C. S. Lewis

VELKÝ ROZVOD

GREAT DIVORCE © C. S. Lewis Pte Ltd., 1947 První české vydání © Návrat 1992;

Fantastický autobusový výlet z pekla do nebe. Vyhlídková jízda pro některé, ale rozhodně ne pro všechny.

Veškerá práva českého překladu vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být v jakékoli formě reprodukována bez písemného svolení vydavatele.

Překlad © Petr Verner; Obálka © Jiří Růžička; Koláž Pavel Holeka

ISBN 80-85495-06-6; Návrat, Davídkova 93,182 00 Praha

2$

Úvod

Pan Blake kdysi napsal knihu SVATBA NEBE A PEKLA. Píšu-li o jejich rozvodu, tedy ne proto, že bych se odvažoval oponovat tak velkému mysliteli, ani proto, že bych si byl jist tím, že jsem pochopil vše, co je v té knize napsáno, ale proto, že ta myšlenka spojit nebe a peklo dohromady je asi věčně v nás, založena na víře, že skutečnost nás nikdy nestaví před nevyhnutelné buď-anebo. Na víře, že máme-li schopnosti, klid a navíc dostatek času, najdeme vždycky určitý způsob přijetí obou alternativ. Na víře, že pouhý vývoj, nebo usměrnění, nebo pročištění nakonec nějak změní zlo v dobro, že se nebudeme muset konečně a úplně vzdát některých věcí, které bychom si chtěli ponechat. Tuto víru považuji za katastrofální omyl. Nemůžete si vzít všechna vaše zavazadla na všechny cesty, které máte před sebou. Na jedné z těch cest dokonce i vaše pravá ruka a vaše pravé oko může být tím, čeho se musíte zbavit jako přítěže. Nežijeme ve světě, kde všechny cesty jsou spirály, a jestliže po nich jdeme dostatečně dlouho, přibližujeme se ke středu, který nakonec jistě nalezneme. Žijeme spíše ve světě, kde se každá cesta po několika kilometrech rozděluje na dvě, každá z nich po chvíli opět na dvě další a na každém z těch rozcestí stojíme před rozhodnutím.

Dokonce i v biologii není život jako moře, v němž všechno vzniklo a dosud žije a existuje, ale spíše jako strom - a nesměřuje všechno k jednotě, ale naopak. Jednotlivá stvoření se tím víc od sebe liší, čím víc rostou ve své dokonalosti.

Stejně dobro, jak uzrává, se stále více liší nejen od zla, ale i od dalšího dobra.

Nemyslím si, že všichni, kdo si vybrali špatnou cestu, zahynou. Jejich záchrana však spočívá v návratu na dobrou cestu. Chybný součet lze opravit, ale jen tak, že projdeme zpátky sloupec čísel a hledáme chybu. Nalezneme-li ji, sčítáme znova. Chybný součet nikdy neopravíme tak, že prostě budeme pokračovat ve výpočtu. Zlo může

3$

být smazáno, ale nikdy se nemůže zmírnit vývojem, nebo dokonce vývojem změnit v dobro. Dostatek času na tom vůbec nic nezmění.

A tak je to tu stále, buď-anebo. Jestliže trváme na tom, že si ponecháme peklo, nebo snad dokonce jen zemi, nikdy neuvidíme nebe. Jestliže však přijmeme nebe, nebudeme si schopni ponechat třeba jen nepatrnou upomínku na peklo.

Aby tedy bylo jasno: Věřím, že každý, kdo dosáhne nebe, zjistí, že vše, co opustil, třeba i to vyloupnuté pravé oko, nebylo vůbec ničím. Že dokonce i jádro toho, co hledal ve svých nejzvrácenějších tužbách, je tady, nade vše očekávání. A to všechno že ho čeká v těch nebeských výšinách. V tomto ohledu budou ti, kteří dojdou na konec cesty, ale nikdo jiný, moci říci, že vše je dobré, a že nebe je všude.

A co země, zeptáte se. Mám za to, že země na konci času už nebude samostatnou oblastí. Myslím, že pokud dáte přednost zemi před nebem, zjistíte, že je pouze jedním z okrsků pekla. Pokud ji však postavíte až na druhé místo, za nebe, zjistíte, že už od počátku byla součástí nebe samého. Na závěr předmluvy bych chtěl říci už pouze jedno. Prosím čtenáře, aby nezapomínali, že jde o smyšlený příběh. Jistě má, nebo jsem alespoň chtěl, aby měl, morální základ. Ale moje představy o posmrtném životě nemají být žádnou spekulací o tom, co nás skutečně čeká.

C. S. Lewis

4$

«1. kapitola»

Připadalo mi, že stojím ve frontě na autobusové zastávce na kraji dlouhé, ošklivé ulice. Šeřilo se a padal déšť. Hodiny už jsem chodil podobně ošklivými ulicemi. Stále pršelo a zdálo se, že se čas zastavil v té ponuré chvíli, kdy některé obchody už mají rozsvíceno, ale ještě není natolik tma, aby jejich výklady zářily vesele. A stejně jako se soumrak neměnil v noc, moje putování mě nikdy nepřivedlo do lepší části města. Kamkoliv jsem došel, všude jsem nacházel pouze špinavé činžáky, trafikářské budky, ohrady, z nichž v cárech visely strhané plakáty, sklady bez oken, pustá nákladová nádraží a knihkupectví, která vypadala jako antikvariát. Nepotkal jsem žádného člověka. Až na frontu na zastávce se město zdálo být liduprázdné. Snad právě proto jsem se do této fronty postavil. Měl jsem štěstí - právě, když jsem zaujal své místo, malá, podrážděná žena přede mnou vyjela na muže, který tu byl s ní:

„Tak dobře, nepojedu vůbec, abys věděl,” a chystala se k odchodu. „Nemysli si,” řekl muž tlumeným hlasem, „že nějak stojím o to tam jet. Chtěl jsem tě potěšit, aby byl pokoj. Ale na mých pocitech konečně nezáleží, rozumím …,” a také odcházel.

„Výborně,” pomyslil jsem si, hned mám dvě místa v hrsti.

Stál jsem teď vedle malého, zamračeného muže, který na mne hleděl s výrazem naprostého znechucení a trochu příliš hlasitě říkal muži před sebou: „Takové věci vás vážně nutí si rozmyslet, jestli vůbec pojedete.”

„Jaké věci?” zeptal se druhý, vysoký a svalnatý muž. „Tohle není společnost, na kterou jsem zvyklý,” opáčil první.

„A hele,” řekl dlouhán a dodal s pohledem upřeným na mne: „Nenechte si od něj líbit žádné drzosti. Přece byste se ho nebál!” Potom, když jsem se nehýbal, se obrátil k malému muži a řekl: „Nejsme vám dost dobří, že? Takový mám nejradši,” a takovou mu vrazil, že se malý muž natáhl do bláta.

5$

„Nech ho ležet, nech ho ležet,” řekl potom jen tak, k nikomu. „Já jsem jen obyčejný člověk, ale mám stejná práva jako každý jiný.”

Malý muž nejevil snahu vrátit se do fronty a za chvíli odkulhal pryč. Pokročil jsem opatrně za dlouhána a blahopřál si k dalšímu postupu. O chvíli později, ruku v ruce, odešel mladý pár před námi. Oba měli stejné vlasy, stejné šaty a stejný, vysoký hlas, takže jsem si nebyl jist pohlavím ani jednoho z nich, ale bylo jasné, že v tu chvíli jsou si jeden pro druhého důležitější než místo ve frontě.

„Všichni se tam nevejdeme,” ozval se plačtivý ženský hlas tři-čtyři místa přede mnou.

„Za pět šilasů si s vámi vyměním místo, paní,” ozvalo se z fronty. Slyšel jsem cinknutí mincí a potom výkřik oklamané ženy smíšený se smíchem zbytku čekajících. Žena vyběhla z fronty a pustila se do muže, který ji napálil, zatímco ostatní okamžitě postoupili na její místo a už ji nepustili zpátky. Tak se fronta kousek po kousku zkracovala a nabyla vcelku přijatelných rozměrů ještě dlouho předtím, než autobus přijel. Byl to úžasný stroj. Planul zlatým leskem a byl vyzdoben erby. Dokonce i řidič jakoby zářil. Řídil jednou rukou a druhou si mával před obličejem, jako by chtěl odehnat nepřetržitě padající kapky deště.

Z fronty se ozývalo nespokojené mumlání: „Zdá se, že ho to náramně baví, že … jak je ten blázen sám se sebou spokojený… drahoušku, nevíš, proč se nechová trochu přirozeně … asi se cítí moc dobrý na to, aby se na nás jen podíval… kdo si myslí, že je… to zlato a purpur, tomu říkám nestydaté vyhazování peněz, proč se něco z toho nepoužije na domy tady dole?… bože, já bych mu jednu vrazil!” Neviděl jsem ve výrazu a chování toho řidiče nic, co by provokovalo k takovým poznámkám. V jeho výrazu byla autorita a zaujetí vlastní prací.

Moji spolucestující se do autobusu vrhli jako hyeny, ačkoliv tam bylo místa dost pro všechny. Nastoupil jsem jako poslední, a v autobusu byla ještě dobrá polovina míst prázdná.

6$

Vybral jsem si sedadlo vzadu, stranou od ostatních, ale jakýsi rozcuchaný mladík vstal ze svého místa a přišel si ke mně sednout. Sotva dosedl, autobus se rozjel.

„Doufám, že vám nevadí, že jsem si přisedl. Cítím, že si o té společnosti vepředu myslíte totéž, co já. Vůbec nechápu, proč tam chtějí jet. Nechce se jim a stejně by jim bylo nejlíp doma. Pro nás dva to ovšem má úplně jiný význam.”

„Myslíte, že se jim v tom městě líbí?,” zeptal jsem se ho.

„Asi tak, jako by se jim líbilo kdekoli jinde,” odpověděl. „Mají tam kina, reklamy, výprodeje a vůbec všechny ty věci, o které tak stojí. Netrápí je ten strašný nedostatek jakéhokoliv intelektuálního života. To já, když jsem přišel, hned jsem poznal, že tu něco nehraje. Měl jsem odjet hned prvním autobusem, ale ztrácel jsem čas marnými pokusy ty lidi nějak probudit. Našel jsem tu pár známých z dřívějška a zkoušel jsem dát dohromady takový malý kroužek, ale zdá se, že už všichni klesli na úroveň svého okolí. Už než jsme sem přišli, jsem měl jisté pochybnosti o Cyrilu Blellowovi. Byl sice inteligentní, ale tak nějak falešný. Člověk od něj mohl přijmout trochu kritiky, i když sám nikdy nic nevytvořil. Ale teď už mu nezbylo, zdá se, nic, než ta jeho samolibost. Posledně jsem mu chtěl přečíst něco ze svých básní, … ale počkejte, mohl byste se na to také podívat.”

Když jsem zjistil, že z kapsy vytahuje tlustý svazek papírů plných strojopisu, zamumlal jsem něco, jako že nemám brýle a vzápětí jsem vykřikl: „Podívejte, právě jsme se odlepili od země!”

Skutečně, pár set metrů pod námi, už skoro skryté v mlze a mracích, bylo vidět mokré střechy města, táhnoucí se bez přerušení kam až oko dohlédlo.

7$

«2. kapitola»

Nebyl jsem vydán napospas rozcuchanému básníkovi dlouho, protože náš rozhovor přerušil jiný cestující. Než se to však stalo, dozvěděl jsem se toho o svém sousedovi hodně.

Z jeho vyprávění se zdálo, že s ním jeho okolí zacházelo mimořádně špatně. Jeho rodiče ho nikdy neuměli docenit a také žádná z pěti škol, které postupně studoval, neměla co dát člověku takového talentu a temperamentu. Současně byl tím typem studenta, v jehož případě se školský systém zkoušek projeví jako zcela absurdní a nespravedlivý. Teprve na universitě však začal zjišťovat, že tyto nespravedlnosti vůči jeho osobě nejsou náhodné, nýbrž že jsou výsledkem našeho ekonomického systému. Kapitalismus totiž nejen zotročuje dělníky, ale také kazí vkus a vulgarizuje intelekt lidí. Proto je náš školský systém takový, jaký je, a odtud plyne nedostatek pochopení pro nového génia. Po tomto prohlédnutí souvislostí se stal komunistou. Když však vypukla druhá světová válka a on viděl, že Rusko je spojencem kapitalistických mocností, pocítil znovu své osamocení a stal se pacifistou. Pokoření, které musel v této době vytrpět, způsobilo, že zahořkl. Rozhodl se odejít do Spojených států, ale právě v té době i ony vstoupily do války. Zdálo se mu, že snad Švédsko by mohlo být tou kolébkou nového, radikálního umění, ale zásahem různých zaujatých osob nezískal žádné prostředky na cestu. Začal mít finanční problémy. Jeho otec, který se nikdy nedostal přes odpornou duševní samolibost a domýšlivost viktoriánské éry, mu dával směšné kapesné. Tehdy ho zklamala i jeho dívka. Považoval ji za duševně vyspělou, civilizovanou osobu, ale odhalil v ní směs buržoazních předsudků a monogamních pudů. Její žárlivost a sobeckou touhu někoho ovládnout nesnášel a nakonec se ukázalo, že je i lakomá. To byla poslední kapka, kterou pohár přetekl: skočil pod vlak. Chtěl jsem něco říci, ale on mne nevnímal a pokračoval. Dokonce i pak měl smůlu, byl poslán do šedivého města. Byl to samozřejmé omyl. Ujišťoval mne, že i kdyby

8$

byli všichni cestující na zpáteční cestě se mnou v autobuse, on ne. Zůstane tam. Cítil zcela určitě, že je na cestě tam, kde jeho jemně kritický duch už nebude ponižován nechápajícím okolím. Tam konečně dojde uznání a ocenění. Mezitím, protože jsem stále ještě nenalezl své brýle, mi chtěl začít číst úseky, pro něž neměl pochopení Cyril Blellow. Byli jsme však náhle přerušeni. Jedna z hádek, k nimž neustále v autobuse docházelo, nakonec přerostla ve rvačku. Někteří vytáhli nože, ozvalo se i několik výstřelů, ale všechno bylo kupodivu neškodné. Když bylo po všem, zjistil jsem, že jsem vyvázl bez zranění, jenom jsem seděl na jiném sedadle a s jiným společníkem vedle sebe. Můj společník vypadal inteligentně, na hlavě měl buřinku a obličej mu zdobil bambulovitý nos. Podíval jsem se z okna. Byli jsme teď tak vysoko, že všechno pod námi ztrácelo své obrysy. Pole, řeky, ani hory jsem neviděl. Měl jsem dojem, jako by šedé město naplňovalo celé moje zorné pole.

„K čertu, to snad je pořád ještě to město,” pokusil jsem se navázat rozhovor se svým sousedem. „Nemůžu to pochopit. Části města, které jsem prošel, byly úplně prázdné. Copak tu dříve bydlelo tolik lidí?” „Vůbec ne,” řekl můj soused. „Problém je v tom, že se tu lidé tolik hádají. Jakmile dorazí někdo nový, usadí se v některé ulici. Než tam však stráví dvacet čtyři hodin, pohádá se se svými sousedy. Do týdne už se hádají tak hrozným způsobem, že se rozhodne odstěhovat do vedlejší ulice. Ta je nejspíš prázdná, protože všichni obyvatelé se pohádali se svými sousedy a odstěhovali již dříve. Tak se tam usadí. Je-li náhodou vedlejší ulice plná, jde dál. I když se však usadí, nekončí to. Brzy se objeví někdo nový a všechno začne nanovo. Tímto způsobem se nakonec dostane až na samý okraj města a tam si postaví nový dům. To je tady snadné, jenom na něj stačí pomyslet a dům stojí. Tak město roste a roste.”

„Takže je stále víc a víc opuštěných ulic?”

„Přesně tak. Lidé se stěhují a stěhují a stále více se vzdalují jeden od druhého. A navíc ten čas. Místo, kam každý nově příchozí dorazí ze země, takové městské centrum, je tisíce mil daleko od autobusové

9$

zastávky. Všichni lidé, které jste potkal, žijí od zastávky nedaleko, přesto jím to však trvalo několik století našeho času, než se tam postupným stěhováním dostali.”

„A co ti, kteří přišli už dříve, v dávné minulosti?”

„Ano, ti jsou tady také. Ale stěhují se jako všichni ostatní a jsou dnes už tak daleko, že nemohou ani pomyslet na to, že by se dostali k autobusové zastávce. To jsou astronomické vzdálenosti. Kousek od místa, kde teď bydlím je malý kopeček a jeden chlapík tam má dalekohled. Můžete jím vidět světla obydlí, ve kterých žijí ti staří. Milióny kilometrů daleko. Milióny kilometrů od nás a stejně daleko jeden od druhého, a přece se znovu a znovu stěhují. To je jedna z věcí, které mě tady zklamaly. Myslel jsem si, že tady potkám zajímavé historické osobnosti, ale ty už jsou příliš daleko.”

„Myslíte, že by ti lidé mohli dorazit k autobusu, kdyby vůbec vyrazili na cestu?”

„Teoreticky ano, ale museli by překonat vzdálenost několika světelných let - a jim už se ani nechce. Zvláště těm starým, jako je Čingischán, Julius Caesar nebo Jindřich V.”

„Nechce se jim?”

„Skutečně nechce. Nejblíže z těch starých je Napoleon. Víme to, protože se za ním vydali dva chlapíci tam od nás. Vyrazili na cestu ještě dlouho předtím, než jsem přišel ze země, ale byl jsem při tom, když se vrátili. Cesta jim trvala patnáct tisíc let našeho času. Mezitím jsme dalekohledem objevili jeho dům, pouhou jiskřičku světla a kolem milióny kilometrů pusto a prázdno.”

„Oni se tam ale dostali, ne?”

„Ano, dostali. Viděli ohromný Napoleonův dům, celý v empírovém stylu, řady oken planoucích světlem, přestože to z místa, kde bydlím, vypadá jako jiskřička.”

„A viděli Napoleona?”

„Viděli. Došli tam a nahlédli oknem. Byl v pořádku.”

„A co, prosím vás, dělal?”

10$

„Chodil nahoru a dolů, sem a tam a ani na chvíli se nezastavil. Ti dva ho tak pozorovali více než rok a za tu dobu si ani na moment neodpočinul. Stále si pro sebe brumlal: „Za to mohl Soult. To byla Neyova chyba. Za to mohla Josefína. Za to mohli Rusové. To Angličani udělali chybu.” Pořád dokola totéž, ani na chvíli se nezastavil. Byl malý, tlustý a vypadal unaveně. Jako by ani nemohl přestat.

Z otřesů jsem soudil, že se autobus pořád ještě pohybuje, ale kolem dokola byl jen šedivý opar a nic jiného nebylo vidět.

„Takže město se bude rozšiřovat donekonečna?” zeptal jsem se. „Přesně tak. Pokud někdo něco neudělá,” řekl ten Inteligentní muž. „Jak to myslíte?”

„Tak poslouchejte - ale je to jen mezi námi, jasné? Je to všechno jenom moje domněnka. Co myslíte, že je na tomto místě to nejhorší? Ne to, že se lidé tak hádají, to je konec konců lidské a bylo to tak i na zemi. Problém je v tom, že tady nikdo nic nepotřebuje. Všechno můžete mít, sotva na to pomyslíte, i když snad trochu nekvalitní, ale nestojí vás to nic. Třeba si postavit nový dům. Jinými slovy řečeno: Pro tyto lidi neexistuje odpovídající ekonomická základna. Kdyby lidé potřebovali obchody, usadili by se poblíž obchodů. Kdyby potřebovali stavět dům, usadili by se poblíž sídla stavební firmy. To, co umožňuje existenci společnosti, je nedostatek, to jsem tady pochopil. Víte, já si nejedu jen tak na výlet, pro své zdraví. Nemyslím, že by se mi nahoře líbilo. Kdybych však mohl dolů přinést něco skutečného, něco, do čeho si můžete kousnout, co můžete skutečně vypít, něco, na co si skutečně můžete sednout, začal bych s obchodováním. Měl bych co prodávat, a tak bych docílil toho, že by lidé žili blíž jeden druhému.

To by byla centralizace. Dvě zcela obydlené ulice by pojaly tolik lidí, kolik teď bydlí na miliónech čtverečních kilometrů prázdných ulic. Trošku bych si přivydělal a navíc bych byl veřejný dobrodinec.”

„Vy myslíte, že kdyby museli žít pohromadě, že by se méně hádali?” „Hm, to nevím. Řekl bych, že by snad mohli být tišší. Také by byla možnost vybudovat policii, zavést určitou disciplínu. Ale každopádně

11$

(a tady ztišil hlas do šepotu), každopádně by to bylo lepší než teď. To připouští každý. Čím víc lidí pohromadě, tím se člověk cítí bezpečnější.”

„Bezpečnější před čím?” začal jsem, ale můj soused do mne šťouchl abych, byl zticha. Změnil jsem tedy otázku.

„Podívejte se, když mohou mít všechno, na co jen pomyslí, proč by měli usilovat o ty skutečné věci, jak to nazýváte?”

„Cože? Aha, no chtěli by přece domy, které je mohou ochránit třeba před deštěm.”

„A to ty současné domy nechrání?”

„Samozřejmě, že ne, jak by mohly?”

„Tak jaký má k čertu smysl je stavět?”

Inteligentní muž ke mně naklonil hlavu. „To je zase otázka bezpečí, nebo alespoň pocitu bezpečí,” šeptal. „Teď je ještě všechno v pořádku, ale později …, rozumíte?”

„Co, později,” řekl jsem, také už téměř šeptem. Artikuloval bezhlesně, jako by očekával, že umím odezírat z pohybu jeho rtů. Naklonil jsem se k němu co nejblíže.

„Mluvte,” řekl jsem.

„Brzy se setmí,” řekl téměř neslyšně.

„Myslíte, že se to šero nakonec opravdu změní v noc?” Přikývl.

„No a co s tím mají společného ty domy?”

„Přece …, nikdo nechce být venku, až se to stane.”

„A proč?”

Odpověděl tak nezřetelně, že jsem ho musel několikrát požádat, aby svoji odpověď zopakoval. Když mi konečně vyhověl - otráveně, jak obvykle lidé bývají, když musí šeptat -zeptal jsem se, aniž bych si hned uvědomil, že mám ztišit hlas:

„Kdo to jsou oni, a co se bojíte, že vám udělají? A proč by měli přijít zrovna ve tmě? A potom, co by vám byly platné ty vaše imaginární domy, kdyby k něčemu přece jen došlo?”

12$

„Tak tady to je,” vykřikl dlouhán, „tady plácají ty nesmysly. Přestaňte s tím šeptáním, vy dva, jestli nechcete dostat pár facek, rozumíte? Tomu říkám roznášet fámy. Zavřete zobák, jasný?”

„Správně, to je skandál, měli by je potrestat, jak se vůbec dostali do autobusu …,” ozývalo se mezi cestujícími. Tlustý, hladce oholený muž, který seděl před námi, se ke mně obrátil a řekl kultivovaným hlasem:

„Promiňte, ale nemohl jsem neposlouchat něco z vašeho rozhovoru. Je to úžasné, jaké primitivní pověry ještě přežívají mezi lidmi.

Neexistuje ani sebemenší důkaz pro domněnku, že by se soumrak měl změnit v noc. Ve vědeckých kruzích se o tom vedly dlouhé polemiky a diskuse, divím se, že jste o tom neslyšel. Postupným vývojem poznání se však podařilo zcela popřít teorie našich prapředků, takže můžeme říci, že z vědeckého hlediska chápeme nynější šero jako příslib svítání, přiklonění celého národa ke světlu. Samozřejmě, pomalé a téměř neznatelné přiklonění. Ale jak bylo řečeno, když nastává úsvit, přichází nejen východními okny. A ty reálné věci, o kterých mluvil váš soused, to je čirý materialismus. To je zpátečnictví, svázanost se zemí. To je touha po hmotě. My vidíme toto duchovní město (a ono je duchovní, přes všechny své nedostatky) jako dětskou školku, ve které budou mít tvořivé vlastnosti člověka, konečně osvobozeného od svázanosti hmotou, možnost rozletu. To je vznešená, čistá myšlenka.”

O několik hodin později nastala v autobuse změna, jako by se rozednívalo. Šeď okolního prostoru se měnila nejprve do perleťově růžové, později do modravé, a nakonec do jasné modři, která přímo bodala do očí. Zdálo se, že plujeme v čiré prázdnotě, žádná pevnina, slunce či hvězdy v dohledu. Všude kolem jen zářící bezedná hlubina. Stáhl jsem okénko na své straně a dovnitř na chvíli pronikl čerstvý, svěží vzduch.

„Co to, ksakru, děláte,” vykřikl Inteligentní muž, natáhl se a okénko prudce vytáhl. „Chcete, abychom všichni nastydli?”

13$

„Hned mu jednu vraž,” řekl dlouhán. Podíval jsem se po autobuse. Ačkoliv byla okénka vytažena a záclonky zatažené, všude bylo plno světla. Bylo to kruté světlo. Odvrátil jsem se od rysů a tvarů, kterými jsem byl obklopen. Byly to strnulé tváře, plné ne možností, ale nemožností, některé vychrtlé, jiné odulé, některé plné idiotské zuřivosti, jiné ponořené do snění, ze kterého není návratu. Všechny však byly nějak znetvořené a porušené. Člověk měl pocit, že by se mohly každou chvíli rozpadnout na kousky, kdyby světlo ještě trochu zesílilo. A potom (na zadní stěně totiž bylo zrcadlo) jsem zahlédl sám sebe.

Světla v autobuse stále přibývalo.

14$

«3. kapitola»

Před námi se náhle objevila strmá skalní stěna. Její úpatí bylo kdesi dole, hluboko dole, kam nebylo možné dohlédnout. Stále jsme stoupali, abychom ji mohli přeletět. Konečně se objevil vrcholek skály jako tenká, smaragdová linka, připomínající nataženou houslovou strunu. Přehoupli jsme se přes vrcholek a letěli jsme nad rovnou, trávou zarostlou krajinou, kterou protékala široká řeka. To už jsme ale ztráceli výšku. Vršky těch nejvyšších stromů byly tak deset metrů pod námi. A pak jsme náhle byli na místě.

Všichni vyskočili ze svých sedadel a autobusem se začaly ozývat kletby, posměšky, spílání a zvuky úderů, jak se moji společníci tlačili ven. Za malou chvíli však všechno utichlo a já zbyl v autobuse sám. Otevřenými dveřmi bylo slyšet cvrlikání skřivánka. Vystoupil jsem a ihned mne zaplavilo světlo a chladno připomínající svěží letní ráno, časné ráno tak minutu-dvě před východem slunce. Byl tu však přece jen určitý rozdíl: jako bych se nacházel ve větším prostoru, nebo dokonce nějak kvalitativně větším druhu prostoru, větším, než jaký jsem kdykoliv předtím poznal. Nebe jako by bylo výš a šířka zelené pláně jako by byla větší, než je vůbec možné na naší malé zeměkouli. Vystoupil jsem ze dveří autobusu a měl jsem pocit, jako bych vycházel z domova. Ten domov, který jako kdybych opouštěl, byl náš sluneční systém. Měl jsem náhle pocit svobody, ale zároveň i pocit, jako bych byl vystaven nějakému nebezpečí. Tento pocit mě pak provázel vším, co následovalo. Popsat ten pocit přesněji však není možné a tato neschopnost sdělit skutečnou podstatu toho, co jsem prožíval, viděl a slyšel, mne přivádí skoro k zoufalství.

Moji pozornost nejprve upoutal hlouček spolupasažérů, kteří byli stále ještě shromážděni kolem autobusu. Někteří z nich už zkoušeli první váhavé kroky od autobusu do volné krajiny, a když jsem je spatřil, téměř jsem vykřikl překvapením. Teď, když byli na světle, byli úplně průhlední. Ti, kteří stáli mezi mnou a autobusem, byli docela průsvitní, zatímco ti, kteří již stáli ve stínu stromů, připomínali

15$

rozmazaný závoj bělavého kouře. Byli to duchové. Skvrny ve tvaru lidí v průzračném vzduchu. Mohli jste si jich všimnout, ale stejně tak jste mohli hledět skrze ně do dálky jako přes špínu na okenní tabuli. Všiml jsem si, že pod jejich chodidly se stébla trávy neohýbají, že dokonce i kapky rosy zůstávají na svém místě tam, kam tito duchové došlápli.

Potom se mi však jaksi zaostřily smysly, zrak a já jsem viděl celou skutečnost z jiného pohledu. Ti lidé zůstali stejní. Stejní jako kterýkoli člověk, kterého jsem kdy potkal, ale světlo, tráva a stromy teď byly jiné, jakoby z jiné hmoty, mnohem hmotnější než ta, ze které jsou vytvořeny věci na naší zemi. Tak hmotné, že ve srovnání s ní byli lidé pouhými duchy.

Náhle mne něco napadlo. Sehnul jsem se a pokusil jsem se utrhnout květ, který rostl u mých nohou. Nešlo to za nic na světě. Pokusil jsem se ho tedy alespoň ohnout nebo zkroutit, ale ani to nebylo možné. Škubal jsem za něj, až mi stál na čele pot, a přitom jsem si odřel celé ruce. Ten drobný kvítek byl velice tvrdý. Ne jako dřevo, ani ne jako železo, spíše jako diamant.

Vedle v trávě ležel malý lístek, křehký, mladý bukový lístek. Pokusil jsem se ho zvednout. Ačkoliv mi námahou málem puklo srdce, sotva jsem s ním pohnul. Nechal jsem svého snažení, ten lístek byl těžší než pytel cementu. A tak jsem stál, nabíral dech a hleděl přitom na kvítky, rostoucí u mých nohou. Náhle jsem si uvědomil, že tráva neroste jen kolem mých nohou, ale že prorůstá i mými chodidly. Byl jsem taky přízrak.

Neumím popsat svoji hrůzu, která mne zachvátila, když jsem si to uvědomil.

„To je hrozné, mně se z toho dělá nanic,” ozval se nějaký hlas.

Jeden z duchů proběhl kolem mne zpátky do autobusu a už se potom, pokud vím, neobjevil. Ostatní vypadali nejistě.

„Hej, šéfe,” zavolal dlouhán na řidiče, „kdy se vlastně odjíždí zpátky?”

„Nemusíte vůbec zpátky, pokud sami nechcete,” odpověděl řidič.

16$

„Každý může zůstat tak dlouho, jak sám chce.” Chvilku bylo trapné ticho.

„To je nesmysl,” řekl kdosi vedle mne. Jeden z tichých, vážnějších duchů se na mne díval.

„To je základní chyba v organizaci. Jaký to má smysl nechat tady tu chátru celý den se vznášet. Podívejte se na ně, vždyť se jim tu stejně nelíbí. Byli by mnohem raději zase tam dole, kde se cítí jako doma. Vždyť ani neví, co by tady měli dělat.”

„Já sám taky nevím, co bych měl dělat,” řekl jsem. „Co bychom teď měli dělat?”

„Já tady mám za chvíli smluvenou schůzku, jsem očekáván. Nechtěl bych nikoho obtěžovat, ale na druhé straně bych s ní přece jen chtěl být sám, bez zástupu čumilů a turistů kolem. To byl taky hlavní důvod toho, proč jsem sem jel.”

Odešel ode mne a já se rozhlédl kolem sebe. Ačkoliv mluvil o zástupu turistů, kolem bylo tolik prostoru, že jsem jen tak tak občas zahlédl hlouček duchů. Téměř se rozplynuli ve světle a zeleni kolem. Teprve daleko vpředu jsem viděl něco, co mohla být veliká hradba mraků, nebo snad nějaké pohoří (mirv1 - rmr). Občas jako by tam bylo možné rozeznat hluboké lesy, dlouhá údolí, či dokonce shluky horských chaloupek, posazených na nedostupných vrcholcích. Za chvíli však už všechno zase nezřetelně splývalo dohromady. Výška té hradby byla obrovská, takže ji pohled najednou nepojal. Světlo se na vrcholku lámalo směrem dolů a za každým stromem na pláni kolem nás ležely dlouhé stíny. Hodiny ubíhaly, ale nic se neměnilo. Paprsky světla tam nahoře jako by byly věčným příslibem (nebo snad hrozbou) příštího východu slunce.

Dlouho potom jsem uviděl postavy, které přicházely směrem k nám. Ty postavy vyzařovaly jakési světlo, takže jsem je viděl už z veliké dálky, ale nejprve jsem vůbec nerozeznal jejich lidskou podobu. Krok za krokem se k nám blížily a země se pod jejich chodidly třásla, stébla trávy se lámala a při každém došlápnutí setřásaly rosu z listů a trsů trávy, rostoucích na pláni. Kolem nich se přitom vytvářela jemná,

17$

sladce voňavá pára. Někteří z těch lidí byli zcela nazí, někteří však byli oblečeni, a přitom i ti nazí, i ti oblečení byli stejně krásní. Šaty nijak nezakrývaly jejich pevné svaly a zářivou, hladkou kůži. Někteří z nich měli vousy, nebylo však možné odhadnout jejich věk. I na zemi je možné vidět člověka nepoznamenaného věkem - hlubokou přemýšlivost ve tváři dítěte, nebo zase radost a veselí dítěte ve tváři velmi starého muže. Zde jako by to bylo vše dohromady.

A ti lidé se stále přibližovali. Určitě vím, že to ve mně nebudilo nadšení. Dva z nás duchů vykřikli a utekli do autobusu. Ostatní se semkli do hloučku, aby byli blíž jeden druhému.

18$

«4. kapitola»

Jak se ti hmotní lidé přibližovali, všiml jsem si, že jejich pohyb má určitý řád. Každý z nich jako by si vybral v naší přízračné společnosti jednoho a k tomu směřoval. Zdá se, že tu dojde k dojemným scénám, pomyslel jsem si, asi nebude nejvhodnější se na to dívat. Odešel jsem tedy stranou a předstíral jsem přitom, že si trochu prohlížím okolí. Skupina obrovských cedrů napravo ode mne vypadala lákavě. Vešel jsem mezi stromy, ale chůze tady byla obtížná. Tráva, tvrdá jako diamant, drásala moje nehmotná chodidla, jako bych šel po zvrásněné skále, a já trpěl bolestí jako mořská panna ve známé pohádce od Andersena. Proletěl kolem mne jakýsi pták a já mu v tu chvíli záviděl. Patřil k té krajině a byl stejně skutečný jako tráva kolem. Mohl se cákat v ranní rose a ohýbat stébla trávy svým dotykem. Téměř současně se mnou se od skupinky oddělil duch, kterému jsem říkal dlouhán, nebo přesněji řečeno Velký Duch. Ten však už neunikl jednomu ze zářících lidí, který k němu mířil.

„Nedělej, že mne neznáš,” zavolal ten zářící člověk za Velkým Duchem a já nemohl než se otočit a přihlížet. Tvář hmotného člověka, jednoho z těch, kteří byli oblečeni, ve mně vzbuzovala touhu tančit. Byla nesmírně veselá a jakoby plná mládí.

„Ať se propadnu, tedy tomuhle bych nevěřil. To je rána, to je nespravedlnost. Co chudák Jack, co? Ty tedy vypadáš náramně spokojeně, ale já se tě ptám: Co chudák Jack, co?”

„Jack je tady také,” řekl ten druhý, „brzy se s ním setkáš, jestli tu zůstaneš.”

„Vždyť tys ho přece zabil!”

„Ano, zabil jsem ho, ale teď už je vše v pořádku.”

„V pořádku? Chceš snad říct, že v pořádku pro tebe. Ale co on, chudák? Leží mrtvý a studený v hrobě.”

„Ale on přece není mrtvý, ani studený a také neleží v hrobě. Vždyť ti říkám - za chvíli ho uvidíš. Pozdravuje tě.”

19$

„To bych tedy moc rád věděl, proč ty jsi tady, šťastný jako blecha,” řekl Velký Duch. „Ty, zatracený vrah, zatímco já jsem přišel tam dolů a celá ta léta tam žiju jak v prasečím chlívku.”

„Nejdřív je to trochu nepochopitelné, ale teď už je to za námi, teď už ti to nebude vadit. Nemá cenu se s tím teď zabývat.”

„Co, že to nemá cenu se tím zabývat? Nestydíš se trochu tohle říkat?” „Ne, tedy nestydím se v tom smyslu, jak to myslíš ty. Nemyslím na sebe. Sebe už jsem opustil. To jsem po té vraždě musel, víš. To bylo to jediné, co jsem mohl udělat. Ale tím to také všechno začalo.”

„Já osobně,” řekl Velký Duch s důrazem, který odporoval skutečnému smyslu jeho slov, „já osobně si tedy myslím, že my oba bychom si zasloužili něco jiného. To je můj osobní názor.”

„Však to bude brzy úplně jiné, jak jen přestaneš na to myslet,” řekl ten druhý.

„Tak tedy poslouchej,” řekl Velký Duch a poplácal svého hmotného společníka po zádech, aniž jsem však přitom zaslechl sebemenší zvuk, „já jsem byl vždycky přímý člověk. Netvrdím, že jsem byl nějak nábožensky založený, to ne. Taky neříkám, že jsem neměl žádné chyby, to taky ne, ale vždycky jsem se snažil dělat to nejlepší. Každému jsem ze srdce přál to nejlepší, takový jsem byl. Nikdy jsem taky po nikom nic nechtěl, nic, na co bych neměl právo. Když jsem se chtěl napít, tak jsem si to taky zaplatil. Když jsem bral výplatu, tak jen za to, co jsem si skutečně odpracoval. Takový jsem byl a nezajímá mne, jestli to někdo uzná, nebo ne.”

„Víš, bylo by teď lepší o tom nemluvit.”

„Kdo o tom mluví? Kdo o tom mluví! Já ti to nevnucuju. Jenom ti říkám, jaký jsem byl, aby bylo jasno, že ani teď nechci nic víc, než co mi patří. Ty si myslíš, že máš právo mne ponižovat, jo? Jenom proto, že jsi náhodou tady a že jsi tak oblečený. Mimochodem, když jsem byl tvůj šéf, tak to bylo jinak, viď? Myslíš, že mne můžeš ponižovat teď, když já jsem ten ubožák tam zezdola. Ale já mám svá práva stejně jako ty, jasný?”

20$

„Ale ne, tak zlé to není. Já nemám svá práva. Jinak bych tady nebyl. Ale ani ty nemusíš dostat to, co ti patří, neboj se.”

„No to je přesně to, co jsem říkal. Ukřivdili mi, to jsem si přece nezasloužil. Vždycky jsem dělal jen to nejlepší a nikdy jsem neudělal nic špatného. A teď jsem na tom hůř než ty, zatracený vrah. To nepochopím.”

„Kdo ví, jak na tom budeš. Teď ale pojď se mnou a budeš šťastný.” „Proč o tom mluvíš, proč mne přemlouváš? Já ti jenom říkám, jaký jsem byl. Já chci jenom to, co mi patří. Neprosím se nikoho o jeho zatracený milosrdenství.”

„Tak popros. A popros hned. Popros toho zatraceného o jeho milosrdenství. Všechno, co tady člověk má, dostal za své prosby. Nikdo nedostal nic proto, že si to zasloužil.”

„Ano, to může být tak dobré pro tebe. Jestli tu chtějí takovýho zatracenýho vraha, jako jsi ty, jen proto, že se v poslední chvíli zatvářil zkroušeně, tak to je jejich věc. Ale já s tebou na jedné lodi nepojedu. Co bych tu dělal, neprosím se nikoho o milost. Jsem slušný člověk a kdyby tu byla nějaká spravedlnost, tak jsem tady už měl být dávno. Můžeš jim to vyřídit!”

Hmotný člověk zavrtěl hlavou. „Tak to nedokážeš nikdy. Tvá chodidla nikdy neztvrdnou natolik, abys došel sám až k horám. Unaví tě to. A potom to, co říkáš, ani není pravda.” Když to říkal, bylo v jeho pohledu utrpení.

„Co není pravda?” zeptal se Velký Duch nevrle.

„To, že jsi byl slušný muž a že jsi dělal to nejlepší. Nikdo z nás nebyl slušný a nikdo nedělal to nejlepší, ale na tom teď nezáleží. Bůh ti žehnej, k tomu nemá cenu se vracet.”

„Ty,” vykřikl Duch, „zrovna ty máš tu drzost mi říkat, že jsem nebyl slušný chlap?”

„Samozřejmě, ale proč se k tomu máme vracet? Řeknu ti pro začátek jenom jednu věc. To, že jsem zabil Jacka, to nebylo to nejhorší. To byl jenom okamžik a já byl přitom napůl šílený. Já ale také zabíjel tebe, ve svém srdci. Pomalu a řadu let. Co mě to stálo bezesných nocí a

21$

přemýšlení o tom, co bych ti udělal, kdybych měl příležitost. Proto jsem byl poslán za tebou, abych tě poprosil o odpuštění a abych ti sloužil, dokud to budeš potřebovat. A jestli tě to bude těšit, tak ještě déle. Já byl nejhorší, ale i ostatní, kterým jsi šéfoval, měli k tobě stejný vztah. Dělals nám to těžké, a stejně tak své ženě a dětem.” „Starejte se o své věci, mladý muži,” řekl Velký Duch, moje soukromé záležitosti se vás netýkají.”

„Neexistují soukromé záležitosti,” řekl jeho společník.

„Ještě jednu věc ti povím,” pokračoval Velký Duch, „můžeš být klidný, já tě nepotřebuju. Snad jsem jenom chudák, ale netoužím po tom mít za společníka vraha, natož poslouchat jeho poučování. Tak já vám to dělal těžké, jo? Kdybych tě tam měl zpátky, tak bych ti ukázal, co je to práce.”

„Tak mi to ukaž teď,” řekl ten druhý se smíchem v hlase.

„Dojít tam k horám, to bude legrace, ale teprve tam nastane pořádná dřina.”

„Snad nepředpokládáš, že s tebou půjdu?”

„Neodmítej, sám se tam nikdy nedostaneš! A zrovna mne poslali pro tebe.”

„Jo tak to je ta finta,” zakřičel Velký Duch hořce, ale jakoby s určitým triumfem v hlase. Někdo ho prosil, mohl odmítnout a to mu zřejmě připadalo jako určitá výhoda.

„Myslel jsem si, že to musí být zatracený nesmysl. Všechno je to jedna banda, jedna prokletá banda. Vyřiď jim, že v tom s nima nejedu, jo? To radši budu zatracenej. Přišel jsem sem jen proto, abych dostal, co mi patří, jasný? Ne proto, abych kňoural o milost a držel se tě za sukně. Když jim nejsem dost dobrej bez Tebe, tak radši zase půjdu.” Byl teď v určitém smyslu skoro šťastný, snad mu dělalo dobře, že může vyhrožovat.

„Ano, půjdu domů,” opakoval, „nepřišel jsem sem, aby se mnou zacházeli jako se psem. Půjdu domů, to bude nejlepší, k čertu s vámi všemi. Půjdu domů, to bude nejlepší…”

Odcházel za stálého brumlání a mumlání ostrou, bodající trávou a nakonec zmizel.

22 - 23$

«5. kapitola»

Pod cedry bylo chvíli ticho. Potom se ozvalo „taí, taí, taí”. Dva lvi, pohledy upřené na sebe, skákali kolem na svých sametových tlapách až na otevřené prostranství a dováděli spolu. Ve hřívách měli ještě kapky vody po koupání v řece, jejíž hukot bylo nedaleko slyšet, ačkoliv jsem ji skrze stromy neviděl. Abych se vytratil ze společnosti lvů, vydal jsem se ji hledat. Když jsem prošel jakýmisi hustými, kvetoucími keři, řeka se skutečně objevila. Keře rostly po celém břehu až skoro ke hladině. Řeka byla klidná jako Temže, a přesto tekla rychle jako horský potok. Tam, kde ji stromy zakrývaly, byla světle zelená a tak průzračná, že jsem mohl snadno spočítat všechny oblázky na jejím dně. Kousek od sebe jsem uviděl dalšího ze zářivých hmotných lidí, zabraného do rozhovoru s jakýmsi duchem. Poznal jsem, že je to ten tlustý duch s kultivovaným hlasem, který mne oslovil v autobuse. Teď byl obut do kamaší.

„Drahý hochu, jsem neobyčejně šťasten, že tě vidím,” říkal právě svému nahému, zářícímu společníkovi. „Mluvil jsem s tvým ubohým Otcem a divil jsem se, kde jsi.”

„Ty jsi ho nepřivedl?” řekl ten druhý.

„Abych řekl pravdu, nepřivedl. Žije velmi daleko od zastávky autobusu a k tomu je poslední dobou tak trochu výstřední. Není jednoduché s ním vyjít. Sám nad sebou ztrácí kontrolu. Sám přece víš, že se nikdy v ničem příliš neangažoval. Když jsme s ním chtěli mluvit vážně, tak šel spát.

Ach, Dicku, nikdy nezapomenu na některé naše rozhovory. Počítám, že jsi už od té doby trochu změnil názory. Tehdy jsi byl tak trochu úzkoprsý, ale to už se asi všechno změnilo, viď?”

„Jak to myslíš?”

„No, je už ti teď asi jasné, že jsi tehdy neměl tak úplně pravdu. Ty jsi tenkrát přece věřil ve skutečné nebe a skutečné peklo.”

„A v tom že jsem neměl pravdu?”

24$

„Ale měl, v duchovním smyslu jistě. Já v ně také tak věřím. Já také stále hledám království, ale ne království jako pověru nebo mýtus.” „Promiň mi tu otázku, ale kde myslíš, že jsi byl předtím, než jsi nastoupil do autobusu?”

„Aha, už to chápu. Ty si myslíš, že to šedé město s neustálou nadějí na rozednění (všichni žijeme v naději, ne?), se svým prostorem pro nekonečný a neustálý pokrok, je v určitém smyslu nebe, viď? Alespoň pokud ho tak umíme chápat, že? To je skutečně krásná myšlenka.”

„To jsem si tedy ani v nejmenším nemyslel. Je snad opravdu možné, že bys nevěděl, kde jsi vlastně byl?”

„Když tak o tom mluvíš, víš, že si myslím, že to místo ani nikdy nepojmenujeme? Jak mu tady říkáte?”

„My mu říkáme prostě PEKLO.”

„To snad není třeba se rouhat, chlapče. Snad nejsem tak zcela ortodoxní, v tom smyslu jak to tady chápete, ale cítím, že o těchto věcech by se mělo mluvit prostě, vážně a uctivě.”

„Uctivě o PEKLE? To místo je skutečné PEKLO. Byl jsi v PEKLE! Ačkoliv, pokud se tam nevrátíš, můžeš mu říkat třeba očistec.” „Pokračuj, drahý chlapče, jen pokračuj. Skutečně, to jsi celý ty. Ještě mi teď asi řekneš, proč jsem se tam dostal. Ale já se na tebe nezlobím, já ne.”

„A ty nevíš, proč ses tam dostal? Přišel jsi tam, protože jsi odpadl od víry.”

„To myslíš vážně, Dicku?”

„Naprosto vážně.”

„Tak to je to s tebou horší, než jsem předpokládal. Ty si skutečně myslíš, že jsou lidi trestáni za své nejupřímnější přesvědčení, i kdybychom jen pro příklad předpokládali, že je chybné?”

„A ty si myslíš, že se rozumem nehřeší?”

„Hřeší, Dicku, jistě hřeší. Existují malicherné předsudky a existuje intelektuální bázlivost, nepoctivost a stagnace. Ale řídit se odvážně svým nejlepším přesvědčením, to přece není hřích!”

25$

„Pamatuji si, že právě tak jsme o tom mluvili a já to taky tak chápal. Až později, ke konci života, jsem se stal tím, co nazýváš slovem úzkoprsý. Záleží však na tom, co to je to nejlepší přesvědčení.”

„Já jsem ale jednal vždy podle svého nejlepšího přesvědčení. Skutečně podle nejlepšího, snad někdy až příliš dobrého. A jednal jsem podle něj bez obav. Když pro mé kritické uvažování přestalo být přijatelné učení o vzkříšení z mrtvých, otevřeně jsem ho odmítl. Tehdy jsem měl to slavné kázání, ve kterém jsem odmítl celou kapitolu z Bible a vzal na sebe všechno riziko, které z toho plynulo.”

„Riziko, jaké riziko myslíš? Co vlastně mohlo přijít kromě popularity, zvýšeného nákladu tvých knih, nových pozvání a konečně i hodnosti biskupa?”

„Dicku, tohle je od tebe ubohé! Jaký tedy ty máš na to názor,?”

„Příteli, já ti vůbec nechci předkládat svoje názory. Víš, já teď už vím. Ale buďme upřímní: naše názory jsme nezískali čestně, bez předsudků. Prostě jsme přijali určité myšlenkové proudy a ideje za své, protože vypadaly moderně a úspěšně. Během našeho studia jsme se naučili psát takové úvahy a eseje, které nám vynesly dobrou známku, a říkali jsme takové věci, za které jsme sklidili potlesk. Řekni mi ale, kdy v životě jsme upřímně a osobně, sami pro sebe, řešili tu základní otázku, kolem které se všechno točí: jestli přece jenom neexistuje nadpřirozený svět. Kdy jsme se alespoň na moment vzepřeli té naší postupné ztrátě víry?”

„Tedy jestli toto má být nástin vývoje liberální teologie, pak je to urážka. Copak si myslíš, že muži jako …?”

„Ne, ne, já nic nezobecňuji. Nemluvím o nikom jiném než o mně a o tobě. Vzpomeň si, hráli jsme s falešnými kostkami. Ani jsme nechtěli, aby druzí měli pravdu. Báli jsme se přece jednoduchých, primitivních pohledů na spasení. Báli jsme se přijít do konfliktu s duchem doby. Báli jsme se posměchu a nade všechno jsme se báli skutečných duchovních nadějí a obav.”

„Já nepopírám, že mladí mohou chybovat. Snadno mohou být ovlivněni módními názory, módním myšlením, ale to se netýká toho,

26$

jak se formují naše pohledy a názory. Ty byly skutečně upřímné a opravdové!”

„Jistě, jistě, ale sešli jsme z cesty. Bez odporu, bez modliteb, napůl vědomě jsme povolovali svodům našich žádostí a najednou jsme byli tak daleko, že už jsme neměli víru. Jako když žárlivý člověk dojde tak daleko, že věří lžím o svém nejlepším příteli. Jako když alkoholik dojde až tak daleko, že skutečně věří, že mu další sklenka nemůže ublížit. Tato víra je také upřímná, v tom smyslu, že existuje jako psychologická skutečnost v myšlení člověka. Pokud toto myslíš slovem upřímný, pak víra žárlivce, opilce, ale i naše víra skutečně byla upřímná. Ovšem omyly, které z této upřímné víry vznikají, už vůbec nevinné nejsou.”

„Dicku, ty budeš za chvíli ospravedlňovat inkvizici, ne?”

„Proč myslíš? Když se ve středověku uchýlili v jednom směru, copak neexistuje úchylka i druhým směrem?”

„To je velice zajímavá myšlenka,” řekl duch biskupa, „záleží na tom, jak se na to díváme. Určitě, záleží na tom, jak se na to díváme. A mezitím …”

„Není žádné mezitím,” řekl ten druhý, „to vše už je za námi. Teď už si nehrajeme. Mluvil jsem o minulosti jen proto, že se jí můžeš zbavit. Navždy se od ní odvrátit. Jedno zatáhnutí a zub bude venku. Můžeš začít, jako bys nikdy neudělal nic špatného, bílý jako sníh. To je skutečnost, víš. On sám je tady se mnou, schopen to vše udělat. Přišel jsem pěkný kus cesty jen proto, abych ti to řekl. Viděls peklo a teď jsi na dohled nebe. Stačí litovat a věřit.”

„Nejsem si tak docela jist, jestli jsi mne dostal tam, kam jsi chtěl,” řekl duch.

„Já se nesnažím tě nikam dostat. Jen se snažím ti říci, že musíš litovat a věřit.”

„Já přece věřím, drahý chlapče, už věřím. Možná, že spolu ve všem nesouhlasíme, ale křivdil bys mi, kdybys neviděl, že moje náboženství je pro mne skutečnost, velice vzácná skutečnost.”

„Dobrá,” řekl hmotný člověk, jako kdyby chtěl změnit taktiku.

27$

„Budeš mi důvěřovat?”

„Jak to myslíš?”

„Půjdeš se mnou k horám? Bude to nejdřív trochu bolet, dokud tvá chodidla neztvrdnou. Skutečnost je někdy drásavá pro chodidla stínů. Tak tedy půjdeš?”

„Konečně nějaký konkrétní návrh, alespoň mohu o něčem konkrétním uvažovat. Tak tedy půjdu, půjdu, ale budu chtít určité ujištění, záruku toho, že mne dovedeš na místo, kde mohu být užitečný. Na místo, kde bude využit talent, který mi Bůh dal. Na místo, kde bude možnost svobodného bádání a hledání pravdy. Zkrátka na místo, kde je všechno to, co rozumíme pod pojmem civilizace a duchovní život.” „Ne,” řekl druhý, „nic z toho ti nemohu slíbit. Nebudeš tam užitečný, protože tam vůbec nejsi nezbytný. Tvůj talent nebude využit, může ti jen být odpuštěno, že jsi ho zneužil. A ani možnost bádání a hledání pravdy ti nemohu slíbit. Země, kam tě chci dovést, není zemí otázek, ale zemí odpovědí. Tam můžeš vidět tvář samého Boha.”

„To jsou krásná slova, ale ta slova si musíme vykládat vlastním způsobem. Víš, pro mne neexistuje konečná odpověď. Myslí člověka, jeho rozumem, musí přece vždycky proudit čerstvý proud hledání, zkoumání. ,Všeho zkuste’, říká bible. Vždyť jet někam plný naděje je lepší než být v cíli.”

„Kdyby tu však byla pravda, poznaná pravda a skutečnost, jak by někdo mohl cestovat s nadějí? Vždyť už by nebylo nic víc, v co by se ještě mohlo doufat!”

„Sám přece cítíš, že v myšlence konečnosti je něco dusného.

Stagnace, můj drahý, stagnace. Copak něco ubíjí duši víc než stagnace?”

„To je jenom tvůj názor, protože zatím jsi pravdu poznával jen abstraktně, pomocí abstraktního myšlení. Já tě chci dovést tam, kde ji můžeš ochutnat jako med, kde tě může uchvátit jako nevěsta ženicha. Tam bude uhašena tvoje žízeň.”

„Po pravdě řečeno, ani nechci zbavit se žízně pomocí nějakých předem připravených hotových pravd, které skoncují s aktivitou

28$

rozumu a myšlení. Nebo mi tam bude ponechána volnost myšlení? To je pro mne základní otázka, na tom trvám!”

„Volnost myšlení ano. Alespoň do té míry, jako je žíznivý člověk volný, zatímco pije. Ten přece taky nemá skutečnou volnost zůstat žíznivý.”

Duch chvilku přemýšlel. „Nemohu ustoupit, ani trochu,” řekl nakonec. „Poslouchej ještě chvíli,” řekl ten bělostný, zářící člověk. „Kdysi jsi byl dítě a věděl jsi, k čemu jsou otázky. Byl to čas, kdy jsi se ptal, protože jsi chtěl znát odpovědi, a byl jsi rád, když jsi je skutečně dostal. Prosím tě, staň se znovu tím dítětem!”

„Když jsem se stal mužem, Dicku, odložil jsem dětinské věci.”

„Šel jsi dlouho špatně. Vyměnil jsi žízeň za vodu a hledání za pravdu. To, co teď nazýváš volností hledání a zkoumání, má tolik společného s cílem, k jehož hledání ti byl dán rozum, jako sebeukájení se svatbou.”

„Jestli nemůžeš být uctivý, nebuď alespoň sprostý. Tvůj návrh, abych se ve svých letech vrátil ke konkrétní zvídavosti dětství, mi připadá nesmyslný. Ovšem tvoje představa myšlení jako otázek a odpovědí stejně platí jenom v případě konkrétních skutečností. Náboženské a spekulativní otázky jsou přece na zcela jiné úrovni.”

„Tady neznáme nic o náboženství, tady jenom přemýšlíme o Kristu. Tady nad ničím nespekulujeme, pojď a uvidíš! Zavedu tě k věčné skutečnosti, k Otci všech ostatních skutečností.”

„Dicku, musím ti odporovat, když popisuješ Boha jako skutečnost. Snad je nejvyšší hodnotou, to by byl lepší popis, ale skutečnost…”

„Ty snad ani nevěříš, že On skutečně existuje?”

„Existuje. Co to znamená existence. Ty stále naznačuješ nějakou hotovou skutečnost, neměnnou skutečnost, která je někde tam. Skutečnost, k níž naše myšlení má pouze říci své ano. Velká tajemství přece nemohou být tak jednoduše uchopena a poznána. Kdyby Bůh takhle existoval, nepřerušuj mne, drahý chlapče, kdyby Bůh takhle existoval, pak, upřímně řečeno, by mne ani moc nezajímal. Nebyl by vůbec duchovně důležitý. Podle mne je Bůh něco čistě duchovního.

29$

Duch světla, sladkosti a tolerance. A služby, Dicku, služby. To nesmíme zapomenout.”

„Je-li žízeň rozumu skutečně mrtvá,” řekl si ten zářící pro sebe a zarazil se, jako by uvažoval. Potom se zeptal: „Toužíš alespoň po štěstí?”

„Štěstí, drahý Dicku, štěstí …,” řekl duch biskupa mírně, „štěstí, jak uvidíš, až budeš o něco starší, štěstí leží jen na cestě poslušnosti. Ale to mi připomíná, málem bych zapomněl, vždyť já ani nemohu jít s tebou. Musím být příští pátek zpátky. Mám přednášku. Máme tam dole takovou malou teologickou společnost. Ano, skutečně tam existuje spousta intelektuálního života. Ne nějaké vysoké kvality, to ne. Možná bys tam postrádal pochopení, možná bys tam viděl jakési zmatení myslí, ale o to víc tam můžu být užitečný. Jsou tam občas i politováníhodně žárliví jedinci. Nevím proč, snad se tam lidé méně kontrolují, ale člověk nemůže chtít příliš mnoho od pouhých lidí. Cítím, že tam ještě mohu udělat spoustu dobré práce. Dicku, ani ses mne nezeptal, o čem je ta moje přednáška. To tě bude zajímat. Vzal jsem si ten text o růstu v Krista a z toho jsem došel k zajímavé myšlence: lidé pořád zapomínají, že Ježíš,” a tady si duch klekl, „že Ježíš byl poměrně mladý, když zemřel. Kdyby rostl dál, kdyby se dál vyvíjel, určitě by překonal některé ze svých původních názorů. Kdyby žil déle, určitě by ve svých pozdějších letech jednal s větším taktem, s větší mírností. Chystám se zamyslet nad tím, jaké by byly jeho vyzrálejší postoje. To je nesmírně zajímavá otázka. Jak odlišné mohlo být křesťanství, kdyby jeho zakladatel měl dostatek času k dosažení celé své velikosti. A potom chci skončit tím, jak tato skutečnost vlastně prohlubuje význam ukřižování. Člověk tak teprve vidí, jaká to vlastně byla tragédie. Tolik nadějí bylo zmařeno. Ano, rozumím, už musíš jít. Já taky. Tak na shledanou, Dicku, na shledanou, drahý chlapče. Bylo mi velikým potěšením se s tebou setkal. Byl to pro mne velice podnětný rozhovor. Vedl mne k hlubokému zamyšlení. Tak na shledanou, na shledanou …”

30$

Duch pokyvoval hlavou a hleděl na svého zářícího přítele s laskavým úsměvem duchovního, jaký se mu jen podařilo vytvořit na jeho nehmotné tváři. „Město Boží,” povídal si přitom pro sebe, „jak široký a vzdálený pojem.”

Dlouho jsem ho však nesledoval, protože mne náhle napadla nová myšlenka: Jestliže je tráva tvrdá jak diamant, nebude i voda natolik tvrdá, že po ní bude možné chodit? Zkusil jsem do řeky ponořit jednu nohu, nešlo to. Skočil jsem tedy na hladinu řeky, ale hned jsem upadl na obličej a ošklivě jsem si natloukl. Zapomněl jsem, že ačkoliv je voda pro mne pevnou substancí, nemění to nic na jejím rychlém pohybu. Když jsem se vzpamatoval a vstal jsem, byl jsem asi o dvacet metrů níže po proudu. Mohl jsem jít po hladině, ale šlo to velmi pomalu.

31$

«6. kapitola»

Chladná, klidná hladina čiré vody byla pro má chodidla velmi příjemná. Šel jsem po ní asi hodinu a ušel jsem snad několik set metrů. Pak už se mi šlo hůř. Proud se zrychlil, proti mně pluly velké ostrůvky pěny a pokud jsem neuskočil, odíraly mi kůži jako kameny. Hladina byla zčeřená s pořádnými prohlubněmi a vlnami, takže už nebylo vidět oblázky na dně. Náhle jsem nárazem vlny ztratil rovnováhu a musel jsem se doškrábat ke břehu. Ten tu byl naštěstí tvořen velkými plochými kameny, takže jsem mohl pokračovat v cestě, aniž bych příliš trpěl.

Celý les zaplňoval nesmírný, ale příjemný hluk. Po několika hodinách jsem se dostal za ohyb a uviděl, odkud přichází. Zelené stráně přede mnou vytvářely široký amfiteátr, v němž bylo uzavřeno pěnící a přelévající se jezero. Přes různobarevné skály stékal vodopád. Znovu jsem zpozoroval, že se něco stalo s mými smysly. Jako by teď přijímaly podněty, které by normálně překračovaly jejich kapacitu. Na zemi by takový vodopád nebylo možné vnímat jako celek. Byl příliš velký a rachot, který vytvářel, bych vnímal jako nesnesitelný ještě dvacet mil odsud. Zde, po prvním šoku, mé smysly přijaly obojí, jako dobře stavěná loď snese ohromné vlny. Zajásal jsem. Hluk, ačkoliv byl ohromný, připomínal spíše smích jakéhosi obra. Jako by celá skupina obrů ve veselé zábavě tancovala, smála se, zpívala a řvala přitom ze všech sil. Poblíž místa, kde vodopád dopadal do jezera, rostl strom. Mokrý od vodní tříště, zpola zahalený mrakem vodních kapiček, zářící nespočetným množstvím zářivě zbarvených ptáků, kteří poletovali z větve na větev. Mnohotvarý vlnícím se listím, ohromný jako závoj mlhy v bažině. Na mnoha místech probleskovala listím zlatá jablka. Mou pozornost náhle zaujal zvláštní výjev dole pod stromem. Ani ne deset metrů od něj rostl hlohový keř a choval se jaksi podivně. Pak jsem si však uvědomil, že mě nezaujal keř, ale cosi na jeho jedné straně. Konečně jsem rozpoznal jednoho z duchů. Krčil se, jako by se chtěl ukrýt před čímsi za keřem. Ohlížel se na mne a dával

32$

mi znamení, abych se sklonil. Neviděl jsem však žádné nebezpečí, a tak jsem zůstal stát bez hnutí. Duch se právě rozhlédl opatrně do všech stran a odvážil se za hlohový keř. Nemohl jít příliš rychle, neboť tráva pod chodidly mu jistě působila trýznivou bolest, ale bylo jasné, že se snaží dostat co nejrychleji k dalšímu stromu. Tam se postavil těsně za kmen, aby se ukryl. Zastínily ho větve, takže byl z mé strany lépe vidět než na přímém světle. Poznal jsem svého společníka s buřinkou a bambulovitým nosem, toho, jehož Velký Duch jmenoval Aiky. Stál za stromem a těžce oddychoval, přičemž pozorně zkoumal terén před sebou. Potom se vrhl tak rychle, jak jen mohl, k dalšímu stromu a tímto způsobem, s vynaložením velké námahy a ostražitosti, se dostal za hodinu asi na pět metrů od velkého stromu. Tady však byl postaven před nepřekonatelnou překážku. Kolem stromu rostl pás lilií. Stejně jako tyto lilie by se mohl pokusit zdolat protitankový zátaras. Lehl si na zem a pokusil se mezi jednotlivými stvoly prolézt. Ale rostly přiliš blízko sebe a nebylo v jeho silách je ohnout. Navíc bylo zřejmé, že po celou dobu má hrůzu z toho, že bude objeven. Při každém závanu větru ztuhl a přikrčil se. Jednou, když kdesi zazpíval pták, se vrhl zpátky na místo předchozího úkrytu, ale potom ho touha dostat se ke stromu vyhnala k dalšímu pokusu. Viděl jsem, jak sepjal ruce a začal se zmítat v záchvatu zoufalství. Zdálo se, že vítr sílí. Duch křečovitě svíral ruce a nakonec si strčil palec do pusy. Zřejmě jej sevřely dva stonky lilií, když jimi pohnul vítr. Potom ještě větší náraz větru rozhoupal větve stromu, takže několik jablek popadalo kolem ducha i na něj. Zakřičel bolestí, ale hned se ovládl. Myslel jsem, že jej váha zlatého ovoce, jež na něj spadlo, musí ochromit. A skutečně. Několik minut nebyl schopen pohybu. Ležel, sténal bolestí a snažil se ošetřit si rány. Brzy však byl zase na nohou a bylo zřejmé, že se horečně snaží cpát si zlaté ovoce do kapes, samozřejmě bez úspěchu. Bylo vidět, jak postupně ustupoval ze svých představ. Nejprve opustil myšlenku naplnit si kapsy a snažil se sebrat alespoň dvě jablka. Potom už se chtěl spokojit s jedním, tím největším. Za chvíli se snažil najít tak malé, aby je byl vůbec schopen unést. Bylo obdivuhodné, že nakonec

33$

dosáhl úspěchu. Když jsem si vzpomněl, kolik vážil jeden list, který jsem se snažil zvednout, nemohl jsem se ubránit obdivu, když to nešťastné stvoření vstalo a skutečně drželo to nejmenší jablíčko ve svých rukou. Byl jistě zesláblý ranani, které utrpěl, a váha jablíčka ho ohýbala téměř k zemi. Přesto se však se svým břemenem, využívaje každý sebemenší úkryt, vydal krok za krokem na křížovou cestu k autobusu.

„Odlož to, blázne,” ozval se náhle zvučný hlas. Nepodobal se žádnému hlasu, který jsem kdy slyšel. Připomínal zároveň zvuk hromu i zvuk padající vody. S jistotou jsem věděl, že to promluvil sám vodopád. A ted’ jsem také viděl, že ačkoli stále ještě vypadá jako vodopád, že to je vlastně zářící anděl, který stojí, jako kdysi ukřižovaný, uprostřed skal a vylévá se radostně do jezera a do lesa. „Polož to, blázne!” řekl, „stejně to nemůžeš odnést zpátky. V Pekle pro to není místo. Zůstaň tady a nauč se tato jablka jíst. Pak se tě i listy stromů a stébla trávy v lese budou s potěšením dotýkat.” Zda duch slyšel, nebo ne, nevím. Chvíli odpočíval a potom se vypnul k dalšímu úsilí a pokračoval se zvýšenou opatrností ve své cestě, dokud jsem ho neztratil z očí.

34$

«7. kapitola»

Ačkoli jsem sledoval toho nešťastníka v klobouku s jistým uspokojením, sotva jsem osaměl, uvědomil jsem si, že přítomnost anděla-vodopádu je pro mne nesnesitelná. Ne že by si mne nějak všímal, to vše bylo ve mně. S hranou bezstarostností jsem se vydal pryč přes ploché skály dolů po proudu a přitom jsem začal pociťovat únavu. Zahlédl jsem stříbrnou rybku, která se jako šipka mihla ve vodě. Velice jsem si přál, aby ta voda byla vodou i pro mne. Jak rád bych se do ní také ponořil.

„Pomýšlíte na návrat?” řekl kdosi nedaleko mne. Otočil jsem se a uviděl jsem vysokého ducha, zády opřeného o strom, který v ústech převaloval z jednoho koutku do druhého ohromný doutník. Byl to takový ten hubený, protřelý muž s prošedivělými vlasy a drsným, ale kultivovaným hlasem. Muž, kterého bych podvědomě považoval za spolehlivého.

„Nevím,” řekl jsem, „a vy pomýšlíte?”.

„Ano,” odpověděl, „myslím, že už jsem viděl všechno, co je tady k vidění.”

„A netoužíte tady zůstat?”

„Zůstat? Prosím vás, všechno je to jen propaganda! Samozřejmě, že nikdy nepřicházelo v úvahu, že by tu někdo mohl zůstat. Ovoce nemůžete jíst, vodu nemůžete pít a chůze po trávě vám sebere všechen čas i chuť. Pro člověka je to tady naprosto neobyvatelné. A ta myšlenka tady zůstat - to je jenom reklamní trik.” „Proč jste sem tedy vůbec jezdil?”

„Vlastně ani nevím. Snad jsem se chtěl porozhlédnout nebo co. Víte, rád se jen tak pro sebe seznamuji s novými věcmi. Kdekoli jsem, vždycky se rád podívám na věci, které jsou prý úžasné. Když jsem se vydal na Východ, jel jsem do Pekingu, když jsem …”

„A jak, prosím vás, vypadal Peking?”

35$

„No, nic zvláštního. Jedna vyspravovaná hradba uvnitř druhé, prostě past na turisty. Ale já byl i jinde, já už byl snad skoro všude. Niagarské vodopády, pyramidy, Salt Lake City, Tai-Mahal …”

„A jaké to bylo tam?”

„Ale, ani to nestálo za podívání. Všechno to jsou jenom reklamní lákadla. Všechno to provozují titíž lidé. Taková organizace, víte, světová organizace. Prostě vezmou atlas a rozhodnou se, na kterém místě budou mít nějakou zajímavost. Nezáleží na tom co a na jakém místě. Cokoliv. A zpracují veřejnost reklamou.” „A vy jste žil, prosím vás, tam dole, ve městě?”

„Vy myslíte tam, co říkají ,v pekle’? Ano, žil, ale to je taky podvod. Nejdřív ve vás vytváří představu pekelného ohně, čertů a různých zajímavých lidí, škvařících se na rožních -Jindřich VIII. a další, víte. Ale když tam přijedete, je to stejné jako v kterémkoli jiném městě.” „Já dávám přednost tomu tady, nahoře,” řekl jsem.

„Dobrá, ale nerozumím, o čem tady mluvíte,” řekl ten protřelý duch.

Je to tu stejně hezké jako v kterémkoli jiném parku a přitom zatraceně nepohodlné.”

„A přece se zdá, že když tu někdo zůstane, stane se, ehm, jaksi hmotnějším, jako by se aklimatizoval.”

„To znám, pořád stejná lež. Totéž mi lidi tvrdili celý život. Ve školce mi říkali, že kdybych byl hodný, byl bych šťastný. Ve škole mi říkali, že latina je tím lehčí, čím se v ní dostanete dál. Měsíc po svatbě mi nějaký blázen řekl, že zpočátku jsou vždycky těžkosti, ale laskavostí a taktem je lze překonat. A během obou válek, co všechno jenom napovídali o lepším zítřku, jenom když budeme hrdinové a necháme se zastřelit. Samozřejmě, tuto hru tady hrají taky. A když je někdo takový blázen, aby je poslouchal, tak ať je poslechne.”

„Ale kdo, oni? Tady to snad řídí někdo jiný, ne?”

„Nové vedení myslíte? Nevěřte tomu. To je pořád tatáž banda. To je jako s tou milou drahou matinkou, která přijde do ložnice a stejně z vás všechno dostane. Ale ona i otec, to je pořád jedna firma. Copak se po válce nezjistilo, že obě strany byly do války tlačeny jednou

36$

zbrojařskou firmou? Stejnou firmou, která stojí za Židy, za Vatikánem, za diktátory i za demokratickými režimy a vlastně za vším všudy. To všechno jsou jedni a titíž lidé, kteří se nám vskrytu potom vysmívají. A stejné je to ve městě tam dole.”

„Myslel jsem si, že ti dole stojí proti těm nahoře ve vzpouře, že jim vypověděli válku.”

„Chápu, že si to myslíte, to taky říká oficiální verze. Ale kdo kdy viděl nějaké známky nepřátelství. Já vím, všichni to říkají. Ale jestli zuří skutečná válka, tak proč se nic neděje? Víte, kdyby to tak skutečně bylo, tak ti chlapíci tady nahoře by napadli to město dole a smetli by ho. Mají na to síly dost. Kdyby nás chtěli skutečně vysvobodit, tak taky můžou. Ale zcela očividně poslední věcí, kterou chtějí, je ukončit tu takzvanou válku. Tím by totiž celá hra skončila.”

Toto vysvětlení skutečnosti mne zarazilo svou nepříjemnou pravděpodobností. Neřekl jsem nic.

„Mimochodem, kdo vůbec myslíte, že chce být vysvobozen. Co by tady ti pekelníci dělali?”

„A co dělají tam?”

„Jasně,” řekl duch, „jasně, je to prašť jako uhoď.”

„A co byste chtěl dělat vy, kdybyste si mohl vybrat?” zeptal jsem se. „To je ono,” řekl duch s jistým triumfem v hlase. „Vy chcete, abych vymyslel nějaký určitý plán, ale nechme to na vedení, aby vymyslelo něco, co by nás nenudilo. To je jejich věc, proč bychom to dělali za ně? A právě to je skutečnost, kterou všichni, faráři i moralisti, obracejí na ruby. Pořád po nás chtějí, abychom změnili sebe. Ale jsou-li lidé, kteří tu show tady řídí, trochu inteligentní, proč nenajdou něco, co by veřejnosti vyhovovalo? Všechny ty kecy o tom, že se budeme měnit a zhmotňovat, že už tráva nebude drásat naše chodidla. Chm, to je přece směšný. Řeknu vám příklad: představte si, že přijdete do hotelu, kde vám dají k snídani špatně uvařená vajíčka. Budete si stěžovat šéfovi, ale on, místo co by se omluvil nebo vyčinil kuchaři, vám řekne, že když se budete snažit, tak se naučíte mít špatně vařená vajíčka rád.” Chvíli bylo ticho.

37$

„Tak já půjdu,” řekl duch. „Jdete se mnou?”

„Myslím, že není příliš lákavé jít kamkoli, kam byste mne vedl vy,” odpověděl jsem. Padla na mne těžká deprese. „A potom, tady alespoň neprší.”

„Máte pravdu, zatím,” řekl. „Ale ještě jsem neviděl, aby se po takovém jasném ránu později nedalo do deště. Mimochodem, dovedete si představit, co by to tady znamenalo? To vás nenapadlo, že s tou vodou, co tady mají, by do vás každá kapka udělala díru jako kulka ze samopalu? To je takový jejich malý žert. Nejdřív vás dráždí zemí, po které není možné chodit, vodou, kterou nelze pít, a potom vás provrtají jak řešeto. Ale na tohle mne nenachytají.” Odcházel, a za pár minut mi zmizel z očí.

38$

«8. kapitola»

Seděl jsem na kameni u řeky a cítil se bídně. Tak bídně, jak snad ještě nikdy v životě. Doposud mne nenapadlo pochybovat o dobrých úmyslech těch hmotných lidí, ani zpochybňovat to, že jejich země je dobrá a žádoucí, přestože bych v ní, tak jak jsem, nemohl dlouho žít. Jednou mi sice hlavou proběhla myšlenka, když těm hmotným lidem tolik leží na srdci dobro, jak to o sobě jeden či dva říkali, proč tedy neudělají pro příchozí z dolního města víc, než že se s nimi jen setkají na pláni. Teď mne tedy napadlo hrozné vysvětlení: Co když ani nikdy nepomyslili na to, aby nám pomohli? Co když celý tenhle výlet duchů má být pro účastníky jen utrpením. V hlavě se mi honily různé pověsti a mýty. Vzpomněl jsem si, jak bohové trestali Tantala. Potom mě napadlo místo ze zjevení Jana, kde je psáno, že ,dým pekla vystupuje navždy před očima blahoslavených’. To, co ten protřelý duch řekl o dešti, je zřejmě pravda. Už sprška několika kapek setřesená z větve mne může potrhat. Vůbec jsem si neuvědomil, jak neopatrně jsem se mohl dostat do spršky jemné vody u vodopádu.

Probudil se ve mně naléhavý pocit nebezpečí, který ve mně dřímal už od chvíle, kdy jsem vystoupil z autobusu. Hleděl jsem na stromy, květiny i na mluvící vodopád, a to vše mi teď připadalo zlověstné a nesnesitelné. Zářící brouci létali sem a tam. Kdybych některému vstoupil do cesty, tak mnou proletí skrz naskrz, a kdyby mi snad usedl na hlavu, přirazí mne svou vahou k zemi. Strach mi našeptával: „Tady není místo pro tebe.” Taky jsem si vzpomněl na lvy. Aniž bych přesně věděl, co budu dělat, vstal jsem a vyšel od řeky směrem k místu, kde stromy rostly nejvíce pohromadě. Ještě jsem se úplně nerozhodl vrátit k autobusu, ale nechtěl jsem se ukazovat na otevřených prostranstvích. Kdybych jen našel sebemenší náznak toho, že pro ducha je skutečně možné tady zůstat, že to není jen krutá komedie, určitě bych se nevrátil. Šel jsem opatrně v úkrytu, ale zachovával jsem si dobrý výhled kolem sebe. Asi za půl hodiny jsem došel k malé mýtině s několika keři uprostřed. Zastavil jsem se a váhal, mám-li ji přejít, a

39$

vtom jsem si uvědomil, že nejsem sám. Přes mýtinu kulhal duch, tak rychle, jak jen mohl na té zraňující zemi, a ohlížel se přes rameno, jako by byl pronásledován. Byla to dobře oblečená žena, ale její nalíčení vypadalo v ranním světle příšerně. Snažila se dostat ke keřům, ale ve skutečnosti se nemohla dostat mezi ně. Listy a větvičky pro ni byly příliš tvrdé. Alespoň se k nim tedy přitiskla co nejblíž a zdálo se, že se u nich cítí jako v úkrytu. Vzápětí jsem uslyšel kroky a v dohledu se objevil jeden z hmotných lidí. Bylo je tak možno rozeznat, protože my duchové jsme se pohybovali naprosto neslyšně. „Vypadni,” vykřikl duch, „nevidíš, že chci být sama?”

„Ano, vidím, ale ty potřebuješ pomoc,” řekl ten hmotný.

„Kdyby ti zbyla jen troška slušnosti, tak by ses nevnucoval. Nechci tvou pomoc, chci být sama, jdi pryč. Ty víš, že nemůžu jít tak rychle, abych ti utekla. Po těch hrozných bodlinách to nejde. A ty to využíváš a to je od tebe sprosté.”

„To bude v pořádku,” řekl konejšivě hmotný člověk, „jdeš ale obráceně. Potřebuješ jít tam dozadu, k horám. Můžeš se o mne celou cestu opírat, jestli chceš. Nemohu tě tam docela odnést, to ne. Ale tvá chodidla ponesou co nejméně, a tak se budeš méně a méně zraňovat.” „Já se utrpení nebojím, to přece víš.”

„A co ti tedy vadí?”

„Copak to nikdy nepochopíš? Ty skutečně myslíš, že bych tam mohla takhle jít? Tak, jak jsem, mezi takové lidi?”

„A proč ne?”

„Vůbec bych nepřišla, kdybych tušila, že se budete takhle oblékat.” „Moje drahá, copak nevidíš, že nejsem vůbec oblečený?”

„Ale to jsem nemyslela. Tak už, prosím tě, jdi.”

„A nemohla bys mi to, prosím, ještě vysvětlit?”

„Jestli tomu nerozumíš sám, tak nemá cenu ti to vysvětlovat. Copak bych mohla přijít tak, jak jsem, mezi tu spoustu krásných, hmotných lidí? To je daleko horší, než kdybych na zemi přišla do společnosti nahá, a každý na mě mohl zírat.”

40$

„Ano, rozumím. Ale tady, když jsme přišli, jsme byli všichni tak trochu jako duchové. Jen pojď také, to se spraví. Jen pojď a zkus to.” „Ale vždyť mě uvidí.”

„A proč by ti to mělo vadit?”

„To bych radši umřela.”

„Ale vždyť už jsi umřela. Nemá smysl se k tomu vracet.”

Duch ženy vydal jakýsi zvuk, něco mezi vzlyknutím a zavrčením. „Kéž bych se byla nikdy nenarodila. Proč vlastně přicházíme na svět?” „Abychom byli nekonečně šťastní,” řekl hmotný člověk. „A k tomu štěstí můžeš kdykoli vykročil.”

„Vždyť oni mne uvidí.”

„Za hodinu už se o to nebudeš starat. A druhý den se tomu budeš smát. Pamatuješ na zemi? Tam byly některé věci příliš horké na to, aby šly vzít do rukou. Ale pít, pít se daly. S tvým studem je to stejné. Když ho přijmeš, když vypiješ ten kalich do dna, zjistíš, že tě posílil. Ale zkus s ním udělat něco jiného, a opaří tě.”

„Ty tedy myslíš,” řekl duch, a já napjatě očekával její odpověď.

Cítil jsem, že na ní záleží i můj osud, a tak bych jí nejraději padl k nohám a prosil ji, aby přijala.

„Pojď a zkus to,” naléhal její hmotný společník.

Už jsem si skoro myslel, že přijala. Už se jistě i pohnula, jako by chtěla vykročit, ale najednou vykřikla: „Nemohu! Nemohu! Říkám ti, nemohu! Když jsi mluvil, už jsem si říkala, že snad. Ale když bych to měla udělat - ne, nemáš právo chtít po mně něco takového. To je nechutné, to bych si nikdy neodpustila. Ne, to od tebe není slušné.

Měli nás varovat. Nikdy bych sem nebyla přišla. A teď jdi.” „Mohla bys alespoň na chvilku pomyslet na něco jiného než na sebe ?”

„Už jsem ti odpověděla,” řekl duch chladně, ale jakoby v slzách.

„Pak už tedy zbývá jen jediná možnost,” řekl hmotný duch, a k mému velkému překvapení přiložil k ústům lesní roh a zatroubil.

Musel jsem si zacpat uši. Země jako by se zatřásla a celý les se při tom zvuku zachvěl. Potom nastal okamžik ticha, nebo snad ani ne, nevím, a pak se ozvalo dunění kopyt. Nejprve daleko, potom blíž a

41$

blíž, až jsem se začal rozhlížet po místě, kam bych se ukryl. Ale než jsem nějaké našel, už jsem byl tím hlukem zcela obklopen. Travnatou plání přebíhalo stádo jednorožců za ohromného dunění a hřmění. Nejmenší z nich byl přes tři metry vysoký, byli bílí jak labutě, až na rudé záblesky v očích a nozdrách a zářící indigovou barvu jejich rohů. Ještě teď si pamatuji čvachtavý zvuk jejich kopyt v mokré trávě, praskání podrostu a odfrkávání. Ještě teď vidím, jak vyhazují zadní nohy a sklánějí své hlavy jakoby k bitvě. Již tehdy jsem byl zvědav, k jaké bitvě se připravují. Slyšel jsem výkřik ženy, myslím, že vyrazila z křoví směrem ke svému hmotnému příteli, ale nejsem si tím jist. V tu chvíli mi totiž selhaly nervy a utekl jsem, aniž bych vnímal bodavou trávu nebo svoji únavu. Tak jsem se však už nikdy nedozvěděl výsledek jejich rozhovoru.

42$

«9. kapitola»

„Kampak jdete,” zeptal se mne jakýsi hlas se silným skotským akcentem. Zastavil jsem se a rozhlédl jsem se kolem sebe. Hřmot jednorožců již dávno utichl a já se po svém bezhlavém útěku ocitl v otevřené krajině. Viděl jsem hory a nad nimi nehybný východ slunce. V podhůří dvě, tři borovice na malém pahorku spolu s velkými hladkými skalami, porostlými vřesem. Na jedné ze skal seděl vysoký muž, téměř obr, a vítr mu čechral jeho plnovous. Ještě jsem se nikdy nepodíval žádnému z hmotných lidí do obličeje. Teď poprvé jsem zjistil, že jeho tvář vnímám jaksi dvojitě. Jednou jako zářícího boha na trůnu, jehož nestárnoucí duch mne tíží jako valoun ryzího zlata, a zároveň jako starého muže, ošlehaného větrem a opáleného sluncem, snad kdysi pastýře. Muže, jenž turistům pro svoji čestnost připadá prostomyslný, a jehož jeho sousedé ze stejného důvodu považují za moudrého. Pohled člověka, který jako by žil dlouho na nechráněných, pustých místech, upíral do dálky. Tušil jsem, že předtím, než je smylo jeho znovuzrození, měl kolem očí vějířek vrásek. „Kampak jdete?”

„Já vlastně ani nevím,” koktal jsem.

„Tak se můžete posadit a něco mi povědět, ne?” řekl a uvolnil mi místo na kameni vedle sebe.

„Já vás ale neznám, pane,” řekl jsem, zatímco jsem si sedal vedle něho.

„Jmenuji se George, George MacDonald,” odpověděl.

Vykřikl jsem překvapením. „No, tak to můžete spíš povídat vy mně! Vy mi určitě nebudete lhát.” Cítil jsem, že musím nějak vysvětlit svoji důvěru, a tak jsem mu třesoucím hlasem líčil, co pro mne znamenaly jeho knihy, co všechno mi daly. Pokusil jsem se mu říci, že to mrazivé odpoledne na nádraží v Letterhead, kdy jsem si poprvé zakoupil výtisk jeho Fantastů (to mi tenkrát bylo šestnáct let), bylo pro mne tím, čím byl pro Danteho první pohled na Beatrice. ,Teď začíná nový život’, cítil jsem. Ten nový život však zůstal dlouho jen v mých představách. Teprve pomalu a zdráhavě jsem si začal připouštět, že křesťanská víra

43$

je od této představy neoddělitelná. A ještě dlouho jsem si zastíral, že to, co mne v MacDonaldových knihách oslovilo, je svatost.

Položil své ruce na moje a zarazil mne.

„Synu,” řekl, „tvoje láska má pro mne takový význam, že to ani nemohu vyjádřit. Ale víš, můžeme ušetřit drahocenný čas (a tady vypadal najednou velice skotsky), řeknu-li ti, že velice dobře znám tyto momenty tvého života. Dokonce mohu říci, že v jednom či dvou detailech tě tvoje paměť klame.”

Překvapeně jsem na něj pohlédl.

„Ale původně jsi mluvil o něčem důležitějším,” pokračoval můj učitel. „Už jsem na to téměř zapomněl, pane. A ani mne to tolik netíží, ačkoli mne to stále zajímá. Týká se to těch duchů. Zůstane tu nějaký z nich? Mohou zde vůbec zůstat? Je tu opravdu reálná možnost volby? A jak se sem vůbec dostali?”

„Ty jsi nikdy neslyšel o Refrigeriu? (Tak se přece v literatuře nazývá to místo odpočinku pro duše, které jsou v pekle.) Muž tvých kvalit snad četl Prudentia, nebo Jeremy Taylora, nebo další, kteří o něm píšou.”

„Ten název mi něco říká, pane. Ale asi už jsem zapomněl, co to znamená.”

„Znamená to, že i prokletí mají prázdniny, zájezdy nebo exkurze, ať už tomu chceš říkat jakkoli.”

„Zájezd do této země?”

„Ano, pro ty, kdo chtějí jet. Většina těch pošetilých stvoření ani nechce. Raději si vyberou zájezd na zem. Vrátí se tam a matou hlavy těch ubohých, bláznivých žen, kterým se v okultismu říká média. Anebo se vrátí a snaží se uplatňovat svůj nárok na vlastnictví třeba domu, který jim dříve patřil, a vy pak říkáte, že tam straší. Anebo jdou, a špehují své děti. Duchové spisovatelů bloumají kolem knihoven, aby zjistili, jestli někdo ještě čte jejich knihy.”

„Ale jestliže přijdou sem, mohou tu vůbec zůstat?”

„Jistěže ano. Uslyšíš o tom, že císař Trajánus tady zůstal.”

44$

„Pak tomu nerozumím. Copak odsouzení není konečné, neměnné? Copak skutečně existuje možnost přejít z Pekla do Nebe?”

„Záleží na tom, jak rozumíme slovům peklo a nebe. Když opustí to šedé město, to ještě neopustili Peklo. Pro každého, kdo se odtamtud dostane, to byl očistec. A taky bude lépe, když o tom tady nebudeš mluvit jako o Nebi. To není skutečné, hluboké nebe, rozumíš?” V tu chvíli se na mne usmál. „Můžeš to nazývat třeba Údolí stínu života. Ale pro ty, kdo tu zůstanou, je to Nebe hned od počátku. A ty smutné ulice můžeš zase nazývat Údolí stínu smrti. A přece pro ty, kdo tam zůstanou, to je od počátku Peklo.”

„Synu, nemůžeš pochopit věčnost tak, jak teď jsi. Pamatuješ, když Anodos pohlédl dveřmi do věčnosti, stejně neměl o tom co povědět. Ale můžeš pochopit alespoň náznak věčnosti, když řekneš, že zcela zralé dobro i zcela zralé zlo jde do minulosti a má zpětnou platnost. Nejen toto údolí, ale i celá minulost na zemi je Nebem pro ty, kdo jsou spaseni. Nejen ty chvíle v šerém městě, ale i pobyt na zemi se zdá být Peklem těm, kdo jsou prokleti. To je to, co žádný smrtelník nechápe. Mluví se o současném utrpení a říká se, že žádné budoucí blaho to stejně nemůže napravit. A přitom nikdo nechápe, že Nebe, když se člověk stane jeho občanem, proniká i do minulosti a mění tu chvíli agónie ve slávu. Také se říká o hříšných radostech: ,Nechte mi je, já sám si ponesu důsledky’. A přitom nechápou, že prokletí hříchu proniká zpět do minulosti a stejně nakazí i tu radost, kterou snad hřích přinesl. To vše funguje dokonce i před smrtí. Minulost se mění tím, že odpuštěné hříchy a bolesti přinášejí do života náznak nebe. Minulost zlých se zase přizpůsobuje jejich zlu a je naplněna smutkem. A proto jednou, na konci času, až tady vyjde slunce a tam dole se šero změní ve tmu, blažení řeknou: Nikdy jsme nežili nikde jinde než v Nebi. A ztracení naproti tomu řeknou: My jsme byli vždycky v Pekle. A všichni budou mít pravdu.”

„Není to příliš tvrdé, pane?”

„To je skutečný smysl toho, co řeknou. Samozřejmě, řeknou to jinými slovy, svou řečí. Jeden ze ztracených řekne, že vždycky sloužil své

45$

zemi, ať už dobře, nebo špatně. Jiný zase řekne, že všechno obětoval pro umění. A ještě jiný řekne, že neměl nikdy příležitost. Další řekne, že díky Bohu hleděl jen na to důležité, a většina z nich řekne, že nic neskrývali a byli vždycky vůči sobě upřímní.”

„A co ti blažení, spasení?”

„Co se stane jim, lze nejlépe popsat jako protiklad. To, co vypadalo jako utrpení ve chvíli, kdy to prožívali, se při pohledu nazpět změní v dobro. To, co zakusili jako suchou poušť bez kapky vody, uchová jejich paměť jako jezera osvěžující vody.”

„Takže lidé, kteří říkají, že Nebe a Peklo jsou pouze stavy duše a mysli, mají vlastně pravdu, ne?”

„Zaraz,” řekl přísně. „Peklo, to je stav mysli. Asi nikdo nikdy neřekl pravdivější slovo o Pekle. Ale zároveň každý stav mysli, ponechaný sobě samému, každé uzavření se člověka do sebe samého, je, konec konců, Peklo. Nebe však není stav mysli. Nebe je sama skutečnost. Všechno, co je opravdu skutečné, je nebeského původu. Všechno, co může být otřeseno a pobořeno, bude skutečné otřeseno a pobořeno. Jenom to pevné zůstane.”

„Je tedy po smrti ještě možnost volby? Mí katoličtí přátelé budou překvapeni, protože podle nich všichni, kdo jsou v očistci, budou spaseni. Ale ani mí protestantští přátelé na tom nebudou o mnoho lépe, protože podle nich strom leží tak, jak padl.”

„Možná, že mají pravdu obě skupiny. Nedělej si starosti s takovými otázkami, stejné nemůžeš plně pochopit vztah mezi možností volby a časem, dokud nemáš obojí za sebou. A taky tady nejsi proto, aby ses snažil toto všechno pochopit. Co tebe zajímá, je otázka volby jako takové, a to můžeš pozorovat kolem sebe.”

„Dobrá, pane, ale i to si zasluhuje objasnění. Co si vlastně vybírají ti, kteří jdou zpátky - a já zatím jiného neviděl. A jak si to vůbec mohou vybírat?”

„Milton měl pravdu, když říkal, že volba ztracené duše může být popsána slovy: ,Lépe řídit v Pekle než sloužit v Nebi.’ Vždycky existuje něco, co si chtějí mermomocí ponechat, třeba i za cenu

46$

utrpení. Vždycky dávají něčemu přednost před radostí, to znamená před realitou. To můžeš krásně vidět na rozmazleném dítěti, které raději oželí večeři i hru se sourozenci, než by se pokořilo a udobřilo.

U dětí se tomu říká trucování. Dospělí tomu dávají spoustu krásných jmen, třeba Achillův hněv, Corriolanův majestát, nebo o tom mluví jako o pomstě, uraženě pýše, sebevědomí či vědomí své ceny.”

„Takže nikdo není zatracen jen pro své nectnosti, pro svou smyslnost, neduchovnost?”

„Někteří jistě ano. Smyslní lidé začínají tím, že dají přednost okamžitému prožitku, i když nesrovnatelně chudšímu, před tím věčným, před tou skutečnou radostí. Jejich hřích by se dal nazvat ,spokojenost s málem’. Potom však příjemné prožitky mizí, jsou stále chudší a chudší, a chtivost naopak zesiluje, sílí a zvětšuje se, takže člověk, ačkoliv ví, že radost a štěstí se takovým způsobem nezíská, dává přednost pohrávání si s neukojitelnou žádostivostí a za nic na světě by se o ni nenechal připravit. Bojoval by na život a na smrt, jen aby si ji mohl ponechat. Jako nemocný, kterého svědí jeho vředy, by rád poškrábáním zahnal své utrpení - ale když už dál nemůže a je rozškrábaný do krve, jeho vředy svědí dál.”

Na chvíli se odmlčel a po chvíli pokračoval: „Pochopíš, že existuje nekonečné množství forem volby, nekonečné množství způsobů, ve kterých se volba předkládá. Některé by tě na zemi ani nenapadly. Nedávno sem přišlo jedno stvoření, říkali mu sir Archibald. Během jeho života na zemi ho nezajímalo nic než nesmrtelnost. Napsal o tom hromadu knih. Nejprve z filosofického pohledu, později jako výsledky vlastního výzkumu psychiky, a konečně se to stalo jeho jediným zaměstnáním. Experimenty, přednášky, vydávání časopisu na toto téma a cestování. Sbíral záhadné příběhy mezi tibetskými lámy, byl zasvěcen do různých obřadů ve střední Africe. Důkazy, více důkazů a ještě více důkazů, to byla nakonec jeho jediná touha. Nesnesl, aby se lidé zajímali o něco jiného než o jeho oblast zájmu. Během jedné ze světových válek se dostal do potíží, protože cestoval po celé své vlasti a přemlouval lidi, ať zbytečně neválčí a nevyhazují tak peníze, které

47$

by se mohly použít na jeho výzkum. Potom to ubohé stvoření zemřelo a přišlo sem, ale nebylo síly v celém vesmíru, která by ho přiměla zůstat a jít k horám. Tato země pro něj neměla smysl. Tady už je každý nesmrtelný a nikdo se nezajímá o otázky nesmrtelnosti. Nebylo co dál ověřovat. Všechna jeho práce ztratila smysl. Kdyby připustil, že zaměnil cíl za prostředek k jeho dosažení, kdyby se uměl sám sobě zasmát a začít znovu jako malé děcko, vešel by do radosti. Ale on to neuměl. Radost ho nezajímala. A tak nakonec odešel.”

„To je nepředstavitelné,” řekl jsem.

„Myslíš?” řekl můj učitel a probodával mě pohledem. „Možná, že právě tobě a tobě podobným lidem se tento sir Archibald velice podobá. Více, než si snad myslíš. Víš, existovali i lidé, kteří se tolik snažili dokázat existenci Boha, že je Bůh sám už ani příliš nezajímal. Jako by neměl jiný smysl, než jen aby byl. Byli také lidé, kteří se tak angažovali v misii, v šíření křesťanství, že neměli nakonec čas myslet na Krista. Jasně to je vidět v běžnějších věcech. Copak jsi nikdy neviděl náruživého sběratele, který vlastní spoustu prvních vydání knih podepsaných jejich autory, ale už ztratil chuť je číst? Copak jsi se nikdy nesetkal s takovým organizátorem dobročinných akcí, který ztratil všechnu lásku k chudým? To je ta nejnebezpečnější, a přitom nejméně nápadná ze všech nástrah.”

Chtěl jsem už změnit téma, a tak jsem se zeptal, proč ti hmotní lidé, tak plní lásky, nesestoupí do pekla, aby odtud přivedli ty ubohé duchy. Proč jsou odkázáni jen na tu chvíli setkání na pláni u autobusu.

Člověk by od nich očekával bojovnější dobročinnost.

„Lépe to pochopíš, než budeš odcházet,” řekl. „Mezitím ti však musím říci, že zašli pro dobro těch duchů dál, než si vůbec dovedeš představit. Každý z nás tady žije jenom tím a jenom pro to jít dál a dál, k horám. Každý z nás tuto cestu přerušil a vrátil se nevýslovně daleko kvůli pouhé naději, nepatrné naději, že zachrání někoho z duchů. Samozřejmě, i to je pro nás radost, ale nemůžeš nás za to obviňovat. Stejně, i kdyby to šlo jít dál, udělat ještě víc, nemělo by to

48$

význam. Stejně jako nemá význam dělat ze sebe blázna, abych bláznovi pomohl.”

„A co ti ubozí duchové, kteří se nikdy nedostanou do autobusu?”

„Kdo chce, dostane se. Každý, nemusíš mít obavy. Nakonec budou jen dva druhy lidí. Ti, kteří Bohu řeknou: „Tvá vůle se staň.” A ti, kterým řekne Bůh: „Tvá vůle se staň.” Všichni, kteří jsou v Pekle, si vybírají. Bez osobního výběru by nebylo Peklo. Žádná duše, která stále a skutečně touží po radosti, ji nemine. Kdo hledá, najde. Kdo tluče, tomu bude otevřeno.”

V tu chvíli jsme byli přerušeni tenkým, ostrým hlasem ducha, který mluvil ohromnou rychlostí. Ohlédli jsme se a zahlédli ho, jak hovoří s jedním z hmotných lidí tak zaujatě, že si nás ani nevšiml. Ten hmotný se co chvíli snažil mu skočit do řeči, ale bezúspěšně. Duch říkal asi toto:

„Ach, můj drahý, já jsem zažila hrozné věci, vůbec nevím, jak jsem se sem dostala. Měla jsem jet s Elinou Stoneovou, všechno jsme domluvily, měly jsme se setkat na rohu Thing Street, ještě, jsem jí to obzvlášť jasně a dvakrát vysvětlila. Však víš, jaká je. Kdybych jí to řekla jednou, ale řekla jsem jí to snad stokrát, že se nesetkáme před tím hrozným ženským útulkem po tom, co se mnou tak jednala. To je nejhorší věc, jaká se mi přihodila v poslední době. Hořím nedočkavostí ti to vyprávět, protože cítím, že mě pochopíš, že řekneš, že mám pravdu, že jsem jednala správně. Ne, počkej, nepřerušuj mě, dokud ti to nedopovím. Když jsem přišla tam dolů, snažila jsem se s ní nejprve bydlet. Všechno už bylo domluveno. Ona měla vařit a já se měla starat o dům. Myslela jsem si, že to bude příjemné po tom všem, čím jsem prošla, ale ukázalo se, že se velice změnila. Byla absolutně sobecká, bez kouska zájmu o kohokoli jiného kromě sebe. Jednou jsem jí řekla: ,Myslím, že si zasloužím trochu ohleduplnosti, protože ty jsi na zemi prožila celý svůj život, ale já tu ještě řadu let vůbec nemusela být‘. Pardon, já zapomněla, ty to vlastně nevíš. Představ si, že jsem byla zavražděna. Skutečně, byla to vražda. Ten lékař, ten

49$

nikdy neměl být chirurgem. Mohla bych být dodnes naživu. V té hrozné nemocnici mě nechali úplně vyhladovět, a navíc mě ani nikdo nenavštívil … “

Ostrý, pronikavý hlas pomalu slábl a slábl, jak se duch se svým tichým hmotným společníkem vzdalovali.

„Co tě trápí, synu?” zeptal se učitel.

„Trápím se pocitem, že to nešťastné stvoření by nemělo být zatraceno. Vždyť ona není zlá, je to pouze hloupá a pošetilá stařena, která si zvykla stále naříkat a být se vším nespokojená. Je to takový bručoun. Myslím, že trocha laskavosti, trocha odpočinku a změna způsobu života by jí pomohla natolik, že by mohla být v pořádku.”

„Máš pravdu, taková skutečně kdysi byla. A snad, možná, ještě je. Pokud ano, určitě se uzdraví. Otázka je, jestli to je skutečně bručoun.” „Měl jsem dojem, že nemůže být nic jiného.”

„Ty mi nerozumíš. Otázka je, jestli ona je skutečně bručounem, jestli už to není bručení a naříkání samo o sobě, bez kouska jí samotné.

Jestli je to skutečně žena, alespoň sebemenší kousek jí samotné v tom všem bručení a naříkání, potom může být probuzena k životu. Jestli je sebemenší jiskřička pod vším tím popelem, rozfoukáme ji, až celá ta hromada bude jasně zářit. Ale jestli je to jenom popel, pak nemá smysl si ho navždy foukat do očí. Pak už ho lze jenom uklidit.”

„A jak může být naříkání a bručení samo o sobě, bez člověka, který by naříkal?”

„To je právě ta potíž, když chceme porozumět peklu. Všechno tam se tak velice blíží nicotnosti, to ještě zakusíš. Začíná to špatnou náladou, nadáváním, a ty sám jsi ještě mimo to, venku. Vidíš to a snad to i dovedeš odsoudit. Ale když přijde chvíle temna, tak to přijmeš a děláš. Můžeš ještě činit pokání a uniknout, ale jednou taky může přijít den, kdy už neunikneš. A pak už tady nejsi ty, který bys tu zlou náladu odsuzoval, nebo snad přijímal, pak už zbude jenom ta zlá nálada, naříkání a nadávání, řinoucí se jako ze stroje.”

50$

„Ale pojď, jseš tu, abys naslouchal a díval se. Opři se o mne, vyjdeme si na malou procházku.”

Poslechl jsem.

Opřít se o někoho, to byl pocit, který mně připomněl dětství. S oporou byla i moje chůze snesitelnější, dokonce do té míry, že jsem si začal libovat, že má chodidla se stávají pevnější. Pohled na jejich průhlednost mne však ujistil o tom, že snesitelnost působí skutečně pouze jeho přítomnost, jen to, že se mám o koho opřít. Zároveň působila i jakési zostření mých smyslů, protože jsem ve vzduchu ucítil vůně, které jsem dosud nezaznamenal, a objevil jsem nové krásy krajiny kolem nás. Všude byla voda a jemné květiny se chvěly v ranním vánku. Daleko v lese jsme uviděli jelena a k mému učiteli přiběhl štíhlý panter a s předením se k němu lísal. Bylo také vidět mnoho duchů. Nejubožejší z nich byl duch jedné ženy. Její trápení bylo opakem toho, co trápilo paní vyděšenou stádem jednorožců. Tato žena si zřejmě vůbec neuvědomovala svůj přízračný zjev. Určitě víc než jeden z hmotných lidí se snažil na ni promluvit, ale reagovala zcela nepochopitelně. Svoji téměř průhlednou tvář zkroutila do jakési grimasy, své tělo, tvořené jakoby dýmem, zkřivila do nepochopitelné polohy. Nakonec mne napadlo vysvětlení, i když zcela bláznivé: duch ženy snad stále ještě předpokládá, že je atraktivní, a snaží se flirtovat. Stala se tak zcela neschopnou rozhovoru s kýmkoli a o čemkoli.

Kdyby se už rozkládající se tělo mrtvého zdvihlo z rakve, namalovalo si rty rtěnkou a pokoušelo se o flirtování, nebylo by to o nic víc odpuzující a nesmyslné. Nakonec si ta ubohá žena zamumlala: „Stupidní stvoření,” a vrátila se do autobusu. To mi připomnělo, abych se svého učitele zeptal, co měl znamenat ten příjezd stáda jednorožců. „Ten měl možná úspěch,” řekl. „Asi tušíš, že měl ducha té ženy vyděsit. Ne že by strach nějak očišťoval, ale když už nic jiného, tak byla alespoň na chvilku zaujata něčím jiným než sama sebou a dostala tak určitou šanci. Viděl jsem, že to občas zabralo.”

Potkali jsme některé duchy, kteří sem, do blízkosti Nebe, přišli jen proto, aby zdejším obyvatelům vyprávěli o Pekle. Těch bylo snad

51$

nejvíc. Jiní, kteří byli stejně jako já nějakým druhem učitelů, chtěli pořádat na toto téma přednášky. Nesli si objemné zápisníky plné čísel, statistik, map a nákresů, někteří chtěli vykládat vtipy o hříšnících všech dob, které dole potkali, ale většina si zřejmě myslela, že to utrpení a bída, kterou prošli sami, je činí jaksi lepšími.

„Žijete tu úplně uzavřeně,” říkali, „a neznáte rub toho všeho. My vám budeme vyprávět věci, to budete koukat.”

Jako by jediným účelem jejich příchodu bylo zanést sem pekelné výjevy. Všichni, pokud mohu posoudit podle zkušeností ze světa tam dole, byli zcela nespolehliví a nikdo nejevil kouska zájmu o svět, do něhož se dostal. Každý pokus o poučení odmítali, a když viděli, že je nikdo neposlouchá, vraceli se jeden po druhém do autobusu. Tento jejich pokus popsat Peklo byl přitom jen mírnější formou touhy všech těchto duchů, touhy rozšířit Peklo, přinést ho, kdyby to šlo, až do Nebe. Někteří tenkými hlásky přemlouvali blažené, aby setřásli své řetězy, aby se osvobodili ze zajetí svého štěstí, aby vlastníma rukama strhli hory, a uchopili tak Nebe jenom pro sebe. Peklo prý jim v tom pomůže. Byli tu taky duchové plánovači, kteří navrhovali přehradit řeky, pokácet stromy, pobít zvířata, vybudovat železniční dráhu do hor, pokosit tu hroznou trávu a všechno pokrýt asfaltem.

Materialističtí duchové informovali nesmrtelné o tom, že byli oklamáni. Po smrti přece neexistuje život a celá tato země je halucinace. Byli i duchové přímí a jednodušší jako strašáci, vědomí si svého rozkladu. Přijali tradiční roli strašidel a vypadali, jako by chtěli někoho vyděsit. Nikdy jsem netušil, že i tato touha může existovat.

Můj učitel mi však připomněl, že ji známe i na zemi. Vždyť už Tacitus říká: „Straší, jinak by se sami báli.” Když takový člověk po smrti pozná, že je duch, a zjistí, že on je teď tím, čeho se lidé bojí, ten chladný hřbitovní stín, který nemůže existovat, a přece jaksi existuje, pak ve strašení druhých nachází únik z vlastního děsu. Z toho, že je duch, a přece se bojí duchů. Dokonce i toho ducha, kterým je sám. Bát se sebe sama, to je ta nejhrůznější hrůza.

52$

Mimo toto vše jsem však viděl i komické přízraky, ve kterých se už stěží daly rozeznat zbytky lidské podoby. Tato monstra se vydala k autobusové zastávce snad tisíce mil, dojela do této země stínu života a belhala se daleko zraňující trávou jen proto, aby v jednom záchvatu nenávisti vychrlila svoji závist, ale i své opovržení celou tou radostí, která tu existuje. Ta cesta jako by byla jen malou cenou zaplacenou za to, že jednou, pouze jedinkrát, v dohledu věčného úsvitu budou moci říci těm domýšlivcům, hejskům a snobům tady, těm vlastníkům, co si o nich vlastně myslí.

„Jak se sem vůbec dostanou?” zeptal jsem se svého učitele.

„Viděl jsem i obrácení těchto duchů,” řekl, „zatímco ti, kteří vypadají lepší, se vrátili zpátky. Ti, kteří nenávidí dobrotu, jsou někdy blíže záchraně než ti, kteří o ní nevědí nic a myslí si, že už dobří jsou.” „Pssst, ticho!” řekl náhle můj učitel. Stáli jsme blízko jakýchsi keřů a za nimi jsem uviděl jednoho ducha a jednoho z hmotných lidí. Zřejmě se právě potkali. Rysy toho ducha mi někoho připomínaly a pak jsem si uvědomil, že kdysi na zemi jsem viděl fotografii tohoto muže v novinách. Byl to tehdy známý umělec.

„Panebože,” řekl duch a rozhlížel se kolem.

„Pane Bože, co?” zeptal se jeho společník.

„Co tím myslíš tím ‘Panebože, co’?” „Pane Bože je u nás oslovení, začátek věty, prosby nebo tak nějak.”

„Aha, už rozumím, já ale chtěl říct něco jiného - jako ježkovy voči nebo něco na ten způsob. Teda tohle je, tohle je všechno, no prostě úžasné. Víš, rád bych to namaloval.”

„Tak o to bych se, být tebou, teď zrovna nesnažil.”

„Proč? Myslíš, že mi to nedovolí?”

„Ne, ale nejdřív se musíš dívat.”

„Ale já už jsem se podíval. Viděl jsem, co jsem potřeboval ke své práci. Panebože, kdybych tak na to byl pomyslel a vzal si s sebou své náčiní.”

Hmotný společník zakroutil hlavou a přitom mu z vlasů zazářily záblesky světla.

53$

„To by ti k ničemu nebylo.”

„Co tím myslíš?”

„Když jsi maloval na zemi, maloval jsi proto, že jsi zachytil odlesk Nebe uprostřed pozemské krajiny. Tvé obrazy měly úspěch, protože i další mohli vidět ten odlesk Nebe. Ale tady, kde jsi, máš Nebe přímo. Odsud přicházely ty odlesky. Nemá smysl nám vyprávět o zemi, ve které právě žijeme. Vždyť všechno vidíme sami a, upřímně řečeno, jasněji a lépe než ty.”

„Takže tady nemá smysl malovat?”

„To jsem neřekl. Ale má to smysl až potom, kdy se z tebe stane osobnost. Tím jsme museli projít všichni. Pak některé věci uvidíš lépe než kdokoli jiný a pak nám o tom také budeš chtít povědět. Ale zatím to smysl nemá, zatím se dívej. On je nekonečný, pojď a dívej se.”

„To bude krásné,” řekl duch po chvíli ticha.

„Tak pojď,” řekl hmotný člověk a nabídl mu svou ruku.

„A jak brzo myslíš, že budu moci malovat?” zeptal se duch.

Jeho hmotný společník se usmál.

„Copak nechápeš, že nebudeš moci nikdy malovat, pokud to bude jediná věc, která tě zajímá?” „Co tím myslíš?”

„Pokud se o tuto zem zajímáš jen proto, abys ji namaloval, tak se ji nikdy nenaučíš správně vidět.”

„Dobrý umělec vždycky pozoruje krajinu jako svůj budoucí obraz.” „Ale ne. Už zapomínáš,” řekl hmotný člověk, „tak to vždycky nebylo. Nejprve jsi miloval světlo a malování jsi měl rád jenom proto, že jsi tak mohl vypovídat o tom světle.”

„Ach, to už je dávno,” řekl duch, „z toho člověk vyroste. Samozřejmě, tys neviděl mé pozdější práce. Člověk je pak víc a víc zaujat samotnou malbou.”

„Ano, to je. Z toho jsem se musel dostat i já, to byla jenom léčka. Inkoust a barvy jsou potřeba jen tam dole a jsou přitom i trochu nebezpečné. Každý básník a umělec je v nebezpečí, že od lásky k věcem, o kterých vypráví, se pomalounku a neznatelně dostane k lásce k vyprávění samotnému, a může to dojít až tak daleko, že tam dole v

54$

pekle ho nezajímá Bůh, ale jen to, co sám o Bohu říká. To však nekončí zaujetím malbou, potápíš se hlouběji a hlouběji, zajímáš se jen a jen o svou osobnost a později už jen o svoji slávu.”

„Nemyslím si, že zrovna já bych měl v tomhle směru nějaké problémy,” řekl duch jaksi škrobeně.

„Tak to je výtečné,” odvětil jeho společník, „hned po příjezdu se přes tenhle problém dostal jen málokdo. Ale jestliže v tobě přece jen něco z tě horečky zůstalo, vyléčíš se u fontány.”

„Co to je fontána?”

„To je tam nahoře, v horách. Ledová a křišťálově čistá, mezi dvěma zelenými kopci. Něco jako Léthé, řeka zapomnění. Když se z ní napiješ, zapomeneš navěky na vlastnické pocity ohledně svého díla. Budeš ho obdivovat, jako by to bylo dílo někoho jiného. Budeš ho obdivovat bez pýchy i bez nemístné skromnosti.”

„To bude nádherné,” řekl duch bez nadšení.

„Tak dobře, pojď,” vyzval ho jeho společník. Podepřel ho a ušli spolu pár kroků k východu.

„Samozřejmě, vždycky bude zajímavé potkávat lidi,” brumlal si duch jakoby pro sebe. „Každý bude zajímavý. Ano, určitě. Tedy, myslím hlavně na malíře z naší školy. Budu se moci setkat s Claudem nebo s Cézanem, nebo … “

„Ano, dřív nebo později ano, pokud tu jsou.”

„A ty nevíš, jestli tu jsou?”

„Samozřejmě nevím, jsem tu teprve několik let a je nás tady velice mnoho, víš.”

„O takových vynikajících lidech jsi snad už něco zaslechl, ne?”

„Ale oni tady nijak nevynikají, alespoň ne víc než ostatní. Copak nerozumíš? Sláva tady naplní každého, každý tady vyzařuje slávu. To je jako se světlem a zrcadlem. Světlo je úžasné.”

„Chceš tím říci, že tu neexistují slavní lidé?”

„Naopak, všichni tu jsou slavní. Jak jen to může posoudit ten jediný spravedlivý soudce.”

„Ano, samozřejmě, tedy v tomto smyslu …”

55$

„Nezastavuj se,” pobízel ducha jeho hmotný společník.

„Ano, jistě. Člověk se musí spokojit s tím, že ho ocení až potomci.” „Příteli, copak nevíš, že já i ty už jsme na zemi zcela neznámí?” „Cože, co tím myslíš?” vykřikl duch a pustil se svého společníka.

„Ty chceš říct, že ti zatracení neorealisti nakonec vyhráli?”

„Ano,” řekl hmotný duch a zářil a chvěl se smíchem.

„Dnes už za žádný můj ani svůj obraz nedostaneš v celé Americe a Evropě ani pět liber. Jsme zcela zapomenuti, vyšli jsme z módy.” „Musím hned pryč,” řekl duch, „pusť, nech mne jít. Mám svou zodpovědnost za budoucnost umění. Musím jít zpátky, zpátky ke svým přátelům. Napíšu o tom úvahu do novin, napíšu manifest, začneme vydávat časopis, to chce publicitu, nech mne, já už jdu. Tady končí všechny žerty.”

A duch zmizel, aniž by vyslechl těch pár slov, jež mu chtěl jeho zářící společník říci jako odpověď.

56$

«10. kapitola»

Také jsme vyslechli následující konverzaci:

„To je bez debaty, o tom nemá cenu mluvit,” říkal duch ženy jedné ze zářících žen, „ani ve snu by mne nenapadlo zůstat, pokud bych se tu měla setkat s Robertem. Samozřejmě, jsem ochotna mu odpustit, ale nic víc. Jestliže se tu objeví …, ale to už je tvoje starost.”

„Jestliže jsi mu však odpustila, pak přece …”

„Odpustila jsem mu jako křesťanka, ale jsou věci, které není možné zapomenout.”

„Tomu nerozumím …,” začala její společnice, jedna z hmotných lidí. „Jasně, tomu ty jsi nikdy nerozuměla,” řekl duch s úsměškem.

„Tys vždycky myslela, že Robert by neudělal nic špatného, já vím. Prosím tě, nech mne domluvit. Nedovedeš si představit, co jsem musela s tvým drahým Robertem vytrpět. Toho nevděku, a přitom jsem to byla já, kdo z něj udělal muže, kdo mu obětoval celý svůj život. A co mi bylo odměnou? Absolutní a naprosté sobectví. Ne, poslouchej. Když jsem si ho vzala, tak pracoval za almužnu - nějakých šest stovek ročně. A teď dobře poslouchej, Hildo. Kdyby nebylo mne, tak dřepěl na tom místě nadosmrti. To já jsem ho vedla každý krok jeho kariéry, v něm nebyla ani jiskřička sebedůvěry a ambicí. Bylo to, jako bys zvedala pytel uhlí. Popichovala jsem ho, v kladném slova smyslu, k tomu, aby vzal to vedlejší zaměstnání v jiném oddělení, protože to byl počátek jeho vzestupu. Ale ta jeho lenost. Představ si, že mi řekl, že nemůže pracovat déle než třináct hodin denně! Jako bych já nepracovala mnohem déle. Moje práce nekončila jako ta jeho. Musela jsem ho udržovat v chodu ještě celý večer - rozumíš, co myslím. Kdyby bylo po jeho, seděl by v křesle a lenošil. To já ho odváděla od myšlenek na sebe sama, to já se starala o jeho duševní obzor, to já udržovala konverzaci, on se ani nesnažil, samozřejmě. Někdy dokonce ani neposlouchal. ,Očekávala bych od tebe alespoň slušné chování, když už nic jiného,’ říkávala jsem mu. Zapomínal, že jsem dáma, přestože jsem si ho vzala, a že se mohu

57$

udřít jen pro jeho dobro - bez špetky vděku. Trávila jsem celé hodiny aranžováním květin, aby byl ten ponurý, malý domeček alespoň trochu hezčí, a místo vděku, co myslíš, že mi řekl? Že bych mu nemusela zaplnit psací stůl květinami, zrovna když chce pracovat. Jeden večer z toho byla pěkná hádka, protože jsem mu vylila jednu vázu na nějaké jeho papíry. Samozřejmě, byl to všechno nesmysl, protože neměly nic společného s jeho prací. Měl tehdy takovou směšnou představu, že napíše nějakou knihu. Jako kdyby toho byl schopen. Nakonec jsem ho z toho ale vyléčila.

Ne, Hildo, musíš ještě chvíli poslouchat. Robert měl představu, že musí občas zmizet, aby se podíval za, jak to nazýval, „starými přáteli”. A vždycky mne nechal, ať se bavím sama se sebou. Ale já věděla od začátku, že tahle kamarádství mu nepřinášejí nic dobrého. Takhle to dál nejde, řekla jsem mu jednou, tvoji přátelé jsou teď i mými přáteli. Je to moje povinnost mít je u nás, jakkoliv jsem vždycky večer unavená, a ačkoliv si to ani nemůžeme dovolit. Myslela jsem, že takový náznak bude stačit, ale představ si, že oni skutečně přišli. Musela jsem tedy zapojit všechen svůj důmysl a takt. Žena, která má všech pět pohromadě, umí vždycky tu a tam utrousit nějaké slůvko, a je to. Chtěla jsem, aby je Robert viděl v trochu jiném světle. Samozřejmě, že se u nás necítili dobře, občas jsem se tomu musela v duchu smát. Robert se taky cítil nepříjemně, když jsem ho takto léčila, ale nakonec to zase bylo jen pro jeho dobro. Stačil rok a nezbyl mu ani jediný z těch jeho povedených kamarádů.

Tehdy dostal nové místo a velice si polepšil, ale co myslíš, že on na to? Místo aby pochopil, že si teď konečně můžeme trochu něco dovolit, všechno co řekl, bylo: Tak, a teď už mi snad proboha dáš trochu pokoj. To mě dorazilo, málem jsem všechno vzdala, ale věděla jsem, co je moje povinnost. Vždycky jsem konala svoji povinnost. Nedovedeš si představit, co mi to dalo práce, aby souhlasil s přestěhováním do většího domu. A pak ještě to hledání. Neřekla bych ani ň, jen kdyby to uměl brát jako pravý muž. Kdyby v tom uměl najít to správné povyražení, kdyby byl trochu jiný. Byla by to nádhera

58$

potkat ho na schodech cestou z práce a slyšet: ,Tak jdeme, dámy, dnes není čas na večeři. Slyšel jsem o domě kousek od Watfordu, dostal jsem klíče, a tak se tam půjdeme podívat, za hodinku jsme zpátky. Ale on? To byla hrůza. Tvůj báječný Robert se v tomto období nestaral o nic jiného než o jídlo.

No, konečně jsem ho dostala do nového domu, ale za jakou cenu!

Ano, vím, byl trochu větší, než jsme si zrovna mohli dovolit, ale před ním se přece otevíraly úplně nové možnosti! A taky jsme se začali konečně opravdu bavit. Žádní jeho „staří známí,” ne, děkuji. Všechno muselo být pro jeho dobro. Každý přítel, který mu kdy mohl být užitečný, se s námi seznámil jen díky mně. Musela jsem se samozřejmě začít lépe oblékat. Hildo, mohla to být nejšťastnější léta našeho společného života. Že nebyla, za to musí poděkovat jen sám sobě. Byl otravný, opravdu otravný. Usmyslel si, že bude dělat starého, uzavřeného a nevrlého, prostě ponořil se sám do sebe. Mohl vypadat o mnoho let mladší, jen kdyby se trochu snažil. Nemusel chodit se shrbenými zády, jsem si jista, že jsem mu to kolikrát připomínala. A jako hostitel byl prostě příšerný. Vždycky, když jsme pořádali večírek, leželo všechno jen na mně, Robert byl jako onuce. Jak jsem mu jednou řekla (a kdyby jen jednou, snad tisíckrát) - nebyl vždycky takový. Byly doby, kdy se o všechno zajímal a snadno se přátelil.

,Co to do tebe u všech všudy vjelo?’ říkala jsem mu. Ale to už ani neodpovídal. Seděl a zíral na mě těma jeho velkýma očima (tehdy jsem začala nenávidět muže s tmavýma očima) a teď to vím, že mne nenáviděl. To byla celá moje odměna, po všem, co jsem pro něj udělala. Podlá, bezcitná nenávist, a zrovna v tom okamžiku, kdy byl bohatší, než se mu kdy mohlo snít.

Říkala jsem mu: ,Roberte, ty prostě necháváš sebe sama chátrat.’ Mladší muži, kteří k nám přicházeli (to nebyla moje chyba, že mě měli raději než ten hrubec můj manžel) se mu vysmívali.

Svoji povinnost jsem však splnila až do konce. Připravila jsem mu takové malé cvičení - ano, to byl hlavní důvod, proč jsem si pořídila tu

59$

dánskou dogu. Také jsem dále pořádala večírky. Brala jsem ho na nejúžasnější dovolené. Dohlížela jsem, aby moc nepil. Nakonec, když už všechno začínalo být zoufalé, jsem ho začala povzbuzovat, aby zkusil zase psát. Tehdy už mu to nemohlo uškodit. Jeho zhroucení jsem však už nezabránila. Moje svědomí je ale čisté, já jsem svoji povinnost vykonala, pokud vůbec žena může v takovém případě něco udělat. Tak alespoň teď víš, proč není možné, abych …”

„Ačkoliv … , já nevím. Možná, že jsem si to přece rozmyslela. Víš co, udělám jim férovou nabídku, Hildo. Nechci se s ním potkat, pokud to znamená jenom setkání a nic víc. Jestli mi však nechají volné ruce, vezmu si ho znovu na starost. Vezmu to své břemeno ještě jednou, ale musím mít volné ruce. Při té spoustě času, co tu budeme mít, bych z něj snad mohla něco pořádného udělat. Schováme se spolu někam do ústraní - to je dobrý nápad, ne? Jeho nemůžeš ponechat sama sobě, já se o něj postarám. Potřebuje pevné vedení. Já ho znám lépe než kdokoliv jiný, co říkáš. Ne, dejte mi ho, slyšíš? Neptejte se ho, prostě mi ho dejte. Jsem snad jeho manželka, ne? Byla jsem s ním jen na začátku, ještě je toho spousta, co ho můžu naučit. Ne, poslouchej, Hildo. Prosím tě, prosím. Je mi tak bídně. Já potřebuji někoho, na kom bych pracovala. Tam dole je to prostě hrozné. Nikdo se o mě nezajímá, nikoho nemůžu změnit. Je to hrozné vidět je všechny kolem dokola a nemoci s nimi cokoliv udělat. Dejte mi ho zpátky, proč by mělo být všechno po jeho? To mu nesvědčí. To není správné, to není vůči němu fér. Já ho chci, já chci svého Roberta. Jakým právem mi ho berete? Nenávidím vás. Jak se mu můžu věnovat, když mi ho nedáte?” Duch, který se na chvíli protáhl jako skomírající plamen svíčky, najednou praskl. Zůstal po něm jen suchý, kyselý zápach, ale nikoho už nebylo vidět.

60$

«11. kapitola»

Jedno z nejbolestnějších setkání z těch, kterých jsme byli svědky, bylo mezi duchem ženy a jedním ze zářících lidí, který zřejmě býval její bratr. Museli se potkat okamžik předtím, než jsme na ně narazili, protože duch právě říkal s výrazem neskrývaného zklamání: „Á, Reginalde, to jsi ty…”

„Ano, drahá,” řekl člověk, „vím, že jsi asi očekávala někoho jiného. Snad …, snad bys ale mohla být přece trochu ráda, že vidíš alespoň mě - prozatím.”

„No, já myslela, že přijde Michael,” řekl duch a pak dodal skoro divoce: „Je tady přece, ne?”

„Je tam nahoře, v horách.”

„A proč mi tedy nepřišel naproti? Copak nevěděl, že přijedu?” „Nedělej si starosti, má drahá, všechno bude v pořádku. Nemohl přijít, alespoň zatím. Takovou, jaká jsi teď, by tě neviděl ani neslyšel. Byla bys pro něj úplně neviditelná. Ale to se brzy změní, pomůžeme ti.” „Myslím, že když mě můžeš vidět ty, můj vlastní syn by mohl také!” „Tak to vždycky není. Víš, já jsem se na tento druh práce zvlášť zaměřil.”

„Aha, tak pro tebe je to práce, jo?” vyštěkl duch. Po chvíli pokračoval: „No dobře, a kdy ho budu smět vidět já?”

„Tady nejde o to, jestli smíš nebo nesmíš, Pam. Jakmile tě on bude moci vidět, tak tě samozřejmě uvidí. Ale ty potřebuješ trochu posílit.” „Cože?” řekl duch tvrdě a hrozivě.

„První krok je vždy těžký,” řekl člověk. „Ale potom ti to už půjde jako po másle. Zesílíš dost na to, aby tě Michael mohl vnímat, až se naučíš chtít kromě Michaela ještě někoho jiného. Neříkám ,víc než Michaela’, to přijde až později. To, co potřebuješ pro začátek, je alespoň malý zárodek touhy po Bohu.”

„Aha, ty myslíš náboženství a tyhle věci, ale na to snad není zrovna teď vhodná chvíle. A vůbec, že s tím začínáš zrovna ty. No ale dobře,

61$

udělám, cokoli je třeba, dejme se do toho. Čím dřív začnu, tím dřív mi dovolí vidět mého chlapce. Jsem připravena.”

„Pam, zamysli se přece. Copak nechápeš, že dokud myslíš tímto způsobem, není to žádný začátek? Zacházíš s Bohem jako s prostředkem jak se dostat k Michaelovi. Princip té posilovací kůry je ale v tom, že se naučíš toužit po Bohu pro něj samého.”

„Kdybys byl matkou jako já, tak bys takhle nemluvil.”

„Chceš snad říci, kdybys byl jenom matkou, ale o to tady přece nejde. Ty jsi Michaelova matka jenom proto, že jsi nejprve Boží stvoření. To je starší a užší vztah. Poslouchej Pam, Bůh také miluje. On si toho také dost vytrpěl, také už dlouho čeká.”

„Kdyby mě miloval, tak by mi dovolil vidět mého chlapce. Jestli miluje, tak proč mi vzal Michaela? Nechtěla jsem o tom mluvit, ale je pěkně těžké to odpustit, víš.”

„On ti musel Michaela vzít, Pam. Už kvůli němu samotnému …” „Jsem si jista, že jsem udělala všechno, co jsem mohla, abych učinila Michaela šťastným. Vzdala jsem se pro něj celého svého života …” „Lidé nemohou učinit jeden druhého opravdu šťastným na dlouho, Pam. A za druhé: On to udělal i kvůli tobě. Chtěl proměnit tvou pouze pudovou lásku k dítěti (tygřice jsou v tomhle stejné) v něco lepšího. Chtěl, abys milovala Michaela tak, jak On rozumí lásce. Nemůžeš plně milovat někoho stvořeného, dokud nebudeš milovat Boha stvořitele. K té proměně může někdy dojít i tehdy, když někoho velice miluješ pudově, ale v tvém případě to tak nebylo. Tvoje pudová láska byl divoký, neovládaný cit. Zeptej se na to své dcery, svého manžela. Zeptej se své matky. Na ni jsi ani jednou nepomyslela? Jediným lékem pro tebe bylo odejmout předmět této tvé lásky. To byl chirurgický zákrok. Teprve když byl ten nepravý vztah lásky odstraněn, byla naděje, že v klidu a v osamocení začne růst něco jiného.”

„To je všechno nesmysl, krutý a zlomyslný nesmysl. Kdo ti dal právo takhle mluvit o mateřské lásce? Vždyť je to ten nejvyšší a nejsvětější cit v lidské povaze.”

62$

„Žádné přirozené city nejsou vysoké nebo nízké, svaté nebo nesvaté samy v sobě, Pam. Všechny jsou svaté, jestliže Boží ruka drží jejich otěže. Všechny se ale pokazí, když se z nich udělají modly.”

„Moje láska k Michaelovi by se nikdy nepokazila. I kdybychom spolu žili milióny let.”

„Mýlíš se a určitě to sama víš. Copak jsi tam dole nepotkala matky, které měly své syny s sebou? Řekni, učinila je jejich láska šťastnými?” „Jestli myslíš lidi, jako je ta strašná Guthrieová a ten její strašný Bobby, tak pochopitelně ne. Doufám, že nechceš naznačit …

Kdybych měla Michaela, byla bych dokonale šťastná, dokonce i tam v tom městě. Nemluvila bych o něm pořád dokola tak dlouho, až by všichni začali nenávidět zvuk jeho jména. To je případ Winifred Guthrieové a toho jejího fakana. Taky bych se nehádala s lidmi, že si ho dost nevšímají, a nebyla bych pak šíleně žárlivá, když by si ho začali všímat. Věčně bych si nestěžovala a nekňourala, že na mě nebyl milý, protože on by samozřejmě byl milý. Neodvažuj se mi naznačovat, že by se z Michaela mohl stát někdo takový, jako je kluk té Guthrieové, to bych nesnesla.”

„To, co jsi viděla u Guthrieových, je přesně to, v co se nakonec změní přirozená láska, jestliže se odmítne obrátit.”

„To je lež. Zlomyslná, krutá lež. Copak může někdo milovat svého syna víc než já? Copak jsem nežila všechny tyhle roky jen vzpomínkami na něj?”

„A pravě to byla chyba, Pam, a ty to v hloubi duše víš.”

„Co byla chyba?”

„Celý ten desetiletý smuteční obřad. To, že jsi jeho pokoj udržovala přesně v tom stavu, v jakém ho opustil. To, že jsi slavila všechna jeho výročí, že jsi odmítala opustit ten dům, ačkoliv Dick i Muriel tam byli úplně zoufalí.”

„Těm to bylo samozřejmě jedno, to vím, od nich jsem se naučila neočekávat žádný opravdový soucit.”

„Mýlíš se, Pam. Žádný člověk na světě neprožíval smrt svého syna více než Dick a málo dívek milovalo svého bratra více než Muriel. To

63$

nebyl Michael, proti komu se vzepřeli, tos byla ty. Vzepřeli se proti tomu, aby celý jejich život byl ovládán tyranií minulosti. A navíc ani ne Michaelovy minulosti, ale tvé.”

„Ty nemáš kouska citu, nikdo nemá kouska citu. Vždyť minulost byla všechno, co mi zbylo.”

„Ano, minulost byla všechno, co sis ponechala. To byla ta špatná cesta - zabývat se zármutkem. Byl to takový egyptský způsob nabalzamovat mrtvé tělo.”

„Samozřejmě, nemám pravdu. Všechno, co říkám nebo dělám, je podle tebe špatné.”

„To je ono!” zvolal člověk s radostí a tak přitom zářil láskou, že mne to úplně oslňovalo. „To je přesně to, co jsme všichni zjistili, když jsme dorazili do této země. Všichni jsme se mýlili, to je ten ohromný vtip. Tady není potřeba dál předstírat, že někdo měl pravdu. Teprve když jsme poznali tuto skutečnost, začali jsme znovu žít.”

„Jak se vůbec opovažuješ se tomu smát? Dej mi ihned mého chlapce, slyšíš! Nestarám se o ta vaše pravidla a rady. Nevěřím v Boha, který odděluje matku a syna, věřím v Boha lásky. Nikdo nemá právo se postavit mezi mě a mého syna, ani Bůh ne. Řekni mu to do očí. Chci svého chlapce a chci ho mít, rozumíš. Je můj, můj, můj. Na věky věků.”

„Bude, Pam. Všechno bude tvoje. Sám Bůh bude tvůj, ale ne takhle. Nic nemůže být tvoje jen tak, samo od sebe.”

„Cože? Ani můj vlastní syn, narozený z mého vlastního těla?”

„A kde je teď to tvoje vlastní tělo? Copak jsi nevěděla, že příroda se blíží ke konci? Podívej, tam nad horami se už objevuje slunce, každou chvíli může vyjít.”

„Michael je můj!”

„Jak to tvůj. Ty jsi ho nestvořila. Příroda ho učinila, vyrostl ve tvém těle bez tvé vůle. Dokonce proti tvé vůli. Občas zapomínáš, že jsi v té době vůbec nechtěla mít dítě. Michael byl nechtěné dítě.”

„Kdo ti to řekl?” zvolal duch, ale pak se vzpamatoval a pokračoval: „To je lež. To není pravda. A taky to není tvoje věc. Nenávidím to tvé

64$

náboženství, nenávidím tvého Boha. Pohrdám jím. Věřím v Boha lásky.”

„Dobře, Pam, ale vždyť právě v této chvíli nemiluješ ani svoji vlastní matku, ani mne.”

„Aha, tak to je ten problém! Vážně, Reginalde, ta myšlenka, že tebe to ranilo, protože …”

„Pro lásku Boží,” řekl se smíchem člověk, „to tě nemusí trápit. Copak nevíš, že v tomto kraji nemůžeš nikoho ranit?”

Duch ženy zůstal chvíli zticha s otevřenými ústy. Toto ujištění ho asi ranilo více než všechno ostatní, co bylo řečeno.

„Pojď, půjdeme kousek dál,” řekl můj Učitel a položil mi ruku kolem ramen. „Proč jsi mne odvedl,” řekl jsem, když jsme odešli z doslechu toho nešťastného ducha.

„Ten rozhovor bude možná trvat ještě dlouho,” řekl můj Učitel. „A slyšel už jsi dost na to, abys pochopil, jaká je tady volba.”

„Je pro ni nějaká naděje?”

„Ano, určitá naděje pro ni ještě je. To, čemu říká mateřská láska, se změnilo v ubohý, pichlavý a svazující vztah. Ale přece je tu ještě jiskřička něčeho, co není jenom její JÁ, a z té jiskřičky by se snad mohl rozfoukat plamen.”

„Jsou tedy některé naše přirozené city opravdu lepší než jiné? Chci říci - jsou lepším východiskem pro skutečné city?”

„Lepším i horším. V přirozené náklonnosti je něco, co povede k věčné lásce snáze než třeba přirozená chuť k jídlu. Ale zároveň je v ní něco, co člověka snáze přiměje ustrnout na přirozené rovině a omylem pokládat tuto náklonnost za posvátnou. Stejně, jako si se zlatem spleteš snáze mosaz než hlínu. A když tato náklonnost odmítne obrácení, ten pokřivený vztah, který z ní vznikne, bude horší než vztah, který vznikne z neobrácené nižší vášně. Silnější anděl, když padne, je i divočejší ďábel.”

„Nevím, zdali se to odvážím opakovat na zemi,” řekl jsem. „Řekli by, že jsem nehumánní, že věřím v naprostou zkaženost. Řekli by, že napadám nejlepší a nejsvětější city. Nazvali by mě …”

65$

„To by ti nemohlo uškodit,” řekl a měl jsem dojem, že mu přitom zajiskřilo v očích.

„Ale může se snad někdo odvážit… Může mít někdo tu opovážlivost jít k matce, která ztratila dítě … v jejím utrpení, když sám nikoho neztratil …?”

„Ne, ne, synu, to není tvůj úkol, na to nejsi ten pravý. Až bude tvé srdce zlomeno, bude čas myslet na to, co bys jí pověděl. Někdo však musí říci obecně to, co mezi vámi nebylo řečeno už hezkých pár let: že láska, jak smrtelní lidé rozumějí tomuto slovu, nestačí. Každá přirozená láska vstane v tomto kraji z mrtvých a bude žít navěky - a přece žádná nepovstane, dokud nebude pohřbena.”

„To pro nás zní dost tvrdě.”

„Ano, ale bylo by kruté to neříkat. Ti, kteří to vědí, se časem začali bát mluvit. Proto bolest, která kdysi pomáhala léčit, dnes působí jenom nové a nové utrpení.”

„Keats se tedy mýlil, když říkal, že si je jist svatostí citových hnutí?” „Pochybuji, že věděl přesně, co tím myslí. Ale ty a já musíme mluvit jasně. Je jenom jedno dobro, a to je Bůh. Všechno ostatní je dobré, když to hledí k Němu, a špatné, když se to od Něho odvrací. A čím je to mocnější a vyšší v přirozeném řádu, tím to bude ďábelštější, jestliže se to vzepře. Démony neuděláš ze špatných blech nebo myší -démoni pocházejí z padlých archandělů. Falešné náboženství chlípnosti je jisté horší než falešné náboženství mateřské lásky, vlastenectví nebo umění; ale právě proto se z chlípnosti náboženství tak snadno nestává. Ale podívej!”

Viděl jsem, jak k nám přichází nějaký duch a nese něco na rameni. Jako všichni duchové byl i tenhle nehmotný - přece se však duchové od sebe lišili, jako se liší různé druhy kouře.

Někteří byli bělaví, tenhle byl tmavý a jakoby mastný. Na rameni mu seděla malá červená ještěrka, která škubala ocasem jako bičem a něco mu šeptala do ucha. Když jsme ho zahlédli, otáčel právě hlavu k ještěrce a zavrčel netrpělivě: „Říkám ti, zavři klapačku!” Plaz vrtěl

66$

ocasem a stále mu něco šeptal. Duch pomalu přestával bručet a za chvilku se už usmíval. Pak se otočil a začal kulhat směrem na západ, pryč od hor.

„Tak brzo pryč?” ozval se nějaký hlas. Mluvící měl přibližně lidskou podobu, ale byl vyšší než člověk a tak zářil, že jsem se na něj sotva mohl podívat. Jeho přítomnost mne zalila světlem a teplem, které z něj sálalo jako ranní slunce na začátku úmorného letního dne.

„Ano, už odcházím,” řekl duch. „Díky za všechnu vaši pohostinnost. Ale víte, není to k ničemu. Říkal jsem tady kámošovi (a ukázal přitom na ještěrku), že bude muset být zticha, když sem přijde - ale on trvá na tom, že nebude. To tady samozřejmě není vhodné, to jsem si uvědomil, ale on nepřestane a mně nezbude než jet domů.”

„Chtěl bys, abych to umlčel?” řekla ta zářící postava - anděl, jak jsem nyní pochopil.

„Samozřejmě, že bych chtěl,” řekl duch.

„Pak ho tedy zabiji,” řekl anděl a postoupil o krok dopředu.

„Auuá, pozor! Pálíte mě, nepřibližujte se,” vykřikl duch a ustoupil. „Copak nechceš, aby byl zabit?”

„Vždyť jste zpočátku nic neříkal o nějakém zabití. Ani bych vás něčím tak krutým neobtěžoval.”

„Je to jediná možnost,” řekl anděl a jeho žhavé ruce byly nyní velmi blízko ještěrky. Mám to tedy zabít?”

„To je otázka, ale jsem ochoten o tom uvažovat. Je to nový pohled na věc, viďte. Chci říci, zatím j sem přemýšlel jenom o tom, jak ho umlčet, protože tady nahoře… no, proklatě mě to uvádí do rozpaků.” „Smím to zabít?”

„Poslyšte, snad bude dost času si o tom pohovořit později.”

„Není vůbec čas. Smím to zabít?”

„Prosím. Nikdy jsem nechtěl být tady na obtíž. Opravdu, neobtěžujte se, prosím. Podívejte, usíná sám od sebe. Jsem si jist, že teď už to bude v pořádku. Moc vám děkuji.”

„Smím to zabít?”

67$

„Namouduši myslím, že už to není ani trochu potřeba. Určitě to bude v pořádku. Myslím, že bude lepší tomu nechat povlovný průběh než to zabíjet.”

„Povlovný průběh je nesmysl.”

„Myslíte? No, ještě si to pečlivě promyslím. Skutečně, promyslím. Nechal bych vás to teď klidně zabít, ale zrovna dnes se necítím právě nejlíp. Byla by hloupost dělat to právě teď. Potřeboval bych na to být v dobré kondici. Snad někdy jindy.”

„Není žádné jindy, všechno se rozhoduje právě teď!”

„Ustupte, prosím vás! Pálíte mě. Jak vám mohu říci, abyste to zabil? Vždyť byste zabil mě.”

„Ale ne, nezabil.”

„Jak to? Vždyť mě zraňujete už teď.”

„Já neříkám, že to nebude bolet. Řekl jsem jenom, že tě to nezabije!” „Ano, jasně. Myslíte si, že jsem zbabělec, ale v tom to není. Opravdu není. Povídám vám, nechte mě jet dnes večer autobusem zpátky a já si opatřím posudek od doktora. Přijedu pak okamžitě zpátky, jak jen to bude trochu možné.”

„Tento okamžik v sobě zahrnuje všechny okamžiky.”

„Proč mě mučíte, proč se mi posmíváte. Copak se můžu nechat od vás roztrhat na kousky? Jestli jste mi chtěl pomoci, proč jste tu prokletou věc nezabil bez ptaní? Už to mohlo být za námi.”

„To nejde. Nemohu to zabít proti tvé vůli. Tak dovolíš mi to?”

Ruce anděla už skoro svíraly ještěrku, když začala brebentit tak hlasitě, že i já mohl slyšet, co říká.

„Bud opatrný,” říkala duchovi, „může opravdu udělat, co říká. Může mne klidně zabít. Řekneš jedno osudné slovo a on to udělá! Pak budeš beze mne na věky věků. To není přirozené, jak bys beze mne mohl žít? Nebyl bys skutečný člověk, jako jsi teď. On tomu nerozumí, on je jenom studená, abstraktní, bezkrevná věc. Pro něj to může být přirozené, ale pro nás ne. Jistě, vím, že už neexistují žádné skutečné, hmatatelné rozkoše. Vím, že zbyly jenom sny. Nejsou ale sny lepší než nic? Poslyš, já už budu hodný! Přiznávám, že jsem někdy

68$

zacházel příliš daleko, ale slibuji, že už to neudělám. Nebudu ti dávat nic jiného než opravdu krásné sny -rozkošné, svěží a skoro nevinné. Dalo by se říci zcela nevinné … “

„Dovolíš mi to?” řekl znovu anděl.

„Vím, že mě to zabije.”

„Nezabije, ale dejme tomu, že ano?”

„Máte pravdu, bylo by lepší být mrtev než žít s touhle stvůrou.”

„Tak tedy smím?”

„Ano, k čertu. Ale dělejte, ať už to mám za sebou. Dělejte si co chcete,” křičel duch, ale skončil ve skučení: „Bože, pomoz mi. Bože, pomoz!”

V příštím okamžiku ze sebe vyrazil takový výkřik, jaký jsem nikdy na zemi neslyšel. Planoucí sevřel ještěrku smrtícím stiskem a kroutil jí, zatímco kousala a svíjela se. Pak ji, se zlomeným hřbetem, mrštil na trávu.

„To je konec, ááá,” zajíkal se duch a potácel se dozadu. Na okamžik jsem nemohl nic jasně rozeznat. Pak jsem uviděl mezi námi a nejbližším keřem formující se hmotné nadloktí a rameno člověka, potom stále jasnější ruce a nohy a konečně se před mýma očima objevil i krk a hlava, zářící jako zlato. Kdybych se soustředil, viděl bych vznik člověka - obrovského, nahého člověka, ne o mnoho menšího, než byl anděl. Moji pozornost však odvádělo to, co se dělo s ještěrkou. Nejdřív jsem si myslel, že se operace nepodařila. Stvůra zdaleka nebyla mrtvá. Zápasila, a dokonce se tím zápasem neustále zvětšovala. Jak rostla, tak se zároveň začínala měnit. Její zadní partie se zaoblovaly, z vrtícího se ocasu ještěrky se stal žíněný ohon, který mával sem a tam mezi obrovskými, hladkými půlkami zadnice. Ustoupil jsem o krok zpátky a mnul si oči. To, co stálo přede mnou, byl ten největší hřebec, jakého jsem kdy viděl. Stříbřitě bílý, s hřívou a ocasem ze zlata. Byl hladký, zářící a svaly na něm jen hrály. Ržál a dusal kopyty a při každém dupnutí se země třásla a stromy chvěly. Nově stvořený člověk se obrátil, poplácal koně po šíji a ten se hlavou lísal k jeho zářivému tělu. Kůň a jeho pán si navzájem dýchali do

69$

nozder. Pak se člověk odvrátil, vrhl se k nohám Planoucího a objal ji. Když vstal, myslel jsem, že se jeho tvář leskne slzami, ale stejně tak to mohly být krůpěje lásky a jasu (to se v tom kraji nedá rozeznat). Nemohl jsem však o tom dlouho přemýšlet. Mladík v radostném spěchu vyskočil na koně, v sedu se ještě otočil, zamával na rozloučenou a pak pobídl hřebce patami. Byli pryč dříve, než jsem pochopil, co se vlastně stalo. Vyběhl jsem z křoví, jak nejrychleji jsem mohl, abych je viděl odjíždět - páni, to byla jízda. Zanedlouho už byli jenom jako tečka daleko na zelené pláni, pak na úpatí hor a pak už stoupali vzhůru jako hvězda, zdolávali zdánlivě nepřekonatelné srázy stále rychleji, až byli tak vysoko, že jsem musel napnout krk, abych je ještě viděl. Konečně se rozplynuli, sami zářící, na pozadí růžové záře toho věčného rána.

Ještě jsem se za nimi díval, když jsem pocítil, že se celá pláň i les chvějí zvukem, který by v našem světě byl příliš rozsáhlý, než abychom ho mohli slyšet. Tam jsem ho však vnímal s radostí. Věděl jsem, že to nezpívají lidé. Byl to hlas té země, lesů a vody. Podivně archaický, neuspořádaný hluk, který vycházel ze všech směrů najednou. Příroda, nebo snad prapříroda té země se radovala, že po ní zase jednou někdo projel. Zpívala asi toto:

Paní říká svému pánu: „Pojď, sdílej se mnou můj odpočinek a mou slávu, dokud se všechny přirozenosti, které byly tvými nepřáteli, nestanou otroky tančícími před tebou, hřbety, na nichž můžeš jet, podnoží, na níž spočinou tvé nohy.

Z prostoru nade všemi prostory a časy, z toho pravého místa, ti bude daná moc. Silný, který kdysi odporoval tvé vůli, bude poslušným ohněm ve tvé krvi a nebeským hromem ve tvém hlasu.

Přemoz nás, abychom přemoženy mohly být samy sebou - toužíme po počátku tvé vlády, jako toužíme po svítání a ranní rose při narození světla. Pane, tvůj Pán tě ustanovil naším veleknězem a věčným Králem spravedlnosti.”

„Rozumíš tomu všemu, synu?” zeptal se můj Učitel.

70$

„Nevím o všem, pane,” řekl jsem. „Myslím si správně, že se ještěrka opravdu proměnila v koně?”

„Ano, proměnila, ale nejdřív byla zabita. Nezapomeneš tuto část toho příběhu?”

„Budu se snažit nezapomenout, pane. Ale znamená to snad, že všechno, všechno, co je v nás, může jít dál, do hor?”

„Nic z toho, co je v nás, dokonce ani to nejlepší a nejušlechtilejší, nemůže jít dál takové, jaké to je. Zároveň ale nic, ani to nejnižší a nejzvířečtější, nezůstane nazmar, jestliže se to podrobí smrti. Zaseto je přirozené tělo a vyroste duchovní.

Tělo a krev nemohou přijít do hor. Ne proto, že by byly příliš bujné, ale proto, že jsou příliš slabé. Co je ještěrka ve srovnání s hřebcem? Chlípnost je ubohá, slabá, kňouravá nicota ve srovnání s bohatstvím a energií touhy, která povstane, když je chlípnost zabita.”

„Mám snad tedy říci tam doma, že smyslnost tohoto člověka byla nakonec menší překážkou než láska té ubohé ženy k synovi, ačkoliv to byla v obou případech jen přehnaná láska?”

„Ne, nic takového neřekneš,” odvětil příkře. „Říkáš přehnaná láska?

To nebyla přehnaná láska, to byla pokřivená láska. Ona milovala svého syna příliš málo, ne příliš mnoho. Kdyby ho milovala více, nebyly by žádné potíže. Nevím, jak její záležitost skončí, ale je klidně možné, že v této chvíli už žádá, aby ho měla s sebou dole v pekle. Tenhle typ je občas schopen přivést duši, o které říká, že ji miluje, do nekonečného trápení, jen aby ji mohl stále nějakým způsobem vlastnit. Ne, ne. Musíš si vzít jiné ponaučení. Musíš se ptát, když je vzkříšené tělo takové žádosti tak skvělý kůň, jak jsi viděl, jaké by bylo vzkříšené tělo opravdové mateřské lásky nebo přátelství?”

Ale má pozornost byla znovu odvedena jinam.

„Je tu ještě jiná řeka, pane?” zeptal jsem se.

71$

«12. kapitola»

Zeptal jsem se na řeku, protože po celé délce jednoho dlouhého průseku lesa se začaly spodní plochy listnatých větví blýskat poskakujícím světélkováním a já ze země neznal nic jiného, co by způsobovalo takový jev, než paprsky odražené tekoucí vodou. O několik okamžiků později jsem však poznal svůj omyl. Blížilo se k nám něco jako procesí a světlo vycházelo z osob, které ho tvořily. První šly jakési zářící postavy, nepodobné lidem. Tančily a rozhazovaly květiny, které bezhlučně padaly a lehce se snášely k zemi, ačkoliv podle měřítek světa duchů by každý okvětní plátek vážil alespoň sto liber a jejich pád by zněl jako rachocení balvanů. Za nimi, po obou stranách aleje, přicházely mladistvé postavy - na jedné straně chlapci, na druhé dívky. Kdybych si pamatoval jejich zpěv a mohl si poznamenat noty, žádný člověk na zemi, který by četl tuto partituru, by už nikdy neonemocněl ani nezestárl. Mezi mladými šli hudebníci a po nich paní, k jejíž poctě se to všechno konalo.

Nemohu se teď upamatovat, zda byla nahá, nebo oblečená. Byla-li nahá, pak to musel být téměř viditelný odlesk její vznešenosti a radosti, který ve mně vyvolal iluzi velké, zářící vlečky, rozprostřené na trávníku. Byla-li však oblečená, pak dojem nahoty nepochybně způsoboval jas, který z jejího nitra vyzařoval skrz šaty, neboť šaty v té krajině neslouží jen jako oblek, ale každé jejich vlákno žije spolu s duchovním tělem bytosti, která je nosí, a vše spolu tvoří jeden organismus. Roucho nebo koruna jsou tam právě takovými součástmi těla jako ret nebo oko.

Ale už jsem to zapomněl. I nesnesitelnou krásu jejího obličeje si už pamatuji jenom částečně.

„To je … Je to ona?” šeptal jsem svému průvodci.

„Vůbec ne,” řekl, „to je někdo, o kom jsi nikdy neslyšel. Na zemi se jmenovala Smithová a žila v Golders Green.”

„Zdá se, že je to … ehm, zvlášť významná osoba.”

72$

„Ano, je. Je jednou z těch velkých. Ale víš už, že sláva v tomto kraji a sláva na zemi jsou dvě úplně rozdílné věci.”

„A kdo jsou ti ohromní lidé… Podívej, září jako smaragdy, tančí a házejí přitom před ní květiny.”

„Copak jsi nečetl Miltona? Ten přece říkal, Tisíc andělů v livreji jí slouží’.”

„A co ti mladí muži a ženy na každé straně?”

„To jsou její synové a dcery.”

„Ta ale musela mít velikou rodinu.”

„Každý mladý muž nebo chlapec, který ji potkal, se stal jejím synem - i když to byl třeba jenom hoch, který přinesl maso k jejím zadním dveřím. A každá dívka, která ji potkala, byla její dcerou.”

„Není to trochu kruté říci jejich vlastním rodičům?”

„Vůbec ne. Jistě, jsou i takoví, kteří kradou děti jejich vlastním rodičům, ale její mateřství bylo jiného druhu. Ti, kteří se s ní setkali, se vraceli ke svým přirozeným rodičům a milovali je více než předtím. A také jen málo mužů se s ní setkalo, aniž by se v jistém smyslu stali jejími milenci. Ale i to byl ten druh lásky, který je neučinil méně pravdivými vůči jejich vlastním ženám, ale naopak pravdivějšími.”

„A jak… Počkej! Co mají znamenat všechna tahle zvířata? Jedna kočka, dvě kočky - tucty koček, a těch psů tamhle, ty ani nespočítám. A ptáci, a koně …”

„To jsou všechno její zvířata.”

„Copak si chová celou zoologickou zahradu? To už je, myslím, trochu moc.”

„To je tak: Každý pták nebo čtvernožec, který se k ní přiblížil, měl místo v její lásce. V ní se stávali sami sebou. Hojnost života, kterou ona má teď v Kristu od Boha Otce, do nich přetéká.” Podíval jsem se užasle na svého Učitele.

„Ano,” řekl. „Je to, jako když hodíš kámen do rybníka - soustředné kruhy se šíří dál a dál a kdoví, kde skončí. Spasené lidstvo je ještě příliš mladé, ještě nedosáhlo své plné síly, ale už v malíčku takového

73$

svatého, jako je tato paní, je dost radosti na to, aby probudila k životu všechny mrtvé věci vesmíru.”

Zatímco jsme mluvili, paní stále přicházela k nám. Nebyli jsme to však my, na koho hleděla. Sledoval jsem směr jejího pohledu, otočil jsem se a uviděl jsem přibližující se přelud podivného tvaru - nebo spíše dva přeludy: vysokého, vyzáblého a chatrného ducha, který, zdálo se, vedl na řetěze jiného ducha, ne většího než flašinetářova opička. Vyšší měl na hlavě měkký, černý klobouk a něco mi připomínal, ale nemohl jsem přijít na to, co. Potom, když se přiblížil na několik kroků k paní, položil si na prsa svou hubenou, třesoucí se ruku, s prsty roztaženými široko od sebe, a zvolal dutým hlasem: „Konečně!”

V tu chvíli jsem si uvědomil, že mi připomíná ošuntělé herce ze staré divadelní školy.

„Konečně, miláčku!” zvolala Paní.

„Dobrotivé nebe,” pomyslel jsem si, „ přece Ona nemůže …,” a v tom jsem si všiml dvou věcí. Především toho, že velký duch nevede na řetěze toho malého, ale naopak - řetěz držel v ruce ten zakrslík a obojek měla kolem krku ta teatrální figura. Za druhé jsem si všiml, že se Paní dívá pouze na trpaslíka, jako by si myslela, že to on ji oslovil, anebo jako by záměrně přehlížela toho druhého. Když upřela na žalostného trpaslíka pohled svých očí, zdálo se, že jí láska nezáří jenom z obličeje, ale ze všech jejích údů jako nějaká kapalina, ve které se právě vykoupala. Pak, k mému úděsu, přišla blíže, sehnula se a trpaslíka políbila. Někým by otřásl už jen pohled na ni v tak těsném styku s tou studenou, vlhkou a zakrnělou věcí, ale ona se neotřásla. „Franku,” řekla, „ze všeho nejdřív tě prosím: odpusť mi. Odpusť, co jsem kdy udělala špatného, a taky všechno, co jsem neudělala správného od chvíle, kdy jsme se potkali, prosím tě o to!”

Teď jsem se poprvé zadíval na trpaslíka pořádně, nebo se snad stal po jejím polibku trochu viditelnějším, a tak jsem si mohl představit, jaký asi typ obličeje musel mít, když byl ještě člověkem - malý, oválný a

74$

pihatý, s chabou bradičkou a nepodařeným chomáčkem knírku pod nosem.

Podíval se na ni jen letmo, ne zpříma, a koutkem oka stále pozoroval tragéda. Pak škubl řetězem a tragéd odpověděl:

„No dobře, dobře, nebudeme už o tom mluvit. Konečně, všichni děláme chyby.”

Zároveň s těmito slovy přeběhl jeho obličejem příšerný úšklebek, který byl zřejmě míněn jako shovívavě žertovný úsměv. „Nebudeme už o tom mluvit,” opakoval, „nemyslím teď na sebe, ale na tebe. Na tebe jsem ostatně myslel neustále, všechny ty roky. Na to, že jsi tady sama a puká ti pro mne srdce.”

„Teď už můžeš na všechno zapomenout,” řekla paní trpaslíkovi, „už na to nemysli. Už je to za námi.”

Zářila přitom takovou krásou, že jsem nemohl nic jiného vnímat. Také skrček se na ni poprvé skutečně podíval. Na vteřinu jsem si myslel, že vyrostl víc do podoby člověka. Otevřel ústa a vypadalo to, že se chystá promluvit, ale jaké bylo mé zklamání, když opravdu promluvil. „Postrádalas mne?” zaskřehotal slabým, mečivým hlasem. Ani to jí však nevzalo dech. Stále z ní vyzařovala láska a laskavost.

„Porozumíš tomu velice brzo,” řekla. „Ale dnes …”

To, co se stalo potom, mne šokovalo. Trpaslík a tragéd začali mluvit jednohlasně ne k ní, ale jeden ke druhému.

„Všiml sis,” varovali se navzájem, „že neodpověděla na tvou otázku?” Pochopil jsem, že oba tvoří jednu osobu. Trpaslík znovu zařinčel řetězem.

„Postrádalas mě?” zeptal se tragéd paní strašlivě teatrálním tremolem. „Milý příteli,” řekla paní a stále věnovala pozornost výhradně trpaslíkovi, „můžeš se z toho, ale i ze všeho ostatního radovat. Na všechno zlé už zapomeň.”

Okamžik jsem si opravdu myslel, že trpaslík hodlá poslechnout. Kontury jeho obličeje se trochu vyjasnily - a potom, to pozvání do plné radosti, které zvučelo z celé její bytosti jako ptačí píseň v dubnovém večeru, se mi zdálo takové, že by mu snad žádný tvor

75$

nemohl odolat. Potom však trpaslík zaváhal a ještě jednou začal mluvit jednohlasně se svým komplicem.

„Bylo by od nás samozřejmě obdivuhodné a ušlechtilé netrvat na svém,” říkali, „ale můžeme si být jisti, že si toho ona všimne? Vždyť jsme takové šlechetné věci dělali už dříve. Byly doby, kdy jsme jí nechali poslední poštovní známku, která byla v domě, aby mohla napsat své matce, a neřekli jsme nic, ačkoli věděla, že chceme taky psát dopis. Mysleli jsme, že pochopí naši nesobeckost, ale to ona nepochopila, nikdy ne. A byly doby … ó, mnoho a mnohokrát!” V tu chvíli trpaslík zatřásl řetězem a …

„Nemůžu zapomenout,” křičel tragéd, „a ani nechci zapomenout.

Mohl bych jim odpustit všechno, co udělali mně, ale kvůli tvému utrpení …”

„Ale copak nerozumíš?” řekla paní. „Tady není žádné utrpení.”

„Chceš říci,” odpověděl trpaslík, jako kdyby kvůli této nové myšlence zapomněl na tragéda, „chceš snad říci, že jsi tady byla šťastná?” „Copak jsi snad nechtěl, abych byla? Ale nevadí, chtěj to tedy nyní - anebo na to už nemysli!”

Trpaslík překvapeně zamrkal. Bylo až vidět, jak se nějaká neslýchaná myšlenka snaží prodrat do jeho malé mysli; dokonce bylo vidět, že v ní nachází i jakési zalíbení. Na vteřinu jako by zapomněl na řetěz, pak ho však sevřel novou silou jako nějaké záchranné lano.

„Tak poslyš,” řekl tragéd, „musíme se s tím nějak vyrovnat.” Používal teď svůj mužný, jakoby zastrašující tón. Právě takový, který má přivést ženy k rozumu.

„Miláčku, není s čím se vyrovnávat,” řekla paní trpaslíkovi. „Nechceš přece, abych se trápila jenom pro samo utrpení. Ty myslíš, že kdybych tě milovala, musela bych být nešťastná. Ale jestliže chvíli počkáš, uvidíš, že tomu tak není.”

„Milovat!” zvolal tragéd a udeřil se dlaní do čela. O několik tónů hlubším hlasem pak pokračoval: „Milovat! Znáš ty vůbec význam toho slova?”

76$

„Jak bych mohla neznat?” řekla Paní. „Já skutečně miluji, já jsem ponořená v lásce, rozumíš? Ano, teprve nyní miluji doopravdy.” „Chceš snad říci, žes mě za starých časů nemilovala doopravdy?” zeptal se tragéd.

„To byl jenom ubohý odvar lásky,” odpověděla. „Žádala jsem tě, abys mi odpustil. Skutečné lásky v tom bylo jen málo. Ale všechno to, co jsme tam dole nazývali láskou, bylo většinou jen žebroněním, abychom byli milováni. V podstatě jsem tě milovala hlavně kvůli sobě, protože jsem tě potřebovala.”

„A teď,” řekl tragéd s otřepaným výrazem zoufalství, „teď už mě nepotřebuješ?”

„Samozřejmě, že ne!” řekla paní a usmála se tak, že jsem se musel divit, že oba přízraky nevykřikly radostí. „Jaké potřeby bych ještě mohla mít, když mám všechno? Jsem teď plná, ne prázdná. Jsem v samé lásce, ne osamělá. Jsem silná, ne slabá - a ty budeš také takový. Pojď a uvidíš. Nebudeme mít žádnou potřebu jeden druhého. Můžeme začít doopravdy milovat.”

Tragéd se však ukazoval dál v nových pózách. „Už mě nepotřebuje, už ne, už ne,” pronesl hluboce dojatým hlasem jako před neviditelným publikem. „Kéž bych ji raději viděl ležet mrtvou u svých nohou, než abych slyšel tato slova. Ležet mrtvou u svých nohou, mrtvou u svých nohou…”

Nevím, jak dlouho chtěl ten tvor opakovat svoji frázi, ale paní ho zarazila.

„Franku! Franku!” vykřikla hlasem, který rozezvonil celý les.

„Podívej se na mne. Podívej se na mne. Co děláš s tou velkou, ošklivou loutkou? Pusť ten řetěz, pošli to pryč. Já chci tebe, ne jeho. Copak nevidíš, jaké povídá nesmysly?”

V jejích očích přitom blýskala veselá světýlka, jako by chtěla žertovat s trpaslíkem přímo před očima tragéda. Také na trpaslíkově obličeji se objevilo něco ne zcela nepodobného úsměvu a trpaslík se teď na ni díval. Její smích byl nad možnosti jeho obrany. Těžce zápasil, aby

77$

nepodlehl, ale už jen s polovičním úspěchem. Proti své vůli dokonce trochu povyrostl.

„Ach, ty velký osle,” řekla vesele, „jaký má smysl tohle tady povídat. Víš přece stejně dobře jako já, že jsi mě viděl ležet mrtvou, před mnoha a mnoha lety. Samozřejmě ne ,u svých nohou’, ale na posteli v sanatoriu. Ostatně, vrchní sestru by ani nenapadlo nechat ležet pacienty na podlaze. Je směšné nechat tu loutku, aby se snažila uchvacovat svými řečmi o smrti. To jí prostě nemůže vyjít.”

78$

«13. kapitola»

Nemohu si vzpomenout, že bych kdy viděl něco strašnějšího než zápas toho trpasličího ducha s radostí. V jeden okamžik už byl téměř přemožen. Kdysi dávno měl určitě špetku zdravého rozumu a smyslu pro humor. V jednu chvíli, když na něj paní hleděla s láskou a radostí v očích, už dokonce pochopil tragédovu absurdnost. Na okamžik dokonce rozuměl jejímu smíchu - kdysi musel vědět, že nejsou lidé, kteří by si připadali absurdnější, než milenci. A přece to světlo, které k němu proniklo, ho zasáhlo proti jeho vůli. To nebylo setkání, jak si ho představoval, takhle by na ně nepřistoupil. Ještě jednou se křečovitě chytil své šňůry smrti a tragéd okamžitě promluvil.

„Ty se odvažuješ tomu smát?” bouřil. „Mně do tváře? To má být moje odměna? To je tedy moc pěkné. Ještě štěstí, že nemáš starost o to, co se mnou bude, jinak by ti jednou mohlo být líto, žes mě vehnala zpátky do pekla. Co? Ty snad si myslíš, že bych tady teď ještě mohl zůstat? Ne, děkuji pěkně. Dobře poznám, kde nejsem vítaným hostem. ,Nepotřebný‘, tak nějak jsi to řekla, jestli se dobře pamatuji.”

Od této chvíle pak už trpaslík nepromluvil, a přece paní mluvila stále k němu.

„Nikdo tě nepošle zpátky, můj drahý, tady je plná radost. Všechno tady tě zve, abys zůstal!”

Ale trpaslík se teď zmenšoval dokonce i tehdy, když k němu mluvila. „Ano,” řekl tragéd, „za podmínek, které bys mohla nabídnout tak psovi. Ale mně náhodou zůstalo trochu sebeúcty, takže vidím, že ti je úplně jedno, zdali zůstanu, nebo odejdu. Tobě je úplně jedno, že se vrátím do toho chladu a šera, do těch pustých a osamělých ulic…” „Nech toho, Franku, nech toho,” řekla paní. „Nenech tu loutku takhle mluvit.”

Ale trpaslík byl teď tak malý, že si musela kleknout na kolena, aby k němu vůbec mohla mluvit. Tragéd chtivě chytal každé její slovo, jako když pes lapá po kosti.

79$

„Aha, tak ty to nemůžeš poslouchat! Nemůžeš to snést!” křičel v ubohém triumfu, „to byl tvůj způsob vždycky. Ty se musíš chránit, chmurné skutečnosti ti nesmějí přijít na oči. Ty, která můžeš být beze mě šťastná, zapomenout na mě. Ty nechceš ani slyšet o mém utrpení. Říkáš: ,Nech toho, nepovídej to. Nedělej mě nešťastnou, neruš mě v mém ohrazeném, sobeckém nebíčku.’ To je odměna …”

Paní se sehnula ještě níž, aby mohla mluvit k trpaslíkovi, který teď byl postavičkou ne větší než kotě. Držel se zuby nehty konce řetězu a visel na něm s nohama kousek od země.

„To nebyl důvod, proč jsem říkala ,nech toho’,” odpověděla. „Myslela jsem tím, abys přestal hrát divadlo. To divadlo nemá smysl. To on tě zabíjí. Ještě teď pusť ten řetěz!”

„Divadlo,” zaječel tragéd, „co tím myslíš?”

Trpaslík byl teď tak malý, že jsem ho na konci řetězu už vůbec nemohl rozeznat. Tak jsem si poprvé nebyl jistý, zda paní oslovuje jeho, nebo tragéda.

„Rychle,” řekla, „je ještě čas. Přestaň s tím, okamžitě s tím přestaň!”

„S čím mám přestat?”

„Se zneužíváním soucitu jiných lidí. Víš sám, že na zemi jsme to dělali - tak trochu všichni. Soucit tam byl lakovou ostruhou, která popohání radost k pomoci v utrpení. Ale soucit může být i zneužit pro vydírání. Ti, kdo si sami vybrali neštěstí, mohou pomocí soucitu požadovat na radosti výkupné, teď to vím. Tys to dělal už jako dítě. Místo abys řekl ,promiň’, šel jsi trucovat do podkroví, protože jsi věděl, že dříve, nebo později řekne jedna ze tvých sester: ,Nemůžu snést pomyšlení, že tam nahoře sedí sám a brečí.’ Používal jsi soucitu, abys je vydíral, a ony se nakonec vzdaly. A potom, když jsme se vzali, … ale na tom přece nezáleží, jen když s tím přestaneš.”

„Tak tohle je všechno, čemu jsi ze mě za všechna ta léta porozuměla?” zeptal se tragéd. Nevím, co se zatím stalo s trpaslíkem. Snad lezl nahoru po řetěze jako hmyz, snad byl do řetězu nějak absorbován. „Franku, to tady neplatí,” řekla paní. „Nech se přece přesvědčit rozumnými důvody. Myslíš, že radost byla stvořena k tomu, aby stále

80$

žila pod hrozbou? Stále bezmocná proti těm, kteří raději volí trápení, než by nechali ukřižovat svoji paličatost? To bylo to tvé opravdové utrpení, teď to vím. Udělal jsi ze sebe ubožáka a můžeš ho ze sebe dělat pořád, ale můžeš také s tou svou ubohostí přerušit kontakt. Všechno se tady stává víc a víc samo sebou. Je tu radost, kterou nic nemůže otřást. Naše světlo může pohltit tvou temnotu, ale tvoje temnota nemůže nakazit naše světlo. Ne, ne, ne. Pojď přece k nám!

My k tobě nepůjdeme. Copak sis vážně myslel, že láska a radost může být neustále vydána na pospas vráskám a vzdechům? Copak jsi nevěděl, že je láska silnější?”

„Láska. Jak se opovažuješ vyslovit to posvátné slovo?” řekl tragéd. Současně uchopil řetěz, který se už chvíli bezúčelně houpal po jeho boku, a nějak ho zlikvidoval. Nejsem si zcela jist, ale myslím, že ho spolkl. A pak bylo poprvé zřejmé, že paní vidí a oslovuje jenom jeho. „Kde je Frank?” zeptala se. „A kdo jste vy, pane? Neznám vás, snad byste měl odejít. Anebo zůstaňte, chcete-li. Kdyby to bylo možné, a kdyby to pomohlo, šla bych s vámi dolů, do Pekla, ale nemůžete vnést Peklo do mne.”

„Nemiluješ mě,” řekl tragéd tenkým, netopýřím hláskem. Teď už téměř nebyl vidět.

„Nemohu milovat lež,” řekla paní, „nemohu milovat věc, která není. Žiji v lásce a lásku neopustím.”

Už se však neozvala žádná odpověď, tragéd se rozplynul. Paní zůstala na tom lesním místě sama. Jen malý, hnědý ptáček poskakoval kolem ní a ohýbal svou lehkou nožkou stébla trávy, která jsem já ohnout nedokázal.

Paní zanedlouho vstala a odcházela. Ostatní jasné postavy ji vyšly přivítat a v chůzi zpívaly:

„Šťastná trojice je jí domovem, nic jí nemůže pokazit radost. Je ptáčetem, které unikne každé síti, jelenem, který přeskočí každé osidlo.

Čím je slepice svým kuřátkům, čím je štít rytíři, tím je věčné světlo našeho Pána jejímu duchu.

81$

Ve tmě ji přízraky nevystraší, nepolekají ji střely. Klam, přestrojený za pravdu, na ni marně útočí, neboť ona prohlédne každou lež, jako kdyby byla ze skla.

Neublíží jí neviditelná nákaza, ani sluneční úpal.

Tam, kde tisíc lidí nedokáže vyřešit hádanku a deset tisíc si zvolí nesprávnou cestu, ona bezpečně projde. On pověřuje nesmrtelné anděly, aby o ni pečovali na každé cestě, kterou musí projít.

Vedou ji za ruku na nebezpečných místech, aby si ve tmě neublížila. Smí se procházet mezi lvy a chřestýši, mezi dinosaury a v příbytcích lvíčat.

Naplňuje ji po okraj nesmírností života, vede ji, aby spatřila touhu světa.”

„A přece … přece …,” řekl jsem svému Učiteli, když všechny ty postavy poodešly dál do lesa, „přece si ani teď nejsem jist, zdali je možné souhlasit s tím, že se jí nedotýká jeho utrpení - i když si ho třeba způsobil sám.”

„Byl bys raději, kdyby měl stále moc ji mučit? Dělal to tak mnoho dní a let jejího pozemského života:”

„To ne, to bych jisté nechtěl.”

„A co tedy?”

„Je to těžké vyjádřit, pane. Víš, někteří lidé na zemi říkají, že pokud je třeba jen jedna duše nakonec ztracena, pak je všechna radost spasených pouhou lží.”

„Viděl jsi sám, že není.”

„Ano, ale přece cítím, že by měla být.”

„To zní velmi milosrdně, ale uvědom si, co se za tím skrývá. Požadavek lidí bez lásky, uvězněných do sebe, aby mohli vydírat celý svět. Dokud oni nesvolí, že budou šťastní (podle jejich vlastních měřítek), nikdo jiný neokusí radost. Požadavek, aby jim patřilo poslední slovo, aby Peklo mohlo vetovat Nebe.”

„Asi nevím, co chci.”

„Může být skutečně jen jedno, nebo druhé. Buď musí přijít den, kdy zvítězí radost, a nikdo z původců utrpení ji už nebude moci nakazit,

82$

nebo naopak ti, kdo působí ostatním utrpení, budou moci na věky věků ničit štěstí druhých, štěstí, které sami pro sebe odmítají. Vím, že to zní ušlechtile, když řekneme, že sami pro sebe nepřijmeme spasení, pokud zůstane jen jeden tvor venku v temnotě. Ale dej si na takovou sofistiku pozor, nebo z Ezopova nepřejícího ,psa u koryta’ učiníš tyrana vesmíru.”

„Může se však člověk odvážit říci - je strašné to vůbec vyslovit - že soucit musí navždy zemřít?”

„Musíš rozlišovat. Soucit jako čin bude žít navěky, ale soucit jako vášeň nikoli. Vášeň soucitu, ten soucit, kterým pouze trpíme, ta bolest, která žene lidi, aby ustoupili tam, kde se nemá ustupovat, a aby lichotili tam, kde je na místě mluvit pravdu, ten soucit, který připravil mnoho žen o panenství a mnoho politiků o čest - ten zemře. Takový soucit zneužívali špatní lidé jako zbraň proti dobrým. O něm platí slova jejich zbraň bude zlomena.”

„A ten druhý soucit - soucit jako čin?”

„Ten je zbraní dobrých. Rychleji než světlo pronikne z nejvyšších míst do nejnižších, aby tam přinesl uzdravení a radost, ať to stojí cokoliv. Proměňuje temnotu ve světlo a zlo v dobro, ale nepřipustí tyranii zla - ani tehdy ne, když Peklo prolévá úskočné slzy. Každá nemoc, která se podrobí léčbě, bude vyléčena, ale není možné prohlašovat modrou za žlutou jenom proto, abychom potěšili ty, kteří tvrdí, že mají žloutenku. Nebudeme ze zahrady světa dělat hnojiště kvůli těm, kteří nemohou vystát vůni růží.”

„Říkáte, že pronikne až k nejnižším, ale ta Paní s ním do Pekla nešla, dokonce ho ani nevyprovodila k autobusu.”

„A kam bys chtěl, aby šla?”

„Přece tam, odkud jsme všichni přijeli tím autobusem, do té propasti za okrajem tohoto útesu, tamhle. Odtud to není vidět, ale určitě to místo znáte.”

Můj učitel se zvláštně usmál. „Podívej,” řekl a klekl si na kolena. Udělal jsem totéž (jak jsem se přitom poranil) a viděl jsem, že vyškubl stéblo trávy, použil jeho tenkého konce jako ukazovátka, a když jsem

83$

se podíval hodně zblízka, ukázal mi v půdě trhlinku tak malou, že bych ji bez této pomůcky nemohl vůbec rozeznat.

„Nemohu si být jist, že právě toto je ta škvírka, kterou jste přijeli nahoru, ale určitě nebyla větší než tato.”

„Ale, ale …,” zajíkal jsem se s pocitem jakési hrůzy, „vždyť jsem viděl nekonečnou propast. Srázy, tyčící se výš a výš, a konečné pak tuto krajinu nahoře, na útesech.”

„Jistě, ale vaše cesta nebyla jen pouhou změnou místa. Ten autobus i vy v něm jste se zároveň zvětšovali.”

„Chcete říci, že Peklo, celé to nekonečné, prázdné město tam dole, je v takové škvírce, jako je tato?”

„Ano, přesně tak. Celé Peklo není větší než jeden oblázek ve vašem pozemském světě, ale je také menší než jeden atom tohoto skutečného světa. Podívej se na toho motýla. Kdyby spolkl celé Peklo, nebylo by dost velké, aby mu ublížilo, nebo aby pro něj mělo nějakou chuť.” „Když jste v něm, připadá vám veliké.”

„A přece, kdyby se všechna osamělost, všechny zlosti, nenávisti, závisti a nepokoje, které Peklo obsahuje, smotaly do jednoho jediného zážitku a položily na misku vah proti nejnepatrnějšímu okamžiku radosti, pociťované tím nejposlednějším tvorem v Nebi, vážily by tak málo, že by to váha vůbec nezaznamenala. Zlo nemůže uspět, i když je tak opravdové jako dobro. Kdyby všechna bída Pekla pronikla do vědomí toho nepatrného, žlutého ptáčka tamhle na té větvi, byla by beze stopy pohlcena stejně jako kapka inkoustu, která by padla do Velkého Oceánu, proti kterému je pozemský Pacifik pouhou molekulou.”

„Chápu,” řekl jsem konečné. „Ta paní by se do Pekla nevtěsnala.” „Není tam pro ni místo,” přikývl. „Peklo by nemohlo dost otevřít ústa.”

„A nemohla se zmenšit? Víte, jako Alenka v říši divů.”

„Žádné zmenšení by nebylo dostatečné. Duše v Pekle jsou téměř jako nic - svraštělé a uvězněné samy v sobě. Dobro na ně neustále naléhá, jako když zvukové vlny bijí do uší hluchého, a stejně tak ho nemohou

84$

vnímat. Mají zaťaté pěsti, zaťaté zuby, jejich oči jsou pevně zavřeny. Nejdřív nechtěly, ale nakonec už ani nemohly otevřít své ruce pro dary, svá ústa pro pokrm a své oči, aby viděly.”

„To k nim tedy už nikdo nikdy nemůže proniknout?”

„Jenom Největší se může učinit tak malým, aby mohl sestoupit do Pekla, protože čím je kdo výš, tím níže může sestoupit. Člověk může chápat koně, ale kůň nemůže soucítit s krysou. Jenom jeden sestoupil do Pekla.”

„A udělá to znovu?”

„Není to tak dlouho, co to udělal. Čas tady neběží stejně jako na zemi, kterou jsi opustil. Všechny okamžiky, které byly nebo ještě budou, se stávají přítomností v okamžiku Jeho sestupu. Není ani jeden duch v tom vězení, ke kterému by On nemluvil.”

„A slyšeli ho někteří?”

„Ano, slyšeli.”

„Vím z vašich knih, že jste byl universalista. Mluvil jste tak, jako by všichni měli být spaseni. Svatý Pavel to ostatně říkal také.”

„O konci všech věcí nemůžeš vědět nic, alespoň nic, co bys mohl vyjádřit v lidských termínech. Možná je to tak, jak to řekl Pán paní Julianě - všechno bude dobré a všechny druhy věcí budou dobré. Ale není dobré o takových otázkách hovořit.”

„Jsou snad příliš hrozné?”

„Ne, nejsou hrozné, ale každá odpověď na ně klame. Jestliže se ptáš na možnosti spasení a žiješ přitom v čase, odpověď je určitá. Můžeš si vybrat, žádná cesta není ještě uzavřena. Každý člověk si může vybrat věčnou smrt a ti, kdo si ji vyberou, ji také budou mít. Jestliže se však snažíš přeskočit do věčnosti, jestliže se snažíš vidět konečný stav věcí tak, jak bude, když už nezbudou jiné možnosti než ta skutečná, pak se ptáš na něco, co nemůže být zodpovězeno smrtelným uším. Právě čas je lupou, kterou vidíš malé a jasné to, co by jinak bylo příliš velké, abys to vůbec mohl obsáhnout svým pohledem. Je to jako, když se lidé dívají opačným koncem dalekohledu. Tou ohromnou věcí je svoboda - dar, kterým se nejvíce podobáš svému Tvůrci a jímž jsi ty

85$

sám součástí věčné skutečnosti. Právě svobodu však můžeš vidět jen objektivem času, obráceným dalekohledem, jako malý, jasný obrázek. Je to obraz okamžiků, které následují jeden za druhým, obraz tebe samého, jak v každém okamžiku provádíš volbu, která by bývala mohla být jiná. Ani časová posloupnost, ani vidina toho, co sis mohl vybrat a nevybral, není sama svoboda. Ten obraz, viděný skrz čočku, je jenom symbol, a přece je pravdivější než kterékoli filozofické tvrzení, nebo snad kterákoli mystická vize, která o sobě prohlašuje, že jde dál. Každý pokus spatřit podobu věčnosti mimo objektiv času ničí tvoje poznání svobody. Například dogma o předurčení to ukazuje zcela správně, že věčná skutečnost nečeká na budoucnost, aby se stala skutečností. Ale ukazuje to za cenu ztráty svobody, která je přitom důležitější a hlubší. Universalismus by udělal totéž. Nemůžeš poznat věčnou skutečnost pomocí nějaké definice, protože sám čas a všechny činy a události, které ho naplňují, jsou definicí, a ta se musí žít. Pán řekl, že jsme bohové. Jak dlouho by ses snesl dívat, bez objektivu času, na jedinečnost své vlastní duše a na tu věčnou skutečnost, kterou si zvolila?”

86$

«14. kapitola»

Najednou se všechno změnilo. Viděl jsem velké shromáždění obrovitých, nehybných postav, navěky stojících v hlubokém tichu kolem stříbrného stolečku, na kterém postavičky jako šachové figurky chodily sem a tam a dělaly to či ono. Věděl jsem, že každá z těch figurek je loutkou, představující někoho z těch ohromných přítomných, kteří stojí a nečinně přihlížejí. Činy a gesta každé té figurky byly pohyblivou podobiznou, imitací, či pantomimou, která živě zobrazovala nejvnitřnější přirozenost svých obrovských pánů. Tyto figurky jsou muži a ženy tak, jak se jeví sobě samým i jeden druhému v tomto světě, a ten stříbrný stůl je čas. Ti, kdo stojí a přihlížejí, jsou nesmrtelné duše těchto mužů a žen.

Zmocnila se mě závrať a hrůza, takže jsem křečovitě sevřel ruku svého Učitele a řekl: „Je snad toto skutečnost? Pak přece všechno, co jsem dosud viděl v této krajině, je neskutečné! Ty rozhovory mezi Postavami a duchy - byla to snad jen hra na volbu, která už byla ve skutečnosti dávno provedena?”

„Nemohl bys právě tak říci, že to byl jen předobraz volby, která se uskuteční na konci všech věků? Ale snad je lépe neříkat ani to, ani ono. Spatřil jsi tu volbu trochu jasněji, než bys ji mohl vidět na zemi, objektiv byl jasnější, ale přece jen to byl objektiv. Nežádej po vidění ve snu více, než ti takové vidění může ukázat.”

„Ve snu? Copak tady ve skutečnosti nejsem?”

„Nejsi,” řekl laskavě a vzal moji ruku do své. „Skutečnost není tak dobrá jako tento sen. Hořký kalich smrti je ještě před tebou, zatím jenom sníš. Jestliže budeš mluvit o tom, co jsi viděl, řekni otevřeně, že to byl jen sen. Nedávej záminku k tomu, aby si nějaký ubohý blázen myslel, že si činíš nárok na znalost věcí, které žádný smrtelník nezná. Nechci mít mezi svými žáky žádné Swedenborgy, ani Vale Oweny.” „Chraň Bůh!” řekl jsem a snažil jsem se vypadat velmi moudře.

„On už uchránil, to je to, co ti stále říkám.”

87$

Když to říkal, vypadal ještě víc skotsky než kdy jindy. Hleděl jsem mu upřeně do tváře. Vidění šachových figurek pohasínalo a ještě jednou nás obklopila tichá lesní krajina před východem slunce. Pak, zatímco jsem mu stále hleděl do tváře, jsem uviděl něco, co rozechvělo celé mé tělo. Stál jsem v tu chvíli zády k východu a k horám, a on, obrácen ke mně, hleděl směrem k nim. Jeho tvář zazářila novým světlem. Zezlátlo kapradí, které bylo asi dvacet metrů za ním, východní strana každého kmene zesvětlala a stíny potemněly. Po celou dobu se ozývalo trylkování a švitoření ptáků, ale teď se najednou celým krajem rozezvučel hlasitý chorál. Kohouti kokrhali, bylo slyšet štěkot ohařů a zvuk lesních rohů. A nad tím vším se nesl zpěv desetitisíců lidí i andělů, dokonce i sám les zpíval.

„Svítá, svítá,” zpívali. „Probuďte se, spáči. Svítá, svítá, svítá.” Pokusil jsem se jedinkrát mrknout přes rameno, ale pohled byl pro moje oči nesnesitelný a příliš krátký na to, abych spatřil (nebo jsem přece spatřil?) okraj vycházejícího slunce. Zlatými šípy skolilo čas a obrátilo na útěk všechny přízračné mátohy. S výkřikem jsem zabořil obličej do záhybu roucha svého Učitele. „Ráno! Ráno!” křičel jsem, „zastihlo mě ráno a já jsem jenom duch!”

Ale bylo příliš pozdě. Na hlavu mi s hřmotem padalo světlo jako tuhé kvádry nesnesitelného ostří a váhy. V příštím okamžiku už byly záhyby pláště mého učitele jen starou, inkoustem potřísněnou látkou z mého psacího stolu, kterou jsem stáhl s sebou, jak jsem padal ze židle. Světelné kvádry byly knihy, které jsem strhnul s ní a které popadaly kolem mé hlavy. Probudil jsem se ve studeném pokoji, skrčený na podlaze u vyhaslého krbu. Hodiny odbíjely třetí hodinu a nad hlavou mi kvílela siréna.

88$

OBSAH

Úvod - 4

1. kapitola - 6

2. kapitola - 8

3. kapitola - 15

4. kapitola - 18

5. kapitola - 22

6. kapitola - 29

7. kapitola - 32

8. kapitola - 35

9. kapitola - 39

10. kapitola - 52

11. kapitola - 56

12. kapitola - 67

13. kapitola - 73

14. kapitola - 80

89$

VELKÝ ROZVOD „

Fantastický autobusový výlet z pekla do nebe.

“Vyhlídková jízda pro některé, ale rozhodně ne pro všechny. „Myšlenka spojit nebe a peklo dohromady je asi věčně v nás, založena na víře, že skutečnost nás nikdy nestaví před nevyhnutelné buď-anebo. Na víře, že máme-li schopnosti, klid a navíc dostatek času, najdeme vždycky určitý způsob přijetí obou alternativ. Tuto víru považuji za katastrofální omyl. Nemůžete si vzít všechna vaše zavazadla na všechny cesty, které máte před sebou. Nežijeme ve světě, kde všechny cesty jsou spirály, a jestliže po nich jdeme dostatečně dlouho, přibližujeme se ke středu, který nakonec jistě nalezneme. Žijeme spíše ve světě, kde se každá cesta po několika kilometrech dělí na dvě, každá z nich po chvíli opět na dvě další a na každém z těch rozcestí stojíme před rozhodnutím.

Nemyslím si, že všichni, kdo si vybrali špatnou cestu, zahynou. Jejich záchrana však spočívá v návratu na dobrou cestu. Chybný součet lze opravit, ale jen tak, že projdeme zpátky sloupec čísel a hledáme chybu. Chybný součet nikdy neopravíme tak, že prostě budeme pokračovat ve výpočtu. Zlo může být smazáno, ale nikdy se nemůže zmírnit vývojem, nebo dokonce vývojem změnit v dobro. Dostatek času na tom vůbec nic nezmění.”

Z autorova úvodu

C. S. Lewis (1898 - 1963) byl profesorem středověké a renezanční literatury na univerzitě v Cambridge. Je autorem více než 26 titulů, mezi které patří Letopisy Narnie, Pouhé křesťanství, Problém bolesti (mirv1 - rmr) a další .

NÁVRAT: ISBN 80-85495-06-6

90$