potom si Jan už jen připravil zbroj a vykročil nalevo od silnice. Začal okamžitě stoupat a než se vzdálil deset kroků od cesty, nacházel se už šest kroků nad ní. Naštěstí byla skála formována tak, že se podobala ohromnému schodišti - stoupání bylo spíše únavné než neschůdné. Když se Jan poprvé zastavil, aby setřel pot z čela, byla už kolem něj tak hustá mlha, že jen stěží rozpoznával silnici pod sebou. Šero před ním se změnilo v úplnou černotu… Pojednou zaslechl nahoře před sebou suchý hrkavý zvuk. Stiskl tedy ještě pevněji rukojeť meče a naslouchaje pozorně, vykročil tomu zvuku v ústrety. A znovu - tentýž zvuk. Potom uslyšel chřestavý, žabí hlas. Drak si pro sebe zpíval:

{“Kdysi dávno puklo v lese vejce ((Místy))

a já vešel zářící do rozechvělého lesíku.

Slunce se třpytilo v mých šupinách, rosa v trávě,

v té chladivé, sladké travičce a na listech v rozpuku …

Dvořil jsem se své ((douhkované)) družce. Hráli jsme si dosyta

a sáli teplé mléko kapající z kozích vemínek.}

{Teď hlídám své zlato v jeskyni, v skalnaté zemi –

starý, ohavný ještěr - hlídám svou kořist.

Za zimních nocí mne to zlato studí i skrze

nejsilnější šupiny na břiše.

Nakopnuté koruny a zdeformované prsteny

jsou sukovitou a ledovou postelí.

Často si přávám, abych nebyl býval shltl mou ženu …

i když vím, že hlísta v draka nevyroste, pokud nepozře jinou.

Mohla mi pomáhat v tom nekonečném hlídání,

hlídání kořisti. Zlato by bylo v bezpečí,

i když bych na chvíli spočinul, pospal,

protože v té době by hlídala ona.}

{Včera v noci mne probudil štěkot lišky na měsíc.

Uvědomil jsem si, že jsem spal.

Často mne vyplaší sova letící nad touto zemí kamení

a zase vím, že jsem usnul.

Sice jen na sekundu, ale i v té

mohl z měst vyjít člověk a vydat se za svým zlatem.}

{Vždyť tam kují pikle, jak jen je dostat …

Šeptají si potichu a plánují. Lidé jsou bez soucitu.

Což nemají před sebou na stole sklenici piva,

v posteli teplounkou pozpěvující ženu a celonoční spánek?

Já, chudák, neopouštím jeskyni, než jednou v zimě

a dvakrát v létě, abych se napil ze studánky …}

{Nemají soucitu se starým, žalostným ještěrem.

Pane, ty jenž jsi mne učinil, dopřej mi tvého pokoje.

Ale nežádej, abych se vzdal mého zlata,

či se přestěhoval, nebo snad zemřel - pak by ho dostali jiní.

Raději zab. Pane, lidi a ostatní ještěry,

abych mohl klidně spát a jít se napít, kdykoliv žízním.”}

Jak mu tak Jan naslouchal, přestával se bát. Nechuť a později soucit vyhnaly z jeho mysli strach. Pak se v něm probudila prapodivná touha promluvit k drakovi a navrhnout mu nějakou domluvu o rozdělení jeho pokladu. Ne že by toužil sám po zlatě, ale protože považoval za mrzké nahromadit tolik jen pro jednoho. Zatímco se podobné myšlenky táhly jeho hlavou, jeho tělo se staralo o přežití. Svíral pevně rukojeť meče, oči upíral do temna a nohy měl připraveny ke skoku. Nebyl zaskočen, když rozpoznal v mlze nad ním se převalující, že se tam převaluje ještě

něco jiného a že to stáčí kolem něj smyčku, aby ho to sevřelo. Stál nepohnutě. Z jeskyně nad ním se jako lano soukal ven ještěr. Nejdříve se vlnil, jeho veliká hlava se zvedala nahoru a dolů, jak to dělávají housenky - polovinu těla vzpřimují, zatímco druhá polovina leží nehybně na listu. Potom dračí hlava zmizela a vynořila se vzadu za ním. Ještěr se začal stáčet kolem Jana a nakonec skončil s hlavou zpátky v jeskyni, zatímco zbytek jeho těla tvořil smyčku kolem Janova těla. Jan ještě pořád čekal, a až když se smyčka začala utahovat asi ve výši jeho prsou, ustoupil, učinil výpad a ponořil meč až po rukojeť do netvorova podbříšku… Krev však nevyšla žádná. Z jeskyně se okamžitě vynořila hlava. Do Janova obličeje civěly oči plné krutosti, ledové krutosti, bez jedinké jiskřičky hněvu. Netvorova široce rozevřená tlama nebyla vevnitř rudá, nýbrž šedivá jako olovo a jeho dech byl mrazivě studený. Jakmile ovanul Janovu tvář, vše se změnilo. Zdálo se mu, že mu srdce sevřel krunýř ledu, takže se už nikdy nebude chvět strachem či hrabivostí… Jeho síla byla znásobena. Ruce se zdály být z oceli. Shledal, že se směje a že zasazuje do ještěrova hrdla ránu za ranou a také, že už je vlastně po boji

- možná už hodiny. Stál tam neznaven na opuštěném místě mezi skalami s mrtvým plazem u nohou. Uvědomil si, že to on ho zabil. A zdálo se mu, že se to vše událo velice dávno…

Kapitola 9

JIŽNÍ DRAK

Janovo morální Já se mezitím utkalo s Jižním zlem - nasálo něco z jeho Žáru, jež přemění Ctnost ve vášeň

Jan seskákal dolů po skále, pohvizduje si cosi. Průvodce mu vyšel vstříc, ale než mohli spolu promluvit, trhli sebou, protože uslyšeli z Jihu ohromný křik. Vyšlo sluníčko a celý močál zářil jako zašlá měď. Nejdříve si mysleli, že to ono způsobuje zář kolem Ctnosti, který k nim běžel, skákal, tancoval - ale čím více se přibližoval, tím více si uvědomovali, že Ctnost hoří. Kouřilo se z něj a v místech, kde sklouzával do bažiny, stoupaly obláčky páry. Po meči mu poskakovaly neškodné plamínky a olizovaly mu ruku. Hruď se mu bouřlivě zvedala a on se motal jako opilý. Vykročili mu vstříc, když tu zaslechli jeho varování:

{“Navracím se vítězný,

ale ustupte! Hořím rudě.

Ani oděvem o mne nezavaďte, nebo se spálíte!

Ještěr zuřil, jen co zahlédl můj Štít,

vyplivl na mne oheň a chtěl se se mnou bít.

Jen co se slina dotkla meče - zahořela.}

{Od něj meč zahořel i rukojeť se rozehřála celá.

A když už byl celý ohnivý, ten meč vám vykonával divy …

Žár, jenž z draka vyšel, způsobil,

že on sám o život přišel.

Na vlastní slinu zašel ten drak, rozpáral jsem mu břicho pak.}

{A z jeho hrudi vařící vyrval mu srdce hořící.

Chtěl jsem je roztrhnout zuby …

tu nový tep ve mně naskočil a otřásl duby.

Tak prudce mi v žilách proletěl,

jako by hruď mou roztrhnout chtěl.

Tráva zpívala pod mým krokem …}

{Behemoth je mým otrokem!

Před pokořeným davem Panovým

na zkroceném Leviathanu sedím

a z plna hrdla zpívám, ať je slyšet po zemi,

že teď už vím, proč byli draci stvořeni… “}

POTOK

Blíží se smrt - Ctnost ještě pořád nežádá odměnu či vzkříšení, ale Víra, i když pokorná, žádá více. Zpěv andělův…

Můj sen se naplnil světlem a hlukem. Myslím, že pak pokračovali v cestě za zpívání a smíchu jako školáci. Ctnost ztratil veškerou škrobenost a Jan byl neúnavný. Asi tak po deseti mílích potkali šumaře s houslemi, který šel stejným směrem. Vyhrával jim do tance, a tak spíše tancovali než pochodovali. Ctnost si přitom vymýšlel rýmovačky k melodiím, vysmívající se starým pohanským ctnostem, ve kterých byl vychováván. Uprostřed všeho toho veselí se Jan náhle zastavil a oči se mu zalily slzami. To když došli k prázdné, zpustošené chatce u řeky. Všichni se jej začali dotazovat, co ho tak rozesmutnilo.

“Vrátili jsme se zpátky do Puritánie,” pravil. “Toto je můj otcovský dům. Vidím, že otec i matka už odešli na druhý břeh a já jim chtěl toho tolik říci… Teď už je to však jedno.”

“V tom máš pravdu,” souhlasil Průvodce, “neboť ty sám překročíš potok ještě před západem slunce.”

“Naposledy?” tázal se Ctnost.

“Naposledy,” přisvědčil Průvodce. “Půjde-li vše dobře.”

Dne ubývalo a před nimi se tyčily Východní Hory, ohromné a temné. Jak se blížili k potoku, jejich stíny se prodlužovaly.

“Ze hry na Stoika jsem vyléčen,” ozval se znovu Ctnost. “Přiznávám, že k potoku sestupuji ve strachu a zármutku. Rád bych byl promluvil ještě s několika lidmi. Kdybych mohl, prožil bych mnoho let jinak. Ať už je za potokem cokoliv, bude to jiné. Cosi končí. Potok je skutečně hranicí … “

{“Nesnadno vzpomínám na minulost.

Osudný tok před námi představuje smrt.

Moje osoba, skloubená z těla a dechu -

v níž se uzavřela jedinkrát jediná artikulace Tvého slova –

ta bude rozptýlena do věčnosti.

Vždyť ani čas nemáte přinést zpátky

totožné stvoření …

Proto mezi ostatní hádanky, jenž nikdo z lidí nečetl,

přikládám Tvůj paradox, jenž žil a byl mrtev.

Jak jsi mne zhmotnil,

tak mne odhmotníš.}

{Nenechejme nikoho utěšovat se něžnými myšlenkami,

že jednou a kdesi ti, co nosí smutek,

znovu uslyší hlas a znovu spatří pohřešovanou tvář.

Ten, kdo zmizel Tvým východem,

ten ani po letech doslova nevstoupí znovu na jeviště.

Kde je princ Hamlet poté, co spadne opona?

Kam uletí sny za svítání, kam mizí barvy, když zmizí světlo?

My jsme Tvými barvami, ztrácejícími se,

neobnovitelnými, neopakovatelnými.

Jen Ty jsi Pánem,

Jen Ty jsi svatý.}

{V stínové dálavě Tvých křídel jsi otevřel minulost.

Sedí v ní na trůnech předpotopní, krutí králové

a slavík, co zpívával Evě, tam ještě pěje.

Tam jsou ta léta bez hříchu, co se už nenavrátí.

Tam býval ještě před pádem Lucifer se svými druhy -

Neb Ty jsi také Pánem zesnulých, Pánem hrobu,

Pánem nedýchatelného posmrtného ovzduší,

kde smrtelné myšlení selhává, kde v temnotě noci

všechna ztracená objetí se prolínají a jsou žehnána

a vše umírá a přece žije, zatímco Ty pokračuješ …”}

Setmělo se a potok byl už v dohledu. Jan promluvil: “Přemýšlel jsem o tom všem v domě Moudrosti. Teď ale přemýšlím o radostných věcech. Ujišťuji tě, že Majitel nenechal srůst naše srdce bezdůvodně s místy a časy, či s jedním přítelem více než s druhým. A s jedním koutkem na světě více než s celou zemí …”

{“Míjíce naši chaloupku, plakal jsem

při vzpomínce, jak jsem tu kdysi žil

se svými smrtelnými druhy, kteří už zesnuli.

Léta jen málo vyhojila ránu, kterou jsem tak obnažil.}

{Ven, třísko, co zraňuješ! Já bláhový věřil,

že jsem přerostl rodnou vísku.

Že jsem se stal kosmopolitou –

A přece pořád cítím onu třísku …}

{Ty, Pane, zajisté měls úmysl a plán,

když jsi dal andělům lásku univerzální, bez hranic,

člověku však bolest po určitých místech -

třeba pro kostelík u Nemanic.}

{A ta jako kapky chemikálií,

rozpuštěných v čisté vodě - úplně ji změní.

Dodají jí hořké chuti. Tak sladkou vodu Ducha

obrátí k svírané duši, v níž klidu není.}

{Abychom my nicotní se mohli třepotat

s plamennou hmotnou formou Tebe –

ne jen tiše odrážet Tvé světlo

tak jako anděl z nebe.

Pravils, že jsme bohové, a za to draze platíme …”}

Pak už došli opravdu k potoku a byla taková tma, že jsem je ani neviděl jej překračovat. Ale přitom, jak jsem se pomalu probouzel ze sna a rozeznával už hlasy ptáků, neboť to bylo za letního rána, slyšel jsem zároveň Průvodcův hlas, ne nepodobný ptačím trylkům, kterak zpíval:

“Já, já nevím,

co si lidé navzájem říkají,

když milenci, milenci umírají

a mladá léta utíkají…}

Nikdy neporozumím

lásce smrtelné,

již má smrtelník

pro svou rodnou zemi.

Vždyť za svých konečných životů

mohou projít všemi…}

{A proč u hrobu slzy pro jednu,

jedinou tvář se řinou,

proč místo té, co odešla,

nepřijmou v náruč jinou…}

{A proč já - vznášející se

nad pohárem opakujících se nocí,

v letu víc či méně záře

rozpoznat nebudu moci…}

{Nazývají to zármutkem –

ten pohár, ze kterého, co budu žít,

běda, nikdy v mých nekončících dnech

nebudu, nebudu pít… “}

C. S. Lewis

se narodil v Irsku roku 1898. Vystudoval jako geniální student Oxfordskou univerzitu a v letech 1925-54 působil na její Magdalénské koleji jako člen správní rady a lektor. V roce 1954 se stal profesorem středověké a renesanční literatury na Cambridgi. Jeho vynikající přednášky zanechaly na studentech trvalý vliv.

C.S. Lewis byl po léta ateistou a své obrácení se k Bohu popisuje v knize Zaskočen radostí (Surprised by Joy) takto: “V kolejním semestru roku 1929 jsem se vzdal a doznal, že Bůh je Bohem … jako snad jeden z nejvíce zdeprimovaných a zpěčujících se konvertů v celé Anglii.” Tato zkušenost mu však pomohla pochopit nejen apatii, ale i aktivní neochotu člověka přijmout Boha.

Jako spisovatel se Lewis zapsal mnoha rozkošnými knihami pro děti (některé právě vycházejí v Československu), knihami sciencefiction, díly literárního kriticismu a též přemírou článků a dopisů. Nejvíce se však jeho brilantní a logická mysl ve spojení se srozumitelným a živým stylem uplatnila v jeho křesťanských spisech Problém bolesti (The Problém of Pain), Kazimírovkovy dopisy (The Screwtape Letters), Čtyři lásky (The Four Loves) a podobných dalších “bestsellerech”, z nichž některé dosáhly víc než čtyřiceti vydání v angličtině a byly přeloženy do mnoha jazyků. Právě v těchto posledně jmenovaných dílech nemá k sobě nemá rovného v přesvědčování a usvědčování plytkosti nejen materialismu moderního evropského intelektuála, ale i nedokrevnosti “profesionálů” křesťanské teologie.

C. S. Lewis zemřel ve svém domě v Oxfordu dne 22. 11. 1963.

C. S. Lewis

POUTNÍKŮV NÁVRAT

Vydaly KS ve svém vydavatelství v Ostravě Vydání první Rok vydání 1992 Přeložili Astride Wenigerová-Nogová a Ivo Noga Tech. (mirv1-rmr) redakce Ján Ostrolucký Vytiskly OSTRAVSKÉ TISKÁRNY, Novinářská 7, Ostrava 1 ISBN 80-85237-37-7