﻿TORGNY LINDGREN

Norrlandský akvavit

Toužebně zvedá často křídla duše,

andělským pokrmem ji éter hostí.

Snem život je, i smrt a blaženosti,

námaha marná, vyznívá vše hluše.

ERIK JOHAN STAGNELIUS

Jednou za rok si Ivar koupil v Skelleftå láhev kořalky.

Když přišel na řadu a přistoupil k pultu, řekl, že tentokrát nechce čistou pálenku, Korunní vodku ani vodku Absolut, ale něco, co má nějakou barvu, nebo alespoň příchuť.

Bedlivě přitom sledoval prodavačku — cosi na ní zjevně zničehonic upoutalo jeho pozornost. Mohlo jí být asi šedesát let a vlasy měla na temeni stočené do tvrdého uzlu.

V tom případě bych navrhovala nějaký akvavit, řekla. Ten chutná po kopru nebo kmínu. Co třeba Skånský akvavit? OP? Herrgårds? Nebo Ödåkru?

Zdálo se, že Ivarův pohled spočinul na jejím uzlu. Prodavačka si toho zřejmě všimla a pravou rukou se přesvědčila, jestli je tak pevný, jak má být.

Já nejsem žádný odborník, přiznal Ivar. Všechno to zní dobře.

Jestli vám můžu radit, pronesla prodavačka, tak Norrlandský akvavit. Starý norrlandský akvavit se hodí ke všemu, za všech okolností. Sama si ho každý den trošku líznu. Číslo zboží dvě stě šedesát dva. Je v něm poměrně dost fenyklu.

Ivar se už nedokázal ovládnout.

Ten váš účes, poznamenal, mi připomíná něco z prvních let života. Ale nevzpomínám si co.

To je pochopitelné, vysvětlila prodavačka. Zamlada jsem patřila k církvi, kde všechny ženy nosily takovýhle uzel. Všichni tam byli spasení. Se spasením jsem rychle skoncovala, ale účes mi už zůstal.

Ano, přitakal Ivar. Norrlandský akvavit. To bude ono.

$

Je opravdu velmi oblíbený, ujišťovala ho prodavačka. Kmín a anýz. A jak říkám, taky fenykl. Hodí se jako aperitiv. Nebo k slanečku. O sem tam nějaké tajné štamprličce ani nemluvě.

Já jsem z Dolního Avabäcku, ohradil se Ivar. Tam takový věci neděláme.

Zkrátka a dobře, pokračovala prodavačka a nasadila přitom slavnostní tón, tři rostliny z čeledi Umbelliferae, okoličnatých, tři zdravé byliny, které se šťastným způsobem spojily v živou vodu. A nakonec se zušlechtily pomocí několika kapek sherry. Přejete si tašku?

Když přijel domů, řekl Astě: Můžeme dát koštnout Torvaldovi. Když bude mít někdy cestu kolem.

Asta si přečetla etiketu na láhvi: Starý? podivila se. Copak tím „starým“ můžou myslet?

Nebo Eskilovi ze Svanlidenu, dodala. Zatím ji dám do Eberhardova kredence.

Tam, v hloubi kredence, objevila jinou láhev. Celkem vzato vypadala stejně, jiný byl jen obrázek krajiny na etiketě: vodopád na Ivarově láhvi byl prudší, ale i obyčejnější.

Ta tu musí stát už celý léta, prohodila Asta. A my jsme o ní nevěděli.

Eberhard měl svoje malý tajemství, odpověděl Ivar. Když za jeho časů někdo pil kořalku, nebylo pro něj milosti, čekalo ho peklo a věčný plameny.

Teď už na tom nezáleží, konstatovala Asta. Když už je po smrti.

Postavila obě láhve na nejvyšší poličku kredence.

$

V té době se do rodného kraje vracel čtyřiaosmdesátiletý Olof Helmersson. Nikdo by už nedokázal s jistotou říct, jak dlouho byl pryč.

V Lycksele se dozvěděl, že se již neprodávají zpáteční jízdenky, zrušili je. Kromě jednoduchých jízdenek existují samozřejmě zlevněné kupony, měsíční a roční legitimace, ale jednoduchá jízdenka je takříkajíc nejběžnější.

Jednoduchou do Avabäcku, řekl tedy. A musím něco zaplatit za kolo?

Ne, odpověděl řidič autobusu, to vaše skládací kolo je příruční zavazadlo, nic jiného.

Byl jediný cestující. Posadil se na sedadlo pro tělesně postižené šikmo za řidičem. Měl bych znát cestu, prohodil, ale neznám ji. Vlastně bych ji měl znát nazpaměť, jako deset Božích přikázání.

Tahle vojenská silnice, prohlásil řidič, je dost jednotvárná. Když jí vidíte jeden kilometr, je to totéž, jako byste viděl celých sedm set kilometrů.

Nebyl jsem tu už čtyřicet let, svěřil se Olof Helmersson. Celých čtyřicet let. Nebo možná teprve padesát. Hodně se tady toho změnilo. Všechno se změnilo. Až na jména vesnic. Annsia, Norräng, Lyckan, Karlsgård, Husbondliden.

Karlsgård, Karlův dvůr, poznamenal řidič, se jmenuje po Karlu Patnáctém.

Skoro všechno je neměnné a trvalé, pokračoval Olof Helmersson. Kromě lidí.

Přibližně tudy, řekl ten, který se tedy po dlouhé době vracel do rodného kraje, tudy někudy sem přijeli první osadníci a během cesty po Laponsku i Linné se svým

$

žákem Zetterstedtem. A taky král Karel Patnáctý, když se chtěl podívat na kopání odvodňovacích příkopů ve västerbottenském vnitrozemí. A dvorní malíř Osslund.

I já sám, dodal.

Jo, přitakal řidič. Sem už přijel leckdo.

Občas se napřímil a obrátil hlavu na stranu, pohled upřený na ten či onen bod v krajině — možná přece jenom objeví něco, co mu bude povědomé. Právě tak se napřímil, když projížděli jednou z řídce obydlených dlouhých vesnic na strmém svahu nad řekou, ano, vstal a opřel se dlaněmi a čelem o okýnko, zkoumaje vrbami porostlou louku mezi dvěma usedlostmi.

To je zvláštní, pronesl, když se zase posadil, nikde nevidím modlitebnu.

Ta shořela, odpověděl řidič. A nikdo se nenamáhal ji znovu postavit.

$

Teď, na začátku června, v odvodňovacích příkopech dosud stála voda z roztálého sněhu, stékající z vrcholku hory Avaberget, a světle zelené březoví vypadalo skoro průsvitně. Olof Helmersson vystoupil na rozcestí nad Lillåbergem. Mám vás na zpáteční cestě vyzvednout? zeptal se řidič autobusu.

Časem, odpověděl Olof Helmersson. Časem.

Potom se rozjel do Dolního Avabäcku, před posledním kopcem slezl z kola a vedl ho. Na nosiči měl malý černý kožený kufřík se spodním prádlem, pyžamem a necesérem. Pod čerstvě rozkvetlým jeřábem před garáží Eberharda Lundgrena se na chvíli zastavil, aby popadl dech. Přece jenom mu bylo čtyřiaosmdesát. Pak kolo opřel o stěnu domu.

Bez zaklepání vstoupil, napřáhl k domácím kostnatou hubenou ruku a představil se:

Já jsem Olof Helmersson.

Obyvatelé statku zamumlali svoje jména: Ivar a Asta.

Vlastně hledám Eberharda, vysvětlil.

Tranzistorové rádio na dřezu hrálo Leť s Kill Ourselves a Son.

Eberhard, odpověděl Ivar, ten je už dávno po smrti. Lidi na něj už zapomněli.

Byl to nevlastní bratr mý babičky, vysvětlila Asta. Takže jsme to tady zdědili.

Olof Helmersson se zeptal, jestli si může na chvíli sednout na kanape. Západním oknem viděl štít modlitebny: neměl už bílý nátěr, byl žlutý. Když Olof Helmersson mluvil, pomačkaná, splasklá kůže na kostnatém krku se mu chvěla a klepala.

Tohle, zvolal, by si nikdy nedokázal představit, přestože se usilovně snažil představit si všechno možné. Byl si jistý, že mu Eberhard tady v kuchyni vykročí vstříc, že vyjde z komory a obejmou se. Čekal jsem na tebe, řekne,

$

celou dobu jsem věděl, že se vrátíš, byla to jen otázka času. Chceme se tě tady v tomdle kraji na leccos zeptat. Neuplynul ani den, kdy bysme na tebe nemysleli a nemluvili o tobě, Olofe Helmerssone. Pravda, trochu jsi zestárl, ale my víme, že jsi pořád stejný, že tvoje podstata je neměnná, že jsi skála, na které se dá stavět!

Jak umřel? Eberhard…

Pokud víme, neumřel nijak zvláštně. V novinách psali, že pokojně skonal.

Nic víc?

Nic víc.

Také si představoval, že mu Eberhard hned nabídne něco k jídlu, přece jenom přijel až z Umeå a v Lycksele hodinu čekal, pro člověka, který s sebou nemá svačinu, je to dlouhá cesta. Maloval si v duchu kus nasoleného vepřového z Holmlundova řeznictví v Bastuträsku, kousek smetanového sýra z mlékárny v Norsjö a chléb se sirupem Herty Lyxellové. A možná dokonce i domácí máslo z Gransjö. Teď si však s hrůzou uvědomil, že Eberharda už nikdy neuvidí.

Holmlundovo řeznictví skončilo, mlékárna je zavřená a Herta Lyxellová po smrti, informovala ho Asta. A Gransjö je pusté.

Přesto se v našem kraji leccos děje, podotkl Ivar.

Na tohle, přiznal Olof Helmersson, nestačí jeho rozum ani fantazie! Že budou na věčnosti někteří Lindgrenové a Burvallové, to předvídal, v těchhle rodinách se totiž odedávna neprojevuje jenom muzikálnost a umělecké sklony, ale i dřímající plicní tuberkulóza, o jiných slabostech ani nemluvě. Ale Eberhard! Eberhard?

Ivar s Astou se posadili ke stolu. A Asta se zeptala: Nedal byste si něco k jídlu?

Nechci se vnucovat, odpověděl. Jsem velmi nenáročný člověk.

$

Horlivě žvýkaje uzené sobí maso a chléb pokračoval:

On sám si neumí Eberharda představit sešlého, zestárlého, natož mrtvého, kdepak, pro něho je to stále ještě pokladník mládežnického spolku, který svolává věřící ke zpěvu, a pozdější správce sboru.

Navíc člověk, který dokáže zvednout a odnést uražený žulový sloup brány.

A kde bude Olof Helmersson spát?

Předtím než se dozvěděl, jak se věci mají, v tom měl jasno: Vyspím se u Eberharda.

Tranzistorové rádio teď hrálo In the Future When All Is Wett. Bylo už skoro devět večer, ale slunce dosud stálo vysoko nad modlitebnou.

Zůstala tu postel, nadhodila Asta. Je ustlaná jako vždycky, jako když jsme ji zdědili, nechtěli jsme se jí dotknout.

Bůhví kdy v ní někdo naposled spal, dodal Ivar.

Potom stáli v pokoji a dívali se na postel.

Toto tedy byla kazatelská postel.

Měla vysokou zadní pelest ze žilkovaného dřeva, jejíž korunu tvořil vlys s vyřezávanými květinovými šlahouny a třemi vysoustruženými věžičkami, i postranice byly vepředu zakončené useknutými rozetkami a podobnými, i když poněkud nižšími a prostšími věžičkami. Nohy byly natřené bronzovou barvou. Vysoké vyklenuté lůžko zakrýval bílý háčkovaný přehoz. V hlavách ležel vyšívaný polštář ozdobený vasovským snopem, orlicí a dvěma korunkami, tedy erb královského rodu Bernadottů.

První, kdo v ní spal, poznamenal Ivar, byl prý Karel Patnáctý.

Nebo biskup, co ho doprovázel, doplnila Asta.

Nikdy se nedalo s jistotou říct, upřesnil Ivar, kde Karel Patnáctý zrovna tráví noc.

$

Pak, pokračovala Asta, v ní spal nespočet kazatelů. Ti, co projížděli kolem. O evangelizátorech ani nemluvě. Sám pastor asi bydlel v modlitebně na půdě.

Ano, přitakal Olof Helmersson. To je pravda.

Byla dokonce i v novinách, pochlubil se Ivar. Ta postel.

Ano, pronesl Olof Helmersson, v takových impozantních postelích se musí spát se zbožnou úctou. Ne každému je dopřáno odpočívat na takovémhle loži.

Myslíte, že vám bude stačit? otázala se Asta.

Bude, ujistil ji Olof Helmersson.

U ranní kávy se Olof Helmersson zeptal na přispěvatele regionálních novin Manfreda Marklunda. Začnu u něj, řekl. Záležitost, kvůli které jsem přijel, se nedá vyřídit bez pomoci médií.

Manfred Marklund, oznámila mu Asta, už dávno není mezi živýma. Měl na plicích souchotě. Praskly mu.

A co jeho syn? zajímal se. Manfred mladší? Měl to po něm přece převzít?

Toho ušlapali v Skellefteå, odpověděla Asta. Hráli tam Roxette. Nebo tam možná zpívala Carola.

Přinesla z komory nevelké desky stažené gumičkami. Todle, řekla, jsme našli po Eberhardovi.

Desky otevřela.

Na všech listech byla nalepená úmrtní oznámení z novin, většinou dvě a dvě, někdy tři a tři. Úmrtní oznámení, nic jiného.

Na poslední straně bylo pouze oznámení o Eberhardově smrti —jen jeden nevyumělkovaně napsaný sloupec.

Todle jsem tam nalepila já, vysvětlila Asta.

Chtěla sbírku, Eberhardovo úmrtní album, uzavřít důstojným způsobem. Byla přesvědčená, že je to v souladu s jeho poslední vůlí.

$

Olof Helmersson pomalu prolistovával desky, zamyšleně si prohlížeje každou stránku, a tu a tam si povzdechl a zamumlal několik slov, která vyjadřovala údiv a smutek, hořké zklamání či rychle přecházející bolest. Asta s Ivarem viděli, jak ho zasahuje veškerý žal stlačený do nažloutlých zkroucených listů.

To nechápu, slyšeli ho říkat, on, takový nezmar a lamželezo, a je už po smrti!

Nebo:

A ona, která byla tak silná, vitální, laskavá a celá jenom kvetla!

Nebo:

Oba přece byli mladší než já, měli toho ještě tolik před sebou!

Nebo:

Ten si zrovna postavil nový dům a koupil zánovní motocykl! A všichni se nevinně radovali ze života.

Kdepak, takovou zkázu, takové šílené řádění smrti, takovou lidskou paseku si nikdy nedokázal představit, dokonce ani v nejchmurnějších chvílích života.

Takže pokud šlo o všechny tyto lidi, nepodařilo se mu přijet včas! Příliš dlouho otálel, váhal a celá léta se nechával rozptylovat tou či onou věcí. Proklíná svou lenost a nerozhodnost!

Ale ti, kdo nejsou v těchhle deskách, otázal se, ti jsou ještě naživu?

Ano, to se dá předpokládat.

Kéž by kromě těchhle desek, vyslovil nahlas své přání, existovala i kniha života, ve které by byla zapsaná jména všech ostatních!

Když o tom tak přemýšlím, prohodil Ivar, je skoro nepochopitelný, že se v týdle končině ještě pořád vyskytujou živí lidi.

$

A nikdo není nenahraditelný. Ani Manfred Marklund. Po něm začal psát do novin jeden přistěhovalec z Jörnu, jmenuje se Vikström. Ten má na starost i Úmrtní oznámení, Osobní oznámení, Ztráty a nálezy a Nemovitosti. Jeho hlas se občas dokonce ozývá z Västerbottenského rozhlasu. Tak dobrý jako Manfred Marklund sice není, ale stejně. Nic jiného neumí. Proto píše.

Zajedu za ním, rozhodl se Olof Helmersson.

Bydlí v Klintenu, sdělila mu Asta. V Holmgrenově domě.

Ano. Zrovna si toho všiml a přemýšlel o tom. Že Holmgrenovi už oba umřeli.

Pak Asta musela odejít — pracovala jako pečovatelka a měla svoje povinnosti a pevnou pracovní dobu. Sedět se šálkem kávy v ruce a povídat si s Olofem Helmerssonem, kterého jako by už pomalu znala, ji bavilo, ale musela se zvednout a vyrazit: šéfové a šéfky na sociálním odboru ji a vůbec všechny podřízené pořád sledovali.

A o koho pečujete?

O Gideona z Avabergu. A o Gerdu z Inrelidenu. O Jakobovu Gerdu. Na částečný úvazek.

O Gideona? podivil se. A o Gerdu? To už je to s nimi tak zlé? Že potřebujou pečovatelku?

Gerda, odpověděla Asta, je už několik let upoutaná na lůžko. A Gideon přišel o zrak.

Když už stála ve dveřích, obrátila se a vysvětlila:

Je moc ráda, že může pečovat o staré a nemocné. Až už nikdo nebude potřebovat pečovatelku, bude s celým krajem konec. Ano, nemocní a umírající jsou pro kraj požehnáním, tvoří jeho hospodářskou základnu. Jedině oni se opravdu potřebují rozmnožovat.

Přišly noviny. Severní Korea uskuteční brzy testy nových jaderných zbraní. Možná se celý západní svět změní v jednu velkou poušť.

$

Do Klintenu jel dobrou hodinku. Na břehu jezera Åmträsket kvetly blatouchy. Z hromad pokácených kmenů stromů se šířila vůně pryskyřice. Kvůli výmolům na cestě se na kole pohyboval nejistě a vrávoravě.

V Klintenu se toho mnoho nezměnilo. Ale Holmgrenova stáj byla stržená. A sáně, které dřív pořád, i v létě, stály na dvoře, zmizely. Nad dveřmi obytné budovy visel znak novin: sobí býk poklusávající pod světle modrou hvězdnou oblohou.

Když vstoupil do domu, ze všeho nejdřív řekl: Vy jste zboural Holmgrenovu stáj.

Leif Vikström seděl skloněný nad klávesnicí počítače. Psal. Zplihlé žlutošedé vlasy mu visely přes obličej. Na temeni měl lysinu. Chvíli trvalo, než odpověděl.

Prodal jsem ji Emilovi z Norrbybergu, pronesl nakonec. Budou v ní jezdit na ponících. Turisti.

Jací turisti?

Těžko říct.

Zdálo se, že konečně dopsal. Otázal se:

Co si přejete?

Já jsem Olof Helmersson, představil se Olof Helmersson. Potřebuju pomoc médií.

Aha, řekl Leif Vikström.

Víte, kdo jsem? zeptal se Olof Helmersson. Co jsem tady v tomhle kraji znamenal?

Ne, odpověděl Leif Vikström. Nevím, kdo jste. Já jsem totiž z Jörnu. Všichni, dodal, všichni si myslí, že potřebujou naši pomoc. Ale kdo pomůže nám?

Oběma rukama si odhrnul vlasy z tváře, pohlédl na Olofa Helmerssona a zároveň pravou rukou ukázal na mapu světa na stěně nad psacím stolem.

My novináři, děl, jsme bez přestání vystavováni různým požadavkům, výzvám a bláznovským útokům a jsme neustále ohrožováni na životě.

$

Kolik mu mohlo být let? Pětatřicet? Čtyřicet?

I tady v Klintenu? podivil se Olof Helmersson.

Musíme být vždycky připraveni na nejhorší, prohlásil Leif Vikström.

Ale přesto píšete?

Jsem dopisovatelem regionálních novin. Na půl úvazku. Navíc, pokračoval a opatrně klikl na počítač, tu teď píšu velké beletristické a kulturněhistorické dílo.

Olof Helmersson se posadil na židli naproti redaktorovi. Opatrně a chápavě se usmál. Mezi policemi, plnými šanonů a knih, probleskovaly Holmgrenovy staré tapety s růžovými kvítky.

Je zvláštní, podotkl, že na duchovním poli se velké věci můžou dít i v pustině.

Já jsem o těchhle pohádkových krajích nic nevěděl, přiznal se Leif Vikström. Předtím než jsem sem přišel. V Jörnu jsme nic nevěděli.

No jo, řekl Olof Helmersson. V Jörnu.

Několik let jsem shromažďoval materiál, rozhovořil se Leif Vikström. A teď píšu. Zatím v blogu. Později z toho bude kniha.

To mi připadá promyšlené, souhlasil Olof Helmersson. Knihy vydrží déle než skála. Jsou trvalejší než slova, která obsahujou. Hodně štěstí!

Můžete si kousek přečíst, nabídl mu Leif Vikström. Zrovna jsem to vytiskl.

Díky, řekl Olof Helmersson.

{Když se objevil, vše se změnilo. V čele průvodu jako dřív. Do vnitrozemí Västerbottenského kraje doradila na oři budoucnost, civilizace, galantnost, láska k umění a tvorbě, ba k samému bytí.

V čele průvodu jel na oldenburském hřebci urostlý snědý muž, jejž následoval biskup s dvěma kaplany, přednostové úřadů, dvorní malíř Boklund, referent Poštovních a domácích novin, pobočníci, profesor specializující se na lišejníky a mechy, učitel zabývající se larvami a mravenci, soumaři nalomení akvavitem, šampaňským, červeným vínem a punčem, vozy plné šunky, paštik, salámů a červených řep, jakož i jezdci z královské osobní stráže, kteří přepravovali stany. Na slunci se blyštěly knoflíky a lampasy, koně se při přechodu lávek u jezera Sikträsket hluboko ukláněli a dělali pukrlata, podél cesty postával lid s obnaženou hlavou.}

To je jenom začátek, vysvětlil Leif Vikström. Všechno zapisuju tak, jak mi to bylo řečeno.

Je to hezké, pochválil ho Olof Helmersson. Skoro velkolepé. Ale kdo se tam objevil?

Samozřejmě Karel Patnáctý, odpověděl Leif Vikström. Kdo jiný? Přijel na inspekci odvodňovacích příkopů, které se kopaly v močálech.

To jsem měl pochopit, přiznal Olof Helmersson.

Po chvíli se však Olof Helmersson vrátil k záležitosti, kvůli které přijel do rodného kraje.

Takže vy nevíte, kdo jsem? konstatoval.

Zatím ne, odpověděl Leif Vikström. Ale nepřekvapí mě, když mi to řeknete.

Byl jsem pastorem v Dolním Avabäcku, vysvětlil Olof Helmersson. To já jsem tu vyvolal poslední velká náboženská probuzení. Kázal jsem ve všech sedmi sborech. Od roku devatenáct set čtyřicet sedm do roku devatenáct set padesát pět jsem v těchhle končinách obrátil čtyři sta šestnáct duší na víru. Některé i dvakrát.

Bylo tady hodně duší?

Bylo.

No jo, připustil Leif Vikström. V tom případě už vím, kdo jste. Lidi o vás mluvili. Ale říkali, že jste velký, vysoký, máte vlnité vlasy a sílu jako obr.

$

To už bylo dávno, řekl holohlavý a scvrklý Olof Helmersson.

A taky jste tu zavedl čištění zubů.

Kazatel nemůže připustit rozpad zubů, objasnil Olof Helmersson. Když kážete, nemůžete mít v puse klapající protézu.

Všichni, pokračoval, všichni si mysleli, že čas probuzeneckých hnutí už pominul. Ale ve mně sídlil mimořádně silný duch. Hrnuli se ke mně lidi ze všech vesnic a chalup. A z temnot dolů. Moje kázání dvakrát vysílal rozhlas. Stav kázání pro mě byl jediným stavem přirozeným. Slova mi jedno po druhém, někdy i celé stovky slov, vnukávala posvátná inspirace. Rozlehlé části västerbottenského vnitrozemí olizovaly ohnivé jazyky. Silou modlitby a holýma rukama jsem vyléčil tři žaludeční vředy a spoustu arterioskleróz. A zpíval jsem! Hrál jsem na harmoniku a zpíval tak, že lidi plakali!

Zazvonil telefon a redaktor si zapsal inzerát, který se měl co nejdřív uveřejnit. Na Gransjöském vřesovišti se zaběhl lovecký pes, nálezce obdrží odměnu.

Jak říkám, zopakoval Olof Helmersson, který mezitím vstal a stoupl si před psací stůl, jak říkám: Zpíval jsem!

Poněkud nakřáplým hlasem lokálkáři zazpíval — tu a tam zavřel oči, hledaje slova a melodii, dlouhé hubené prsty sepjaté na prsou:

{Ó jak velké jest to blaho,

domů když nás lala lá

Putování pouští končí,

Kanán je již na dohled.

Tady hm mm mmm

často zmlkne píseň, hlas.

Přesto lala lala teď již

Jeruzalém čeká nás.}

$

{Ó, ať nikdo neostane,

zde, kde jenom lala lá.

Tam se všichni shromáždíme,

u konce je naše pouť!

Mohutně jak hřmění řeky

Zníti bude krásný zpěv.

Tam tamtam tam tam tamtam.

Beránkovi hmhm sláva,

hm mmm jeho krev.}

Potom se, trochu zadýchaný, zase posadil.

A teď, pravil, teď jsem se vrátil s novým poselstvím. Záleží mi na tom, aby doputovalo do všech sedmi sborů. Vy mi pomůžete.

S tím poselstvím?

Ne. Poselství je už ve mně hotové a připravené. Vy jenom zařídíte, aby se dostalo do tisku.

Poselství, namítl Leif Vikström, to není nic pro regionální noviny. Lidi chtějí drobné zprávy o honech, sběru morušek a prvním jeřábovi na Lidmyrských bažinách. A o úmrtích a pohřbech. O žádná poselství nestojí.

Druhá strana novin, nedal se Olof Helmersson, druhá strana byla vždycky plná poselství.

Poselství se smrskla, vysvětlil Leif Vikström. Jejich čas už v podstatě skončil. A my v místních redakcích žádná poselství nevymýšlíme. Přemýšlení mají na starost ti na pobřeží, hlavně v Skellefteå.

Můžu to poselství napsat, navrhl Olof Helmersson. Vy ho jenom musíte postoupit dál.

To by nepomohlo, trval na svém Leif Vikström. Ústřední redakce odmítá všechna poselství, která přicházejí z tohohle kraje.

Ale zmínil, ba možná dokonce doporučil několik alternativních řešení:

$

Olof Helmersson si může podat inzerát. Rubrika Osobní oznámení. Nebo Různé. Pouze sto pětadvacet korun za centimetr textu. V úvahu by přicházel i krátký dopis čtenáře. Dopis redakci. Sto slov. Víc ne.

Olof Helmersson byl zticha a díval se z otevřeného okna nalevo od psacího stolu. Na dvoře dosud stála Holmgrenova stará, zrezivělá sekačka. Roubená stodola na kraji lesa měla propadlou střechu a zeleninové záhony u štítu stržené stáje byly zarostlé vrbami. Možná že poslouchal drozdy.

Nakonec pronesl:

To, co mám na srdci, je mnohem důležitější než to, co si, milý pane redaktore, dokážete představit. Je to těžké a pronikavé. Do inzerátu nebo dopisu čtenáře se to nevejde. Nestačily by ani dvě celé strany. Ne, nemůžete mi pomoct. Samozřejmě že ne. Byl to směšný nápad. Jeden z mých bludů, nic víc.

A ještě dodal, že tohle dělá celý život, namlouvá si hned to, hned zase ono, a výplody fantazie a halucinace jím smýkají hned sem, hned zase tam. Vlastně právě to chtěl sdělit čtenářům novin, měl v úmyslu uvést sám sebe jako do jisté míry varovný příklad, ve své pošetilosti si předsevzal, že teď, ve čtyřiaosmdesáti letech, konečně řekne pravdu. Musí se za svůj ztřeštěný nápad, samozřejmě ješitný a postrádající patřičnou vážnost, omluvit.

Večer se svých hostitelů dotázal, jestli to může brát tak, že je u nich na bytě. Na pár dní, upřesnil. Na několik týdnů. Potřebuju tu vyřídit nějakou záležitost a můžu bydlet kdekoli. Nikdo mě nebude shánět. Žena mi umřela. Jediný syn žije v Austrálii a nikdy o sobě nedá vědět.

To není problém.

V královské kazatelské posteli se cítil skoro jako doma. Pokud se to tak dalo říct.

$

Před spaním mu Asta přinesla vysokou leptanou sklenici ze svátečního servisu Eberharda Lundgrena.

To máte na kartáček na zuby, vysvětlila.

Takže pochopila, koho má v domě. I když jí nic neřekl.

V hloubi paměti o něm objevila jakousi zvěst.

$

Jeho kodrcavé jízdy na vratkém skládacím kole se nedají sledovat den po dni ani kilometr po kilometru. Problém představuje už sám kraj, po kterém se pohyboval, västerbottenské vnitrozemí. Existuje vůbec tahle končina? Kde se nacházejí jednotlivé vesnice? Jsou jejich názvy správné? A co chalupy? Jsou dosud obydlené? Mezi kterými horami a jezery se vine cesta? A mezi kterými opuštěnými odvodněnými mokřinami, kde rostou vrby vysoké jako dospělý člověk? Kde jsou mosty? Jsou vůbec postavené? A ústí potoky a říčky do řeky Skellefteälven, nebo do řeky Vindelälven?

Vozovka byla rozpraskaná od mrazu, traktory a auta převážející dřevo do ní vyhloubily hluboké koleje a sněhové pluhy během zimy vymazaly ze silničních ukazatelů jména obcí.

Ke Gideonovi se vypravil druhý den. Nebo třetí, záleží na tom, jak se to počítá.

Řada cest, ba jejich většina, vedla kolem Klintenu. Tam se rád zastavil, aby si na chvilku odpočinul. A redaktor Leif Vikström z Jörnu ho zdvořile přijal. Už se přece znali a spojovala je láska ke Slovu. Na psacím stole často ležely stránky, které zrovna vyjely z tiskárny počítače, obrácené tak, aby si jich návštěvník všiml.

{Královská družina, se utábořila na pastvině na břehu jezera Langträsket. Byly rozbity stany, před králův stan byl postaven těžkopádný stojan malíře Boklunda a sedlák z Bjorknäsu dodal led do nápojů — bloky z metr silného ledu na jezeře vyřezal s čeledíny již v březnu, kdy ještě ani nevěděli, že přijede někdo z jihu. Sláma na zem byla dodána ze stodoly v Morkenu. Tělesní strážci, husaři a dragouni provedli nezbytná cvičení. Pod kotli byl zapálen oheň. Po břehu jezera pobíhal se síťkou královský sběratel motýlů. Dvorní řezník stáhl a rozčtvrtil blíže neurčený počet jehňat od sedláka z Bjorkäsu. A v králově stanu bylo připraveno knížecí lože. Sláma byla pobyta vrstvou mechu. Na něj hozen damaškový polštář. Spodnice byla natřesena tak, aby byla naprosto měkká, kyprá a pohodlná, navrch přišla peřina s krajkovým lemováním a zlatě vypleteným královským monogramem, která zpola zakrývala podušky vycpané prachovým peřím z kuřat francouzských koroptví.}

Ale tam, na tom lůžku, král samozřejmě nikdy nespal.

Umělec a profesor Boklund mezitím již začal malovat Långträsket.

LETNÍ VEČER V NORRLANDU.

O několik dní později král vyhrkl: Ano, tuto krajinu jsem zachytil poměrně dobře! Mohutnými písmeny hotový obraz podepsal.

Za tímhle dílem, vyjádřil se Olof Helmersson, lze tušit rozsáhlé a hluboké studium dějin.

To opravdu ne, namítl lokálkář, spíš naopak. Což ale klidně může být jedno a totéž.

Gideon seděl v kuchyni u stolu, lehce nakloněný nad CD přehrávačem, který stál před ním, mohutné hornické ruce položené na voskovaném ubruse. Hlas z přístroje hovořil o čemsi, co se stalo na začátku dvacátého století. Příšerně neřestný básník Sven Lidman psal duchovní píseň a právě v té chvíli byl spasen. Když jsem skládal poslední sloku, pravil přehrávač, došlo ke zvláštní proměně: proměnila se celá má bytost. Při psaní posledních veršů jsem měl světlé ruce, prsty, kterými jsem držel plnicí pero, vypadaly jako plameny, a když jsem vstal od psacího stolu a vykročil po místnosti, byl jsem zcela prostoupený světlem.

$

Gideon počkal, až se za příběhem udělá tečka, a pak stiskl tlačítko Pause.

Copak? zeptal se.

Olof Helmersson zůstal stát na pruhovaném hadrovém koberečku u dveří.

Neruším? otázal se. Posloucháš nějaký román?

Jo, přisvědčil Gideon. Román.

Všechno je lež, sdělil mu Olof Helmersson.

Jo, souhlasil Gideon. Ale romány jsou jenom zábava. Nesmějí se brát vážně.

Ty jsi mě nepoznal? podivil se Olof Helmersson.

Já už nepoznám nikoho, odpověděl Gideon. Oslepl jsem.

Myslím podle hlasu, řekl Olof Helmersson. Nepoznal jsi mě podle hlasu?

Ne, tendle hlas jsem eště nikdy neslyšel.

Olof Helmersson udělal dva tři kroky vpřed a zakřičel z plných plic: Aleluja! Aleluja!

No jo, rozpomněl se Gideon. Křičíš jako Olof Helmersson, kazatel, co mě kdysi spasil.

Ano, přitakal Olof Helmersson. To jsem já.

Tak ty ses vrátil?

Ano, vysvětlil Olof Helmersson, teď, ve čtyřiaosmdesáti letech, se konečně vrátil. Sice ne ze svobodné vůle, ale stejně. Jakýsi vnitřní hlas ho přesvědčil, že jeho konání tady v hlubokém vnitrozemí Västerbottenu není ještě skončeno. Lidé musí konat skutky, neboť noc se blíží, začít časně zrána mají! Konat skutky, když se rosa třpytí v stinném háji! Konat skutky v horkém dnu a v žáru slunce! Konat skutky, neboť noc se blíží.

Několik let tuhle cestu odkládal, vytáčkami a polopravdami otupoval své svědomí, ale nakonec nad ním takříkajíc zvítězil neúprosný tlak záležitosti, kterou zde musí vyřídit. Přepásav bedra svá, namazal řetěz skládacího

$

kola a vydal se na tuto cestu, která je možná jeho cestou poslední.

Při těch slovech udělal několik kroků ke stolu a posadil se naproti Gideonovi. Na rohu stolu ležel prázdný hluboký talíř a plastový pohárek. Na oknech nebyly ani květiny, ani záclony. Nad dveřmi do komory však stále ještě visela vycpaná sova. Vedle Gideonova levého lokte stála fotografie v rámečku.

Hezká fotka, podotkl Olof Helmersson. To je tvoje žena?

Jo, přitakal Gideon. Je to Ingrid. Nevidím ji, ale občas si na ni sáhnu.

Ji jsem taky spasil, připomněl mu Olof Helmersson.

To jsem už zapomněl, přiznal se Gideon. Ale když to teď říkáš. Asi byla taky spasená.

Umřela?

Ještě předtím než jsem oslepl, odpověděl Gideon. Kéž bych to byl nemusel vidět.

Držel ukazováček nad tlačítkem Play CD přehrávače, jako by se toužil vrátit do románu.

Měl bych ti asi něco nabídnout, pronesl. Kdyby ještě žila Ingrid, dostal bys kus chleba, máslo a kozí sýr. Když už ses sem obtěžoval vrátit. Jenže já nic nemám. Asta mi dycky navaří jídlo do čtyř kastrolů. Když vyprázdním ten poslední, vrátí se. Podle toho poznám, že zase přijde.

Olof Helmersson pronesl pár slov o slepotě. O tom, že ji Gideon snáší velmi důstojně a s téměř neuvěřitelnou vyrovnaností. Že vypadá úplně nezlomeně. Že se nic nezměnilo na jeho hrdém postoji.

To je mým původem, vysvětlil Gideon. V tomdle kraji jsme všickni samorosti.

Pro člověka, kterého měla postihnout slepota, rozvíjel dál své názory Olof Helmersson, zřejmě byla léta strávená v temnotách adakského a kristineberského dolu

$

užitečným cvičením. Zvyk tápat mezi skalními výstupky a v těsných důlních chodbách, těžká, záda ohýbající dřina v útrobách země, kde neexistují žádné světové strany, obzor ani svítání, to všechno se dá považovat za školu nevidění a věčné noci.

V tomhle směru, co se přípravy týče, zdůraznil Olof Helmersson, ti, Gideone, přece jenom v životě štěstí přálo.

Gideon však měl námitky:

V dolech žádná tma není. Tma, to jsou jenom lidské předsudky. Je to přesně naopak: důl zaplavuje světlo. Všude jsou lampy a reflektory. Horníci pracují, otročí a potí se ve skoro nesnesitelném světle. Musejí si neustále zaclánět oči rukou, mnozí nosí začouzené brýle. Když oči zvednou, okamžitě je zasáhnou žíravé paprsky tisíciwattových reflektorů. Právě to Gideonův lékař stanovil jako pravděpodobnou příčinu jeho slepoty: byl oslepen, sežehlo mu to nějakou blánu v očích, viděl příliš mnoho světla.

O něčem takovém, přiznal Olof Helmersson, jsem ještě nikdy neslyšel.

To ten doktor taky říkal. Prý to není v literatuře. Proto se přikláněl spíš k názoru, že Gideonův mozek nebo zrakový nerv zasáhlo cosi nepředvídatelného a těžko objasnitelného. Zeptal se ho, jestli chce poslat na vyšetření k očnímu specialistovi v Umeå.

Ne, odpověděl tenkrát Gideon, vstal a tápavě zamířil ke dveřím. To by bylo úplně zbytečný.

Sám dobře ví, co se stalo, co ho potkalo.

Jenom chtěl vědět, jestli je to nevyléčitelné.

Říct pravdu okresnímu lékaři by mu bylo strašně trapné, před vědou se styděl. Ale před ním, před Olofem Helmerssonem, žádný stud ani hanbu samozřejmě necítí.

Nikdo nemůže tvrdit, že Olof Helmersson představuje vědu. To tedy opravdu ne.

$

Gideon obrátil pohled ke stařičkému kazateli, jako by ho viděl. Rukou se pokusil zahnat paprsek slunce, který mu dopadal do obličeje.

Možná si vzpomínáš, pronesl, že jsem vždycky snadno upadal do extáze.

Ano, na to si pamatuju.

Nikdy se to nestalo v podzemí, řekl Gideon. Vždycky nad zemí. A nejenom během modlitebních shromáždění.

To, že se někdy v podstatě úplně přestal ovládat, pokračoval, způsobovalo především dojetí a nadšení z přírody. A syrová láska ke všemu živému — k rostlinstvu, k ptákům ve vzduchu, k broukům na zemi a vůbec k veškerému hmyzu — se v něm občas spojovala s hlubokým pocitem spasení. V takových chvílích jako by zešílel, ztratil nad sebou moc, celá jeho bytost kypěla a vřela a ovládla ho jakási vyšší autorita. Jednoho dne, několik let po Ingridině smrti, seděl na pařezu za ovčincem. Modlil se k Bohu a Kristu a chválil veškeré stvoření. Vzduch byl bohužel plný ptačího zpěvu, kolem něj bzučel a hučel hmyz, voněla tráva a zelenaly se stromy.

Jako teď, pravil tázavým tónem. Vyrašilo už listí, ne?

Ano, břízy jsou zelené. I jeřáby.

Zmocnila se ho extáze. Pobíhal sem a tam mezi kameny, trsy trávy a mraveništi, volal Boha a Ježíše, přes rty se mu valily chvalozpěvy v různých jazycích a nářečích. A dostal vnuknutí, aby objal největší a nejtlustší borovici za ovčincem, mělo to být bratrské objetí.

Můžeš mi dát trošku vody?

Olof Helmersson mu došel k dřezu pro sklenici vody. Gideon se napil a pak pokračoval:

Nejvyšší myslitelnou rychlostí se hnal k mohutné borovici, ale v mokrém mechu uklouzl a hlavou narazil přímo do kmene stromu. Živě si na to vzpomíná.

$

Těžko říct, jak dlouho pak ležel v bezvědomí. Byl prostě mrtvý, příležitostně navštívil království smrti. Zhruba padesát metrů od ovčince. Když se po pár hodinách vrátil do života, takříkajíc vstal z mrtvých, zjistil, že navždy ztratil zrak. Byl slepý jako patrona. A kupodivu z něj také vyprchalo spasení. Marně zkoušel stará slova vzývání, pokory, jásotu a niterného oddání. Neměl v sobě už ani špetku spasení.

Je mu líto, že před starým kazatelem musí přiznat:

Zrak mu chybí víc než spasení.

Udělal jsi správně, pochválil ho Olof Helmersson, že jsi okresnímu lékaři nic z toho neřekl. Nevěřil by ti, doktoři nevědí, co znamená věřit.

Sluneční paprsek už doputoval až k němu. Posunul si dřevěnou židli kousek od okna. Několikrát polkl naprázdno a pak řekl:

Takže i k tobě jsem se svou záležitostí přišel pozdě.

Myslel jsem si to, řekl Gideon. Když se vydáš do světa tak strašně starý, jak pravděpodobně jsi, máš k tomu určitě nějaký důvod.

Skoro všichni jsou už mrtví, konstatoval Olof Helmersson. Eberhard Lundgren si vedl knihu smrti. Knihu o mém opožděném návratu. To je příšerné.

Mluvil jsi, připomněl mu Gideon, o nějaké záležitosti.

Olof Helmersson se vzpamatoval, palcem a ukazováčkem pravé ruky si uchopil volně visící kůži pod bradou a roztáhl ji na šířku dlaně, jako by si chtěl do krku a řečových orgánů napumpovat vzduch. Pak několika prostými větami shrnul, v čem jeho záležitost, které občas říkal poslání, spočívá:

Bůh není.

Mesiáš nepřišel a pravděpodobně ani nikdy nepřijde.

Ježíš byl jenom obyčejný domýšlivý člověk.

Spasení je chorobná citová bouře, nic jiného.

$

Věčný život je nemyslitelný. Zato smrt je věčná.

Neexistuje žádný nebeský Jeruzalém, žádné zlaté ulice, žádná perlová brána, žádní andělé ani serafové, žádné peklo, žádné usmíření ani milost, žádné umývání v posvátné krvi Beránka Božího.

Soudný den nikdy nenastane.

Myšlenka se stane nejšlechetnější, dosáhne nejvýše, když ji popřeme.

Duch svatý není žádný zvláštní duch, je stejný jako kterýkoli jiný duch.

A tak dále.

Kdybych nevěděl, pronesl Gideon a opatrně se štípl do neoholené brady, kdyby mi nebylo jasný, že mi todle vykládáš ty, Olof Helmersson, člověk, co kdysi spasil mou věčnou duši, řekl bych, že mluvíš jako popírač a neznaboh.

Olof Helmersson, postupně zvyšující hlas, dál vysvětloval a objasňoval záležitost, která ho přivedla zpátky do rodného kraje — vypadalo to skoro, jako by promlouval k celému sboru věřících.

Ano, opravdu popírá všechno, v co kdysi, před mnoha a mnoha lety, ve svých představách věřil, všechno, co ve své dětinskosti považoval za posvátné. Dospět k tomuto osvobozujícímu popření mu trvalo celá desetiletí.

Z člověka se nestane neznaboh jen tak zničehonic!

Teď však konečně vidí všechno velmi, velmi jasně. Právě toto prozření ho přinutilo a vybičovalo k tomu, aby se vrátil sem, do pustiny. Síla mocnější než jeho vlastní vůle mu přikázala, aby si opatřil skládací kolo a vyrazil. Takříkajíc na závěrečnou misijní cestu.

Lidé v tomto kraji budou muset co nejdřív zapomenout na všechno, co kdysi dávno kázal! Všichni, koho ve svém mladickém nerozumu probudil, obrátil a spasil, mu musí odpustit! To je modlitba, s kterou přichází, tak zní jeho nové zvěstování: Odpusťte mi mé bludy!

$

Zvedl ruce, roztáhl roztřesené prsty a obrátil oči ke stropu. To ale jeho jediný posluchač neviděl.

Teprve až se svým nynějším stanoviskem a poselstvím seznámí celé västerbottenské vnitrozemí a dostane se mu odpuštění, zase v pokoji odjede!

Co se mě týče, poznamenal Gideon, já neznaboh nejsem. Ani náhodou!

Není dokonce ani odpadlík. Jediné, co mu chybí, je samo spasení. Nikdo už nekáže, neozývají se žádné plamenné řeči, doba silných citů pominula. Občas se pokusil o nějakou modlitbičku o samotě, jakoby v prázdnotě. A tu a tam poslouchal nějakou pobožnost v rádiu, před zahrádkářskou poradnou, ale lhostejně a bez dojetí. Mnohokrát si pomyslel: Kdyby tak přijel zpátky Olof Helmersson, kdyby mu vyšší mocnosti dovolily vrátit se, ten by mě znovu obrátil. Dycky jsme všickni říkali: Žádný živý tvor nedokáže kázat tak jako Olof Helmersson!

To je pravda, připustil Olof Helmersson, měl jsem opravdu — teď toho lituju — určitým způsobem moc nad slovy! Svému velkému talentu jsem zcela určitě nezůstal nic dlužen. Kázat pro mě byla radost. To nemůžu popřít.

Nechtěl bys to zkusit? navrhl Gideon. Nemusíš věřit. Stačí, když budeš kázat. Jestli na to nejsi už starý.

Olof Helmersson spustil ruce na prsa a sepjal prsty. Zavrtěl hlavou.

Ne, odpověděl. To nemůže. Bylo by to v rozporu s jeho nejhlubším přesvědčením a úmysly. Byla by to zrada na neznabožství, na tom, co teď představuje.

Ale po chvíli pronesl tázavým tónem: Domácí kázání? Jenom pro tebe?

Samozřejmě, ubezpečil ho Gideon a rukou si z očí setřel jakousi tekutinu. Jenom tady, ve tmě tmoucí.

Zvážím to, slíbil starý probuzenecký kazatel. Starý totiž ještě nejsem. Když se to tak vezme kolem a kolem, kázání

$

je jenom umělecké dílo. Jde o technickou dovednost, o nic víc. Bůh s tebou, Gideone. I když moje odpověď bude pravděpodobně záporná.

Dřív než za sebou stačil zavřít dveře, uslyšel znovu CD přehrávač. Sven Lidman, příležitostně uzavřený v románu Pera Olova Enquista, vyprávěl, že se mu uvolnilo cosi na duši, cosi měkkého a poddajného, tvarovatelného a zároveň nezničitelného, stoupalo to ze všech jím vybudovaných ulit, opevnění, hradeb a zákopů, v nichž to plaše, křehce a nedostupně žilo skrytým životem. Byla to živoucí matérie, cosi pružného i špinavého, zbabělého i zrádného, kluzkého a studeného, co se však chvělo ve snu o posvátnosti, čistotě, spravedlnosti, světle a pravdě.

Vypravěč měl klidný a věcný hlas.

Olof Helmersson si svlékl černé sako, složil je a připevnil na nosič kola. Jeho hodinky ukazovaly, že jen taktak stihne večeři, kterou mu slíbila Asta.

Když pak večer seděli se šálkem kávy v ruce na verandě, odvážil se konečně zeptat na modlitebnu. Je prázdná? Dá se stále ještě použít ke kázání, pokud kázání je ten správný výraz? Ke konečnému slovu pravdy?

Kdo od ní má teď klíč, když Eberhard, když v podstatě všichni jsou už po smrti?

Klíč mám já, odpověděl Ivar.

$

ZE SEVERSKÉHO SLOVNÍKU PASTORŮ (SV. II, S. 368)

Olof Helmersson, bývalý pastor, bytem v Umeå, narozen v Yttervännäs 23. n. 1930, syn Helmera Strida, bývalého četaře Västerbottenského pluku, a Maji. 1940 kazatelský kurz ve Vilhelmině, 1942 teologický seminář na Lidingö, 1942 zapsán na Uppsalskou univerzitu. 1944-1947 tajemník spolku Probudíme království, pastor v různých sborech. 1953-1959 předseda Avabäckského svobodného sdružení.

Helmersson ve své teologii i činech zastával pavlovské a augustinovské pojetí spasení. Jeho kazatelské umění se vyznačovalo velkou silou, bohatou metaforikou a důrazem na eschatologické a apokalyptické perspektivy. Zvlášť velké pozornosti se těšily jeho probuzenecké kampaně v řadě farností ve västerbottenském vnitrozemí ve druhé polovině padesátých let dvacátého století. V té době si získal značný respekt jako tzv. rozhlasový pastor. Jeho zdůrazňování role Ducha v nejsvětější Trojici se v Evangelické vlastenecké nadaci a Švédském misijním svazu setkalo s ostrou kritikou.

Po kritickém prostudování Listu Jakubova, které v něm vyvolalo hlubokou duchovní krizi, se vzdal pastorského úřadu a nastoupil na místo ošetřovatele v Umedalenském ústavu pro duševně choré (digr-v2-rmr). Poté zřejmě sloužil v krajské věznici v Umeå. V pozdějších letech se patrně zdržoval účasti v aktuálních teologických diskusích.

BiC

Lit. Scripta minora 1999-2004. Mortimer: The Soteriology of O Helmersson (1981). Helmersson: Abstinentismus a svatost (1955). Spoutaný a osvobozený (1960).

$

Podnikal své cesty podle nějakého určitého plánu? Nebo jezdil jen tak nazdařbůh? Sledoval nějaké zvláštní tajné pořadí, které měl vepsané do vyžilé paměti, řídily ho s přísně chronologickou zákonitostí takříkajíc místní dějiny spasení? To sotva. Kdyby tomu tak bylo, navštívil by hned první den Gerdu z Inrelidenu, Jakobovu Gerdu. A do modlitebny by zašel ještě předtím, ze všeho nejdřív.

Teď před ní stál s Ivarem a Ivar držel v ruce velký rezavý klíč. Nad venkovními dvoukřídlými dveřmi visel gigantický štít z černě natřeného kovu a se skleněnými žlutými písmeny.

SPOLEČENSKÝ DŮM

Ten štít jsme dostali od státu, vysvětlil Ivar. Existuje zvláštní úřad, Úřad pro řídce obydlené oblasti.

Na záhoně na jižní straně zápraží už kvetly pivoňky. Tenhle záhon je zvláštní, poznamenal Ivar. V celém Västerbottenu se nenajde úrodnější místo.

Pro Olofa Helmerssona nepředstavovaly zářivé, červeně kvetoucí rostliny žádné mystérium. Právě tam chlapi, spasení i nespasení, v minulosti celá léta vyplivovali žvýkací tabák, předtím než se odebrali na modlitební shromáždění.

Prostorná předsíň byla stejná jako dřív: dlouhé žilkované police na klobouky, háčky na šaty z poniklované, tu a tam oprýskané mosazi, stojan na deštníky, který vyrobil Eberhard Lundgren.

Ale v sále, v samém chrámu, tam se všechno změnilo.

Dvaačtyřicet lavic s prohnutým opěradlem zmizelo, stejně jako pódium pro zpěváky. I obrovská olejomalba

$

Ježíše v Getsemane, která visívala v pozadí, ta se skálami zakrývajícími Jidáše a římské vojáky.

Jak říkám, komentoval to Ivar, tady si po honu vždycky dáváme knedlíky a masový vývar. Ukázal na dlouhé, masonitem pokryté stoly, které nahradily kostelní lavice. Úplně vpředu, tam, kde stával etažér na obětní dary, se teď nacházel čtvercový stůl se zelenou, filcem potaženou deskou.

V zimě tu hrajeme poker, vysvětlil Ivar. V neděli.

Ale co ten obraz Krista? zeptal se Olof Helmersson.

Přímluvce?

Ten přemalovali. Skončil na střelnici.

Představoval jsem si, svěřil se Olof Helmersson, že naposled svolám sbor. A budu takříkajíc kázat.

To vůbec nepřicházelo v úvahu. Modlitebna, vysvětlil Ivar, už není svatyně, celá budova byla formálně odsvěcena.

Ale moje poselství, namítl Olof Helmersson, moje záležitost je pravým opakem. Chci se distancovat a popřít Boha!

Na tom nezáleží, trval na svém Ivar. Bůh jako Bůh. Nemůžou nic riskovat. Odsvěcení provedl nějaký pastor z pobřeží, byl to moderní pastor, který přijel v porschi, možná přitom dokonce udělal znamení kříže. Z modlitebny se stala zcela světská budova, kde se nemá na žádný způsob vyslovovat jméno Boží. Ani Ježíšovo. Možná je to dokonce ve smlouvě s Úřadem pro řídce obydlené oblasti.

Ve smlouvě? S Úřadem pro řídce obydlené oblasti?

Dostáváme dotace, vysvětlil Ivar. Podporu. A platí nám topení.

A co kazatelna? otázal se Olof Helmersson.

O tu se postaral Bertil z Nybränny. Prý ji nějak využil.

Bývalý, nyní svým způsobem znovuzrozený kazatel přistoupil k jednomu z jižních oken s lomeným obloukem.

$

Stál se zavřenýma očima a rukama sepjatýma na břiše a občas se zachvěl, jako by ve společenském domě dosud panoval zimní chlad. Ivar ho nechal být. Ale nemohl si nepoložit otázku: Na co myslí? Co se mu honí hlavou?

Těžko říct. Ale je možné, že v myšlenkách postavil lavice s prohnutým opěradlem zpátky na jejich někdejší místo. A že nechal všechny věřící pokleknout na podlahová prkna napuštěná hnědou fermeží, k bíle natřenému překližkovému stropu stoupaly jejich výkřiky při modlitbách, vzdechy, úzkostný nářek, chvalozpěvy a dokonce, zcela výjimečně, extatické mluvení jazyky, a zatímco se sám opatrně dotýkal knoflíků tahací harmoniky, všichni unisono zpívali Sestup, ohni Ducha, z výšin nebeských, lze si i představit, že rozlišil a poznal jednotlivé hlasy. Na krátkou chvilku, se zavřenýma očima a v zamyšlení, předstíral, že všichni nejsou mrtví. Odpusťte mi! mumlal si pravděpodobně. Odpusťte mi!

Kdyby se ti sem chtělo přijet někdy v zimě, nadhodil Ivar, mohli bysme si zahrát partičku.

$

Torvald z Lauparbergu však ještě žil, přestože byl stejně starý jako Olof Helmersson a měl už být po smrti. V Lauparbergu, vysvětlila Asta, tam se nic neděje. Ale Torvald byl několikrát v novinách. A dostal cenu. Od krajskýho zastupitelstva.

Cenu?

Jo, plaketu a cenu. Jenže my ničemu nerozumíme.

Cesta do Lauparbergu vede přes horu Handsberget, kolem jezera Holniträsket a směrem k Malånu, ležícímu na hranici s Lapplandem. Takže Olof Helmersson míjel Klinten.

Dveře Holmgrenova domu byly zamčené. Ale vedle kliky k nim byla páskou přilepená hnědá obálka.

Redaktor odjel sledovat jakousi událost, to Olof Helmersson nemohl samozřejmě vědět. Na návštěvu přijel někdo z lesní správy, možná dokonce krajský hejtman. Nebo ministr životního prostředí. Prales u statku Waldemara Lundgrena, který dotyčný zachoval pro vnoučata, měl být chráněný, možná že celá usedlost bude vyhlášena národním parkem. Na fotografiích bude nějaký generální ředitel nebo snad ministr objímat pravěký smrk.

Na obyčejné hnědé obálce bylo velkými písmeny napsáno:

BÝVALÝ PROBUZENECKÝ KAZATEL OLOF HELMERSSON

Olof Helmersson se posadil na schody a začal číst. Vysoko na nebi proletěl vrtulník. Možná v něm byl ten hejtman.

$

Nebo generální ředitel. Bylo ještě tak brzy, že bývalý kazatel seděl ve stínu.

Když se rozšířila pověst, že k nim na koni přijel jejich král, všichni lidé se shromáždili na kopci nad táborem. Jak se ta pověst rozšířila? Tak rychle a tak daleko? To nikdo neví.

Byli tam obyvatelé Modlenu, Björknäsu, Träsklidenu, Kattisbergu, Nybergu, Bjorkdsu, Andestjämu a Torrbergetu. Stáli úplně bez hnutí a žasli.

Den se již nachýlil a chystala se večeře. Byly postaveny dlouhé stoly na kozách, prostřeny ubrusy, připraveno porcelánové nádobí, sklenice a příbory, z velkého kotle se kouřilo a po celém kraji se linula vůně jehněčího.

Plukovník, který velel všem vojákům, pozoroval obyvatele västerbottenského vnitrozemí a pak vydal rozkaz: vytvořit kordon mezi táborem a lidmi, s nabitými zbraněmi a nasazenými bajonety! Napřaženou paží ukázal na zbožný zástup. Člověk nikdy neví, jak může začít revoluce.

Vtom náhodou ze stanu vystoupil Karel Patnáctý. Právě se vykoupal v přivezené vaně, měl upravené vlasy a zastřižený vous. Lidé ho ihned poznali, všichni už někdy viděli jeho dřevorytovou podobiznu v Otčině či nějakém kalendáři. Ženské při pohledu na něj zhluboka vzdychaly, mužští se napřímili a uhlazovali si lněnou blůzu, pyšní na to, že jsou jeho poddaní. Soudní přísedící Lindblom vystoupil vpřed a v čele všech se jal provolávat slávu Bohem pomazanému.

A Jeho Veličenstvo zvolalo k vojákům: Pohov! Vpravo v bok! a Vlevo v bok! a udělilo velícímu plukovníkovi den domácího vězení. Potom přikázalo, aby lidem byly podány nápoje, ženám — hospodyním i děvečkám — šampaňské a mužům kořalka kořeněná kmínem, anýzem a fenyklem, tedy starý norrlandský akvavit. Nakonec se vyhouplo na koně, krokem před ně předjelo a takto promluvilo:

$

Zhlédl jsem vaši nelehkou situaci, bídu i úsilí přerýt a překopat mé království a učinit je úrodným. Já, má vláda, můj parlament a mé úřady jsme zvláště sledovali vaši snahu vyhloubit a vykopat desítky kilometrů dlouhé příkopy na mých nekonečných bažinách, v močálech, jejichž jména jsem se ještě nestačil naučit: močál Storstarrský, Höbäckský, Ámträský, Raggsjölidský a Sikberský. Na tento účel jsme vám také štědře přispěli. Přivedla mne sem tato záležitost: chci nad odvodňovacími příkopy rozpřáhnout žehnající ruce, chci na vás všechny a na vaše motyky, rýče a sekyry svolat nebeskou milost. A na obilí, na obilí především! Vězte, že tam, kam přijedu, se půda stane desetkrát, ba stokrát úrodnější! Posvěcen buď i bojínek, jetel, oves a psineček! Nyní odejděte v pokoji! Ve jménu Boha životadárce: Amen! Na zdraví!

Když se Lidé v mračnech komárů, které přilákaly alkoholové výpary, rozešli a večeře byla snědena, Karel Patnáctý se znovu vyšvihl na oldenburského hřebce. Zamířil na východ nebo snad na severoseverovýchod, objel nejbližší záliv, přecválal nízkou vyklučenou horu, drahnou chvíli sledoval úzké koryto potoka

$

a pak v dolině našel jakousi usedlost, pánbůh ví jakou. Tam přenocoval.

Na přiložený žlutý lístek redaktor napsal vzkaz: Ústní tradice dosud žije!

Torvald stál na dvoře v Lauparbergu se sekerou v ruce a opracovával na špalku metrový kus dřeva. Když si všiml Olofa Helmerssona, vzhlédl a otázal se: Poznáš, co to bude?

Bohužel, odpověděl Olof Helmersson.

Uvedl však několik možností: Krmítko pro ptáky? Sloupek poštovní schránky? Nová podpěra stěny kůlny?

Všiml si, že ta stará je ztrouchnivělá a co nevidět se zlomí.

Právě to je na tvoření pozoruhodný, mínil Torvald. Když tvoříme, vlastně o samotným tvoření nic nevíme. Ani o hotovým díle. Bude to to, co to bude.

Potom dodal:

Ty ses vůbec nezměnil, Olofe Helmerssone. Vypadáš úplně stejně jako tenkrát, když jsi mě obrátil na víru.

Nikdo jiný mě nepoznal, zmínil se Olof Helmersson.

Nemají oči, vysvětlil Torvald.

Olof Helmersson vypočítal všechny proměny, kterými prošel, vylíčil mu rozpad, jenž během mnoha let prožitých v Umeå postihl jeho tělo. V podstatě přišel o vlasy. V blázinci, kde pracoval, mu jeden pacient přerazil nos. Záda má teď shrbená a nemůže je narovnat. Mohutné svalstvo na ramenou, nadloktích a stehnech se rozplynulo. Hýždě se mu seschly. Tváře, dokonce i rty se mu scvrkly jako slupka hnijící brambory.

To jsem nemyslel, namítl Torvald. Člověk se nemá upínat na podružnosti.

A pak navrhl: Mohli bysme zajít do ateliéru. A dát si kafe.

$

Do ateliéru? podivil se Olof Helmersson.

Byli tady od novin, vysvětlil Torvald. A tak nějak mi přejmenovali barák. Řekli, že se mu bude říkat ateliér.

Jen taktak se protáhli do kuchyně, ke stolu se dvěma židlemi. Všude se povalovaly rozličné předměty, byla jich plná podlaha, byly nacpané na parapetech, bedně na dříví a na dřezu, některé dokonce visely u stropu.

Ne všechny se dají pojmenovat a zařadit. Jasně poznatelné však byly dřevěné hmoždíře, máselnice, misky nesčetných tvarů a velikostí, zvláštně narostlé kořeny a větve stromů, půlky zetlelých pařezů a kusy dřeva spáleného bleskem. A více či méně pochopitelné a vyložitelné skulptury z prken, větví, knoflíků, čarověníků, březové i jiné kůry.

Torvald nalil z termosky kávu a chvíli oba mlčeli. Pohledem těkali mezi nesčetnými uměleckými předměty, Olof Helmersson trochu neklidně a nepokojně, Torvald důvěřivě a bezstarostně.

Dostal jsem od krajskýho zastupitelstva cenu a plaketu, pochlubil se Torvald.

Když jsem tě obrátil na víru, zavzpomínal Olof Helmersson, byl jsi obyčejný lesní dělník.

Já si nepotrpím na slávu, hájil se Torvald. Na světskou slávu. Když člověk zasvětí život umění, zmocní se ho novým způsobem zbožnost. Podle mýho názoru právě tím mým obrácením vlastně všechno začalo.

Co se umění týče, chtěl by zdůraznit, že všechno, co je tu kolem nich k vidění a obdivování, sice vypadá pouze jako čistá matérie, ale ve skutečnosti jde výlučně o ducha a duchovnost. Troufá si tvrdit, že umělecký život je všemožně prostoupen a naplněn božskostí a posvátností. Když například v rádiu slyší nějakou symfonii toho Mahlera, je mu to hned jasné. Je třeba najít vznešenost a velikost odkryté formy nebo kontury. O dvou formách, které se

$

spojí, ani nemluvě. A o stínu tak hlubokém a černém, že je vidět věčnost. V umění neexistuje žádný hřích, jenom svatost, zbožnost a duchovní povznesení. Olofe Helmerssone, prohlásil Torvald, kéž bych směl pokleknout vedle tebe a dovést tě k umění. Lidi neustále hledají za umění nějakou náhradu. Láska je náhrada za umění.

V umění je vykupitelská síla.

Ale Olof Helmersson hlasitě zaklepal klouby prstů do desky stolu a upřel oči na Torvalda.

Používáš spoustu slov a výrazů, které já teď nechci brát do úst, pokáral ho. Kdybych je použil, propadl bych se hanbou do země. Zbožnost, duch, božské, posvátné, hřích a svatost. A vykoupení. Jsou to samé nesmysly a prázdnota. Pověra, klam a podvod. Mluvíš neplatným jazykem.

A to mi říkáš ty! vybuchl Torvald.

Ano, právě to ti chci říct. Nikdy jsem tě na víru neobrátil, Torvalde. Žádné obrácení neexistuje.

Oba se rozčilili. Museli si usrknout kávy.

Torvald se snažil ovládnout. Zeptal se: A co ještě neexistuje?

Bůh neexistuje, odpověděl Olof Helmersson. Nikdy neexistoval.

A co je pak boj duše hledající Boha?

Nemoc.

Pokud jde o něj, Olofa Helmerssona, během své dlouhé nepřítomnosti se zvolna uzdravil z vědomí hříchu a z radosti ze spasení. I ze směšného hříchu, o kterém kdysi kázal.

V blázinci v Umedalenu jsem se setkal s lidmi, kteří ze spasení zešíleli, některé z nich jsem spasil sám. Moje žena zemřela v nejstrašnějších bolestech, přestože byla spasená. Lidské utrpení je bezmezné a všem je to jedno. Láska neexistuje, jenom se rozmnožujeme. Můj syn odjel do

$

Austrálie a zapomněl na mě, nemělo smysl přivádět ho na svět, nemá vůbec smysl žít! Studoval jsem zákony genetiky a fyziky. Mám bystrou hlavu. Vesmír řídí náhoda.

Torvald vyrobil z dutého kmenu skříňku nástěnných hodin, kyvadlo ve tvaru ňader bylo z olšového kořene. Hodiny visely nad komodou. Teď odbily tři. Torvald zjevně dlouho váhal, ale pak se otázal:

Chtěl bys vidět Boha?

To jo, Torvalde, to bych tedy opravdu moc rád! odpověděl Olof Helmersson. V jeho hlase byl znát posměch.

Tak pojď, jdeme, vybídl ho Torvald.

Oba se pohybovali poměrně pomalu, zem byla nerovná a plná drnů, plevel a vrboví se už několik desetiletí nesekaly ani nespásaly. Torvald šel jako první, v ruce umně vyřezanou hůl. Tu a tam se museli zastavit a popadnout dech, nad vnitrozemím a horskými oblastmi severního Norrlandu se dosud vznášelo horko. Na kraji lesa byly v metrových odstupech vysázené smrčky, jen o něco málo vyšší než oba staříci.

Na školku navazoval starý les, téměř neprostupná, odpradávna panenská smrčina. Cestička, kterou často nebylo vůbec vidět, je vedla kolem vývratů a mohutných skalních bloků, šplhali přes spadlé borové soušky a po čtyřech přelézali hromady kamínků.

Kam mě to vedeš? zafuněl Olof Helmersson a vyplivl chumáč lišejníku, který se mu zachytil v ústech.

Uvidíš, odpověděl Torvald. Uvidíš.

Když konečně dorazili k cíli, Torvald si přiložil prsty pravé ruky ke rtům na znamení, že mají být zticha.

Stáli na obdélníkové pasece, stromy na jejím kraji byly odvětvené a vypadaly jako mohutné sloupy. Z pokácených kmenů Torvald sroubil a vytesal sochu Boha.

$

Byla šest, či dokonce osm metrů vysoká, měla ruce a nohy a byla pevně zakotvená v zemi, z ramenou jí visel robustní železný řetěz, zřejmě hromosvod, a tvář měla obrácenou k východu. Měla. Nebo měl. Hlava a trup, černý věnec vousů, mohutné paže a nádherný hrudní koš patřily bezpochyby muži. Ale nahá dolní část těla s pečlivě vyřezanými detaily a vybroušenými zakulacenými tvary byla jednoznačně ženská.

Na hlavě to mělo zvláštní komínovitou čepici s úzkým klenutým štítkem.

Zdálo se, že Torvald na chviličku zapomněl na svého společníka. Sundal si holínky a důstojně a s hlubokou vážností přistoupil k Bohu. Potom poklekl k modlitbě a pobožnosti. Olof Helmersson, zjevně dojatý, stál téměř v pozoru.

Na zpáteční cestě, při sestupu z hory Lauparberget, si sedli vedle sebe na spadlý strom. Torvald si opřel bradu o hadí hlavu, která tvořila rukojeť jeho hole. U nohou jim už rašil černýš.

Olof Helmersson poděkoval za to, co mu se strastmi bylo dopřáno zažít.

Není zač, odpověděl Torvald. Není zač.

Ale vede k Němu nelehká, obtížná cesta, podotkl Olof Helmersson.

To schválně, vysvětlil Torvald. Není to cesta pro každýho. Bůh nemá zapotřebí, aby se o něm psalo v novinách. Bez svatosti nikdo nespatří Pána.

List Židům, pronesl automaticky Olof Helmersson. Kapitola 12, verš 14.

Pak pokračoval:

Je také psáno: Bud proklet muž, který zhotoví tesanou nebo litou sochu, výrobek rukou řemeslníka, a uloží ji v úkrytu.

$

Todle není modla, ohradil se Torvald a při každém slově uhodil holí do země. Není to modla, ale Bůh.

Ale, nemohl se nezeptat Olof Helmersson, proč má tu zvláštní pokrývku hlavy?

Ve Stockholmu, objasnil Torvald, stojí socha Karla Patnáctýho. Ten má na hlavě taky takovou čapku. Bůh ji nosí jenom v tomdle kraji.

Vstali a váhavě a zamyšleně zamířili ke statku. Torvald se cestou pokusil blíž vysvětlit, jak dospěl k víře, neřkuli jistotě, která ho teď naplňovala:

Začalo to jednoduchým vyřezáváním a řemeslnou prací, nožem, kousky dřeva, čarověníky, rašplí a dlátem. Pak se jeho řemeslná práce vytříbila a začalo se jí říkat rukodělná výroba. Aniž to měl v úmyslu, rukodělná výroba se vyvinula v umělecké řemeslo a umělecké řemeslo v umění. A jak už bylo řečeno, umění je božské.

Od roztržitého vyřezávání a řemeslné práce, prohlásil, přes rukodělnou výrobu a umělecké řemeslo vede přímá čára k umění a Bohu.

A ty jsi jediný, kdo Boha spatřil.

Než se rozloučili — seděli u mlýnského kamene, který v besídce z jeřábů sloužil jako stůl —, Olof Helmersson se opatrně, zkusmo zeptal, co Bůh může pro Torvalda udělat. Například ve chvíli smrti a po ní. Ale Torvald odpověděl vyhýbavě, nejasně a nesrozumitelně. Udělal, co bylo v jeho silách, řekl, každý, každičký kousek sochy naimpregnoval kreozotem a arzenikem a sokl natírá léto co léto dehtem. Vydrží, ujistil Olofa Helmerssona. Je to trvalé dílo.

Navštívil jsem i Gideona, zmínil se Olof Helmersson jakoby mimochodem. Gideona z Horního Klintenu.

Prý přišel o zrak, poznamenal Torvald.

$

Stravující choroba očního nervu, řekl Olof Helmersson. Je slepý jako krtek.

A Torvald se rozpomněl: Zamlada byli s Gideonem nerozluční přátelé, líčili spolu oka na tetřívky, v létě jsme společně nechávali zkvasit břečku, na podzim jsme ji společně pálili a pili, vyřezávali dýmky a kouřili usušený řebříček, jakoby jedním společným okem pozorovali Ingrid Holmströmovou, když se za otevřeným oknem večer svlékala, společně si opatřili motocykl, Husquarnu osmadevadesátku, v duetu zpívali Myslela, že jsem ztracený, když to hráli v rádiu, společně se dostavili k odvodu v soudní budově a pak šli k pěchotě. No jo, Gideon.

Později se oba ucházeli o Isabelu. O Isabelu Stenlundovou. Byla jako nejskvělejší umělecké dílo. Oba ji chtěli. Ale ona se radši oddala Bohu.

Ano, přisvědčil Olof Helmersson. Na to si vzpomínám.

A když už bylo, co se Isabely týče, pozdě, nechali se oba na stejném shromáždění obrátit na víru. Bylo to jedno z posledních shromáždění, než je Olof Helmersson opustil a odjel bůhvíkam.

To souhlasí, potvrdil Olof Helmersson.

Gideon se o tom nezmínil?

Ani slovem.

To nás taky spojovalo, mínil Torvald. Zbytečně jsme nic neříkali. Máme to v rodině.

V rodině? Jak v rodině?

Jsme s Gideonem bratranci z třetího kolena, vysvětlil. Nebo dokonce z druhého.

Do téhle rodiny — přesněji řečeno, do tohohle rodu — patřila taky Isabela, Stenlundovi, Lundgrenovi a Holmgrenovi, i Lindgrenové, v podstatě byli všichni jedna rodina, všichni pocházeli od jezera Kvavisträsketu. Sám byl

$

bratranec Isabely ze čtvrtého kolena, patřili k nim i obyvatelé Vnitřního Ytterviku, přes Ivarovu babičku Almu byli pokrevně spříznění s Lundgreny, její nevlastní bratři byli z matčiny strany bratranci jak Eberharda, tak všech dětí z Dolního Klintenu. A nemělo by se zapomenout ani na to, že všichni byli svým způsobem potomci Dahlbergů z Kläppenu. Zvlášť je třeba vzít v úvahu příbuzenství s Olofem Nimmemykterem a parchantem z Avabäcku. A také původ odvozovaný od Gumsehufvuda, šlechtice, který držel meč při stockholmské krvavé lázni. Když se to vezme kolem a kolem, jsme všichni příbuzní sami se sebou.

Zatímco Torvald mluvil, zobrazoval oběma rukama ve vzduchu složitý a důmyslný rodokmen — některé osoby se vyskytovaly na třech, čtyřech, ba dokonce pěti pozicích. Ukazováčkem a prostředníčkem naznačoval nesčetná spojení dopředu, dozadu i do stran, palci kreslil různé odskoky a parchanty, rozmáchlými pohyby rukou splétal dohromady veškeré větve a kořenová vlákna rozbujelého, ojedinělého rodopisného stromu.

A těch deset dcer kováře z Flakabackenu, všechny byly nesmírně plodné, celý kraj se hemžil jejich potomky, kteří v mnoha případech zplodili děti jeden s druhým, ale ti si byli vzdálenější, takže nedošlo ke krvesmilstvu. To se tykalo například Johanssonů z Ámträsku a Inrelidenu. Jakob, který zemřel mladý při nehodě, Gerdin Jakob, byl svůj vlastní vzdálený příbuzný. Jsou to všichni sami vzdálení příbuzní, někteří, aniž o tom vědí, přímo bratranci. A při bližším prozkoumání by se ukázalo, že tohle bratranectví se vztahuje na všechny vesnice a samoty mezi Avabergem a silnicí Kronotorpsvägen, tedy i na Holmgreny a Erikssony z Granlidenu.

Takže, uzavřel svůj výklad a spustil ruce na mlýnský kámen, kdyby někdo chtěl dokázat, že umělecký dílo sestává

$

ze souvislostí, spojení, spojovacích článků a pojítek, měl by přijet do tohodle kraje, tady pro to najde důkazy.

Ještě dodal, že se ve svém výkladu taktně nezmínil o vysoce urozeném původu, který všechny zdejší lidi roztavil a spojil do jedinečné a vznešené rasy, kmene, jenž s vybranou a hrdou samozřejmostí zaujal zvláštní postavení ve Västerbottenu i v celém království.

Pak na chvilku zmizel v domě, a když se vrátil, držel v ruce předmět zabalený do novinového papíru.

Tudle sošku, řekl, bych chtěl dát Gideonovi. Je pro něj. Nebudeš k němu někdy mít cestu?

To je možné. Třeba ho ještě něco ke Gideonovi zavede.

Bůh ti žehnej, pravil Torvald.

$

Uběhlo však hodně času, než Gideon sošku dostal a se zvláštní směsicí strachu a očekávání ji vysvobodil z pomačkaných novin, jejichž první stranu nahoře zdobil sobí býk klusající pod hvězdnou oblohou.

Večer Olof Helmersson sedával s Astou a Ivarem v pokoji, prastarý a nechápavý pohled upřený na televizor. Stejně jako jeho hostitelé žvýkal tenounké pečené, nasolené bramborové plátky. Asta dala do vázy několik větviček šeříku, které vyrašily a rozkvetly.

Pravděpodobně ve snaze zavděčit se Astě a Ivarovi se tu a tam otázal:

Opravdu ho ta žena opustí? Musí hrdina nutně zemřít, zrovna když se na něj usměje štěstí? Copak ta stará paní už nikdy znovu nespatří syna? Je to smrtelná nemoc? Nenajde syn nikdy svého biologického otce? Je jejich nepřátelství nevyhnutelné? Když matka ještě ani nevystydla na smrtelné posteli? Neexistuje žádná milost?

V televizi.

Asta s Ivarem vždycky dokázali jeho neklid rozptýlit. Za týden se k sobě ti dva vrátí. A hrdina neumře, štěstí se na něj bude neúnavně usmívat dál, syn se vrátí ke staré paní a zároveň se uzdraví ze své nemoci. U stydnoucí matky, která se za čtrnáct dní klidně zase ohřeje a bude překypovat životem, najde biologického otce. Z nepřátelství se vyklube skryté přátelství. Ještě jedna nebo dvě části, a všechno zas bude v pořádku.

Uvidíte, že se to vyřeší, uklidňoval ho Ivar. Aspoň dodatečně.

$

Že se teď vypravil na hřbitov, bylo přirozené, ba přímo nezbytné. Právě tam se nacházeli všichni lidé, za nimiž přijel se svou záležitostí. Skoro všichni.

Složil si kolo a schoval ho pod vyvrácený strom na rozcestí.

Na hřbitov, řekl, když nastoupil do autobusu.

Ve vašem věku, pokáral ho řidič, by člověk neměl takhle žertovat.

Pak se pomalu a zamyšleně potuloval mezi náhrobními kameny a na lavičce naproti Olovu poli si snědl salát, který mu s sebou dala Asta, těstoviny s uzeným a paprikou.

Celou dobu si cosi brumlal a mumlal, občas zvýšil hlas, jako by mu záleželo na tom, aby ho někdo slyšel. V Umeå o těchhle lidech přemýšlel a naplánoval si, co jim řekne. Oni mezitím žili, zemřeli a byli pohřbeni. A teď tady leželi. Mluvil. S nimi? K nim? O nich? Proti nim?

No jo, ty si tady klidně ležíš. Máš tu večerní slunce a výhled na Noret. Svým způsobem to tady vypadá jako u vás, na jižní straně Myrbergu. Pocit, že jsi doma, je jeden z nejušlechtilejších pocitů. Kde jsi dosáhl spasení, v Holmgrenově kuchyni? Nebo na jednom z letních shromáždění ve Vormsele? Byli jsme tenkrát velmi mladí a silní. O přestávce jsme se přetahovali a přetlačovali v páce. Teď přináším evangelium Lepší

{JOEL LUNDBERG

Myrberg

1929 – 1985}

pozdě než nikdy. Infarkt? Krvácení do mozku? Rakovina jícnu? Kouřil jsi dýmku, modlili jsme se k Bohu, aby tě tohohle hříchu zbavil. Ale ať jsi umřel na cokoli, bylo to

$

geneticky podmíněné. Ničemu jinému nevěř. Nikdo se nenavrátí na nebesa a

{HROB RODINY HOLMGRENOVÝCH

Klinten, Inreträsk

BERTIL 1921-1996

KLÁRA 1924-1996}

neshromáždí své vyvolené ze čtyř světových stran, ani nebude obklopen anděly a zvučnými polnicemi. Polnicemi? Neměly by to být trouby? Nebo tuby? Ale na varhany v Inreträsku, na ty nikdy nezapomenu. Bůh budiž za ty varhany pochválen. Panebože, takový muzikální lid! Drazí bývalí bližní! Je mi líto, že jsme ty varhany zneužívali, že jsme se v jejich ševelivých tónech podváděli a navzájem se sváděli na scestí. Hudba nás klame a přivádí k víře v Boha. Johann Sebastian Bach a Otto Olsson jsou strašně zrádní. Probouzejí v nás duševní chtíč. O gramofonových deskách s Einarem Ekbergem, které máte doma v kuchyni, ani nemluvě! Kdesi uprostřed

{RUNE ERIKSSON

Berget

1936-2003}

stínů stojí Ježíš. Ano, naše duše jsou plné stínů. Sama duše je takříkajíc jedním ze stínů. Na nic lepšího jsme nepřišli. Já jsem na nic lepšího nepřišel. Naše fantazie nezná mezí. Pohleď a uzři, zde stojí Kristus Pán. Co my jsme si všechno nenamlouvali! Proč není do náhrobního kamene vyryto, čím ses živil? VĚŘÍM VE SVÉHO SPASITELE: Výborně! Ale OŠETŘOVATEL BÝKŮ, to ne, to před věčností neobstojí. Krytí a semenné buňky, ne, to není dost nóbl! A přesto

$

{MANŽELÉ ELVIN A VIOLA LINDGRENOVI

Kullmyrliden

Jan 8,52}

život pokračuje jen díky vajíčkům a spermatu. Jistě, Jan, kapitola 8, verš 52. Bude-li kdo zachovávati řeč mou, smrti neokusí navěky. To se podařilo, to se tedy podařilo: smrti neokusí! Tady v kopcích, drazí bratři a sestry, prý smrt chutná po štěrku a suti. No, vy jste si ji do prdele okusili. Odpusťte mi

{STATKÁŘ

SVEN MARKLUND

Nyliden

1930-2004}

ten výraz, ale když teď už nedokážu dál kázat, musím si aspoň trošku ulevit. Jo, Svene, my jsme si to rozdávali s ďáblem. Tebe jsem musel spasit sedmkrát nebo osmkrát. Spasení ti vždycky vydrželo jenom pár týdnů. Pak jsi znovu upadl do hříchů: kouřil jsi, mluvil sprostě, opíjel se, smilnil a chodil k muzice. Říkal jsem ti: Teď si plivneme do dlaní a ve jménu Ježíše Krista se znovu pustíme do práce! Dáme satanovi co proto! Aleluja! Umřel jsi spasený, nebo nespasený? No,

{REDAKTOR

MANFRED MARKLUND

Avabäck

jeho choť EVA}

na tom nezáleží, chválabohu, k čertu s hříchy, satanem i milostí! Drahý Manfrede! Za jakých okolností se to setkáváme! Bratře! Avabäckský kníže básníků! Jak já jsem ti

$

záviděl! Když jsi sepisoval ty své nádherné lokálky a poeticky třpytivé fejetony z našeho kraje! Když jsi je pak viděl v tisku, občas dokonce opatřené vinětou, kterou jsi sám nakreslil! Často jsem si říkal: Jaký ze mě mohl být básník! S mým neuvěřitelným nadáním. Jaké jsem mohl psát romány. Kdybych byl nekázal! Naše osudové, bezedné rozhovory, na ty nikdy nezapomenu! A co všechno jsi mě naučil o povaze umění! Uděláme to jenom na zkoušku, řekl jsi, když jsi mi dovolil, abych tě spasil. Protože když si to nezkusím, nebudu o tom moct napsat do novin. Teď, ve čtyřiaosmdesáti letech, ti zcela rozumím. Všecko, všecičko děláme na zkoušku. Odpočívej v pokoji. Zatím. A ty,

{ANNA LINDBLOMOVÁ

1904-1977}

která jsi tak zbožně a horlivě zpívala, i když trochu falešně. Tvoji bratranci a sestřenice tě mezi zpěváky nechtěli. Jak vidím, ti tady leží ve stejné části hřbitova. I se svým absolutním sluchem. Teď takříkajíc sborově mlčíte, s tím se musejí smířit. Můžeš jim ode mě vyřídit, že věčnost je jedna jediná nekonečná falešná píseň, nepřetržité bloudění mezi tóninami. Do re mi fa sol la si do. Pořád dokola.

Kráčel s předkloněnou hlavou a shrbenými zády, na vytáhlém těle mu zplihle a neforemně viselo staré černé sako a přes uši mu ve střapcích splýval věnec řídkých bílých vlasů. Občas zakopl a zapotácel se, a když s bezmocným pohybem vztahoval ruce k nebožtíkům ležícím v hrobech, tu a tam málem ztratil rovnováhu a divže neupadl. Sakra! zaklel. Sakra!

Hlas mu často zpronikavěl a zpola se zlomil, přestože se očividně ze všech sil snažil se starými bratry a sestrami rozmlouvat vřelým a důvěřivým tónem.

$

Potuloval se po hřbitově několik hodin.

Nakonec se ocitl před nenápadným nízkým, šedě žilkovaným žulovým kamenem

{ISABELA STENLUNDOVÁ

Inreträsk

Lukáš 7,47}

u západní zdi, před kterým byla do země zahrabaná zmrzlá pelargonie. Tam dlouho mlčky stál — roztržitě sepjal ruce na břiše a jazykem si navlhčil lehce roztřesené rty. Pak s hlubokým povzdechem, který mu rozhvízdal průdušky, pronesl: Isabelo. Jo, jo, Isabelo.

Najednou mu na povislém, křehkém ramenu spočinula těžká ruka. Šikmo za ním stál kostelník. Měl od slunce zarudlý, téměř ožehnutý obličej.

Vy tu chodíte a mluvíte nahlas, konstatoval.

Vzpomínky se hlásí o slovo, vysvětlil Olof Helmersson a napřáhl ruku na pozdrav. Kdysi strašně dávno jsem na severním konci farnosti dělal duchovního pastýře. Jsem Olof Helmersson.

Zdálo se však, že kostelník napřaženou ruku nevidí.

Už vás drahnou chvíli sleduju, poznamenal. Pořád něco říkáte.

Když se člověk shledá se starými členy sboru, odpověděl Olof Helmersson, těžko může mlčet. Srdce překypuje a ústa hovoří.

Mluvit s nebožtíky je zakázáno, upozornil ho kostelník. Zakázalo to staršovstvo.

To jsem nevěděl, přiznal Olof Helmersson.

My jsme dobří protestanti, prohlásil kostelník. Spoléháme se na Martina Luthera. U nás jsou mrtví opravdu mrtví. Nemá smysl snažit se s nima mluvit.

$

Ale v tom případě to snad nemůže ani škodit? zkusil to Olof Helmersson.

Nechte je na pokoji. Leží tady na Božím poli a čekají na vzkříšení. V soudný den vstanou z mrtvých. A setřesou ze sebe hlínu a kamínky. A Bůh stvoří nová nebesa a novou zemi.

Ne, zaprotestoval energicky Olof Helmersson. Žádné zmrtvýchvstání se konat nebude. A tahle mizerná země je jediná a konečná.

Narovnal se a napřímil, jak jen to šlo, a pravou rukou udělal rozmáchlé gesto směrem k rozlehlému hřbitovu.

Jsou mrtví na věky věků, pravil. V okamžiku smrti se stali současníky Darwinových fosilií. Byli to obyčejní savci, nic jiného. Takoví, co rodí živá mláďata. Tady jsou pohřbení z hygienických důvodů. Věčný život neexistuje.

S malou výhradou, chtěl dodat: Lze si představit, že určité viry věčný život mají. Ale pak si musíme položit otázku, jak se to u nich má s vědomím. Věčný život bez vědomí působí poněkud prázdně. Jako televizní seriály. Obě slova — věčný a život — je takříkajíc třeba dát do uvozovek. A jak by to vypadalo, kdyby se vrátil Kristus a shromáždil kolem sebe viry celého světa? Rakovinné viry vlevo, rýma vpravo.

Ale proč tedy s těmi nebožtíky mluvíte?

Jak říkám, nevěděl jsem, že je to zakázané.

Načež kostelník přiznal, že i jeho se občas zmocní pokušení promluvit se všemi zesnulými, které má ve dne v noci kolem sebe. Aby je utěšil a dodal jim odvahy. Vždyť ty dny a noci zjevně trvají déle, než bylo ve smlouvě. Nikdo nechce být mrtvý, poznamenal. Když o tom tak přemýšlím, je mi z toho smutno. Musím se obrnit.

Položil Olofu Helmerssonovi na ramena levou paži a opatrně ho odvedl k brance ústící do Školní ulice.

$

Řada lidí, nadhodil Olof Helmersson, přišla s myšlenkou, že smrt je cosi jako spánek. Že jenom spíme. A něco se nám zdá.

To je hezké, odpověděl kostelník. Ale staršovstvo tuhle myšlenku zamítlo.

Jenže v tom případě, pokračoval Olof Helmersson, kdyby ta absurdní představa byla správná, by nás mrtví slyšeli. Vzdáleně a nejasně. Jako když ráno slyšíme v rádiu první zprávy.

Přespávám v kazatelské posteli v Dolním Avabäcku, dodal na vysvětlenou. S tranzistorovým rádiem na nočním stolku.

Bohužel, děl kostelník a hrobník. Takhle uvažovat není dovoleno. A nebožtíky pro jistotu zakopáváme tak hluboko, že k nim nedolehnou žádné hlasy.

Teď mluvíte takříkajíc ve službě?

Jistě. Člověk nemůže ve službě nemluvit. Jmenujte mi někoho, kdo ve službě nemluví! Já mám vlastně zakázáno vyjadřovat se o posmrtném životě.

Zdálo se, že Olof Helmersson proti ruce na svých ramenou nic nemá. Naopak, tu a tam se mu horní část těla převážila na stranu a diskrétně se opřela o podsaditého a svalnatého průvodce.

Zaměstnanecká smlouva, pokračoval kostelník. Předpisy staršovstva. A zákon o ochraně zaměstnanců. Zvlášť osmnáctý paragraf.

Na chodníku Školní ulice se zastavili. Kostelník odtáhl ruku na znamení, že upovídaný návštěvník si teď může svobodně jít, kam chce.

Jak jste říkal, že se jmenujete? otázal se.

Olof Helmersson. Ten velký probuzenecký kazatel. To jsem já.

Kostelník však zavrtěl hlavou. Kdepak, o nikom takovém nikdy neslyšel. A doba probuzeneckých kazatelů už dávno minula.

$

Ať už se to neopakuje, řekl nakonec. A když Olof Helmersson vykročil směrem ke stanici autobusu, věcně dodal: Měl byste vždycky zvážit, co říkáte. Vždyť vy už tady taky dlouho nebudete.

$

Mezi Dolním Avabäckem a Klintenem stojí Linusův statek. Linus tam v devatenáctém století možná vykopal příkop do jezera Avaträsket, právě on navršil kamenné mohyly a naštípal a odkornil dřevo na sušáky sena, které teď tlejí opřené o zmrzlou střemchu u cesty. V zimě statek býval opuštěný a okenní tabulky pokrývaly ledové květy. Ale v létě vždycky přijela Kristina Lundmarková a muž, se kterým žila. Linusův statek byl pravděpodobně její, patřila do rodiny, i když jak, to sama nevěděla. Přesně to řekla Olofu Helmerssonovi, když si opřel kolo o kamenný sloupek u vjezdu (Linus na ten sloupek zřejmě rozštípl kus žuly) a se staromódní zdvořilostí se otázal: Můžu si tu sednout na lavičku a chvíli si odpočinout?

Sedněte si, kde chcete, odpověděla. Ta stará lavička nikomu nepatří.

Měla na sobě montérky a v ruce držela vidle. Kypřila půdu na záhonech.

Chci mít dycky salát, vysvětlila. A kopr, petržel a pažitku. A ředkvičky. K sýru.

Dřív, podotkl Olof Helmersson, se tomu tady v kraji říkalo mužská práce.

Ten můj je budižkničemu, posteskla si Kristina Lundmarková. Je ze Stockholmu.

Kdepak, pokračovala, ta oprýskaná lavička, na kterou si sedl, jí pravděpodobně nepatří, možná jí nepatří ani ten kus země, který obhospodařuje, dokonce nemá žádný papír na to, že je v zákonném slova smyslu majitelkou domu. Všechno to prostě převzala, na vlas stejně, jako to před ní udělala její matka a ještě předtím děda, ten zase dědil po

$

své babičce. Takhle jsme to u nás v rodině dělali dycky, vysvětlila. To přebírání se dědí, řídí se dědičností, kterou v jižním Švédsku neznají.

Pokud on, který vysíleně usedl na její zahradní nábytek, nezná tuhle oblast, měl by vědět, že tu žijí velmi svérázní lidé. Tady si z úředních razítek, pečetí, odpustků, dob odstřelu ani vodního zákona nikdo nic nedělá. Být členem téhle rodiny, kam patří lidé z celého kraje, je něco tak zvláštního, že by to Švédové z jihu nikdy nepochopili. Skoro nade všechno se dokážeme povznést. Máme to v krvi.

Olof Helmersson poznamenal, že její kraj zná velmi dobře, jak sám kraj, tak zdejší lidi, nebo alespoň kraj, který kdysi existoval, a lidi, kteří tu kdysi žili.

Jsem Olof Helmersson, probuzenecký kazatel, dodal.

V podstatě jsem tu všechny lidi obrátil na víru. Ve všech sedmi sborech jsem zvěstoval Boží slovo. Navíc jsem hrál na tahací harmoniku.

Nás spasit asi nebylo nic snadnýho, nadhodila.

Spasení nikdy nedojdeme zadarmo, odpověděl. Museli jsme bojovat o každou duši.

Mezitím přišel muž, který s Kristinou žil, a stoupl si vedle ní. Sahal jí jenom k ramenům, ale byl to pořízek. Měl světle modré oči a usměvavou tvář, kterou teď obrátil k Olofu Helmerssonovi. Kristina ho představila:

V jižním Švédsku má jméno. Tady se mu říká jenom Stockholmák, řekla a ukázala na něj prsty od hlíny.

Probuzení, obrácení a spasení, děl Stockholmák. O tom všem jsme už asi slyšeli. Ale nic o tom nevíme.

Spasení, poučil ho Olof Helmersson, znamená, že se člověk oddá Bohu a přijme v srdci Ježíše Krista. Tím se osvobodí od hříchu. A jásající duše získá život věčný.

Aha, pronesla Kristina Lundmarková a obrátila vidlemi několik hrud, v tom případě to můžete zkusit s náma, se mnou a se Stockholmákem.

$

Zahradní lavička byla stlučená z úzkých prkýnek, která se Olofu Helmerssonovi zařezávala do vyzáblých půlek. Pokusil se narovnat a udělat si pohodlí. Řekl:

To už je dávno. Vy jste tenkrát ještě nebyli na světě. Už padesát let jsem nespasil jedinou duši. Chválabohu.

Kdepak, teď, takříkajíc na poslední cestě, má přímo opačný úkol: má přesvědčit ty, které spasil, o falešnosti a lživosti spasitelského poslání, máje obrátit ještě jednou, ale opačným směrem. Hloubání, bádání a usilovné přemýšlení, jimž se věnoval několik desetiletí, ho dovedly k neochvějnému přesvědčení, že žádný Bůh neexistuje, že Kristus byl jenom jedním ze stovek exaltovaných proroků, kteří v té době žili, že člověk je stejně jako hovado tvor bez duše a ve vesmíru se nevznášejí žádní andělé.

No jo, mínil Stockholmák, jehož pravé jméno se mělo brzo objevit v novinách, no jo, tak to s náma tady na statku budeš mít co dělat. Nejdřív nás musíš probudit a spasit, a teprve pak nás budeš moct odspasit.

Olof Helmersson však energicky zavrtěl hlavou a vzrušeně zamával prsty pravé ruky. Kdepak, nic takového není třeba! Spíš by jim oběma chtěl poblahopřát! Nacházejí se totiž ve stavu neviny a nevědomí. Ve stavu očištěném od Boží existence i neexistence. To je v podstatě totéž jako stav milosti.

Potom se zmínil, že má vlastně namířeno ke Gerdě, k Jakobově Gerdě, ke Gerdě z Inrelidenu.

To, co se děje s Gerdou, podotkla Kristina, nejde člověku na rozum. Už několik let leží na smrtelný posteli. Ale nějak pořád nemůže odejít.

Vždycky když sem na jaře přijede se Stockholmákem z jižního Švédska, pokračovala Kristina, zeptá se sousedů na Gerdin pohřeb, jestli v zimě konečně umřela — staří lidé přece umírají v největších mrazech. Gerda je jednou z jejích blízkých příbuzných, i když jak blízkých, to neví.

$

Možná že jejím příbuzným byl Jakob. Ale na Gerdu zatím žádná zima nebyla dost krutá. Říká se o ní, že na něco čeká. Nebo na někoho. Právě proto prý nedokáže zemřít v pravý čas a jak se sluší a patří. Jejich rodina se vyznačuje neuvěřitelnou zarputilostí, a právě ta drží Gerdu naživu.

Třeba čeká na tebe, nadhodila Kristina.

Ne, ohradil se Olof Helmersson, bohové mi jsou svědky! Na mě opravdu čekat nemůže!

Pěšky se z Linusova statku do Inrelidenu jde po Lindblomově stezce, po cestě vedoucí podél velkého příkopu, po dnes už zarostlé, pouze na speciálních mapách viditelné pěšině, po níž chodil starý Lindblom, když léhal s děvečkami z Dolního Avabäcku. Chodil po ní tak často a tak těžkým krokem, že místy připomínala koryto potoka. Ale ten, kdo jede na kole, se nemůže vyhnout Klintenu. A Holmgrenovu domu, tedy místní redakci novin.

{Jeho královské Veličenstvo se neokázale, jako docela obyčejný smrtelník, posadilo ke stolu v kuchyni. Ze stříbrné cestovní lahve nalilo sobě i hostiteli kořalku. Prosit! pravilo. Prosit, Vaše Veličenstvo! přidal se hostitel.

Říkal jsi mi, jak se jmenuješ, pronesl král. Ale já jsem to Zapomněl.

Linus, odpověděl sedlák. A můj statek se jmenuje prostě Linusův statek.

Rád bych ti poblahopřál k tomu ohromnému příkopu, který jsi vykopal, dí král. Vede až k jezeru. Jak jsi říkal, že se jmenuje to jezero?

Avaträsket, Vaše Veličenstvo. Přesněji řečeno Velký Avaträsket.

Až sem pronikala vůně pryskyřice z odkorněného dřeva na sušáky sena.

Nádhernější dřevo jsem ještě nikdy neviděl. I k tomu ti gratuluji!

$

Díky, Vaše Veličenstvo.

Prosit!

Prosit, Vaše Veličenstvo.

Nebude už čas dojení?

Ano, Vaše Veličenstvo.

Na usedlosti jako tahle, pravil monarcha, je určitě hojnost dobytka.

Mám dvě krávy, odpověděl Linus. Jednu bílou a jednu strakatou. Ta bílá se jmenuje Kráska a má zvonec, ta strakatá je Perla.

Inu, pravil Karel Patnáctý, rozmnoží se! Z telat vyrostou skvělé krávy!

Telata, odvětil Linus, na podzim nasolujeme. Až na pár kýt, které sušíme na komínu.

Až budou vykopané všechny příkopy, odvodněná půda se ti stonásobně odmění! prohlásil král.

Ano, souhlasil Linus. Když to říká Vaše Veličenstvo.

A teď se jde dojit! rozhodl král.

Děvečka a sedlákova žena byly už v chlévě. Jeho Veličenstvo pochválilo vybílené zdi a pelargonii, kterou daly kravám do okna. Poté rezolutně vzal děvečce z ruky díži a sedl si na stoličku vedle Krásky. Sundal si podivnou vysokou čepici s klenutým štítkem a opřel si mohutnou hlavu o těžké břicho krávy.

Nejdřív, pravil, provedu něco, čemu se říká masáž vemene.

Oběma rukama uchopil vemeno a jal se je seshora dolů hladit, naklepávat a hníst, konečky prstů vyhledal mlékovodné cévy a žlázy a pečlivě je masíroval. Linus se ženou a děvečkou zůstali stát za žlábkem na hnůj, při pohledu na královy chytré a znalecké ruce skoro nedokázali nebo se neodvážili ani mrknout.

A nyní přistoupíme k vlastnímu dojení! děl král.

Pravou rukou uchopil Krásčin levý přední struk a levou pravý zadní. Se syčením, téměř hvízdáním začalo do díže, již svíral mezi robustními stehny, stříkat mléko.

$

Sedlákova žena a děvečka očima hltaly energické, ale zároveň něžné pohyby jeho rukou a prstů, sledovaly, jak rozhodně a rytmicky tiskne vemeno seshora dolů, jak klouzavě uchopuje cecky prsty, od palců přes ukazováčky až po malíčky, i hru svalů a šlach na jeho obnažených předloktích a zápěstích. Něco takového ještě nikdy neviděly ani nezažily.

Král naplnil děveččinu díži, podal ji Linusovi a pak dojil dál do selčiny.

Nakonec byla i ta až po okraj plná. Kráska ze sebe vydala čtyři konve, tedy třikrát víc, než večer obvykle nadojila. Na tučné pěně se třpytila malá, malinkatá kapička krve.

Ta by nedělala ostudu dokonce mému vlastnímu chlévu, liboval si král. Skvělá kráva, tahle Cháska.

Kráska, opravil ho Linus.

Všichni tvorové se podílejí na milosti Boží, prohlásil král. I dobytek. Bůh nás všechny naplňuje údivem.}

Když Olof Helmersson konečně dorazil ke Gerdě z Inrelidenu, byla tam už Asta. Požádala ho, aby počkal v kuchyni — ještě nevykonala všechno, co měla v popisu práce. Nástěnné hodiny se zastavily na půl sedmé. Později se Asty zeptal: Ty Gerdiny hodiny nenatahuješ?

Ne, to dělat nemá. Dokonce se kvůli tomu obrátila s dotazem na úřady. Škoda že jí to nedovolily.

Vedle hodin, v rámu z imitace šnečích ulit, visela fotografie mladičkého muže v saku uniformy, který jako by upíral pohled na kamna.

Jo, potvrdila Asta, která právě vyšla z komory se žlutým plastovým kbelíkem v ruce: To byl Jakob, ten Jakob, co se po něm jmenuje Jakobova Gerda. Z kbelíku se linul odporný nasládlý zápach. Po chvíli se vrátila s chuchvalcem světle žlutých hadrů, které svírala v gumových rukavicích. Také z nich se šířil hnusný pach bolesti a stáří. Neřekla

$

jsem jí, že jste tady, informovala ho Asta. Těžko říct, co vydrží. A já si nemůžu dovolit o ni přijít.

Na stole ležely složené noviny, tři roky staré. U stěn stočené hadrové koberečky. Reproduktory rozhlasového přijímače, postaveného na výšku, byly obrácené k dřevěnému táflování a v květináčích na oknech nebyla hlína ani květiny.

Na odchodu Asta zdůraznila: Musíte být opatrný. Musíte se k ní vplížit. Pokud usnula, nesmíte ji budit. Spí dvacet hodin denně. Neříkejte nic, co by ji mohlo zneklidnit. Je jako věchýtek nebeské slámy. Neví už, kdo jste.

Když opatrně otevřel dveře do komory a ocitl se na prahu, Gerda obrátila hlavu a pohlédla na něj průsvitnýma, téměř bezbarvýma očima. Promluvila, slova jí vycházela z úst pomalu a poněkud tápavě, ale hlas měla stejně jasný a pevný jako před padesáti lety.

Tak konečně jsi tady, Olofe Helmerssone. Čekala jsem na tebe. Právě na tebe jsem čekala.

Trošku jsem se opozdil, omluvil se. Na několika místech mě zdrželi. Ale za těch padesát let jsem na tebe nezapomněl.

Za osmačtyřicet let a tři měsíce, opravila ho.

Bohužel jsem nikdy neměl tímhle směrem cestu, řekl. Život je vlastně příliš krátký, když uvážíme, co všechno leží na našich bedrech.

Hlavně že ses přece jenom vrátil, prohlásila Gerda. Máš tady práce nad hlavu. Přísně vzato, musíš spasit celý svět.

A pak, po chvíli: Vrátí se i Ježíš Kristus.

Olof Helmersson si přisunul jednu z dřevěných židlí ke Gerdině posteli a posadil se.

Napřáhla k němu ruku, opatrně ji po ní pohladil. Přes vysoké čelo a mohutné lícní kosti se jí pnula žlutobílá

$

kůže. Zkusmo si přiložil prsty k vlastnímu obličeji. Jemu pod kůží ještě tu a tam zůstalo trochu masa.

Ležím tu na smrtelný posteli, pokračovala Gerda. Ležím na ní už tři roky.

Proti času jsme úplně bezmocní, konstatoval. Čas je nadlidský a nadsmyslný. Já sám jezdím na smrtelném kole.

Na stolku s umyvadlem ležela její kytara, poznal ji. Nad hlavami postele visely housle, ty pravděpodobně kdysi patřily Jakobovi. Pod oknem stálo černé harmonium se zavřenou klávesnicí.

Za všecky ty léta jsem nikdy neztratila víru, pochlubila se Gerda. Víra člověka utuží.

Na chvíli se odmlčela a hledala správná slova.

Ale občas, připustila, se třepotala a byla nestálá, ta moje víra. Její světlo tak nějak blikalo, jako těsně před výpadkem proudu.

Ještě jednou ji pohladil po ruce, i jako neznaboh se choval jako duchovní pastýř. Gerdě se nikdy nepodařilo zcela naplnit hrudní koš vzduchem, proto musela každé druhé nebo třetí slovo prokládat drobným nadechnutím:

Když jsem někdy v myšlenkách zabloudila k Jakobovi, na chvilku jsem skoro zapomněla věřit. A když si vzpomenu na naši malou, na jakobovu a mou malou, vidím jenom ji a panenku, co si ji dycky tiskla v podpaží, Krista a víru nevidím. Člověk vlastně musí věřit současně se vším ostatním. A v tom já selhávám. Mám výčitky svědomí.

Na vaši malou? zeptal se Olof Helmersson. Kde je teďka?

Gerda několikrát polkla naprázdno, možná se dokonce pokusila odkašlat si. Teprve pak věděla, jak to říct:

Když tě sem Pán poslal poprvé, takříkajíc původně, byla už pryč. Ale ty se s ní přece setkáš na věčnosti. Tam se sejdeme všickni. Hnedka ji poznáš. Má zrzavý vlasy a pihy, a jak říkám, v podpaždí drží panenku.

$

Pak se vrátila ke svým představám o víře:

Víře dokáže dát pevnost, stálost a trvalost jen jedna jediná síla, a tou je pravda, věčná pravda. Bez pravdy víra lapá po dechu a třese se. A nikdo nevlastní pravdu tak jako on, Olof Helmersson. Když kázal nebo vedl věřící při modlitbě, víra zářila jako reflektor. Světlo a pravda! On jediný jí, Gerdě, může pomoct. Pravdou, která přetrvá.

A právě proto, zopakovala, jsem na tebe čekala. Moje čekání zastínilo všecko ostatní, takže jsem si nemohla dovolit umřít.

Sluneční paprsky, které oknem za harmoniem dopadaly do komory, doputovaly k polštáři a jejímu obličeji. Zatáhnu záclonu, navrhl.

Kdepak. Ráda vidí světlo. Každý den se v této chvíli raduje ze světla.

Těší ho, poznamenal, že otázka pravdy se tady v Inrelidenu udržuje při životě. Všude jinde, dodal trpce, je už v podstatě zapomenutá. Sám s ní nepřetržitě bojoval celých padesát nebo osmačtyřicet nebo kdovíkolik let, kdy byl pryč. O pravdě se dá říct skoro cokoli. Vyjadřovat se o pravdě je na straně jedné učiněná hračka, na straně druhé smrtelně vážná věc. Právě pravda nás má osvobodit. Ten, kdo koná pravdu, vyjde na světlo. Musíme snést jakoukoli pravdu, i tu, která nás zničí. Pravda šíří své světlo všemi směry. Hledání pravdy má kořeny ve spravedlnosti. Jedinou cestou ke spravedlnosti je nedůvěra. Všechny pravdy jsou křivolaké. Z pravdy se raduje láska.

Je zvláštní, libovala si Gerda, že tvůj hlas ve mně vzbuzuje takový pocit klidu a bezpečí, Olofe Helmerssone. Když jsi teďka tady u mě, nic mě už neznepokojuje. Chválabohu že ses vrátil. Stačí, když řekneš jediný slovo, a všecek můj strach vezme za svý. Věděla jsem to celou dobu, nikdy jsem nezapochybovala.

$

Potom dodala: Ale už sem nezajíždí auto s poštou. A telefon už několik let nezazvonil.

Ano, Gerdo, prohlásil, žiješ tu chráněná, osvobozená od všeho pozemského a nadbytečného.

Už jsem unavená, řekla.

Vědomí, že Olof Helmersson je opět u ní, jí naplnilo duši takovým pokojem, že se bezpodmínečně musela vyspat. Kazatel teď k ní bude chodit každý nebo každý druhý den. Dokud všechno neskončí.

Ano, přitakal ten, který jezdil na smrtelném kole, tím si můžeš být jistá. Jak bych tě mohl zklamat?

Cestou domů si všiml, že záhony u Linusova statku jsou už zcela v pořádku. Mezi nimi vedly řádně udupané cestičky, zaseté řádky byly úhledně uhrabané a malé dřevěné kolíčky v zemi označovaly jednotlivé odrůdy. Kristina Lundmarková seděla na lavičce, kde předtím seděl on, a na zápraží se uvelebil Stockholmák a kouřil cigaretu.

Ještě než znovu zalezl do kazatelské postele, zeptala se ho Asta: Gerda tě asi nepoznala, viď?

To je sporné, odpověděl Olof Helmersson. Nejsem při Bohu tím, kým jsem býval.

$

Copak se tehdy v celém kraji nestalo nic jiného, ve dnech — kdepak ve dnech, v týdnech nebo v měsíci —, kdy Olof Helmersson jezdil jako přízrak sem a tam a zjevoval se hned na jednom, hned na jiném statku? Jako přízrak, tak to říkal on sám, pravděpodobně pod vlivem poznání, k němuž dospěl po první návštěvě Gerdy, Jakobovy Gerdy v Inrelidenu: Jsem jenom zatracenec, straším, protože nemám pokoj na duši a pouze formálně nejsem mrtvý. Ve skutečnosti jsem — stejně jako moji vrstevníci — mrtvý už několik desetiletí. Ale cosi z minulosti nás nutí zjevovat se těm, kdo přežili.

Samozřejmě se stala spousta věcí. Později nikdo neříkal: Bylo to toho léta, kdy probuzenecký kazatel Olof Helmersson jezdil po našem kraji na kole. Kdepak, lidé to léto časem pojmenovali po Stockholmákovi.

Harmoniku s sebou nemáš?

To byla první věc, na kterou se ho Gerda zeptala, když znovu přijel do Inrelidenu.

Ne, musel jí vysvětlit, časy tahací harmoniky dávno skončily. Už několik desetiletí nevzal harmoniku do rukou. My, kdo jsme žili dřív, jsme byli přístupní niternosti a vážné zasmušilosti tónů akordeonu, možná i jeho diskrétní a pokradmé smyslnosti, ale těm, kdo jsou na světě dnes, tato přístupnost chybí. A my strašidla musíme myslet na jiné věci.

Dneska harmonika nikoho nedojme.

Přiházely se a děly všední věci. Některé dny se o nich psalo v novinách.

$

Do Dolního Avabäcku dorazil se dvěma velkými vozy, hadicemi, stříkačkami a plamenometem hasičský sbor a spálil budovu školy. Už dvacet let se nepoužívala a byla na spadnutí.

Na letní prázdniny se vrátily děti a vnoučata, které se odstěhovaly do jižního Švédska a staly se tam učiteli. Olof Helmersson se s nimi občas pokusil zapříst řeč. Ale jeho výkladům se vždycky jenom soucitně a poněkud povýšeně usmály. Že Bůh neexistuje, už věděly.

Do Träsklidenu zabloudil s autem jeden norský turista, který se domníval, že jede do Arvidsjauru. Ustlali mu na profesorské posteli, na rozkládací posteli, kde kdysi dávno strávil noc dvorní malíř profesor Boklund, když byl tak opilý, že se nedokázal vrátit do královského tábora. Právě toho dne namaloval Norrlandskou kouřovou saunu.

Poštovnímu vozu jednou dopoledne, cestou do Gårdbäcku, vysadil motor, takže ho museli odtáhnout.

Jeden starý vystěhovalý spisovatel se teď vrátil, vysedával ve stodole Alexandra Bomana a se smutkem na duši psal poslední knihu z kraje, který si prý, jak ho často obviňovali, vymyslel.

Včelaři se těšili na nejlepší léto, co paměť sahala, tak to psali v novinách. Už vytočili první, medovicový med. Přesto, kvůli mimořádně tuhé zimě, vzala řada včelstev za své. Jak vyplývá z dřívějších zpráv našeho místního dopisovatele.

Několik dní pršelo, byl to takový ten poklidný västerbottenský déšť, který se při přechodu přes horský řetěz rozředí a zušlechtí. Olof Helmersson ležel bez hnutí v kazatelské posteli a díval se do vybíleného stropu. Tu a tam, jakoby pro jistotu, si četl v jediné knížce, která se mu vešla do kufříku:

$

Kdo vynalezl Ježíše? Marek, svobodný spisovatel, který se pravděpodobně ocitl v rukou různých objednávatelů a sponzorů. Patřil zřejmě ke kruhu osob kolem apoštola Pavla, napsal všechno, čím by se případně mohl zalíbit Pavlovi a takzvaným sborům.

Měl k dispozici rozsáhlý a bohatý materiál: osudy řeckých bohů, židovské dějiny, prastaré mýty o smrti a vzkříšení a nesčetné příběhy o židovských prorocích z posledního století. Zkrátka a dobře, byl to kazatel, který mohl bez překážek tvořit své evangelium.

Kdo však byl Marek, básník skrytý za mýtem? Jeho dílo patří k nejplagovanějším v dějinách literatury. Ale coby člověk je stejně neznámý a sporný jako nejskvělejší z postav, které si vymyslel, prorok a probuzenecký kazatel Ježíš Nazaretský.

Nebo:

V naší době největší nebezpečí představuje zesvětštělé křesťanství: jeho jed se usadil ve společensko-etickém myšlení v Kantově duchu. V rozporu se zdravým rozumem se dosud v širokých společenských vrstvách projevuje žízeň po posvátnosti a hlad po svátostech, prostě po spasení. Navzdory tomu, že současný člověk žádné spasení nepotřebuje, je už totiž spasený, spasil ho obrovský vědecký a technický pokrok. Hlavním úkolem rozumu je v dnešní době trénink vědomí, zvěstování svrchovanosti lidské myšlenky. Nic, naprosto nic nenaznačuje, že by ve vesmíru existovala jiná myšlenka než myšlenka lidská.

Jen aby u nás neonemocněl a neumřel, strachovala se Asta. Museli bysme ho pohřbít.

Úřady by zařídily kremaci, řekl Ivar. A popel by poslali do Umeå.

Ale neonemocněl, teď už neonemocněl nikdy. V mládí, v probuzeneckých časech nadšení a zápalu, byl nemocný

$

stále: horečky, zápaly, vředy. Ale od té doby, co opustil a zavrhl křesťanství, žádnými chorobami netrpěl. Občas měl pálení žáhy nebo dostal žaludeční katar, nic víc.

Když přestalo pršet, uvázal si kravatu, oblékl si černé sako a vydal se zase na cestu.

Ivar mu musel několikrát zopakovat jedno jméno: Bertil z Nybränny, to on se kdysi dávno ujal kazatelny z Dolního Avabäcku. Nepamatuju se na něj, přiznal Olof Helmersson. Asi jsem se s ním nikdy nesetkal.

Uprostřed kopce do Nybränny se nachází studánka, mezi dvěma žulovými bloky vedle cesty prýští ze země voda. Na háčku zatlučeném do kamene visí smaltovaná naběračka. Když se Olof Helmersson napil, zamumlal si několik slov, která mu zcela bezdůvodně, ba dokonce nevítaně proběhla hlavou, pronesl je jakoby sám pro sebe nahlas: Proud křišťálově čisté živé vody.

S Bertilem z Nybränny se opravdu neznali. Ale jsme, podotkl Olof Helmersson, když se s ním pozdravil, v podstatě stejně staří.

Ano, to bylo možné. Přestože návštěvník svižně vyšlapal kopec, zblízka teď vypadal dost vysušeně a červivě. Stoupáme, prohlásil Bertil z Nybränny, ke stále větší důstojnosti a vznešenosti, zvlášť my v tomdle kraji. Ale uvnitř trouchnivíme.

Bertil z Nybränny měl ještě vlasy, dokonce mu ani úplně nezbělely. A zuby, které vycenil, když se smál vlastním slovům o vnitřní trouchnivosti, byly zřejmě jeho vlastní. Oči však byly hluboko zapadlé za záhyby kůže a vráskami a ohryzek mu narostl a zvětšil se tak, že sloužil jako opora roztřesené brady. A když se pokusil zapálit si krátkou zakroucenou dýmku, několikrát se mu to nepodařilo, protože pořád kroutil hlavou.

Toho, že kroutím hlavou, si nevšímejte, utrousil, kroutil jsem jí dycky, takový už je život.

$

Pod nimi se rozprostíral kopec, před několika lety vymýcený, ale teď porostlý světle zeleným mlázím — osikami, břízami a vrbami. Na vzdáleném kraji lesa probleskovaly šedé plechové střechy Ytterbäcku. Za lesem, hluboko pod nimi, se blyštělo jezero Avaträsket se spoustou zálivů a ostrůvků. Les na jeho druhé straně měl tmavě modrou barvu a ve slunečním světle jako by se tetelil, nedalo se rozeznat, kde končí smrková školka a kde začíná nebe.

Vy jste nechodil na moje shromáždění, konstatoval Olof Helmersson.

To tedy opravdu ne! Do modlitebny v Dolním Avabäcku nakoukl jednou jedinkrát — lidi už seděli v lavicích a čekali, až shromáždění začne. Holmgrenovi, Gideon, Torvald, Jakobova Gerda, Stenlundovi, možná i Isabela, prostě všichni, celá ta podivuhodná rodina, jo, málem zapomněl na lidi z Linusova statku. Jenom na tu mizérii vrhl chvatný pohled a pak odtamtud utíkal jako o život.

Přišel jste o spoustu dobrých kázání, mínil Olof Helmersson.

Proboha! Ta kázání zná nazpaměť, i když je neslyšel! Ježíš Kristus Spasitel světa, otroctví hříchu, voda věčného života, poslední soud, Boží andělé, kteří cestují nahoru a dolů, a sedm sborů, které opustily svou první lásku, ale přesto získají věnec života. V neposlední řadě ten chromajzl, který vstane, popadne postel a odejde. A moře, které vrátí mrtvé, přestože leželi tisíce let na jeho dně. Tahle odporná kázání slýchal už na obecné škole.

Ještě dodal: Po celé dětství hleděl s odporem a hanbou na bohabojnost svých rodičů. Ano, na bohabojnost celé jejich nepřehledné rodiny. Se smutkem a tísní v duši se pídil po rozumu a inteligenci v jejich genech.

Právě proto a právě tak začal kroutit hlavou.

To jste udělal správně, pochválil ho Olof Helmersson. Sám teď taky kroutil hlavou, i když obrazně.

$

Iluze a výplody fantazie, pokračoval Bertil z Nybränny. Absurdity, falzifikace, hysterie, bludy a klam. Svatou povinností každého myslícího člověka je snažit se vymýtit všechny pověry z povrchu zemského! prohlásil.

Ano, souhlasil Olof Helmersson, to je pravda pravdoucí.

Dyť já jsem dělal v lese, zdůraznil Bertil z Nybränny.

V lese není duch, ale jenom hmota.

Ale přesto, pronesl Olof Helmersson a lehce přitom zakroutil hlavou, jste se prý postaral o kazatelnu z Dolního Avabäcku.

Ano, postaral.

Věc se má tak, vysvětlil Olof Helmersson, že jeho, Olofa Helmerssona, se zmocnila nepřekonatelná touha znovu spatřit onen starý obdélníkový předmět, který kdysi dávno ze dřeva vyrobil Olof Lindgren z Kvarnåsenu. Mrtvé předměty můžou být za jistých okolností napadeny a nakaženy duchovnem, navážou spojení s duší. V takovém případě se musíme osvobodit. Proto se na tu kazatelnu chce ještě naposled podívat. Aby ji mohl popřít a zavrhnout, ba dokonce, bude-li to nutné, proklít ji.

Samozřejmě, souhlasil Bertil z Nybränny. Upřímně řečeno, je pro něj potěšením, že mu může předvést sbírku kazatelen, které se mu podařilo nashromáždit.

Troubelí mu ukázal, kudy půjdou — šikmo do kopce, kolem kůlny na nářadí a přístřešku na dříví.

Tam, na udupaném kraji pole, byly všechny kazatelny pěkně seřazené. Sedm jich patřilo do modliteben a čtyři přenosné byly určené pro venkovní shromáždění a setkání ve stanech. Uprostřed, o něco vyšší než ostatní, stála kazatelna z Dolního Avabäcku — jediné slovo, které na ní bylo napsané bronzovou barvou, JEŽÍŠ, bylo dosud čitelné. Olof Helmersson a Bertil z Nybränny

$

společně identifikovali a zařadili i ty ostatní: z Vormträsku, z Kattisbergu, z Åmlidenu, z Lillholmträsku, z Lillsjölidenu a z Morkenu. Také vyluštili fragmenty písmen, která se ještě dala rozeznat:

{JAN 3,16

KRISTUS ŽIJE

POHLEĎ NA BERÁNKA BOŽÍHO

HLEDEJ KRÁLOVSTVÍ BOŽÍ}

A tak dále.

Musel jsem je trošku přestavět, poznamenal Bertil z Nybränny.

V dobách, kdy jako kůň dřel v lese, se ve srubech určených k odpočinku dřevorubců často povalovaly knížky. Bůhví jak se tam dostaly. Tajemství lásky od Mathildy Roosové. Noc vampýrů. Tak chce být milována žena. Ať žijem, řekl Janne Vängman. Záchranná příručka pro lesní dělníky.

Tam, v jednom srubu u Lossmenu, tedy na pozemku státních lesů, tehdy našel Výrobu úlů od Alexandra Lundgrena. Tahle kniha dala jeho životu nový směr.

Obrázek: „Výroba úlů“

$

Všechny kazatelny stály na kozách, několik decimetrů nad zemí. Ve vzduchu nad nimi štěbetalo malé hejno sýkorek.

Popošli kousek do pole, odtamtud viděli kazatelny takříkajíc z kazatelské strany.

Ano, Bertil z Nybränny je přestavěl.

Když jsem si přečetl tu knížku, Výrobu úlů od Alexandra Lundgrena, hned mi došlo, že v našem kraji úly už jsou, řekl, musely se jenom zařídit a připravit.

Dodal, že tenkrát zrovna nastala správná doba. Křesťanství a kázání už nikomu k ničemu nebyly.

Kazatelny se změnily v úly. Jedenáct úlů, moc krásný včelín.

Dneska jsou včeličky pilné, poznamenal včelař. Ještě kvetly vrby, břízy, pampelišky, blatouchy, olše a morušky. Brzo bude zas načase vytočit med.

Tři včelstva v každým úle, prohlásil pyšně Bertil z Nybränny, to dělá dohromady třiatřicet. Mám největší včelín ve västerbottenským vnitrozemí. A hlavně, moje včely jsou nejvýnosnější.

Byly také zvláštním způsobem požehnané.

Vysvětlil to:

V těch kazatelnách, a tím pádem i v samotném dřevě a masonitu, se během let nahromadila spousta duchovnosti, neřkuli posvátnosti. Jeho včely se tak bez sebemenší námahy podílejí na božství a mystériích. Jsou oduševnělé, mají úkol, poslání, které je ve všech ostatních včelstvech neznámé. Dyť vidíte, zvolal, poletujou ve vzduchu jako Boží andělé!

Včely, které vylétaly a přilétaly mezi česny a bzučely jim kolem hlavy, se opravdu leskly a třpytily, jako by byly pozlacené.

Z těch bývalých kazatelen, pokračoval Bertil z Nybränny, čerpají sílu v normálním včelařství neznámou. Jeho

$

včely nalézají med i tam, kde obyčejné včely ostrouhají, do úlu se nikdy nevrátí s prázdnou. Viděl je dokonce sát nektar z jeřabin a smržů!

Jeho med byl navíc ze všech medů nejaromatičtější. Na kuchyňské stěně visela pohlednice od jednoho kněze z Umeå. Bylo tam napsáno: Tvůj med má vůni svátosti.

Smržový med? zamumlal Olof Helmersson, vychutnávaje si ta slova.

A ještě vám musím říct, dodal včelař na závěr, že se rozmnožujou bez oplodnění.

Vy nic neříkáte, vyčetl Olofu Helmerssonovi, když se opět ocitli na zápraží domu. Ale, dodal, v kazatelovi se při pohledu na jeho staré kazatelny zřejmě přece jen jako by cosi hnulo.

Měl byste být vděčný, prohlásil, že někdo spravuje dědictví vašeho probuzeneckýho hnutí.

Olof Helmersson si zastrčil do kapsy u saka malou lahvičku medu, kterou dostal na rozloučenou. Ruce už měl na řídítkách kola.

Vysvětlil, že do toho, co si v hloubi duše myslí nebo říká, nikomu nic není, nyní už o takových věcech nemluví, týká se to jen jeho a Boha, který neexistuje.

Večer si pak dal med s Astou a Ivarem. Chutnal jako každý jiný med. Po třetí lžičce začal mít odpornou chuť.

Zatímco zamyšleně olizovali lžičky, Ivar se ho otázal, jestli se mu u nich nezalíbilo, jestli není šťastný, že se i v budoucnu bude moct v kazatelské posteli cítit jako doma. Je vám tu dobře, ne? zeptal se. Je potřeba, aby se sem lidi stěhovali a už tady zůstali. Náš kraj nesmírně ohrožuje vylidňování.

Navíc Gerda nemůže protahovat svoje umírání donekonečna. A Asta musí mít nějakou práci, nevydržela by

$

být nezaměstnaná. S Gideonem se při jeho slepotě moc nenadře, potřebuje někoho, kdo opravdu vyžaduje péči. Vládne velká neznalost, pokud jde o to, co taková silná a zručná pečovatelka dokáže pro víceméně bezmocného starého člověka udělat. Může mu až do úplného konce prát pyžamo a ložní prádlo, drhnout a kartáčovat záda, stříhat nehty na nohou, česat ho, pokud je ovšem co česat, třít mu bolavé nohy a mazat rozpraskané rty vazelínou. A taky ho, když nakonec znehybní a znecitliví, krmit. Jedině pečovatelská služba do jisté míry pomáhá proti tomu, čemu se nelze vyhnout.

Olof Helmersson však všechny takové myšlenky odmítl. S tímhle krajem je sice beznadějně navždy svázaný a k Astiným dovednostem chová hlubokou a bezmeznou důvěru, ale přijel sem jenom vyřídit nějakou záležitost, a až ji vyřídí, odjede zase autobusem a vlakem zpátky na pobřeží. Vysvětlil, že tam má byt v desátém patře, odkud vidí na moře. Musí přiznat, že jeho záležitost se v průběhu posledních dní do jisté míry zatemnila, takže dokonce občas zapochyboval o její existenci, všechno se však určitě zase brzy vyjasní. Musí se alespoň čistě formálním způsobem zbavit mladických lží a klamů.

I když už zjevně nikoho nezajímají.

Až bude mít klid na duši, zase si složí kolo a na rozcestí nastoupí do autobusu do Lycksele.

Gerda tvrdí, že za ní budete denně nebo obden chodit, namítla Asta.

Ano, i Gerdu musí osvobodit od jejích pověr a dovést k jasnému poznání. Gerda patří k jeho záležitosti. Ale, dodal, chce s ní jednat opatrně. Potrvá to tak dlouho, jak to potrvá. Nejdřív ji připraví a zpracuje. Musí znovu získat její naprostou důvěru a teprve pak jí prozradí pravdu. Že svůj život bohužel postavila na lži.

$

Už zjistil, kde leží nejkrásnější stráně, kde je vhodné udělat si přestávku a které kopce kladou takový odpor, že člověk musí slézt z kola a vést ho. Ano, vytvořil si návyky. Hrnek vody z potoka Avabäcken. Kristinina zahradní lavička před Linusovým statkem. Nenáročný rozhovor se Stockholmákem o počasí. Vyhlížení jeřábů na Lidmyrských bažinách. Několik kostek cukru, které se mu rozpustily v ústech, když odpočíval u inrelidenského rozcestí. Krátké popovídání s redaktorem v Holmgrenově ložnici. Jezdíte na kole po celém kraji, a přitom pro mě nemáte žádné novinky? divil se lokálkář.

Novinky? opakoval Olof Helmersson. Novinky? Nechápu, co by to mělo být.

Pak také několikaminutová zběžná četba jakoby náhodou předloženého nejnovějšího textu:

{Když se králova stříbrná cestovní láhev vyprázdnila a Linus, čeleď a Jeho Veličenstvo pojedli ječnou kaši s čerstvými brusinkami a pár kapkami teplého mléka, všichni ještě chvíli rozmlouvali o zářivé budoucnosti, která čeká hostinný i nehostinný kraj kolem jezer Avaträsket a Langträsket, hory Avaberget a Inrelidenu. Nebylo možno nepřivinout si s láskou, ba s vášnivou oddaností tuto Bohem zapomenutou a neuvěřitelné krásnou zem k srdci a s rozpřaženýma rukama ve jménu Krista nepožehnat jejím políčkům, naběhlým vemenům a nádherným příkopům.

Linus se pomodlil večerní modlitbu, tu o plodné zemi. Bože Všemohoucí, milosrdný Otče, odříkával, ty, který pro svou dobrotu zaplňuješ zemi všemožnými plody, jimiž se živí lidé i zvířata! Prosíme Tě, požehnej milostivě naší drahé otčině obilím a synem!

A pak pokračoval:

Dej nám, Pane náš, krásné počasí, jež bude svědčit plodinám na poli, Krásce a Perle i slepicím, které mi Anton Lundmark slíbil prodat. Ochraň půdu před všemocnými pohromami. Korunuj tento rok svým dobrem. Ušetři nás, ó Bože, hubených let a hladu. A požehnej našemu milovanému králi, celému jeho domu a vší přízni, buď ku pomoci těm, kdo řídí a brání království, a požehnej parlamentu. Amen.

Dojatý monarcha zjevně chtěl na tuto niternou modlitbu odpovědět. Dlouho si hlučně odkašlával a potom vyslovil prosbu, aby na znamení díků mohl z city překypující hrudi přednést báseň, kterou před několika lety sám složil a zapsal:}

{Ach, luka, topolový háji milý,

jež schovaly jste útlý pupen žití!

Ach, pramínky, v nichž pravé stříbro svítí,

kde snil jsem v dětství pomíjivé chvíli!

Ach, lásky, naděje a divů čase!

Z hojnosti rohu měl jsem potěšení.

Pak osudu však vzbudilo mne hřmění,

já zapomněl, že sen jen vysmívá se.

Kdo byla bohyně, co ze studnice

nektaru napíti mi dala ruče,

v čepečku s liliemi, v třpytném plášti?

Plač, loutno! Astréy tu není více,

až když svou pannu sevřu do náruče,

útěchy dojdu, blažen, prostý zášti.}

{Ženy plakaly pohnutím, nejenom Linusova žena a dcera, ale i děvečka a svěřenka Anna Olojsdotter, kterou farnost ubytovala v jejich domě. Opravdu si myslely, že tu báseň napsalo Jeho Veličenstvo. Jeho recitace byla mírně řečeno přesvědčivá.}

$

Kdo byla Astréa? vzlykla Linusova žena, obrácená k manželovi.

První žena v jeho životě, zašeptal Linus.

I sám Karel Patnáctý si myslel, že báseň napsal. Byl pevně přesvědčený, že je autorem většiny sebraných spisů Erika Johana Stagnelia, zejména básní, které se mu podařilo naučit se nazpaměť.

Pak nastal čas několikahodinového spánku před ranním dojením. Té noci král spal v třech různých postelích. Ve kterých, to není dodnes známo. Pro dějiny našeho kraje to nemá sebemenší význam.

Ještě než Olof Helmersson otevřel dveře do Gerdiny komory, natáhl a nastavil nástěnné hodiny v kuchyni. Aby odbíjely v souladu se skutečným časem, který zjistil ze svých náramkových hodinek, musel je nejdřív nechat odbít osmkrát, pak devětkrát, desetkrát a jedenáctkrát, teprve pak odbily dvanáctkrát, jak měly.

Asi jsem zažila zjevení, svěřila se mu Gerda, když k ní vešel. Zdálo se mi, že slyším odbíjet zvon, nedokázala jsem jeho údery spočítat, bylo jich nepočítaně. Bylo to znamení a podobenství.

Krátce předtím se u ní zastavila Asta s kulmou. Nakroutila jí několik pramínků řídkých bílých vlasů do hebké kulaté kadeře na vysokém hladkém čele, zakončené pevně stočeným okem u kořene nosu. Olof Helmersson se na kadeř zadíval.

Gerdo, pronesl, tobě to vždycky slušelo.

Gerda však v myšlenkách dál dlela u vyzvánění, které, jak se jí zdálo, zaslechla. Obsahovalo popis jejího života, života vůbec, čas a údery hodin proběhly kolem a brzy bude po všem, čas nikdo nedokáže sledovat ani počítat. Když pro ni Pán tolika údery rozezvučel zvon, chtěl jí tím říct, že není třeba si dělat starosti.

$

V mnoha směrech, pravila, byl můj život asi chudý a bídný. Ale Inreliden je nejkrásnější místo na zemi. A ušlechtilejší lidi než ty, co žijou tady v okolí, si nedokážu představit. Bylo mi dopřáno žít mezi knížecím lidem, dodala.

$

Mezi jednotlivými slovy tu a tam zavřela oči a odpočinula si, zdálo se, že usíná. Ve skutečnosti však byla právě tak vzhůru jako celý dosavadní život a měla toho překvapivě mnoho na srdci.

Všechno je smysl, řekla. Smysl vždycky existoval. A knížecí je i krev, která jí brzy ztuhne v žilách.

Ale občas, připustila, pro ni bylo těžké nějaký smysl vidět. Například tenkrát, když Jakoba potkala ta příšerná nehoda, do hrudníku ho zasáhla klika od vytahovače pařezů. Sama tenkrát stála na zápraží a byla toho svědkem, takže nikdy nebude pochybovat. A pak zase Hospodin ve své lásce poslal anděla záškrtu a vzal si k sobě jejich malou! Kdepak, nahlédnout smysl nebylo vždycky úplně jednoduché. Smysl může někdy být srdcervoucí a strašný. Avšak přesto přese všechno je neustále smyslem, a to je na něm dobré.

Nechceš trošku vody, Gerdo? otázal se Olof Helmersson. Nebo něco na utišení bolesti?

Ne. Zrovna teď nic zvláštního nepotřebuje. Má se tak dobře, jak se jen člověk může mít.

Jedno z vnitřních oken bylo nahrazené sítí proti komárům. Olof Helmersson vstal a otevřel vnější okno, takže dovnitř začal proudit vlahý vzduch. To ti prospěje, řekl. Uslyšíš ptáčky. Přivede tě to na jiné myšlenky.

Ale ona přivést na jiné myšlenky nechtěla.

Pak jsi přišel ty, Olofe Helmerssone, a já jsem hned všechno pochopila, pokračovala. Smyslem celou dobu bylo dovést mě k obrácení a spasení. K Jakobovi, naší malé i všemu ostatnímu, co jsem musela obětovat. Prohlédnout Boží úradek chvíli trvá.

Pořád se za tebe modlím, Olofe Helmerssone, sdělila mu. Za tebe a tvé skutky. Ráno i večer. Modlila jsem se za tebe celých osmačtyřicet let.

$

To nemusíš, namítl. Je to úplně zbytečné.

Ano, to je jí jasné. Stál vždycky velmi blízko Ježíši Kristu, takže samozřejmě obstojí. Ale pro jistotu.

Neměl by si namlouvat, že je na tom něco zvláštního, když ho neustále zahrnuje do svých modliteb. Kdepak, modlí se za všechny — když někdo takhle nehybně leží na smrtelné posteli, najde v tom i určité rozptýlení. Je zvyklá uvádět lidi jménem a vypočítávat je před Stvořitelem, aby na nikoho z nich nezapomněl: Gideon, Torvald, Ivar a Asta, Osten Lindblom, Lundbergovi z Kvavisträsku, Björkovi z Långmyrlidenu, Marita Isabely Stenlundové, všichni Brännströmovi z Lillholmträsku, Karl Lundholm, který je podle Asty v posledním tažení, a Eskil Holm, kterému on, Olof Helmersson, vykurýroval žaludeční vředy.

Svůj výčet proložila krátkou poznámkou: Ale jakmile umřou, přestanu se za ně modlit. Modlit se za nebožtíky je zakázaný.

Pak pokračovala:

Elmer Vikström a Dalbergův chlapec, který řídil poštovní vůz v době, kdy sem ještě pošta zajížděla, Eva Tjärnstromová a všichni Lindgrenové — s těmi je to tím těžší, čím víc se množí — Stefan Enkvist a všichni ti muzikanti, spisovatelé a malíři, co musejí žít daleko od domova, a celá rodina Lundmarků z Granlidenu.

A další. Amen.

Marita Isabely Stenlundové? otázal se Olof Helmersson.

Jo, přisvědčila Gerda. Tu dycky jmenuju ze všech nejdřív.

Ale kdo to je? divil se Olof Helmersson. Nepamatuju si na ni.

To dá rozum, odpověděla Gerda, nemůže se přece pamatovat na ty, kdo v jeho době ještě nebyli na světě.

O tom, že Isabela v osamění a opuštěnosti porodila dceru,

$

vrabci na střeše neštěbetají. Byla u toho jen ona, Gerda, zatopila a ohřála potřebnou vodu, odstřihla pupeční šňůru, pronesla nad novorozencem první požehnání a utřela Isabele z čela pot. A uvařila jí knedlíky, aby znovu nabrala sil. Už sedmačtyřicet let jsou si s Maritou blízké, spojuje je víra, nesmělost a příbuzenské svazky. Když Isabela odešla na věčnost, stály u hrobu samy dvě, všichni staří byli přece už dávno po smrti. A u nejmenšího stolku ve výklenku kavárny Runa si vypily smuteční kávu a snědly pár koláčů.

My dvě tvoříme zdejší sbor, podotkla Gerda, já a Marita, Isabelina Marita.

Všichni ostatní zemřeli nebo se z nich stali odpadlíci, což je z hlediska věřících jedno a totéž.

Ale ty se modlíš i za odpadlíky, konstatoval Olof Helmersson.

Jo, přitakala Gerda. V jistém smyslu jsou dosud naživu.

Otázka zní: Můžou opravdu uniknout tomu, aby se z nich stala dítka Boží? Copak nejsou navždy poznamenaní, ti, kdo už jednou byli obráceni? Odpadlictví se dá přirovnat ke stravující chorobě — prvních pochybností si skoro ani nevšimneme, pak se však dostaví bolestivé záchvaty nejistoty a bezradnosti, až jsme nakonec poraženi a zbývá nám jenom zavrhnout svou víru a zříci se jí. Ale i v tom distancování a zříkání se patrně nacházejí stopy Boha, nebo alespoň čehosi božského. Pravděpodobně právě proto je břemeno odpadlictví tak děsivé.

Nenamáhej se tak, Gerdo, domlouval jí Olof Helmersson. Nesmíš promrhat poslední síly a spotřebovat je na zbytečně těžké, pracné a složité myšlenky. Nechtěla by ses přece jenom něčeho napít?

Jen ať si kvůli ní nedělá starosti, odpověděla. Myslím, dýchám a mluvím s tou troškou vzduchu, který se mi podaří lapnout.

$

Ale půl sklenice vody by si přece dopřát mohla.

Vypila vodu drobnými, opatrnými doušky a pak řekla:

Právě proto zahrnuju odpadlíky do svých modliteb. Z celýho srdce si přeju, abych mohla zmírnit jejich strašlivý utrpení.

Slyšíš!? zakřičel a ukázal rukou k otevřenému oknu. Není to skřivan?

Je. Je tu už od Jakobových dob.

Ano, vysvětlovala mezi krátkými vdechy a výdechy, ten skřivan je poslední domácí zvíře na jejím statku, ten více než šedesátiletý ptačí exemplář je symbolem vytrvalosti a věrnosti. Člověk mu musí vděčně naslouchat. Skřivan zpívá o milosti v dobách rozpadu. Gerda velebila Pánaboha za to, že je už několik let upoutaná na lůžko: nemusí chodit ven a dívat se, jak okolní svět a hmota mizí a rozptyluje se. Nic lepšího než ležet na smrtelné posteli a poslouchat domácího skřivana si nedokáže představit. Když leží skoro bez hnutí, je všechno trvalé, prohlásila.

Skřivana, samozřejmě jiného, mají i na Linusově statku, podotkl Olof Helmersson, viděl jsem ho i slyšel.

A dodal: Ty jsi ve svém výčtu neuvedla. Lidi z Linusova statku.

Ne, připustila, dala mu jen několik příkladů, jemu, který je ještě na nohou, jezdí po světě a zná spoustu lidí a většinu jich spasil. Ale za lidi z Linusova statku se samozřejmě modlí taky. S Kristinou jsou blízké příbuzné, sestřenice z pátého kolena, možná dokonce ze čtvrtého. Modlí se tedy především za Kristinu, do jisté míry však i za Stockholmáka.

Předevčírem, řekl Olof Helmersson, Kristina osévala záhony. Dnes dopoledne tam už byla naklíčená semena a skoro na palec vysoké rostlinky. Udělal jsem si na Kristinině zahradní lavičce přestávku. Je to úžasné.

$

Kdepak, k žasnutí nad takovou úrodností není sebemenší důvod, namítla Gerda. Vždycky jsme byli blízcí rostlinám, plodnost nás provázela ve všech dobách.

Zdůraznila, že kdyby platily jenom přírodní zákony, v tomhle kraji by v kamíncích a štěrku nevyrašil ani mech a lišejníky. Takto se v rostlinné říši projevuje požehnání.

Nakonec, poté co si chvilku odpočinula a s vyšpuleným spodním rtem se pokusila odfouknout spirálovitou kadeř stranou, vyslovila první z otázek, které v ní bolestně hlodaly oněch osmačtyřicet let, kdy Olof Helmersson bohužel pobýval na pobřeží:

Jak se jí dostane jistoty ve věci vzkříšení a života věčného?

Olof Helmersson mlčel. Dokonce si ani neodkašlal, ve tváři se mu nepohnul jediný sval, vůbec se nepokusil otevřít ústa. Jenom seděl zcela bez hnutí na židli a upíral oči na Gerdu.

Ta zavřela oči — bylo vidět, že čeká na jeho odpověď, připravená přijmout cokoli, co jí řekne. Neznatelně pohybovala rty a občas se zdálo, že se usmívá, zamyšleně a trochu spokojeně.

Ještě jednou odbily nástěnné hodiny v kuchyni a Olof Helmersson si musel několikrát maličko poposednout, protože se mu prkýnka opěradla židle zařezávala do žeber. Pak k němu Gerda obrátila hlavu, otevřela oči a podívala se na něj. Teď už o tom, že se usmívá, nebylo sebemenších pochyb. Nevěřil bys, pravila, s jak bezmezným potěšením poslouchám to, co říkáš, jaká je to úleva pro duši.

Já? podivil se Olof Helmersson.

Říkáš právě to, co potřebuju slyšet, nikdy na tvoje slova nezapomenu.

$

Její úsměv byl opravdu velký a zjevný. Stručně shrnula poučení, které od něj právě vyslechla:

Pravdu o životě věčném nalezneme u samotného Ježíše Krista. Vyslovuje ji v Janovi. Kdo slyší má slova a věří v toho, kdo mě poslal, má život věčný. A nezahyne. Toho, kdo jí mé tělo a pije mou krev, vzkřísím poslední den. Kdo by se však napil vody, kterou mu dám já, nebude žíznit na věky. Voda, kterou mu dám, stane se v něm pramenem vyvěrajícím k životu věčnému. A Pavel říká Korintským, že co je zaseto pomíjitelné, vstává jako nepomíjitelné, co je zaseto v poníženosti, vstává v slávě, co je zaseto v slabosti, vstává v moci, zasévá se tělo přirozené, vstává tělo duchovní.

Jediné, na co se Olof Helmersson zmohl, bylo: Ano, ano. Ano, ano.

I když ty jsi to samozřejmě řekl mnohem krásnějc, dodala Gerda.

Skřivan dál zpíval a sluneční paprsky procházející jižním oknem dopadly na komodu.

Myslím, ozval se Olof Helmersson, že Asta už na mě bude čekat s jídlem. Peče zajíce, kterého našla v mrazáku.

Chci mít co nejkratší smrt, svěřila se Gerda. Toužím už po vzkříšení.

Neunavuje vás to ježdění po kraji? zeptal se Ivar. Vyřídil jste něco?

Těžko říct, odpověděl Olof Helmersson, obíraje zaječí kýtu. Ale každý den se cítím silnější. Zoceluju se.

A pak se otázal — teď, když se zdálo, že je vhodný okamžik — jestli by mu nemohli vyměnit naducanou, příliš měkkou a v jistém smyslu historickou matraci v kazatelské posteli za nějakou tvrdou a pevnou. Na těle se mu totiž začaly znovu vyvíjet určité svaly, a on chce, aby se jeho

$

nový, zdravý život a nečekaný nárůst masa odrazily i na jeho nočním odpočinku.

Spoustu let, dodal, jsem jenom dřepěl v desátém patře domu v Umeå a snažil se dohlédnout na moře.

$

O něco později se ho Gerda zeptala na Boží lásku. Jaká je tato láska? Že může Bohu důvěřovat, to jí je jasné. Ale co ta láska? Je přece všeobecně známo, jak může být láska nevypočitatelná a nestálá.

Olof Helmersson znovu seděl u jejího lůžka němý a možná i nerozhodný, několikrát otevřel ústa, jako by chtěl konečně něco říct, ale přes rty mu nepřešla ani hláska. Gerda zavřela oči a zdálo se, že zbožně naslouchá, dokonce si k uchu přiložila ruku stisknutou do kornoutu, tvář jí pozvolna rozjasňovala obdržená informace, která do věci vnášela jasno. Pak mohla to, co jí navzdory svému mlčení očividně sdělil, zrekapitulovat, místy dokonce doslova:

Vytkl jí, že její otázka je nesmyslná a protimluvná, že se v ní skrývá smrtelná pochybnost. Ty dva pojmy — na straně jedné Bůh a na straně druhé láska — nelze nikdy zvažovat ani pojednávat odděleně, Bůh je láska a láska je Bůh. Bůh je trpělivý a mírný, nezávidí, nepovyšuje se, nesleduje vlastní prospěch a k nikomu nechová zášť kvůli nějaké křivdě. Bůh nachází radost v pravdě, vše snáší, ve vše doufá, vše vydrží. Nikdy nepomine. Lásce patří sláva a moc. Lásko má, lásko má, proč jsi mě opustila?! Každý, kdo vzývá jméno lásky, bude spasen.

Když děkovala za všechno, co jí řekl, zkrápěly jí tváře slzy. Alespoň pro teď jí vrátil pocit bezpečí, který nepocítila už osmačtyřicet let.

Odpoledne jel do Avabergu, za Gideonem z Avabergu. Asta mu sdělila, že večeře bude pozdě: Ivar musí něco

$

vyřídit v Lycksele, bude celý den pryč. Zlobí ho autorádio a on by na podzim nerad jel na hon bez hudby.

Olof Helmersson měl na nosiči kola dar od Torvalda. Zmínil se o tom před Gerdou: Myslím, že Torvald pro Gideona vymyslel vlastní umělecké dílo. Gerda si to dovedla představit. Takoví jsme byli dycky, poznamenala.

Gideon seděl stejně jako posledně v kuchyni u stolu. Tentokrát neposlouchal četbu, ale hudbu, velký orchestr hrál cosi, co mohl být Sibelius. Zavřel rádio a pronesl: Poznal jsem tě podle kroků, Olofe Helmerssone.

Sedíš tu, jako by ses už několik dní nehnul z místa, prohodil Olof Helmersson.

Ale ano, hnul se, ohradil se Gideon, má přece na práci dvě věci, jednak tohle sezení u kuchyňského stolu, jednak ležení na zádech v posteli v komoře. Takže se hýbe jak večer, tak ráno.

Vlastně jsem se rozhodl, řekl Olof Helmersson, že tě už nebudu navštěvovat. Tvůj způsob života pro mě představuje velké pokušení. A já přece jenom musím ještě něco vyřídit.

Ano, přiznal Gideon, ví, že v jistém smyslu žije příkladným životem. Jeho dny se vyznačují očištěnou prostotou, noci ostatně taky. Není teď nikdy vystavován citovým bouřím, niternému chvění a erupcím, jež byly příznačné pro jeho mládí a mužný věk, i kdyby se rozkrájel, nedokáže si vzpomenout, kdy se naposled smál nebo plakal. Nic ho nemůže dojmout ani jím pohnout, žádné vášně ani okamžité nálady, absence zjevného životního úkolu mu poskytuje téměř neomezenou osobní svobodu.

Jak říkám, zopakoval Olof Helmersson, vlastně jsem tě už chtěl nechat na pokoji. Záležitost, kterou jsem s tebou hodlal vyřídit, vyřídila sama existence. Ale Torvald mě požádal, abych ti od něj předal dar.

$

Načež před Gideona položil předmět zabalený do novin.

Torvald? otázal se Gideon. Jo, ten má tuhý kořínek.

Sehnul se nad podlouhlý balíček, uchopil ho oběma rukama a pozvedl ho, jako by navzdory slepotě viděl. Pak zůstal drahnou chvíli sedět. Nakonec pravil: Tendle pach poznávám. Představ si, že něco může tak krásně vonět!

Přitiskl nos k novinovému papíru a žádostivě vdechl jeho vůni. Když zvedl hlavu, bylo vidět, že mu maličko cukají oční víčka a brada a spodní ret se lehce chvěje.

Nic na světě nevoní tak jako tyhle noviny, prohlásil.

Musel si rukou otřít zpocené tváře.

Pak se však vzchopil, přiložil si balíček k ústům, mocným pohybem sanice překousl hrubý konopný provaz a dar vyndal.

Ano, byl to umělecký předmět, vyřezaný z kusu borovice a pravděpodobně napuštěný lněným olejem. Dřevo mělo stejně hluboký okrový lesk jako kůže na Gideonových rukou.

Široké konečky Gideonových prstů prozkoumávaly sošku zezdola nahoru, od kulatého, slabě vyklenutého soklu k mohutné kštici na temeni, zdálo se, že pohybující se prsty zároveň prohlížejí nebo kontrolují i něžně hladí.

No jo, poznamenal Olof Helmersson, z Torvalda se stal opravdu velký umělec.

Gideon pak provedl týž tápavý průzkum směrem dolů, občas se zastavil a chvíli setrval u toho či onoho detailu, u ramena nebo podpažní jamky, u obličeje, prohlubně mezi klíčními kostmi, prsní bradavky, poněkud šikmého pupku, kolen.

Poměrně dlouho byl zticha. Po tvářích mu kanuly slzy, neobtěžoval se je setřít.

$

Ale nakonec řekl: Ten hajzl! Ten hajzl!

Po chvíli se napřímil a obličejové svaly se mu přestaly chvět. Položil Olofu Helmerssonovi otázku: Ty máš zrak v pořádku, takže vidíš, koho vyřezal?

Bohužel, musel odpovědět Olof Helmersson, vidím jenom, že je to žena, nějaká žena.

Že by nějaká odsud? nadhodil.

No, řekl Gideon, pokud ji Olof Helmersson hned nepoznal, on její totožnost prozrazovat nebude. I dřevěná soška má právo na svá tajemství. Bůh ví, že drbů a pomluv se o téhle bezbranné ženě už napovídalo víc než dost, takže by nerad dál špinil její pověst. Dokud žila, byl jediný, kdo ji opravdu znal. Věděl líp než kdo jiný, jakou má andělskou, dobrosrdečnou a nevinnou povahu. Když se s ní při jistých, předem určených příležitostech scházel v některé ze stodol na Lindblomovic novině, nikdy po něm nic nechtěla, nežádala, aby opustil manželku nebo chodby kristineberského dolu ani aby si ji vzal k sobě a utekl s ní do jižního Švédska, kdepak, smířila se s jejich společným osudem, tak byla zbožná, už tehdy, ještě než se nechali spasit, byla nejzbožnějším člověkem v rodině i kraji. Pokoj její památce! Nikdy nikomu nic neřekl a neřekne nic ani v budoucnu, dokonce ani Torvaldovo umění ho nevyhecuje, nedožene k tomu, aby prozradil byť i jedinou slabiku jejího jména, má pusu na zámek.

Ale pak se mu do tváří a rtů vrátilo křečovité cukání. Sevřel lněným olejem napuštěné ženské tělo tak, že mu zbělely klouby na prstech. Vstal a tápavým krokem zamířil kolem otevřených dveří do komory, kolem kredence a bedny na dříví ke sporáku. Otevřel dvířka, popadl sošku oběma rukama a lámal ji, kroutil a páčil, dokud se nerozpadla na malé třísky, které nastrkal dovnitř.

$

Potom se podřekl. Kleče před rozbitou ženou pravil:

Asta mi slíbila, že mi zítra upeče vepřový. Může zatopit Isabelou Stenlundovou. Jo, z rozpálený Isabely Stenlundový uvaří určitě i brambory.

Že by Olof Helmersson navštívil Eskila Holma právě ten den? Ne, to není možné. Dny jsou sice začátkem léta nesmírně dlouhé a noci v podstatě žádné, ale od Gideona k Holmovi ze Svanlidenu je to nejkratší cestou skoro třicet kilometrů, musel by se trmácet z jednoho konce kraje na druhý.

Když se však vracel z Avabergu a Inrelidenu domů, poseděl chvilku u Kristiny a Stockholmáka.

Dva mladí milující se lidé, kteří v pohodě žijí spolu a obdělávají půdu, řekl, to vypadá jako obrázek ráje.

Co je ráj? zeptal se Stockholmák.

Nic lepšího nás nenapadlo, přiznal Olof Helmersson. Věřili jsme, že Bůh stvořil svět a lidi umístil do rajské zahrady.

Jako na Linusův statek? otázal se Stockholmák.

Něco na ten způsob, odpověděl Olof Helmersson.

Kristina seděla na bobku u záhonů a nůžkami stříhala petržel.

Co bylo pak? zeptala se.

Já to nechci vědět, prohlásil Stockholmák.

Saláty měly už hlavičky zvíci zaťaté pěsti a špenát se dal skoro sklízet, na kopru byly vidět první nažky a rajčata kvetla.

Ta zelenina vyrostla za necelý týden, podivil se Olof Helmersson. To musí být půdou.

Je to záhada, konstatoval Stockholmák, hryzající jednu z prvních křehkých mrkví.

Žádné záhady nejsou, namítl Olof Helmersson. Všechno se vždycky dá vysvětlit.

$

Všechno záleží na pěstiteli, pronesla Kristina a narovnala se, v koutku úst kousek petržele. Na pěstiteli a hnojivu.

Samozřejmě, souhlasil Olof Helmersson.

I když v tomdle případě, pokračovala, se hnojivo od pěstitele asi těžko dá odlišit.

Záleží na genech, podotkla.

Vysvětlila, že na záhony každé ráno vylévá nočník. Plodnost je známkou jejich rodiny. Má svůj vlastní nočník a ani kapka nepřijde nazmar. Právě takhle to u nich dělají už celé generace.

Ale Stockholmák si může čůrat kde chce, dodala.

Ivar byl už zase doma, autorádio mu opravili v Autoelektrice Lycksele. Koupil také novou, pevnější matraci do kazatelské postele. Asta se chystala do Inrelidenu — musí připravit Gerdu na noc.

Tak co, zeptal se Ivar, už jsi jí řekl pravdu?

Ještě úplně ne, přiznal Olof Helmersson. Vysvětlil, že musí být opatrný, Gerda je přece jenom trochu vetchá. A toho, kdo má být osvobozen od víry, je vždycky třeba připravit, zvlášť jde-li o víru starou a pevně zakořeněnou. Taková víra po sobě může zanechat fantomové bolesti. Nejlepší samozřejmě bude, když Gerda prohlédne pod vhodným vedením, ale přesto vlastním přičiněním. Dřív než ji vyšle na dobrodružnou cestu k popření Boha, chtěl by posílit její odvahu a výdrž.

$

Když Olof Helmersson někdy v padesátých letech Eskilu Holmovi vyléčil žaludeční vředy, vlastně o této nemoci nic nevěděl. Byla to pro něj jenom dvě slova, ale na druhé straně slova byla substancí, která dala vznik jeho světu. Sám začal trpět pálením žáhy, žaludečními katary a vředy až později, během druhého obrácení, zdlouhavé proměny v neznaboha. To teď prozradil Eskilu Holmovi:

Neměl jsem o žaludečních vředech žádné vědomosti. Žádnou zkušenost. Nevěděl jsem nic o křečích ani bolestech. To všechno jsem se naučil až později.

Na tom nezáleží, odtušil Eskil Holm. Léčba vírou každopádně zabrala.

Seděli ve vypolštářované visuté síti před obytnou budovou svanlidenského statku. Před sluncem je chránila květovaná plastová stříška. Mezi kmeny borovic před nimi se třpytily a leskly vodní vity v řece Skellefteålven. U vedlejší silnice na Jörn kdosi pracoval s motorovou pilou.

žaludeční vředy, společný název pro poškození sliznice žaludku (ulcus ventriculi) a dvanáctníku (ulcus duodeni). Vředy vznikají tak, že je napadena a rozpuštěna část stěny, obvykle v oblasti kolem vrátníku. Pravděpodobnou příčinou je snížení životnosti sliznice, která nevydrží působení žaludečních šťáv. Velkou roli při vzniku žaludečních vředů hrají různé stresové faktory.

$

Přišel jsem tě poprosit o odpuštění, prohlásil Olof Helmersson. Celé to shromáždění ve stanu v Gissträsku byl jeden velký podvod. Moje kázání, modlitby, mluvení jazyky, chvalozpěvy, léčení vírou. Všechno všecičko. Úplně falešná nebyla jenom moje hra na harmoniku.

To bys neměl říkat, pokáral ho Eskil Holm. Za to shromáždění ve stanu děkuju celý život Bohu.

Chci, řekl Olof Helmersson, abys s tím děkováním okamžitě přestal.

Když se jeden z nich pohnul nebo náhodou šlápl do svanlidenské písčité půdy, síť se rozhoupala. Tu a tam oba šikmo zezadu osvítilo slunce.

Nemůžeš mi zakázat chválit a velebit Hospodina, namítl Eskil Holm. Ani vzývat našeho Spasitele.

A vzdorně pokračoval:

Díky Olofu Helmerssonovi a jeho léčbě vírou mohl chválabohu vykonat své životní dílo: věnovat se hospodářství, které pak zaniklo, postavit modlitebnu, která je teď stržená, vybudovat nyní zrušenou cestu do Kedträsku, otevřít si obchod, který už neexistuje, živit děti, které ho pak opustily, být stařešinou vesnice, která je teď vylidněná a pustá, založit místní pobočku Liberální strany, která je teď rozpuštěná. Ve svých šestaosmdesáti letech se ohlíží za svým životním dílem s hrdostí a vděčností.

Olof Helmersson však ještě prodléval u shromáždění v Gissträsku.

Byl jsem podfukář, který hrál na harmoniku, pravil. Sice podfukář zapálený, občas oslnivý, ale přesto podfukář. Občas jsem se dostal zcela do moci své harmoniky. Dokonce jsem ani nevěděl, kam ti mám na břicho položit ruce. Dvanáctník a vrátník pro mě byly neznámé pojmy.

Nesmíš být tak skromný, Olofe Helmerssone, domlouval mu Eskil Holm.

$

On, který byl vyléčen, tomu rozumí líp. Když mu onemocněla žena a umírala, navštívili jiné léčitele. V Lycksele, Husbondlidenu a Bygdsiljumu. Ale nadarmo. Nikdo z nich se nevyrovnal Olofu Helmerssonovi. Ostatní uměli zmírnit bolesti, nic víc.

Když pak Olof Helmersson informoval Eskila o ústředních myšlenkách zvěstování nevíry a volnomyšlenkářství, neměl Eskil Holm sebemenší námitky. Ano, souhlasil, bible je od začátku až do konce jen zábavná literatura. A svět nestvořil žádný všemohoucí Otec, ten vymrštila z chaosu a prázdnoty náhoda. Nikdo se nevrátí soudit živé a mrtvé a Ježíš nemá v dějinách žádné výjimečné postavení. Nikdo nemiluje svět tak, aby vydal svého jednorozeného syna, všichni zemřou a nikdo nebude žít životem věčným. Máš pravdu, Olofe Helmerssone, náboženství je od začátku až do konce humbuk. Můj domov je tady na zemi, ne nad oblaky.

A tak dále.

Hlavně musíš v hloubi duše poznat pravdu, nabádal ho Olof Helmersson.

Jo, přitakal Eskil Holm, já pravdu znám.

Ale přes to přese všechno se bude pro jistotu držet té víry ze shromáždění v Gissträsku. Když teď na něj začíná doléhat stáří, nechce mít znovu žaludeční vředy ani nic podobného. A na sám okamžik spasení ve stanu na vesterlundském poli vzpomíná s radostí. Já sám nevěřím. Ale chybějí mi pochybnosti.

Tenkrát neexistovaly žádný pozoruhodnosti a senzace, dodal. Dneska máme televizi.

Když Olof Helmersson vstal z houpací sítě a vykročil k brance, kde si postavil kolo, Eskil Holm ho následoval. Položil bývalému probuzeneckému kazateli ruku na rameno a zadržel ho.

$

Musíš pochopit, Olofe Helmerssone, pronesl, že nemáš žádnou moc nad našima dušema. Možná jsi ji kdysi dávno na chvilinku měl, ale ty časy už skončily. Teď věříme tomu, čemu chceme. Na vlastní pěst. To je součást naší velikosti.

Ano, to patřilo ke zvláštnostem zdejších lidí, mohli zároveň a se stejným nadšením popírat, zavrhovat i věřit, existovala jakási duševní šilhavost, která se dědila a na které měli všichni účast, od břehu řeky Skellefteålven až po řeku Vindelälven. Život nemá smysl, a jeho cílem je věčnost. Kristus zemřel za naše hříchy, a přitom nikdo nikdy nehřešil. Na straně jedné Bůh je, na straně druhé není.

Kdybys sem tenkrát nepřišel, pravděpodobně bysme si vymysleli nějaký způsob, jak se spasit sami, vysvětlil Eskil Holm. I kdybysme museli vydržet nějaký ten žaludeční vřed.

Musíš si natřít branku, upozornil ho Olof Helmersson. Dřív než tě zlomí stáří a už na to nebudeš mít dost sil.

Pustil se po úzké a nevypočitatelné se klikatící cestě přes Tjärnberg a Brännet, takže k večeru míjel Klinten a místní redakci v Holmgrenově ložnici.

U peřejí Vormforsen si jedna rodina z jižního Švédska udělala táborák — chtěli si upéct ryby, které se tam údajně daly chytit. V brožuře Västerbottenské turistické kanceláře se dočetli, že pomocí podběráku vyloví z pěnící se vody lipany a lososy. Po několika hodinách se dobrovolným hasičům z Rusksele podařilo oheň uhasit. Redakce novin proto své čtenáře varovala, aby ve vyschlém, ba dokonce přehřátém Västerbottenu nerozdělávali oheň v jakékoli podobě.

Opravdu Olofa Helmerssona ty fragmentární úryvky z redaktorova vyprávění o kopání odvodňovacích příkopů zajímaly? Ano, zpočátku si je četl. Ale teď bylo zjevné,

$

že četbu už jenom předstírá, držel listy papíru před sebou, pohled však upíral jinam, k oknu, k autorově skromně sehnuté hlavě nebo k prázdnému koši na došlou poštu. Samozřejmě pochopil, co pisatel z Jornu shromažďováním těch prastarých drbů sleduje. To všechno už dávno znal, jak rodovou hrdost, tak pocit hanby, neřkuli vědomí dědičného hříchu, směšnost členů královské rodiny i servilní pýchu a hluboce zakořeněné děděné představy o výjimečnosti, vyvolenosti a urozenosti. Byla to nejlepší myslitelná látka pro skandálního pisálka z druhé strany řeky Skellefteålven.

Olof Helmersson určitě také záhy pojal podezření k samému textu, k napohled náhodnému, ale zároveň vykalkulovanému výboru útržků a epizod. Jednotlivé části se pravděpodobně nedaly sloučit v celek. Lokálkář měl v úmyslu vzbudit zvědavost a nejasné očekávání a to, co vynechal a nenapsal, se už nikdy nemělo dostat na papír. Uměleckou neschopnost zakrývaly insinuace a vágní narážky. Pro starého kazatele to byla dobře známá metoda.

Navíc si lze představit, že nejedna z vylíčených událostí vyvolávala v dříve svobodocírkevním srdci Olofa Helmerssona hnus a odpor.

{Manželku Beatu z Kvammartjärnu stihl zlý bezejmenný neduh. Dva roky neměla měsíčky, krev se jí zastavila v těle. Přitom byla v nejplodnějším věku. Břicho jí napuchlo do čtyřnásobně velikosti, neudržela se již na nohou a kvammartjämský sedlák se vedle ní nevešel na rozkládací pohovku. Těhotná však nebyla. Manžel mohl před Bohem a vším, co je svaté, odpřísáhnout, že se jí nedotkl způsobem, který by mohl vést k jejímu oplodnění. Přerývaně supěla, zdálo se, že ji nahromaděná krev buď zadusí, nebo roztrhne.

Pak ji sedlák společně s čeledínem odnesli do králova tábora. Ležela na nosítkách, zahalená do velkého přehozu na postel.

Je možný, umírá, sdělil sedlák strážím. Přestože je vlastně v nejlepších letech. A dvořanům pravil: Pokud jí nepomůže pomazaný král, je ztracená.

Asi by stačilo, dodal, kdyby jí položil ruce na břicho. Nebo někam do těch míst.

Jeho Veličenstvo nechalo vyklidit stan a stočit mapy, které pokrývaly konferenční stůl. Přikázal, aby ho s tou ubohou ženou nechali samotného a uzavřeli vstup do stanu.

Venku se její manžel dal po chvíli do řeči s biskupem.

Dobrý muži, pravil biskup, nikdy nesmíme přestat spoléhat na Boží milost.

No jo, souhlasil sedlák z Kvammartjämu. Milost, ta může jednoho zasáhnout jako blesk. Musíme být pořád připravený.

Je stále přítomná, pravil biskup, i v klidný a občas úmorný všední den. Obecná církev, vrchnost a svátosti představují pouze pečeť a stvrzení.

To je možný, odpověděl manžel, který celou dobu neklidně pozoroval otvor stanu, ale například my, co žijeme v Kvammartjärnu, dost dobře nevíme, jak s takovou milostí naložit. Jsme stvořený hlavně na hrubou práci. S jemnýma věcičkama si nevíme rady.

Inu, pravil biskup, rozhodující je víra. Ta sama nás činí blaženými.

Ale milost je jeden ze čtyř prvků Trojjedinosti, namítl sedlák.

Inu, děl biskup, nechme matematiku matematikou. Pouze vybojujte boj víry do samého konce! Vše ostatní musí být pro vás, kdo bydlíte na břehu Kvalmartjämu, nepodstatné.

Kvammartjämu, opravil ho sedlák.

Právě v tom okamžiku se odhrnul cíp stanu a vyšel král.

Kalhoty stejnokroje Jeho Veličenstva nebyly již námořnicky modré, zlaté lampasy už nebylo vidět a černé holínky ztratily lesk. Karel Patnáctý byl od pasu dolů zbrocený krví, mořenově či suříkově červenou, částečně sraženou. Pytlovitým rukávem košile si setřel pot z čela a prohlásil: Je už uzdravená.

Krvácela ještě dalších čtrnáct dní, vždyť neměla periodu měsíční, ale dvouletou. Ale pak, během dvanácti let, porodila osm dětí. Z pěti synů tři emigrovali do Severní Ameriky. Jejich potomci prý dosud obdělávají půdu mezi Saint Paulem a Rochesterem.}

Vy se nepotíte, divil se redaktor. Vždycky když jste tady, přemýšlím o tom, že se nepotíte. Přestože pořád někam jezdíte na tom směšném kole. V takovém vedru.

Člověk vysychá, vysvětlil Olof Helmersson. Tak se projevuje blížící se stáří, docházejí tělesné tekutiny.

Ale zamlada, o tom se musí ve vší skromnosti zmínit, zamlada byl jedním z velkých a významných potičů, o jeho pocení se mluvilo široko daleko. Je si jistý, že na každém probuzeneckém shromáždění vypotil čtyři nebo pět litrů.

I když to hojné mladistvé pocení lze považovat i za neduh, nebo dokonce chorobu. Člověka naplňuje příliš mnoho látek a tekutin, které se snaží dostat ven.

Teď, na stará kolena, vložil takříkajíc ruce sám na sebe a léčil a odvodňoval vlastní já. Je to zcela prosté a přirozené.

Jak dlouho hodláte takhle pokračovat? zeptal se lokálkář a vzal si ještě jeden kus toaletního papíru.

Mám dost času, odpověděl Olof Helmersson. Mám času habaděj.

$

Zapomněl na Gerdu? Kdepak, ani náhodou. Dosud mu však zbývalo několik hodin či dní tápavých a opatrných rozhovorů, teprve pak dospěje do rozhodujícího okamžiku, chvíle, kdy Gerdu vezme za obě ruce, pohlédne jí do čím dál žlutějších očí a prozradí jí, že Všemohoucí ve skutečnosti neexistuje, a Ježíš Kristus tudíž nemůže být jeho syn, nemůže jím být, a nikdo se mu proto nemůže vydat. Spletli jsme se, sdělí jí nakonec. Naše stanovisko nebylo dostatečně promyšlené a hlavně se nezakládalo na faktech.

Odteďka, dodá, musíme — vyzbrojeni čerstvými silami a nezdolnou průbojností — žít s pouhou nahou pravdou před očima.

K tomuto postoji ho nedovedly jenom jeho vlastní myšlenky, myšlenky z bytu v desátém patře domu v Umeå, kdepak, k popření Boha ho opatrně, ale nevyhnutelně přivedla sama doba, doba, ve které žijí, současnost. Naše doba, objasní, je doba zavrhování, zříkání a lítosti, všichni, kdo kdy měli nějakou víru, vzali během posledních desetiletí rozum do hrsti a odpadli, být odpadlíkem je dnes přirozené, důležité je jen mít od čeho odpadnout. Olof Helmersson myslel se smutkem na všechny ty, komu v budoucnu nebude dopřáno být odpadlíky, protože nikdy neměli žádné vyznání, nikdy v nic celým srdcem nevěřili. Jaká příšerná prázdnota! dodá. Jaká bezútěšná pustota a zoufalství! Co si ti lidé počnou, zbloudilí a bezradní ve světě plném nebezpečenství, kde jim cestu, směr a cíl neukazuje žádné popíračské a zavrhovatelské přesvědčení?

$

Nejméně obden sedával v Inrelidenu na dřevěné židli vedle Gerdiny postele, většinou mlčel a zmohl se jen na to, že občas prohodil pár slov o ptácích, které bylo slyšet za otevřeným oknem, či že jí čas od času vyřídil pozdrav od Eskila Holma ze Svanlidenu, od Gideona nebo od Kristiny a Stockholmáka z Linusova statku. Ztratil řeč a čekal na vhodný okamžik.

Gerdina zásobárna otázek, otázek, jež se v ní nahromadily během té spousty let, kdy nepobýval v kraji, nebyla ještě ani zdaleka vyčerpána. Navíc, připomněla, přece existují otázky a nejistoty, které nelze vyslovit. Proto se omezovala na věci snadno uchopitelné, uvědomovala si, že Olof Helmersson není po dlouholetém pobytu v Umeå úplně ve formě a dostatečně vyškolený. Je Ježíš vždycky Bůh i člověk zároveň a na stejném místě, nebo je někdy člověk a jindy Bůh?

Na různých místech?

Také se na chvíli odmlčela a pak pronesla kazatelovu odpověď, odpověď, kterou údajně vyslechla z jeho rtů a která pokaždé byla stejně prostá, jasná a snadno pochopitelná: Kristus je vždy, v každém okamžiku, Otec i Syn, ba dokonce celé lidstvo. Když na kříži v zoufalství zvolal „Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?“, bylo to společné volání všech lidí a současně tak opuštěný Bůh volal sám sebe. Právě tak nám Kristus oznamuje, že všecko je ve všem. Neboj se, Gerdo, nestihne tě nouze, muka, nad tebou bdí Páně ruka.

Olof Helmersson nemohl dělat nic jiného než dál mlčet, alespoň prozatím. Prkýnka v opěradle židle se mu zařezávala do žeber a z nedojezeného vajíčka na nočním stolku se linula slabá vůně síry. Tu a tam si promnul svaly na stehnech, asi ho trochu bolely.

Zničehonic se Gerda zarazila a řekla: Ale od Marity z Inreträsku mě nikdy nepozdravuješ.

$

Tu neznám, za mých časů tu nežila.

Patří do našeho sboru, vysvětlila Gerda. Ona a já.

To by člověk nevěřil, poznamenal Olof Helmersson, že Isabela Stenlundová přivedla na svět nemanželské dítě. Že byla taková.

Nikdy mě nenapadlo, namítla Gerda, že by Marita byla nějak nemanželská.

Jelikož sama ležela na smrtelné posteli, kdežto on měl před sebou ještě celý život, zdůraznila, že jedno nikdy nelze odloučit od druhého, manželskost od nemanželskosti, falešnost od původnosti, vrozenost od naučenosti.

Proč uběhlo tolik dní, neřkuli týdnů, než se vypravil k Stenlundovým?

Těžko říct, ale i teď, když dorazil k štěrkovišti pod kovárnou a kamenitému plácku, kde kdysi stával kurník, zjevně váhal, zda se může odvážit dojet až k domu. Slezl z kola, sehnul se a začal prozkoumávat kamínky na kraji cesty, před zbytky lavice na konve s mlékem se zastavil se skloněnou hlavou, jako kdyby to byl oltář, utrhl několik listů břízy, vložil si je do úst a dlouho je rozvážně žvýkal. Na dvoře stály sáně se zrezavělými zahnutými sanicemi, tam si postavil kolo. Nad domem bečela ovce.

Dům vypadal tak jako vždycky. I když ne tak úplně: červená barva stěn ztmavla a ztratila lesk, bílá barva rohových prken oprýskala, šindele na střeše nahradil vlnitý hliníkový plech, k oknu kuchyně otočenému k hospodářské budově byla přibitá masonitová deska. Venkovní dveře byly otevřené a právě z nich vycházela žena s červeným plastovým kbelíkem v ruce. Když si všimla cizince, který si opřel kolo o sáně, zastavila se.

Byla vysoké a podsadité postavy, zrzavo-žluté vlasy jí splývaly na ramena a prsa a na sobě měla volný modrý bavlněný plášť, který jí sahal až ke kotníkům a bosým

$

chodidlům. Postavila kbelík na zápraží a pravou rukou udělala drobný pohyb, otočila dlaň dopředu, skoro jako by ho vítala. Kolik jí mohlo být let? Pětatřicet? Pětačtyřicet?

Mohla by to klidně být Isabela.

Přistoupil k ní a představil se: Já jsem Olof Helmersson. Znal jsem vaši matku. Zdálo se, že je trochu zadýchaný, pravděpodobně to bylo vedrem a tím, jak šlapal do kopce.

Ano, odpověděla, čekala jsem, že přijdete. Dal jste si načas.

Musel jsem vyřídit spoustu věcí, vysvětlil. Některým povinnostem se člověk nevyhne. I když nic není tak, jak si představoval.

Na chvilku se zastavili na slunci před zápražím. Z otevřených dveří se linul zvuk rádia v kuchyni, nějaký pobouřený hlas v telefonu rozmlouval s novinářem ze Stockholmu.

Máte už velké slunečnice, konstatoval Olof Helmersson. A už budou kvést vlčí máky. A zvonky a orlíčky.

Sbírám na podzim semena, odpověděla. Dělali jsme to tak dycky. Nikdy jsme neměli jiný kytky než ty původní.

Ale mohlo by zapršet, podotkl.

Jo, přitakala Marita Stenluridová. To by mohlo.

Během jejich rozhovoru nepřetržitě upíral zvědavý pohled na její obličej, prohlížel si její šedomodré oči, chřípí, drobné vrásky, které se táhly od spánků ke tvářím, a kolmý záhybek kůže na špičce brady — jako by měl před sebou obraz či fotografii. A když promlouvala, nedalo mu to a tiše, ale zřetelně napodoboval živé, ale zároveň jemné pohyby jejích rtů.

Jako byste z oka vypadla své matce, poznamenal. Jste stejně velkolepě krásná.

Vlastně jsem chtěla donést ovcím vodu, vzpomněla si. Ale to počká.

$

Mohli bysme se na chvilku posadit, navrhla. Někam do stínu.

Jeřáby v besídce nikdo nikdy nestříhal, tvořily spíš háj než besídku. Marita s Olofem Helmerssonem si sedli do bílých plastových křesílek stěsnaných u kulatého stolku s deskou z dřevěných latěk. Nad nimi se klenuly ježaté koruny stromů.

Musíte se něčeho napít, řekla. Jel jste až sem na kole, a přitom se nepotíte.

Přestal jsem se potit, odpověděl Olof Helmersson. Za Isabeliných časů jsem se potil jako myš. Nedokázal jsem se ovládnout.

Marita však měla lepší vysvětlení. To vůbec není otázka ovládání. Byla už několik let zaměstnaná v pečovatelské službě a věděla, že staří lidé často zapomínají pít. Namlouvají si, že už pili. Můžou umřít na dehydrataci. Měla tři stařečky a stařenky, kteří bydleli mezi Rentjärnem a Gransjö, a všichni už byli na onom světě. Vyjádřila naději, že se objeví nějací noví.

Až já budu starý, prohlásil Olof Helmersson, chtěl bych mít nablízku někoho jako vy.

Přinesla z kuchyně sklenice a džbán vody. Když kráčela, nemohl si nevšimnout, jak mocně a pružně se jí pod tenkou modrou látkou pohybují svaly na zádech a stehnech.

Když nemusím nikam jezdit za povinnostmi, pokračoval, bydlím v Umeå. Tam nikdy není suchý vzduch. Mořský vítr od Holmsundského zálivu ho zvlhčuje a ochlazuje.

Když mu podruhé naplnila sklenici, poznamenal: Máte stejně šlachovité a silné ruce jako vaše matka.

Maminka dycky říkala, že jsem spíš po tátovi, namítla Marita.

Ano, souhlasil Olof Helmersson, je to zvláštní, ale v obličeji máte něco, co není Isabela, ale co je mi přesto velmi povědomé.

$

To je přirozený, objasnila Marita. Dyť znáte všecky lidi v tomdle kraji.

Listy jeřábů nad nimi se ani nepohnuly, v intenzivním slunečním světle vypadaly skoro průsvitně. Už se nalévala poupata, za několik týdnů vypučí květy. Ovce, které nedostaly vodu, dál bečely.

Kdysi, rozhovořil se Olof Helmersson, jsme si s Isabelou byli velmi blízcí. To já jsem ji spasil.

Jo, řekla Marita. Já vím. Spasil jste spoustu lidí. Svým způsobem jste spasil i mě, narodila jsem se spasená. Náš sbor vám bude na věky věků vděčný.

Sbor? podivil se Olof Helmersson.

Gerda a já, vysvětlila Marita. My jsme sbor.

Gerda umírá, upozornil ji Olof Helmersson.

Jo, připustila Marita. Náš sbor se zmenšuje. V týdle chvíli.

Byl to od začátku do konce pošetilý klam, prohlásil Olof Helmersson. Neměl jsem se do té činnosti vůbec pouštět.

Vaše činy mají neocenitelnou hodnotu, zaprotestovala. Nikdy se nedají vymazat. Patří věčnosti.

Tentokrát si zamyšleně, téměř neodbytně prohlížela ona jeho tvář: kůži zvrásněnou sluncem a věkem, těžká oční víčka, kolmý záhyb kůže na špičce brady, skoro neznatelně cukající koutky úst, popraskané rty, které si musel neustále zvlhčovat špičkou jazyka. A vysoké, vzdorovité lícní kosti.

Poněkud mechanicky — nemohl se vyhnout tomu, aby se tu a tam neopakoval — a s pohledem upřeným na její sepjaté ruce, spočívající na rozviklaném stolku, vypočítal všechno, čemu by měla okamžitě přestat věřit, všechny pravdy, které je třeba zatratit, všechna přesvědčení, která do sebe zrádně nasála s mateřským mlékem a která

$

směšným způsobem vzbuzovala dojem, že dávají smysl v podstatě nesmyslnému životu.

Pozorně ho poslouchala. Když se odmlčel, na chvíli se zamyslela, pak mu znovu dolila sklenici a řekla: Kdybych tak pro vás měla kapku piva. Ale nápoje sem už přestali vozit.

Ano, pokračoval, zamlada na sebe vzal strašlivou odpovědnost. Pobloudil duše, stovky nevinných duší. A teď, když se zvolna blíží stáří, je jeho povinností pokusit se uvést vše na pravou míru. Slyšel, že mladíci po noci hýření občas objíždějí přátele a známé a všechny prosí, aby jim odpustili a zapomněli, co jim v podroušení způsobili. On je zkrátka takový bývalý podroušený.

Marita se nad něj sklonila a opatrně mu přejela ukazováčkem po kloubech prstů. Byl jste pro nás všechny velkým požehnáním, řekla.

Neucukl rukou, naopak, to drobné pohlazení ho možná povzbudilo. Dlouze a důkladně si odkašlal a potom jí vyprávěl o tom, jak kázal:

Spasit někoho nebylo vlastně žádné umění. Rozhodující jsou samohlásky, ty musejí vycházet z hloubi dutin v hlavě, ba dokonce z celého těla, a je nutné je zdůrazňovat a prodlužovat, aby je nikdo nemohl popřít: Bůůůh. Zemřííít. Věčnýýý. Milosrdenstvííí, hřííích, chlííípnost. Naproti tomu souhlásky lze vyslovovat podle libosti. Nesmí se zapomínat ani na pauzy, troufá si říct, že byl mistrem pauz, jeho pauzy byly těhotné a ztěžklé obsahem. Důležitý je i úsměv křídově bílými zuby, celý obličej musí zářit štěstím z obrácení a usmíření. Samohlásky, pauzy a blažená veselost, tak oklamal celý kraj a vodil lidi za nos. Mimoto využíval tahací harmoniky.

Dneska tu už nikdo na harmoniku nehraje, posteskla si Marita. Vyprávějte mi o harmonice.

$

Proboha! zděsil se, na harmoniku už nikdy nemyslí, nechce na ni myslet! Sloužila ke svádění, odstranil ji ze svého vědomí, už si skoro ani nevzpomíná na její srdceryvný zvuk! Byla to značka Hagströms, koupil ji na splátky u jednoho obchodníka s hudebními nástroji v Skellefteå. Ležela v modrém pegamoidovém pouzdře s dvojitými chromovanými zámky. Černý měch byl z telecí kůže. Harmonikář Olle Johnny, který působil ve službách tance a hříchu, měl obdobný nástroj, bohatě zdobený stříbrnými lištami a intarziemi z perlorodky.

$

Zatímco takto popisoval svůj akordeon, zavřel oči a zdálo se, že spousta vrásek v jeho obličeji se vyhladila a zmizela. Přejel si rukou po holém temenu a rozkymácené pohyby roztažených prstů naznačily či ukázaly mohutnou, téměř divokou kudrnatou kštici, která patřila do stejné doby jako harmonika. Předklonil se a vytáhl neviditelný nástroj z pegamoidového pouzdra, přetáhl si kožený řemen přes ramena a položil si harmoniku na prsa, posunul lokty nahoru a do stran, palci a zápěstím udělal několik změkčujících pohybů, načež začal hrát. Prsty mu hbitě a jistě klouzaly po knoflících. Z neviditelného akordeonu se linula neslyšná hudba a on přitom dál vykládal: šlo o čtyřřadovou harmoniku, která měla chromatickou diskantovou stupnici s pěti oktávami a sto dvacet basů se čtyřhlasým durem a mollem, dominantní septimu a zmenšené akordy a samozřejmě neměnila tón, takže mohl roztahovat nebo stahovat měch podle libosti. Odpovědnost za splátky obchodníkovi ze Skellefteå na sebe ochotně, ba skoro s nadšením vzal sbor.

Pak však harmoniku pustil na zem, dřív než skladbu, ať už to bylo cokoli, dohrál do konce. Otřel si oči a pravil: Vlastně to nebyla hudba, ale obyčejná manipulace a zručnost. Dokonce jsem ani nehrál z not.

Když si teď na tu mizérii vzpomene, je mu hanba, nic jiného.

Maminka o vaší harmonice mluvila den co den, poznamenala Marita. Její poslední slova na tomto světě se týkala harmoniky.

Probuzenecká hudba, pokračoval Olof Helmersson, je vlastně jenom podvrh, sentimentální, často synkopovaný nevkus a ubohost. Je mu líto, že Isabela, dokud ještě žila, nenašla cestu k ušlechtilejšímu hudebnímu vkusu. Co se jeho týče, neposlouchá dnes nic jiného než Bacha, Brucknera, Brahmse, Mahlera nebo Sibelia. Možná také

$

Chopina, i když jeho skladby občas povážlivě míří k svobodocírkevnictví.

Svěřil se Maritě, že než se vydal na tuhle cestu — když ještě, plný myšlenek, pobýval v desátém patře domu v Umeå —, představoval si, že bude kázat. Maloval si, jak se lidé shromáždí, aby mu naslouchali, a on jim energicky, za pomoci zničujících důkazů, zvěstuje pravdu. A tou pravdou je, že vlastně nic neexistuje, nic z toho všeho, co kdysi tvrdil, vyvolával, o čem zpíval a k čemu se na jeho úpěnlivé prosby přihlásila velká část obyvatelstva västerbottenského vnitrozemí.

I v tom klamal sám sebe, tak, jako se úspěšně klamal celý život.

Teď si uvědomil, že pochyby a popření a zavržení Boha se těžko dají kázat.

Kázající člověk je závislý na víře. A lidé, které měl na mysli, všichni ti, kdo se měli shromáždit, aby mu naslouchali a nechali se změnit, už neexistují. Do značné míry pomřeli, stali se nedostupnými nebo se odstěhovali do jižního Švédska.

V jeho sklenici ani ve džbánu už nebyla voda, ale Marita si toho zjevně nevšimla, pohrávala si prsty s knoflíky svých modrých šatů a nespouštěla oči z jeho drsného, unaveného obličeje. Kolem nich se prohnalo několik strak, které se pak hádaly v korunách jeřábů.

Když se pokusila zformulovat nějakou odpověď na to, co jí pověděl o své záležitosti, o svém poslání v tomto kraji, náhodou se prořekla, skoro stejně, jako se prořekl Gideon, když kleče před sporákem tiskl v rukou Isabelinu sošku. Řekla: Chudáčku! Možná sis měl tu harmoniku vzít s sebou, tati!

$

Olof Helmersson seděl dlouho zcela bez hnutí, oči upřené na odřená, oprýskaná dřevěná žebra stolku. Potom však vzhlédl a ještě jednou se dlouze a důkladně zadíval na Maritinu tvář.

Měl jsem si to hned uvědomit, pronesl nakonec. V mém semenu byla obrovská síla.

Jo, přitakala Marita. Něco na ten způsob říkala i maminka.

Jsi Isabele podobná, konstatoval. Ale hned jsem si všiml, že jsi zdědila i rysy někoho jiného, někoho, kdo mi byl nejasně povědomý.

Jo, přisvědčila Marita.

S Isabeliným obličejem se spářil můj vlastní, pokračoval.

To souhlasí, řekla Marita. Byl jsi prý mimořádně urostlý a hezký muž.

Ano, potvrdil Olof Helmersson. To jsem byl.

Prohlásil, že měl vlastně pochopit, že je jeho dcera, už z toho, jak laskavě ho přijala a jak zdvořile mu nabídla vodu. I z pocitu sounáležitosti, neřkuli intimity, který získal, jakmile se usadili tady v té útulné besídce.

Nechceš ještě trošku vody, tati? zeptala se.

Díky, odmítl, žbluňkalo by mi v žaludku.

No jo, řekla Marita. Já jsem na tom stejně.

Kdyby o Maritě věděl dřív, pokračoval, zpočátku by se za ni modlil a žehnal jí, později by o ní hezky smýšlel a přál by jí hodně štěstí v životě a nakonec, až by si zcela ujasnil, že stvoření sestává pouze z matérie a ničeho

$

jiného, přesněji řečeno, že vůbec o žádné stvoření nejde, by jí posílal určitou část své penze, například jednu desetinu.

Děkuju, tati, řekla Marita.

Musel jsem ti strašně chybět, usoudil.

Proč bys nám měl chybět? namítla. Měly jsme přece všecko, co jsme potřebovaly. I náš sbor.

Ale neměla jsi otce, vysvětlil Olof Helmersson. Tentokrát se o pohlazení pokusil on — chvatně jí přitiskl dlaň k předloktí.

Otce na nebesích máme pořád, upozornila ho Marita.

A v podstatě všichni mužští z jejich rozvětvené rodiny se znovu a znovu hlásili jako dobrovolníci. Zvlášť Eskil ze Svanlidenu. A Gideon, předtím než oslepl, ale dokonce i potom. A Arne z Linusova statku, ten, který předstíral, že je nevlastní otec Kristiny. A Torvald, umělec, o kterém psali v novinách, dokonce několikrát.

Darebáci! rozhorlil se Olof Helmersson. Ti by si u Isabely Stenlundové ani neškrtli!

Dcero moje, pokračoval poté, co si chvíli masíroval ochablé záhyby kůže na vysokém čele a zápěstími si promnul oči, kéž bych si vzpomněl, co se stalo mezi mnou a Isabelou, k čemu mezi námi dvěma asi došlo!

Nemusíš se namáhat, tati, uklidňovala ho Marita. V tvým věku, v tvých letech hrozí spíš nebezpečí, že se ti ztratí přítomnost.

Nakonec odezněla a vyprchala i krátkodobá paměť Isabely Stenlundové!

Ale, ohradil se Olof Helmersson, zas tak výjimečně starý není. Kdepak, ještě musí vyřídit spoustu věcí a jeho myšlenky jsou každým dnem průzračnější a pronikají do stále větší hloubky. Ještě mi roste lebka, podotkl. Za osm let

$

mi narostla o dvě čísla. Víš, dodal, když jsem psal knihy, měl jsem velikost klobouku padesát sedm, a teď mám devětapadesátku!

Jo, souhlasila, takovou hlavu jako ty má málokdo.

Paměť je však bohužel zrádná a proradná, nejenom jeho paměť, ale paměť všech lidí, paměť jako taková je nanejvýš pochybný jev. Ve skutečnosti je skoro nepoužitelná, co se minulosti týče. Otázkou je, jestli mezi minulostí a pamětí vůbec existuje nějaká souvislost. Minulost, vysvětlil, je těkavá a pomíjivá. Občas je, občas není.

Napajedlo na kopci v tomdle vedru vyschlo, poznamenala Marita. Proto musím ovcím nosit vodu.

Ale když teď Olof Helmersson zpytoval své nitro, před očima mu opravdu vyvstal onen dávný letní večer.

Isabelu spasil ke konci večerního shromáždění, když zazněla jednohlasně zpívaná píseň Pomysli, až rodina i přátelé tam všichni setkají se. Pak ji doprovodil domů na následné shromáždění v jejím podkrovním pokojíku. Teď si vzpomínal, že venku ještě stály sušáky sena a kus cesty jim dělal společnost Holmgrenův kůň, který se pásl. Oba byli naplněni radostí hraničící s nebeskou blažeností. Být spasen je velkolepé, být spasitelem je ještě o něco velkolepější. Před jeho vnitřním zrakem se nyní objevila i lavice na konve s mlékem, na jejíž přední straně visel plakát ohlašující právě skončené náboženské probuzenecké shromáždění. Úplně na spodním konci žlutého plakátu byla napsaná tři slova: HRA NA HARMONIKU.

Během shromáždění v Isabelině pokojíku se oba dostali do extáze. Troufl by si tvrdit, že byli bezmocní. Ovládla je síla, proti které nic nezmohli. Oba přece na sobě měli jenom tenké letní šaty.

Nejsi zplozena v hříchu, prohlásil Olof Helmersson. Kdepak, právě naopak!

$

Samo spasení, dodal, byl samozřejmě jenom blud a výplod fantazie. Ale všechno ostatní byla solidní slastná skutečnost.

My ve sboru, pravila Marita, máme nesmírnou radost, že ses k nám konečně vrátil.

Milovaná dcero, pronesl, musíš pochopit, že už nejsem tím, kým jsem býval.

Zdálo se však, že tato drobná námitka ji v podstatě míjí.

Byl jsi příliš dlouho pryč, mínila. A všichni vědí, jaké v Umeå bují kacířství. Časem se s pomocí sboru a Spasitele zase brzy dostane do staré dobré formy.

Nikdy se neztratíš.

Také ho upozornila, že v posledních letech ve sboru zeslábl pocit pospolitosti, sborový život ochabl a není už příliš uspokojivý.

Takže tě, tati, potřebujeme, dodala.

Pak se chopila červeného plastového kbelíku a chystala se s ním jít k ovcím. Olof Helmersson se posadil na kolo — v jistém smyslu z něj znovu byla hlava sboru.

Když dorazil ke Gerdě do Inrelidenu, schylovalo se už k večeru. Ležela zachumlaná do přikrývky, límec háčkované noční košile zvednutý ke tvářím. Zase sněží? zeptala se. Tahle zima snad nikdy neskončí.

Je léto, opravil ji. Nejteplejší léto od pětasedmdesátého roku.

Promiň, řekla. Kalendář je holt kalendář.

To je jen zanedbatelný omyl, chlácholil ji Olof Helmersson. To se může stát každému.

Otázala se, zda dodržel svůj slib a byl se podívat v Avavikenu na Jakobův člun, na loď, která teď byla vytažená na břeh, vedle Holmgrenovy loděnice. Zkontroloval, jestli ji

$

neodnesl led, nebo jestli do ní nenatekla voda, kterou je třeba vybrat?

Ne, zatím neměl čas, jeho dny jsou takříkajíc naplněné péčí o duše, ale co nejdřív tu dlouhou cestu k Jakobově lodi v Avavikenu vykoná, velmi dobře chápe Gerdin neklid — mohla se uvolnit sedačka, někdo mohl ukradnout vesla.

Tady se nekrade, namítla Gerda.

Ale konečně se vypravil k Stenlundovým, informoval ji. Marita má plné ruce práce, pěstuje zeleninu a chová ovce.

Jo, řekla Gerda, Marita je pro nás požehnáním.

Pozdravuje tě.

Nevím, pokračovala Gerda, jak bysme se ve sboru bez Marity Stenlundový obešli. Povede ho po mně.

Pak se Gerda zmínila, že potřebuje, aby jí pomohl ještě s jednou věcí. Neřekla to jenom tak, jakoby mimochodem, kdepak, mezi supivými vdechy a výdechy se jí podařilo zvýšit a ovládnout hlas, takže bylo zcela zřejmé, že jde o nanejvýš důležitou záležitost, že možná právě proto na něj tak statečně celá desetiletí čekala.

Olof Helmersson jí však neodpověděl, zdálo se, že navzdory všemu její přání přeslechl. Chvíli mlčel a pak odtušil: Přijdu zase zítra, dopoledne, až bude Asta pryč. Až budete obě hotové.

Ale nepřišel. Zcela neočekávaně se zdržel na cestě, přihodilo se cosi, co si nedokázal představit on ani Gerda.

Ještě než se vrátil domů — k Ivarovi, Astě a knedlíkům —, naskytla se mu příležitost vyměnit si pár slov s Kristinou. Stála na střeše verandy, v rukou štětec a plechovku bílé malířské barvy. Opravovala jí číslice na červeně natřeném dřevě mezi okny horního patra.

$

1860

To vypadá nebezpečně, zavolal na ni. Spadnete a zabijete se! Potřebovala byste lešení!

Vždycky jsme se obešli bez lešení, odbyla ho.

Mohl by to udělat ten váš! nadhodil Olof Helmersson.

Je budižkničemu! vysvětlila Kristina. Je ze Stockholmu.

To je letopočet? optal se Olof Helmersson. Osmnáct set šedesát?

Asi jo, odpověděla Kristina. Dycky jsme to tu měli.

Stalo se ten rok něco pozoruhodného? zajímal se Olof Helmersson.

To nevím, přiznala Kristina, ale je to tu napsaný, abysme na to nikdy nezapomněli.

Pak se vrátila k práci — používala silný štětec s dlouhou násadou. Pod letopočtem bylo napsané písmeno C, to také potřebovalo obnovit.

$

Asta občas při snídani nahlas předčítala ze Severního Västerbottenu, sem tam nějakou noticku nebo inzerát. Nějaký člověk z Göteborgu vyhrál sjezd peřejí Mårdseleforsen.

A lidi z jihu kupujou naše fotbalisty, postěžoval si Ivar. Nezbyli nám už skoro žádný losi. Naši spisovatelé jsou starý a umírají a žádný nový se neobjevujou. Krávy a telata jsme poslali na jatka. A taky už nevyhráváme Vasaloppet.

Kdo ho nevyhrává? chtěl vědět Olof Helmersson.

Naše rodina, odpověděl Ivar. Náš kraj. Tendle konec světa. Lindbergovic, Isakssonovic, Lundströmovic, Almovic a Brännströmovic. Hemmingen, Storliden, Björknäs a Bjursele.

A taky už nestavíme žádný varhany, přidala se Asta.

To je jen dočasné období úpadku, uklidňoval je Olof Helmersson. Kraj znovu povstane. Do nové velikosti.

Na kopci nad školou, kterou hasičský sbor nedávno spálil, stojí Lundmarkova garáž. Když pomalu sjíždíte ze svahu před ní a s nohou na brzdě v zatáčce nad zarostlou odvodněnou mokřinou zahnete doprava, zahlédnete mezi smrky Linusův statek.

Právě když Olof Helmersson projížděl zatáčkou a chystal se znovu šlápnout do pedálů, vycouvala mezi sloupky brány sanitka.

Na zápraží seděl Stockholmák a vedle sebe měl svazek ředkviček.

Takže Kristina spadla ze střechy verandy, konstatoval Olof Helmersson. Já jsem ji varoval.

Ne, řekl Stockholmák. Nespadla.

$

Olof Helmersson si opřel kolo o plot a posadil se vedle Stockholmáka. Plechovka s bílou barvou stála na spodním schůdku a na víčku ležel vypraný štětec. V čerstvě posekané trávě poskakovalo několik konipasů.

Tak co se stalo? zeptal se Olof Helmersson.

Dává to smysl, odpověděl Stockholmák — použil výraz, kterým dokazoval, že už není tak úplně přivandrovalec. Bylo to nevyhnutelný.

Olof Helmersson ho opravil: Nic nedává smysl, žádný smysl neexistuje. Ale nevyhnutelné všechno, co se děje, samozřejmě je, jinak by se to nedělo.

Viděl jsem sanitku, dodal. Bezpochyby to byla sanitka.

Vezměte si ředkvičku, nabídl mu Stockholmák. Teď jsou nejlepší. Pak zdřevnatí a zhořknou.

Slunce stálo již vysoko nad smrky. Stockholmák si musel neustále stírat z čela pot a Olof Helmersson, který se už potit nemohl, se posunul do stínu, k jednomu sloupu verandy.

Dej Bůh, ať zaprší, prohodil. Já tohle horko dlouho nevydržím. Neseme tíhu dne a vedro. Znamení stanou se na slunci, na měsíci i ve hvězdách a na zemi přijde na lid úzkost.

Pravděpodobně právě tato slova o dlouhém a zlověstném vedru, vyslovená hlasem, který si navzdory všemu udržel pastorský tón, pomohla Stockholmákovi přiznat se.

Za všecko může to vedro, řekl. Vysvětlil, že se svlékl donaha. Opřel se o držadlo hrábí a stoupl si do stínu pod jeřáb. A Kristina se smála jeho šourku: prý mu sahá až ke kolenům.

Mohlo za to samozřejmě to příšerné vedro. Vedro a přírodní zákony.

Potom však velmi, velmi zvážněla. Obleč se, domlouvala mu. My tady nikdy nahatý venku nechodíme. Nikdy se veřejně neukazujeme bez šatů.

$

Ta její slova o šourku ho trochu rozzlobila.

Chápu vás, prohlásil Olof Helmersson. Mimořádně velký šourek, to není nic, čemu by se člověk měl posmívat.

Ale, pokračoval Stockholmák, když tím samolibým, bezpochyby xenofobním způsobem pronesla slovo My, něco v něm prasklo. Tohle My používala už léta, většinou jím výhrůžně mířila na něj, vždy je vyslovovala s velkými písmeny, s největšími písmeny celé abecedy, a mentorským, nadřazeným, kritickým tónem, My natolik plné pýchy, nadutosti, šovinismu a megalomanie, že se to nedalo dlouho vydržet. Po celou dobu jejich soužití trpělivě nesl tohle My na svých bedrech, v hloubi duše zatínal pěsti, mlčel a trpěl. Kristina do toho svého My zahrnovala všechny předky i současné příbuzné, odvodněné mokřiny, odvodňovací příkopy, potomky do třetího a čtvrtého kolena, studánky, tyče sušáků na seno, řeku Vindelälven, jezero Avaträsket i přiženěné strýce, ano, všechno a všechny kromě něho. Jeho nikdy. Tím svým komicky nafouklým, protáhlým a poněkud měkkým My ho vylučovala ze všech myslitelných společenství, označovala ho za člověka cizího, neschopného a navěky zatraceného.

Žádné věčné zatracení neexistuje, podařilo se namítnout Olofu Helmerssonovi.

Ale tentokrát, pokračoval Stockholmák, když řekla My naposled, se v něm protrhla hráz a nitro mu zaplavily hněv, zraněné sebevědomí a oprávněná trpkost a vyvalily se mu do údů.

Ano, souhlasil Olof Helmersson, i on už dlouho zná tohle My. S ním a s myšlenkami, které se za ním skrývají, se setkává den co den.

A tak opustil stín pod jeřábem, vyprávěl dál Stockholmák, a nahý, rozzuřený a s bezmocně se kymácejícím šourkem vyrazil ke Kristině, která se zrovna vztyčila na kraji záhonů.

$

Vytáhla tohle, dodal a ukázal na ředkvičky. Zrovna z nich utrhávala nať.

Položil jí ruce na krk, stiskl jí ho a zakroutil jím zhruba tak, jak to Kristina udělala s těmi ředkvičkami — už nikdy jí nedovolí říct My. Byl to pečlivý a důkladně promyšlený, náhlý a nepříčetný výbuch spravedlivého rozhořčení.

Nestačila říct ani slovo, dokonce ani to slovo o pouhých dvou písmenech. Jenom se ozvalo povolné zakloktání, nic víc.

Zdá se mi, že tamhle v trávě vidím krvavou skvrnu, podotkl Olof Helmersson.

Jo, připustil Stockholmák, když Kristinu položil na zem, z pusy se jí vyřinula krev. Ale ne moc. Nestálo to ani za pozornost. A sýkory to tady brzy úplně vyčistily.

Bylo to opravdu tak: sýkory se stéblo po stéblu staraly o Kristininu krev. Po cestě kolem nich projela Asta, zamávala na ně ze staženého postranního okýnka. Sami jí zamávat nedokázali.

Olof Helmersson zkoumal Stockholmákův obličej.

Za pár let, pronesl, začnu být starý. A přitom jsem ještě nikdy neviděl vraha.

No jo, souhlasil Stockholmák. Já jsem taky žádnýho neviděl.

Ale co jste dělal, když jste pochopil, že je mrtvá? zeptal se Olof Helmersson.

Šel jsem zavolat, odpověděl Stockholmák.

Takže zatelefonoval. Na linku tísňového volání 112. Vlastně v žádné tísni nebyl, ale v tom chvatu ho nic jiného nenapadlo. Ihned měla přijet sanitka.

Hovořili s ním velmi vlídně, nemůže si na nic stěžovat. Pak se oblékl — nechtěl samozřejmě zůstat nahý až do příjezdu sanitky.

To se nedělá, vysvětlil, ukazovat se nahý před cizíma lidma. Takříkajíc na veřejnosti. To my nikdy neděláme.

$

A co policie? zajímal se Olof Helmersson.

No, policistům popsal to, co se stalo, přesně tak, jak doporučují instrukce na vnitřní straně obalu telefonního seznamu. Popsal to co nejpodrobněji, ještě k té události neměl takový odstup, jaký vyžaduje zcela objektivní vypravěč. Policie však bohužel nemohla přijet, do vnitrozemí je to přece jenom z pobřeží dvě stě kilometrů a västerbottenské policejní hlídky, které byly k dispozici, zrovna kontrolovaly provoz na hlavní silnici. Ale zítra přijedou. Řekli mu, že nesmí odejít, musí být trpělivý, slibujeme, že si pro vás přijedeme, vrah se nesmí nijak zneklidňovat, musí žít dál jako obvykle. Všechno se vyřeší.

Proto tu teďka sedím, objasnil a vzal si ještě jednu ředkvičku. Musím nějak zabít čas.

Můžu vám dělat společnost, nabídl mu Olof Helmersson.

Odteďka bude Linusův statek ještě opuštěnější, posteskl si Stockholmák. A potom se otázal: Myslíte, že se na ně můžu spolehnout?

Kdybychom se nemohli spolehnout na policii, odpověděl Olof Helmersson, tak to už by nebylo spolehnutí na nikoho.

Pouhých několik metrů nad trávou před nimi tu a tam prosvištěla vlaštovka. Možná že konečně zaprší. Na dlouhém záhonu vedle štěrkové cestičky už kvetly Kristininy macešky a afrikány, kolem nich poletovali čmeláci a odráželi se od nich. Oba muži na schůdcích se snažili konverzovat, zdálo se však, že žádný z nich nedokáže upoutat pozornost toho druhého, většinou jenom prázdně zírali před sebe — na trávu, otevřenou bránu, vlaštovky, Kristininy zeleninové záhony a na kraj lesa, kde možná nějaký šedý stín na obloze naznačoval, že se blíží mraky.

Komáři se ještě neobjevili.

$

Ne. Komáry tady nemáme.

V pravděpodobně hlubokomyslném tichu se ozýval jejich dech, rychlý a poněkud syčivý dech bývalého probuzeneckého kazatele a těžký a pomalý, téměř vzdychavý dech vrahův.

Ale žluťásků je teď víc než dřív.

Jo. Žluťásci.

Stockholmák občas sklopil oči a pohlédl na svoje ruce, mohutné a drsné. Skoro jako by nepocházely z jihu, ale z tohohle kraje. Snad pro něj nabyly nového obsahu, takže si na ně oči musely znovu zvyknout.

Olof Helmersson se snažil držet tématu, pokud ovšem nějaké téma měli.

Až si pro vás přijedou, radil mu, nezapomeňte zamknout domovní dveře.

Jo, přitakal Stockholmák, myslel jsem na to. A taky musím nasadit bránu do pantů.

A spustit švédskou vlajku, doplnil Olof Helmersson.

Jo. A vypustit vodu.

Když slunce stálo vysoko a veranda a zápraží se ocitly ve stínu, šel Stockholmák připravit nějaké chleby. Položil je na podnos a přidal k nim pivo.

Ten chleba pekla Kristina, poznamenal.

Byl to světlý, vzdušný chléb s okrově žlutou křupavou kůrkou.

Stockholmák na chleby namazal silnou vrstvu měkkého kozího sýru.

Výroba kozího sýru je velký umění, pravil. Syrovátku objednáváme v mlíkárně a mlíko vozíme z Raggsjö, tak jsme to dělali dycky. Kozí sýr odedávna vyrábíme stejným způsobem. A ve stejným hrnci s půlpalcovým dnem, ten jsme převzali s domem. Sýr vaříme na kamnech, abysme dosáhli požadovaný teploty.

$

Ano, řekl Olof Helmersson. Ta chuť je mi povědomá. Jakási krajně matoucí směs sladké, slané a trpké. Tak to bylo vždycky.

Zatímco ještě žvýkali poslední zbytky chlebů, zeptal se Stockholmák: Vy jste pastor, takže to jistě víte. Teď asi přijdu do pekla?

Olof Helmersson si dlouho mnul tváře a oči, hledal slova, tápal a pátral hluboko ve své paměti.

Existuje mnoho pekel, odpověděl nakonec, celé tisíce. Spoustu z nich jsem zapomněl. Už jsem o nich hrozně dlouho nepřemýšlel. Některá pekla jsou navíc poněkud odporná. Ale když už se ptáte.

Vylíčil některá z nejběžnějších pekel — konečně měl posluchače podle svého gusta:

Společný pro všechna pekla je typ krajiny: plochá bezduchá nížina, bahno, bláto, břečka, tu a tam sopečné ohně, bublající horké prameny, sem tam nějaký zkamenělý strom. Na větvích stromů visí za háky vražené do plic klepny, lháři a podvodníci. Hned vedle visí za vlasy děvkaři a děvky. Všichni cizoložníci, zrádci a odpadlíci sedí po pás v sopečných ohních a stále a znovu jsou jim žhavými železnými tyčemi vypíchávány oči.

Olof Helmersson také brzy znovu našel svůj starý kazatelský hlas a Stockholmák se musel o kousek posunout. Ukázalo se, že Olof Helmersson si ve skutečnosti všechna ta rozličná pekla pamatuje překvapivě dobře. Mával rukama, mnul si je a několikrát je sepjal, dokonce mlaskal jazykem a olizoval si rty.

Konečně dospěl ke zcela zvláštnímu peklu vrahů: Mačkají se, ti vrazi a zabijáci, na úzkém výběžku tvořeném skalními bloky a ostrými kameny, po hlavě a ramenou se jim plazí mrtvolní červi a živočichové všech druhů

$

jim sají krev a hryžou maso — mravenci velcí jako veverky, krokodýli malí jako kočky a vosy zvíci vran. Jakmile se vrazi pokusí ulehnout na kamennou suť a chvilku si odpočinout, hned je u nich ďábel a škrtícím hmatem je přinutí vstát. A na břehu hned vedle stojí všechny jejich oběti a sborově bez přestání volají: O Bože, spravedlivý jest Tvůj soud.

Stockholmák ani nemukal a dál si prohlížel ruce. Nakonec si povzdechl: Takhle jasně a upřímně se mnou ještě nikdy nikdo nemluvil.

Olof Helmersson se naklonil dopředu, napřáhl ruku a opatrně mu poklepal na koleno. Ve skutečnosti, prohlásil, si s peklem nemusíme dělat těžkou hlavu.

Kdepak, historku o pekle si před několika tisíci lety vymysleli Egypťané, nebo snad Mezopotámci, na tom nezáleží, jsou to všechno báchorky, které v dávnověku nevzdělaní lidé využívali k tomu, aby se navzájem děsili, zapletli se do toho i Řekové, Indové a židovský národ, peklo je mizerné umělecké dílo, stejně jako nebeské království, to je z uměleckého hlediska ještě horší, Olof Helmersson byl coby duchovní pastýř s to přísahat, že Stockholmák, ačkoli zcela zjevně zavraždil Kristinu, se do pekla nikdy nedostane!

Avšak předtím než zanechal Stockholmáka samotného na zápraží Linusova statku, nehybně čekajícího, až si pro něj přijede policie, připustil: Mám dceru, kterou nade všechno miluju, jmenuje se Marita. Kdyby jí někdo ublížil, přál bych si, aby dotyčný shořel v pekle!

Když se o tom, co se stalo na Linusově statku, dozvěděli Asta s Ivarem, když si vyslechli veškeré podrobnosti a pak si také nechali celou událost barvitě vylíčit v rozhovoru, v němž střídavě uváděli jednu okolnost či zvláštnost za druhou a do něhož mohl přispět i Olof Helmersson,

$

v rozhovoru o tom, jak to muselo vypadat na místě činu, jak příšerně ve své mizérii asi působil Stockholmák a co se muselo stát s Kristininým obličejem, když se jí takříkajíc v rozhodujícím okamžiku přestalo dostávat vzduchu — jsme přece její příbuzní, vidíš ty velký oči a silný rty, zdůraznila nejdřív Asta a pak i Ivar, poté co si v duchu promítli celou scénu či vlastně všechny scény, od Stockholmákova nestydatého obnažení až do okamžiku, kdy Kristinu upustil do trávy —, Asta řekla: Upřímně řečeno, nic jinýho jsme ani nečekali. I když je to poprvé, co někoho z nás zabili. Obvykle to nějak zvládneme.

Ivar dodal: Takže teď bude chátrat další opuštěný statek. Řekl jsi Stockholmákovi, aby zatloukl okna masonitovýma deskama, než si pro něj přijedou?

Ne, přiznal Olof Helmersson. Na to jsem zapomněl.

Astě to nedalo, musela chvíli přemýšlet o tom slovu, které Stockholmáka zjevně rozzuřilo, ba mu dokonce na okamžik rozdrásalo duši, o slůvku My. Mně se to slovo líbí, mínila. Pořád ho používáme.

Olof Helmersson souhlasil. My je jedno z nejušlechtilejších a nejvřelejších slov, prohlásil, je naplněné hrdostí a důstojností. Zdůraznil, že My vyjadřuje nutnou niternou sounáležitost mezi lidmi, bez My by nebyla možná žádná lidská pospolitost, to krátké a neokázalé slovíčko v sobě vlastně zahrnuje celé stvoření.

Tu noc Olof Helmersson poprvé nemohl usnout, převaloval se na nové, pevné pěnové matraci, kterou Ivar koupil v Lycksele. Když se ploché, mlhovité noční světlo začalo projasňovat a zostřovat, vylezl z postele. Sestoupil z dlouhého kopce až ke zborcené bráně na dolno Avabäckských a Holmgrenových odvodněných mokřinách. Mohla být tak jedna, snad skoro dvě v noci, cestička byla zpola zarostlá, takže se musel prodírat vrbovým

$

houštím, osikovým mlázím a plazivými jalovci. Mezi listy stromů se tam schovávali komáři, kteří se u domů zatím neukázali. Teď zaútočili. Když sestoupil na břeh a rukama si přejel po čele, tvářích a očních víčkách, konečky prstů a dlaně mu zrudly krví.

Ale člun, Jakobův člun, který měl na Gerdinu žádost zkontrolovat, nemohl najít. Zamířil k Holmgrenově loděnici, které se zřítila polovina střechy a celá severní stěna, ale člun tam žádný nebyl, ani Jakobův, ani nikoho jiného.

U jižní stěny však objevil zpráchnivělé prkno opřené o drn ostřice. A když kopl do mechu a hlíny, objevily se další zbytky dřeva, hnědé, rozpadlé kousíčky kýlu, bortů, sedaček, podlahy, žeber a vidlic na vesla a také zohýbané rezavé nýty a promáčknutý kbelík na vybírání vody. Ano, tady kdysi dávno ležel člun, poměrně velká loď, kterou postavil Jakob.

Tam, kde možná kdysi byla střední sedačka, teď vyrůstala velká, mohutná bříza s dlouhými jehnědami, které spočívaly na propadlé střeše loděnice.

$

Ivar s Astou si občas kladli otázku: Jak dlouho tu Olof Helmersson zůstane? Ale nikdy se ho na to nezeptali. On sám o svém odjezdu nemluvil, platil za každý den zvlášť, zaokrouhlenou částku za stravu a ubytování, a nikdy se nezmínil o možnosti, že by se dohodli na nějaké pevné týdenní nebo měsíční ceně, vůbec se choval, jako by každý den mohl být dnem posledním.

Že by tu ještě vyřizoval nějakou záležitost? nadhodil Ivar.

Pokud vůbec kdy nějakou vyřídit měl, odpověděla Asta.

Nedá se tvrdit, že to, co se stalo na Linusově statku, znamenalo pro Olofa Helmerssona nějakou záležitost, ale na cosi jako poselství to přece jen zjevně ukazovalo. Vražda, kterou viděl téměř na vlastní oči, představovala hmatatelnější a reálnější poselství než to původní, poněkud mlhavé a nejasně popíračské, jež ho přivedlo do tohoto kraje.

Lokálkář z Jörnu seděl na svém obvyklém místě u počítače. Hned vytiskl poslední stránku. Vysvětlil, že se blíží ke konci, vyčerpal skoro veškerý materiál, ústní prameny dávno vyschly a sám si už není příliš jistý, že když si Karel Patnáctý prohlédl odvodňovací příkopy, mělo to rozhodující vliv na rozvoj kraje. Olof Helmersson papír složil a strčil si ho do kapsy.

Vraždu redaktor odmítl, nejenom vraždu jako takovou, ale i vraždu jako zprávu. I když k ní opravdu došlo — a to bylo lze oprávněně předpokládat, jelikož to tvrdil

$

duchovní —, musel odmítnout se jí zabývat. Psát do novin o něčem natolik významném a důležitém, zkrátka a dobře tvořivém, by mu nikdy nedovolili. Pronesl to bez jakékoli hořkosti, skoro jakoby jen tak mimochodem.

Kdepak, pokračoval, vraždy, zabití a znásilnění, to má na starosti ústřední redakce. Tam na to mají zvláštního reportéra. Z Ragvaldsträsku.

Olof Helmersson mohl pouze vyjádřit politování nad tím, že takové instituce jako ústřední redakce, které stojí mezi skutečností a lidmi, vůbec existují.

Ale jak jste říkal, že se jmenujou ty květiny, které právě vypučely? zeptal se lokálkář. Mohl bych o nich napsat noticku.

Marita položila motorovou pilu na zem a vypnula ji. Řezala za kůlnou dříví — vlasy a obličej se jí leskly potem a na oranžové kombinéze měla velké mokré skvrny.

Objali se, otec s dcerou? Ne, opatrně jí poklepal na rameno a Marita se chvatně dotkla jeho tváře.

Kdybych dřív věděl, že mám dceru, řekl, zjevovala by se mi před vnitřním zrakem. Dceru bych viděl. Ale motorovou pilu ne.

Milý tatínku, odpověděla. Jak bych se obešla bez motorové pily?

Jala se vypočítávat, co všechno může pomocí motorové pily dělat. Kácet stromy, a jak sám vidí, taky řezat dříví. Může s ní provádět hrubší truhlářské práce. Zabíjet hraboše — výfukové plyny se zavedou do podzemních chodeb. Odklízet všechno staré, zetlelé, nadbytečné a nepoužitelné. V ojedinělých, výjimečných případech může pilu používat dokonce i při porážení jehňat.

Nezeptal se jí, jak ji při jejich porážení používá.

Osamělá žena se bez motorové pily neobejde, zdůraznila mu. Děkuje za ni Bohu.

$

Dcera, o jejíž existenci jsem nevěděl a kterou bych případně viděl vnitřním zrakem, vykládal Olof Helmersson, by měla světlé květované šaty s krajkovanými rukávy a seděla by u klavíru, vedle ní, na stoličce, by ležel bubínek na vyšívání a za květinami na stole by probleskoval její památníček.

Drahý tatínku, poznamenala Marita Stenlundová, nepřekvapilo by mě, kdybys měl i takovou dceru.

Olof Helmersson se opřel o kozu — po vyšlapání kopce ke statku Stenlundových se mu trochu třásly nohy.

Milá Marito, prohlásil, musím tě poprosit, aby sis sedla. Pro jistotu. Mám pro tebe příšernou, nesmírně tragickou zprávu.

Marita se tedy posadila na špalek. Vedle špalku stála láhev s vodou — několikrát si z ní lokla.

Když ji informoval o všech hrozných a v jistém smyslu i krvavých událostech, ke kterým došlo na Linusově statku, jakož i o všem, co v souvislosti s tím do jisté míry sám zažil, seděla úplně bez hnutí, dívala se na něj a poslouchala. Ve tváři se jí nezračilo žádné chvění ani cukání, ruce jí spočívaly na stehnech, a ať se mu sebevíc třásl hlas, do očí jí nevhrkly žádné slzy. Poté co domluvil, chvíli mlčela a polkla ještě několik doušků vody. Načež pronesla:

To pro tebe muselo být strašný, tati.

I když ti dva k našemu sboru nepatřili, dodala.

Zvedla si pilu do klína a konečky prstů zkusmo přejela po řetězu. Potřeboval asi nabrousit.

Jde přece jenom o dvě nespasené duše, řekl. To bys měla vzít v úvahu. Jako budoucí správce sboru.

Na tom nezáleží, odpověděla, sklonila se nad pilou a pečlivě zkoumala několik zubů řetězu. Všecko a všickni spočívají v rukou Božích.

$

Zjevně jí připadalo, že neměla důvod si sedat.

V ohradě opět bečely ovce a jehňata. Některá z bahnic měla zřejmě na krku řemínek se zvoncem.

Olof Helmersson musel připustit, že jako popírač a zatratitel Boha nemá sebemenší právo míchat se do jejích názorů a soudů, nemá dokonce ani takovou povinnost, přestože Marita je jeho tělo a krev. Bůh nemá žádné ruce, v nichž lze spočinout, a lidé jsou stejně bezduší jako jehňata, na která si jeho dcera při porážkách bere ve výjimečných případech motorovou pilu. Chtěl jenom jako otec naznačit, že existují různé, zcela myslitelné způsoby, jak přijmout hrůznou zprávu, kterou přinesl.

Marita vstala — teď si pohrávala s páčkou plynu. Měla pilu značky Jonsered.

Slibuju, prohlásila, že se ve sboru budeme za Kristinu a Stockholmáka modlit. Každopádně za Kristinu.

Olof Helmersson se přesunul od kozy k hromadě nenařezaného dříví a předstíral, že si prohlíží několik kmenů.

Za mrtvé se modlit nemůžeme, upozornil. To je proti pravidlům.

Na to jsem zapomněla, přiznala Marita.

Mám pozdravovat Gerdu? zeptal se.

Jo, souhlasila. Je to vlastně strašný, když někdo z nás umře.

Ano, potvrdil, žal námi vždycky otřese.

Všickni bysme měli dál žít. Dyť mrtvých už je tolik.

Marita položila pilu do pilin vedle kozy a objala ho, dlouze a důkladně, a Olof Helmersson ji otcovsky políbil na krk — tak vždycky líbal ženy, které ho objímaly. Jo, řekla, Gerdu pozdravuj. Jsem hrozně ráda a vděčná, že jsi přišel!

Gerda spala. Asta se o ni už postarala: byla umytá a učesaná, vysrkla pár lžic kaše a teď jen odpočívala. Nechal ji

$

spát. Slabě a nepravidelně chrápala, přestože byla hubenější než kterýkoli jiný člověk, kterého kdy spatřil. Po špičkách přešel do kuchyně a natáhl hodiny, otevřel okno do lesa a ptačího zpěvu a opláchl hrnek od kaše, který zůstal na nočním stolku — ve vší prostotě jí prokázal drobnou službu. Pak se posadil na dřevěnou židli vedle hlav postele. Vtom se probudila.

Nemusíš mi nic vykládat, ozvala se. Už mi to řekla Asta.

Jistě, přitakal. Asta.

Takový věci by se umírajícímu člověku říkat neměly, pokračovala Gerda. Je to trošku bezohledný.

To jo, souhlasil Olof Helmersson. Neměli bychom zbytečně rušit tvůj klid. Klid a rozjímání.

O to nejde, ohradila se Gerda. Ale když je člověk v posledním tažení, nemá sílu jít k sousedům a něco s nima probírat.

Na chvilku zavřela oči, čelo se jí zkrabatilo vráskami a na bílém prostěradle, kterým ji Asta přikryla, udělala rukou drobné záhyby.

Nevíš, otázala se, nevíš, jestli jí řekl, proč ji zabíjí?

To nevím, odpověděl Olof Helmersson, o tom se nezmínil. Ale žili spolu dlouho a rozuměli si, i když toho moc nenapovídali.

Zabít někoho, a neříct proč, to je krutý, usoudila Gerda.

Ano, pronesl roztržitě, to je dost kruté.

Musíme toho ještě tolik vyřídit, řekla Gerda, není mi jasný, jak to všecko stihneme. Nejsem už žádná čipera.

Nikdo nemá víc času než my, uklidnil ji. My dva máme času habaděj.

Ale stejně, vedla si svou.

Vypočítala, co všechno se musí udělat:

Musí mu položit ještě jednu otázku týkající se božství a on jí na ni musí odpovědět.

$

Měla by zavčas odkázat svůj majetek.

Je třeba zavřít okno, dřív než se v noci ochladí.

Je povinna zavčas předat funkci správce sboru svému následovníkovi.

Nesmějí zapomenout provést onen nádherný akt, který je nutný pro její osvobození od hříchu.

To jsem skutečně slíbil? podivil se Olof Helmersson.

Ano, slíbil.

Možná by také měli napsat úmrtní oznámení, aby ho redaktor, až nadejde čas, mohl odnést na poštu a poslat do Skellefteå.

On teď už nic poštou neposílá, upozornil ji Olof Helmersson. Posílá jenom maily.

Chci, aby tam stálo: Pomysli, že sejdou se tam příbuzní a přátelé. Na zlatém břehu, by se již nikdy nerozešli. Chval Hospodina a Beránka Božího!

Ano, přizvukoval Olof Helmersson. To je krásné.

A musíme se vypravit do Avavikenu, připomněla Gerda. Zkontrolovat člun. Jakobův člun.

To už jsem udělal, informoval ji Olof Helmersson.

Začala tou otázkou, jednou z otázek, o kterých přemýšlela téměř celý život. Když se modlím potichu sama pro sebe, jak mě Bůh může slyšet? Moje modlitby a moje povzdechy?

Jako obvykle chvíli trvalo, než mu mohla sdělit, co jí odpověděl: Nacházíš se již v Bohu, celé stvoření i ty sama spočíváte od samého počátku v Bohu, Pán slyší tvůj hlas a modlitby z vlastního nitra. I tvé povzdechy. Tím si, Gerdo, můžeš být jistá.

Nevím, jak bych ti poděkovala, Olofe Helmerssone, pravila. Kdyby ses ke mně nevrátil, umřela bych v nejistotě. Bez tebe nic nevím.

To jsi řekla hezky, odpověděl Olof Helmersson. Ale trošičku přeháníš.

$

Nesmějí zapomenout na spoustu věcí, oni dva, ona a Olof Helmersson, musejí se postarat o všechno, čeho se nikdo cizí nesmí dotknout. Například o její pozůstalost.

Poslední den, kdy byla ještě úplně naživu, nejposlednější den předtím, než zcela vysílená ulehla do postele, si zajela autobusem do Norsjö. V bance tam vybrala všechno, co měla na spořitelní knížce, každičkou korunu, která kdysi zbyla Jakobovi, příspěvek na kopání příkopů, peníze za mléko, jež jí chodily, dokud měla krávy, dědictví po tetě, která umřela bezdětná v Hällnäsu — to byla ta, co uklízela v sanatoriu —, a pak i důchod. To všechno vybrala, a divila se.

Lidský život je překvapivě bohatý, konstatovala.

A ještě než se odebrala na lůžko, ještě než takříkajíc definitivně ulehla, zabalila štosy bankovek do novin. A teď, dodala, teď je po mně zdědí náš sbor.

To jsi skutečně velkorysá a štědrá, pochválil ji Olof Helmersson.

Můžeš zkontrolovat, jestli tam ten balíček bankovek ještě leží, poprosila ho. V prostředním šupleti příborníku v pokoji.

Opravdu tam ležel, ovázaný lněnou šňůrkou, o něco větší než cihla. Noviny, do kterých ho zabalila, byly poněkud zažloutlé. „Přes zamrzlou řeku Byskeälven přejel traktor.”

Jak říkám, zopakoval Olof Helmersson, ten člun v Avavikenu, Jakobův člun, jsem už prohlédl.

Našel ho, pokračoval, přesně tam, kde Gerda říkala: hned vedle Holmgrenovy loděnice. Ještě nikdy neviděl tak nádherné plavidlo! Vypadalo to, že je v podstatě čerstvě nadehtovaný, ležel na pěti mohutných špalcích, vesla spočívala ve vidlicích. Stačí, když ho pár metrů poponesou, a pak už ho můžou spustit na vodu a veslovat po jezeře.

$

Možná by se měl zakrýt plachtou, brzy přece začnou letní deště.

Díkybohu, pochvalovala si Gerda, že existuje něco stálého a trvalého! Jinak všechno podléhá zkáze, zvlášť tady ve västerbottenském vnitrozemí. Ještě že na světě jsou takové nepomíjivé věci jako Jakobův člun!

$

Olof Helmersson pokračoval: Dlouho obdivoval borty, ručně vyrobené nýty a kýl, pravděpodobně vytesaný z jediného ohnutého smrkového kmene. O celku, o krásně prohnutých liniích a harmonické vyrovnanosti přídě a zádě, o všech detailech, které dohromady tvoří neochvějnou solidnost a pevnost, ani nemluvě. Ten tvůj Jakob musel být výjimečně šikovný chlapík.

To jo, skoro až neuvěřitelně šikovný, přisvědčila Gerda.

Na sedačkách a lavicích je vidět, jak klidně a pevně vedl hoblík, a žebra lodi jsou zbroušená a vyleštěná tak, že se na nich nenajde jediná stopa po noži či uběráku. Celá loď je umělecké dílo, Jakob byl bezpochyby spřízněný s Torvaldem, umělcem z Lauparbergu.

Jo, na Jakobovy ruce, souhlasila Gerda, se nedá zapomenout. Sama si pamatuje nejenom na jeho dlaně a klouby prstů, ale i na každičký prst a koneček prstu zvlášť. A na palce, ty měl široké, mohutné a na předním článku jakoby zahnuté nahoru. Na světě nebylo nic, co by Jakob svýma rukama nedokázal udělat. Byly to ruce silné a vytrvalé a zároveň pružné a opatrné. Jakob byl mužský, který rukama uměl udělat i leccos, k čemu by se nedokázala přiznat ani svému duchovnímu pastýři.

Pak Gerda Olofu Helmerssonovi ještě jednou připomněla to, s čím jí musí jeden z nejbližších dnů přijít pomoct. Najdou se tací, dodala, co dokonce tvrdí, že je to rozhodující věc pro věčný spasení duše a nebeskou pospolitost s Hospodinem a Spasitelem.

Večer Asta, Ivar a Olof Helmersson v televizi viděli, jak proběhlo Stockholmákovo zatčení. Celá událost byla pečlivě promyšlená a divácky naaranžovaná, svým způsobem byla dramatická, nepostrádala však styl a důstojnost. Kamera citlivě zabírala nádhernou krajinu kolem Linusova statku a zastavila se na párku divokých kachen, očividně

$

hledajících něco k jídlu v příkopu, který kdysi dávno vykopal Linus, ve velkém příkopu. Kristinin hrách se pnul po treláži. Novináři stáli na kraji cesty naproti bráně, kterou Stockholmák opravdu stačil znovu nasadit.

To by člověk nevěřil, poznamenala Asta, že takovýhle zapadákov může v televizi vypadat tak dobře.

Směrem od Rusksele přijely tři policejní vozy. Měly zapnuté majáčky, ale sirény ne. Když zaparkovaly před kůlnou — tak, aby nezacláněly televizní kameře —, vešli dva policisté do domu, který zjevně nebyl zamčený. Možná vrahovi řekli, aby nezamykal. Po chvíli zase vyšli a kvůli fotografům se zastavili na venkovních schodech. Stockholmáka vedli mezi sebou, ruce měl za zády a na hlavu mu nasadili papírovou tašku.

Neviditelný reportér oznamoval, že celý kraj žil už nějakou dobu ve strachu a hrůze, přesto však to, co se stalo, přišlo jako šok. Teď, když byl pachatel zadržen, všichni cítí velkou úlevu. Na místo činu míří krizová skupina.

Stockholmáka posadili do jednoho z policejních vozů, zacouvali a u brány se otočili. Když vyjeli, nechali na několik vteřin znít sirény.

Reportér se také setkal s jedním sousedem. Pokud se ovšem v této řídce osídlené oblasti dalo o nějakých sousedech mluvit.

Byl to Gideon. Seděl jako obvykle se sepjatýma rukama a CD přehrávačem před sebou a jeho obličej byl celou dobu snímán v detailu, skoro se zdálo, že se dívá do kamery.

No jo, nechal se slyšet Gideon, všickni jsme viděli, že něco není v pořádku. Každý, kdo měl oči, to viděl pouhým okem. Všickni jsme viděli, jak se stahujou zlověstný mračna, stačilo se na ty chudáky podívat. Bylo to na nich

$

vidět. Ale teď se musíme dívat dopředu, je důležitý, abysme se naučili vidět jeden druhýho.

Jo, jo, podotkl Ivar, když rozhovor skončil, Gideon, ten umí, mluvil za nás všecky.

Kdosi zaklepal na dveře.

Byl to člověk z regionálních novin, onen kriminální reportér z Ragvaldträsku. Prý se doslechl, že se tu nachází nějaký očitý svědek.

Ne, vysvětlil Olof Helmersson, já jsem samotnou vraždu neviděl. Ale sledoval jsem pachatelovo zadržení. Viděl jsem to v televizi.

Mohl bych s vámi přece jen udělat krátké interview?

Samozřejmě, odpověděl Olof Helmersson, proti tomu vůbec nic nemám. Naopak. Už dlouho se ve vašich novinách snažím promluvit.

$

ZÁPIS INTERVIEW S OLOFEM HELMERSSONEM, 84 LET, NEZVEŘEJNĚNO

OT = otázka, OD = odpověď

OT: Do domu jste tedy vstoupil až poté, co došlo k vraždě?

OD: Přišel jsem pozdě. Ano, samotná událost mi utekla. Bohužel. Jinak bych byl ideální očitý svědek. To už je můj osud, chodit všude poněkud pozdě.

OT: Pozdě?

OD: Do tohohle kraje jsem přišel pozdě hned dvakrát. Nejdřív jsem v podstatě celé jeho obyvatelstvo spasil. To se mělo stát daleko dřív. Za starých časů lidské duše byly trvanlivější. Pak začaly být porézní a vrtošivé. Ale to jsem nevěděl. A do pohybu se už daly i jiné síly.

OT: Jaké síly?

OD: To nevím. Ale když jsem se teď vrátil, byli už v podstatě všichni odpadlíci. Nebo nebožtíci. Z mého spasení skoro nic nezůstalo. Dvě ubohé věřící, to je vše, co jsem našel. Je to pro mě strašné zklamání.

OT: Takže vy jste se vrátil proto, abyste vyvolal nové náboženské probuzení?

OD: Vůbec ne. Právě naopak. Měl jsem v úmyslu osvobodit celý kraj od toho mizerného spasení. Chtěl jsem zvěstovat pravdu. Ale nebylo to nutné. Obyvatelstvo se už samo odspasilo. Až na ty dvě výjimky.

OT: Souvisí to nějak s tou vraždou?

OD: To sotva. Vůbec žádné souvislosti neexistují. Všechny události jsou čistě jen náhody. Nic nesouvisí s ničím. Jsem rád, že se mi dostalo příležitosti to říct do novin.

OT: Ale v době, kdy jste se věnoval spáse västerbottenského vnitrozemí, jste věřil, že většina věcí spolu souvisí? Slyšíte od jezera tu potáplici?

$

OD: Ano, nějakého ptáka slyším.

Opravdu jsem věřil, že všechno na něčem závisí. Příčiny. Účinek. Úmysly. Vina. Smysl. Začátek. Konec. V té době jsme si v podstatě dokázali namluvit cokoli. Teď je všechno jinak.

OT: A pak?

OD: Hodně jsem přemýšlel. Několik desetiletí. Hlavně v Umeå. Doufal jsem, že své poselství budu moci přinést do västerbottenského vnitrozemí. Škoda že jsem nepřišel včas. Chtěl jsem ostatní poprosit, aby mi odpustili všechny ty hlouposti. Bůh, Ježíš, nebeské království, usmíření, Kniha života, vzkříšení, Duch svatý a návrat na nebesa. Ani jediný hodnotný fakt. Stále ještě bych dokázal strhnout lidi. Kdyby tu ovšem nějací byli.

OT: Myslím, že je to potáplice malá. Ka ka ka ka. Ano, to musí být potáplice malá.

Ale pokud jde o tu vraždu, nic tedy nevíte?

OD: Měl byste se držet toho, co je podstatné. Když máte příležitost dělat se mnou interview. Mohl bych vám všechno vysvětlit. Jenže není co vysvětlovat. Mluvili jsme o spasení. Říká vám něco spasení?

OT: Můj děda kdysi tohle slovo použil. Ale to už měl sklerózu. Takže to byl váš podnikatelský záměr?

OD: A život věčný. Všichni lidé mají určité námitky proti smrti. Nelíbí se jim. Slíbil jsem obyvatelům Västerbottenu, že budou žít věčně. Poháněla mě bezuzdná potřeba vyrážet nepřetržitě do útoku proti smrti a zkáze. Ve skutečnosti jsem samozřejmě nemohl nic dokázat. Ale věřil jsem. Vůči síle a razantnosti mé víry nemohl nikdo zůstat netečný. Všichni chtějí zmizet nějak velkolepěji a pravdivěji než skrze smrt. Zdejší lidé se dali spasit překvapivě snadno.

OT: Naše mladší čtenáře smrt příliš nezajímá.

Tím tedy vyvrcholila vaše kariéra?

$

OD: Já jsem žádnou kariéru nedělal. Uskutečňoval jsem sám v sobě velké skoky.

Svítí vám červené světýlko.

Nemůže to být konec kazety?

OT: Ano, už dobíhá.

Takže zase brzy odjedete?

OD: Vrátím se do Umeå. Příštích deset let se budu věnovat psaní memoárů. Pak se uvidí.

OT: Necítíte se k tomuto kraji připoután?

OD: Musím přiznat, že v hloubi duše se od něj nemohu nikdy odloučit. Ta jeho velkolepá krása! Jeho hrdé dějiny, král Karel Patnáctý zde strávil nejšťastnější část svého života! Vznešení a skvělí lidé uměleckého a hudebního založení a dovedných rukou! Dole u jezera je loď, kterou před šedesáti lety postavil jeden ze synů tohoto kraje, nádherná a dosud jako nová, měli byste uveřejnit její fotografii!

OT: Ale křesťanství je tu tedy v podstatě vykořeněné?

OD: Ano, díkybohu! Bylo zkrátka a dobře příliš ubohé a prostoduché, než aby stačilo jako světonázor. Zvlášť v této chudé oblasti. Křesťanství byl životní kýč. Sloučenina všeho, co neexistuje a ani existovat nemůže! Ale nesmíme zapomenout, že Bůh velmi dlouho existoval, je docela dobře možné, že se dosud děje jeho vůle. To si můžete zapsat.

Není to Canetti? Ano, to bude Canetti.

OT: A co z toho všeho, co neexistuje, nejvíc postrádáte?

OD: Usmíření.

OT: Zmínil jste se, že dvě ze starých členek zdejšího sboru jsou dosud věřící?

OD: Jsou to dvě tvrdošíjné a umíněné ženy. Hluboce, z celého srdce je miluji. Ale s trochou trpělivosti a pomocí několika triků, které jsem se naučil v mládí, si s nimi časem poradím!

OT: To by snad stačilo. Děkuji vám za rozhovor.

OD: Nezapomeňte, jak se jmenuji. To já jsem Olof Helmersson. Najdete mě dokonce i v encyklopedii.

$

Olof Helmersson poprvé v životě pekl. Pšeničnou mouku dostal od Asty, vodu si v kuchyni natočil z kohoutku a to bylo vše, co potřeboval. Na válu, který před něj Asta položila, uhnětl těsto. Zatímco Ivar roztržitě listoval v nové knížce o změnách v rozšíření norrlandských losů a v rádiu zuřil nějaký fotbalový zápas, Olof Helmersson válel a válel těsto, až se nakonec dopracoval v podstatě průsvitného plátu.

Asta se neubránila zvědavosti, opatrně se vyptávala. Ale Olof Helmersson jenom odtušil, že peče pro Gerdu, peče jí chléb pověry, kterou bude moct prohlédnout, už dlouho si to přeje.

Pak nastavil troubu na sto sedmdesát pět stupňů, a když chléb na povrchu přiměřeně zežloutl a začaly se ukazovat drobné, drobounké bublinky, vyndal celý plech a položil ho na dřez, aby vychladl.

Načež poprosil o láhev úplně obyčejného vína, červeného nebo bílého, třeba takového, jaké Asta používala do polévek a masových pokrmů.

Kdepak, řekl Ivar, víno my nikdy nekupujeme, v tomdle kraji jsme se víno nenaučili pít, nemáme takový chutě.

Dokonce ani Torvald, připojila se Asta, a to je umělec.

Ale láhev kořalky se u nás dycky najde, dodal Ivar. Člověk nikdy neví, kdy se hodí.

Dokonce dvě, upřesnila Asta. Ta naše. A ta po Eberhardovi.

Posadili se v kuchyni ke stolu a studovali obě láhve. Měly odlišné etikety. Obě byly světle zelené a velkými červenými písmeny na nich bylo napsáno: Starý norrlandský akvavit.

$

Avšak na Ivarově láhvi byl vyobrazený takový vodopád, jaký nikdo z nich nikdy ve Västerbottenu neviděl, prudce se řítící bílá pěna neurčitého tvaru. A chybělo upozornění, že nápoj byl vyroben z celulózy.

Podvedli mě, postěžoval si Ivar. Todle je padělek z jižního Švédska.

Zato na Eberhardově láhvi byl pravý vodopád, bezpochyby jeden z vodopádů na řece Vindelälven, možná dokonce peřeje Vormforsen či Märdseleforsen.

Jsou tam skoro vidět i lipani, co se dycky drží ve stojatý vodě u kamenů, poznamenala Asta.

Láhev byla otevřená, někdo pár centilitrů spotřeboval.

Eberhard měl asi před smrtí bolesti, prohodil Ivar. To pak člověk zkouší všecko možný.

Tudle kořalku vynalezl král, zmínila se Asta.

Král? podivil se Olof Helmersson.

Král Karel samozřejmě, objasnila Asta. Patnáctý.

Prý je to výtečný k rybě, podotkl Ivar.

Olof Helmersson se nemusel dlouho rozmýšlet. Víno nebo kořalka, prohlásil, na tom nezáleží.

Tenhle nápoj je navíc několikrát přepálený, zatímco víno se vůbec nedestiluje. Důležitá je i skutečnost, že je to Eberhardova láhev, láhev správce sboru Eberharda, svým způsobem jde tedy o sborovou kořalku. Díky tomuto jantarově zbarvenému alkoholu bude všechno, celá ta legrácka, ještě podařenější, ještě průhlednější, ještě vtipnější a směšnější. Pošetilý hřích, kterého se Gerda s pomocí Olofa Helmerssona dopustí, hřích bez rozhřešení a návratu, hřích proti pravému učení, a možná dokonce proti Duchu svatému, bude ještě těžší.

No jo, řekla Asta, to Gerdě může prospět. Dycky měla veselou povahu. Kdysi se prý v modlitebně starala o tombolu.

$

Jedna věc je jistá, zdůraznil redaktorovi, když si na chvilenku odpočinul v Holmgrenově domě, zdejší sbor bude brzy patřit minulosti. Můžete napsat jeho stručnou historii. Sto roků zbožnosti. Pochováváme jednu epochu. Ohlížíme se za pozoruhodným obdobím života našeho kraje. Do västerbottenského vnitrozemí dorazil vítr změny.

Ano, souhlasil lokálkář, to bych snad mohl. Taková témata ústřední redakci vyhovují. A snadno se o nich píše.

Rád vám pomůžu, nabídl se Olof Helmersson.

Díky, odmítl lokálkář, ale musím mít na zřeteli objektivitu. A taky to nesmí být moc dlouhé.

Sdělím vám kdy, řekl Olof Helmersson. Kdy přesně uděláme definitivní tečku.

{V Lauparlidenu bylo už téměř ráno, již bylo slyšet drozdy, ale hospodář s královým pobočníkem dosud seděli v osamění u stolu v kuchyni. Nahoře, v nezařízeném podkroví, vypomáhalo Jeho Veličenstvo děvečkám, hospodyni a jejím dcerám s ložním prádlem — už několik hodin se natahovala a skládala prostěradla, nacpávaly se polštáře a zavazovaly povlaky.

Člověk, pronesl lauparlidenský sedlák, nemůže nepřemýšlet o králi a kopání příkopů ve vnitrozemí. Co krále tak hluboce dojalo?

Ach, odpověděl pobočník, Jeho Veličenstvo dojme skoro vše. Proto také proniká tak hluboko mezi lid. Ale na prvním místě jsou to ty příkopy, příkopy jako fenomén. Ty mokré, temné rýhy v prsti. Sedláci a čeledíni, kteří se nad nimi sklánějí se svým nářadím a rytmickými pohyby konají své dílo. Hustý trs trávy, který se rozevře a obnaží strunku slizovité vody. A následná úrodnost. My Stockholmané v tomto nacházíme velkou, dojemnou krásu.

Jenže my, namítl sedlák, co jenom stojíme na dně příkopu, trápíme se a kopáme, my ten královský pohled nemáme. A často si, zcela vysíleni, klademe otázku, jestli naše lopocení má nějaký smysl.

Budoucnost västerbottenského vnitrozemí spočívá v odvodňovacích příkopech, děl pobočník. Celý kraj propojí rozsáhlá síť příkopů. Všechny usedlosti i lidé budou zahrnuti do společenství příkopů. Stejně jako Holandsku vtiskávají pevnou podobu kanály, nalezne vnitrozemí Västerbottenu konečný pořádek a jednotu v kanálech.

To řekl král?

Ano. To říká král.}

Gerda, krásná, připravená a s naondulovanými vlasy, podřimovala. Když k ní vešel, pokusila se zvednout hlavu z polštáře, ale nepodařilo se jí to. Ruce měla sepjaté na bibli, která jí ležela na prsou. Bylo to velké a těžké vydání z roku devatenáct set dvacet, to s obšírnými vysvětlivkami a mapami Svaté země a Pavlových cest. Olof Helmersson odřený a masivní svazek, který jí pravděpodobně ztěžoval dýchání, zvedl a pak se posadil.

Takže už je čas, řekla Gerda.

Sama jsi to chtěla, odpověděl Olof Helmersson. Doufám, že to zvládneme.

Musel se jí přiznat, že si není zcela jistý, zda si ještě dopodrobna pamatuje, jak všechno probíhá. Už to hrozně dlouho nedělal, dodal. V hlavě se mu navrstvila a pomíchala spousta formulek, pouček a ustanovení, hrozí nebezpečí, že se tu a tam splete, že se do nesporné pravověrnosti vkrade sem tam nějaké slůvko, které vlastně patří do nějakého jiného, úplně cizího sboru. V tom případě mu to Gerda bude muset odpustit. Ani já už nejsem nejmladší, vysvětlil.

To nevadí, uklidnila ho. Záleží jenom na samotný podstatě.

Paměť je zrádná, poznamenal. Leccos nám zatajuje. Ale zničehonic může odhalit něco, co vůbec nechceme vědět.

$

Teď chceš, abych se vyznala ze svých hříchů, usoudila. Proto to říkáš.

Pokud mě paměť neklame, odpověděl Olof Helmersson, tím se má začínat.

Na Gerdin polštář doputovaly sluneční paprsky, Olof Helmersson otevřel okno a stáhl roletu. Tentokrát nebylo slyšet žádné ptáky — možná že konečně zaprší. V kuchyni zazvonila minutka, nastavila ji Asta, aby Gerdě připomněla, že si má vzít léky. Ale ta si toho nevšímala.

Dlouho a usilovně jsem přemýšlela, svěřila se, ale nevzpomněla jsem si ani na jeden hřích. Bohužel jsem nehřešila. To je nevýhoda toho, kdo je upoutaný na lůžko.

Hřích není tak důležitý, jak si mnozí myslí, chlácholil ji. Jeho význam se strašně přeceňuje. Ve skutečnosti je to možná něco úplně jiného, než si myslíme.

Ale pro jistotu, trvala na svém Gerda.

Olof Helmersson pronesl: Ve jménu Otce i Syna a Ducha svatého. Bůh s tebou.

I s tebou.

Potom společně, jak nejlíp si pamatovali, odříkali vyznání z hříchu: Smiluj se nade mnou, Bože, pro milosrdenství svoje, pro své velké slitování zahlaď moje nevěrnosti, moji nepravost smyj ze mne dokonale, očisť mě od mého hříchu. Stvoř mi, Bože, čisté srdce, ducha svého svatého mi neber. Amen.

Pak Olof Helmersson vstal a zamířil do kuchyně pro svůj kufřík. Ve dveřích se obrátil a pronesl slova odpuštění: Ty, která se modlíš za odpuštění svých hříchů, přijmi osvobození podle Hospodinova vlastního slibu. Vyznáme-li se ze svých hříchů, věrný je Bůh a spravedlivý, odpustí nám naše hříchy a očistí nás ode vší nepravosti. Amen.

Gerda vydechla: Amen.

$

Když se vrátil s kufříkem, zeptal se: Co kdybychom přeskočili vyznání víry?

Klidně, souhlasila Gerda. V našem případě je asi úplně zbytečné. Bůh a Ježíš nás přece znají už celou věčnost.

Olof Helmersson prostřel na nočním stolku prosté jídlo: chléb a láhev Starého norrlandského akvavitu. Přinesl také sklenku, velkou sklenici od hořčice s ouškem, kde se ještě dal rozeznat zbyteček etikety. Byly na ní asi dva zkřížené klíče a slova Klíčová hořčice.

Neměli bysme si něco zazpívat? nadhodila Gerda. Matně si vzpomínám, že jsme dycky zpívali.

Tenkrát byl náš sbor větší, namítl Olof Helmersson. Zpěv měl určitou monumentalitu. Naše ubohé duo by nebylo žádným přínosem.

To jsem si neuvědomila, připustila Gerda.

Naplnil sklenici od hořčice akvavitem a Gerda obrátila hlavu tak, aby viděla jiskřivě průzračnou tekutinu. Když z hrdla láhve uslyšela klokotavý zvuk, dychtivě se usmála. Bůh povznesl naše srdce, zamumlala. Toliko on je hoden díků a chvály.

Té noci, spustil Olof Helmersson, kdy Pán Ježíš byl zrazen a dobrovolně kráčel vstříc svému utrpení, vzal chléb, požehnal, lámal a dával učedníkům se slovy: Vezměte a jezte. Toto jest mé tělo, které se za vás vydává.

Jo, tak je to, potvrdila Gerda.

A právě tak, pokračoval Olof Helmersson, když bylo po večeři, vzal do rukou kalich, vzdal díky a podal jim ho se slovy: Pijte z něho všichni. Neboť toto jest má krev, která se prolévá za mnohé na odpuštění hříchů.

Na chvíli se odmlčel a pak lehce tázavým tónem řekl: Toto jest mystérium víry.

Spas nás, Pane, Spasiteli světa, pronesla Gerda, skrze svou smrt a vzkříšení vysvobodil jsi nás.

$

Byla to velmi pomalá a zdlouhavá poslední večere, jelikož Gerda musela tu a tam popadnout dech a odpočinout si, potřebovala také čas na to, aby občas mohla zavřít oči a pohroužit se do myšlenek a vzpomínek. Olof Helmersson vytáhl z náprsní kapsy velký bílý kapesník, otřel jí čelo a teprve pak společně odříkali otčenáš;

Když oba vydechli Amen a on jí řekl: Pokoj Páně budiž s tebou, vzal z nočního stolku chléb a nehtem palce z něj ulomil drobek, který si strčil do úst a schoval pod jazykem.

Beránku Boží, kterýž snímáš hříchy světa, děla Gerda, smiluj se nad námi.

Tělo Kristovo, řekl Olof Helmersson a vložil jí chléb do úst.

Dělala, co mohla, dokonce si přiložila ruku k bradě, stiskla a zmáčkla a špičkou jazyka se snažila chléb změkčit, ale nadarmo. Nakonec jí nezbylo než přiznat: Bez zubů to nezvládnu!

Uchopil tedy její zubní protézu, ležící v krabičce na mýdlo vedle budíku, a zamířil do kuchyně. Na dřezu objevil láhev tekutého mýdla, kartáčem na nádobí zuby dlouho a důkladně drhl a myl, třikrát je přejel a spláchl vodou z kohoutku a teprve potom se vrátil ke Gerdě a pomohl jí zuby nasadit. A tentokrát se Gerdě konečně podařilo chléb rozmělnit a vtlačit do úst, stiskla rty a vpadlá tvář se jí vyhladila, skoro se zdálo, že usíná. Olof Helmersson seděl nehnutě na dřevěné židli a čekal. Když pak několikrát odbily nástěnné hodiny v kuchyni — jeden ani druhý se údery nenamáhal počítat —, Gerda ze sebe nakonec vypravila: Už měkne. To je určitě tím, že se mění v tělo Beránkovo.

Po další dlouhé chvíli začala chléb po malých, malinkatých soustech polykat, přejížděla si rukou po sanici a ukazováčkem si mnula a potahovala krk, aby vše proběhlo snáze. Když konečně spolkla poslední rozmělněný

$

a změkčený drobek, prohlásila: Amen. A pak: Teď už ty zuby nebudu nikdy potřebovat.

Společnými silami protézu vyndali a vložili zpátky do krabičky od mýdla.

Potom Olof Helmersson uchopil naplněnou sklenici od hořčice a přiložil si ji ke rtům, rozpraskaným od slunce a horka. Tvář se mu poněkud zkroutila bolestí a vyschlé, vrásčité tváře se zachvěly. Gerda na něj upřela napjaly pohled, pravděpodobně se domnívala, že se usmívá radostí z posvátného nápoje. Opatrně ho pohladila po loktu a řekla: Blaze těm, kdo jsou pozváni na svatbu Beránkovu.

Olof Helmersson jí jednou rukou zvedl hlavu z polštáře a druhou jí přiložil sklenici k ústům: Krev Kristova, pravil. Amen, odpověděla Gerda.

Malinko si hltla, procedila tekutinu přes jazyk a holou dáseň a ta jí vnikla do hltanu. Poměrně dlouho přemýšlela o její chuti a pak přiznala: Už jsem zapomněla, že svátost je tak silná. Přímo cítím, jak mě leptá a očišťuje od všeho hříchu.

Po pokoji se linul syrový pach alkoholu, snad trochu tlumený vůní kmínu, anýzu, fenyklu a sherry.

Vypij to všechno, přikázal jí Olof Helmersson. Víš, že ani kapka nesmí přijít nazmar.

Snažila se ze všech sil. Nebylo kam spěchat. Když jí zvedl hlavu, dokázala sama držet sklenici a mezi jednotlivými doušky tu a tam vydechla: Amen. Nakonec pila čím dál snadněji, ba dokonce hltavě. A než ji přemohla ospalost, pronesla: Bože, děkujeme ti!

Než usnula, řekla, marně se pokoušejíc zapřít lokty: Teď jsem získala takovou sílu a jsem tak čilá, že bych klidně zase vstala, umím si představit, že bych začala znovu od začátku a ještě jednou bych prožila celý život.

Olof Helmersson, stojící u noh postele, pak nad ní odříkal Boží požehnání. Nedokázal však říct Odejdi v pokoji.

$

Byl už s kufříkem v ruce na cestě ze dveří, když se náhle obrátil a sklonil se nad ní. Zadržel kvůli kyselým lihovým výparům dech a políbil ji na šťastně se umívající tvář.

Večer se Ivar nemohl nezeptat: Zabrala Gerdě ta kořalka?

Jsem si tím jistý, odpověděl Olof Helmersson. I když o tom sama neví.

Co se opojných nápojů týče, vysvětlil Ivarovi a Astě, samo opojení je ve skutečnosti nedůležité. Daleko větší význam má kocovina, ta je trvalá. Opilost v okamžiku přejde, je to jakási netečná příprava na kocovinu. Charakteristickým rysem opojení je také to, že se čas natolik zkrátí, že téměř neexistuje, plyne nepříčetnou rychlostí, opilec na chvilku spočine v kokonu nadčasovosti. Ale když opojení, v tomto případě opojení z poslední večeře Páně, skončí, dostaví se taková jasnost smyslů a bystrost myšlení, jakou jsme si nikdy nedokázali představit. Dospějeme k dosud neznámému poznání, prohlédneme své životní lži a odvážíme se soudit sami sebe. V kocovině, kterou prožijeme v následujících dnech, můžeme objevit své pravé Já. Nastane čas odpadnutí, věřící se znovu narodí a stane se z něj odpadlík, bezmocní, ale očištění vystoupíme do nahé, obnažené skutečnosti.

Takže doufám, že se teď, po té poslední večeři, Gerdě povede dobře, dodal.

$

Následující den ráno pršelo a Olof Helmersson se svezl s Astou autem ke Gideonovi. Sama pokračovala ke Gerdě do Inrelidenu. U Gideona bylo všechno při starém.

Vzpomínám si, přiznal Olof Helmersson, že jsem ti něco slíbil. Ale zapomněl jsem co. Leccos se tu semlelo a trošku se mi rozklížila paměť.

Byl jsem v televizi, pochlubil se Gideon.

Ano, přitakal Olof Helmersson, viděl jsem to.

Já jsem to neviděl, řekl Gideon, ale prý jsem byl dobrý.

Brzy odjedu, oznámil Olof Helmersson, a už se nikdy nevrátím. Ať už jsem ti slíbil cokoli, musím to udělat. Lépe je, když neslibuješ, než když slíbíš a nesplníš, praví Kazatel.

Nic jsi mi neslíbil, namítl Gideon. Nikdy jsme po tobě, Olofe Helmerssone, žádný sliby nechtěli. Nechtěli jsme po tobě vůbec nic.

Kdepak, pokračoval, nikdo se ho neprosil dokonce ani o spasení, se kterým kdysi přišel. O to spasení, které přísně vzato jeho, Gideona, připravilo o zrak. Neprosili se ho ani o to, aby hrál na tahací harmoniku. V rádiu na ni hrají daleko líp a oduševněleji. Nestáli o to, aby je učil čistit si zuby kartáčkem. Byli jsme spokojený se zubařem Lundbergem z Bjurträsku, vysvětlil Gideon, a s protézama, co je vyráběl. Nežádali ho ani o všechna ta shromáždění, která ohlašovaly plakáty nalepené na každé lavici na konve s mlékem, letní shromáždění, modlitební shromáždění, shromáždění ku díkůvzdání, dožínkové slavnosti a shromáždění ve prospěch afrických misií, tedy shromáždění, která je víceméně nutil navštěvovat. Ve skutečnosti

$

lidská duše potřebuje jen sem tam nějakou bohoslužbu s večeří Páně. Také je všechny svedl k tomu, aby volili liberály, že ano?

Ano, liberály.

Obecně vzato, už tenkrát, kdysi dávno, vyvolal neklid, dojetí a vzrušení, o které v kraji nikdy nikdo nestál.

Ano, souhlasil Olof Helmersson, je to moje vina, moje velká vina.

Ale z toho, že jsi přišel o zrak, dodal, z toho mě obviňovat nemůžeš.

No, odpověděl Gideon, to neber tak vážně, to s tou slepotou. Slepota není vůbec tak špatná, jak si lidi myslí.

Osobně si není jistý, že jeho slepota je zcela nutná. Ale zvykl si už na ni, stala se součástí jeho přirozenosti. Může sedět tady u kuchyňského stolu a nikdo od něj nečeká nic jiného, sotva se probudí, překypuje štěstím při pomyšlení, že si už brzy bude moct sednout ke stolu. Být slepý, dodal, to je jako žít v jeskyni, kde je tma, teplo a žádný starosti.

Chceš tím říct, otázal se Olof Helmersson, že slepota je dobrovolná?

Ne, tak daleko Gideon zajít nechtěl. Troufl by si však tvrdit, že dobrovolné je vidění.

Vypadal přesně tak, jak vypadal v televizních zprávách. Oči byly upřené na Olofa Helmerssona a ruce spočívaly na dřevěné desce stolu před ním, v prohlubních, které vydřely v borovicových prknech. Na dřezu stál kastrol s jídlem.

A co tě tedy nejvíc těší, že nevidíš? zeptal se Olof Helmersson.

Všecko, co už neexistuje, odpověděl Gideon. Všecko a všecky, co navždycky odešli. Isabelu, která veze dětský kočárek. Gerdu a její malou. Jakoba, gudbrandsdalskýho hřebce a valník. Všecky plakáty na lavicích na konve s mlíkem. Malý děti, který si v batůžku nesou svačinu do

$

školy. Mlíkárenský vůz. Učitelku, která bydlela v horním patře Torvaldova domu. Taky podle ní udělal sochu. Tašku s poštou na sloupu pod modlitebnou. Elisovy potomky z Lilläbergu. Novinu, kde lidi z Lauparlidenu marně seli oves. Říčku s plaveným dřevem.

Todle všecko, uzavřel Gideon, nemusím vidět.

Ty nikdy nechodíš ven? otázal se Olof Helmersson. Zavrhl jsi všechno, co leží mimo tvoje čtyři stěny?

Kdepak, ven občas chodí. Některé dny je pro něj prostě svět příliš lákavý a svůdný. Neřkuli neodolatelný. To pak jde ven. Člověk nemůže žít úplně bez námahy, trmácení a dobrodružství, vysvětlil. Navíc pak dokáže ocenit svůj kuchyňský stůl. A sporák.

Rozpřáhl před sebe ruce a několikrát jimi nejistě ukázal a zamával různými směry. A nohama zadupal po starém popraskaném linoleu.

Takže se vydáváš s bílou holí po cestách? zeptal se Olof Helmersson.

Ne, ohradil se Gideon, po cestách nikdy. Kdybys tu tenkrát s tou svou harmonikou a plakátama zůstal a nikam nejezdil, časem by se z tebe stal jeden z nás. A nemyslel by sis, že chodím po cestě.

Já jsem vždycky stál mimo, prohlásil Olof Helmersson. Ten, kdo káže, musí vždycky stát mimo ostatní. Nebo nad nimi. Dneska bydlím v desátém patře domu v Umeå a stojím mimo. Možná je odtamtud vidět moře. Stojím mimo ostatní a nad ostatními. To je moje poslání.

Měl bys vědět, pokračoval Gideon, dosud energicky máchaje rukama, že když tady u nás někdo chce někam dojít, nespoléhá se na cesty. Cestám a silnicím jsme nikdy moc nevěřili. Ani silniční správě.

Já po cestách hodně jezdím na kole, podotkl Olof Helmersson.

$

On osobně, dodal, Gideon, spoléhá hlavně na příkopy. Na odvodňovací příkopy a příkopy v lese, které se často spojují s příkopy podél silnic a příkopy hraničními. Když se člověk drží příkopů, nemůže nikdy zabloudit.

Tendle kraj, řekl, držely dycky dohromady příkopy.

Čeká na mě Gerda, omluvil se Olof Helmersson. Musím jít. Zbývá jí už jen pár dní.

Za kůlnou na dříví začíná příkop do Inrelidenu, informoval ho Gideon. Až přijdeš k velkýmu příkopu od Linusova statku, zahneš doprava. Pak už půjdeš pořád rovně. Když se ti bude chtít, můžeš si chvilku odpočinout na velkým balvanu, co ho pod Handskbergetem vztyčil Elis z Lilläbergu.

Déšť již ustal. Příkop do Inrelidenu se dal snadno najít, přestože jeho kraje byly zarostlé — vrby a trpasličí břízy se rozšířily až do úzké stružky na jeho dně. Olof Helmersson tentokrát nic nenesl, žádný kufřík ani svršky. Místy probleskovaly zbytky cestičky, kterou lidé kdysi dávno vyšlapali v moréně a bažinaté půdě nad příkopem.

Na Elisově kamenu si opravdu udělal přestávku. Dalo se na něj vylézt po nerovné západní straně, odkud se naskýtal výhled na Lidmyrské bažiny. Pod Olofem Helmerssonem stál úplně bez hnutí, se zdviženou hlavou jeřáb.

Po půldruhé hodině dorazil na místo. Cestou si sice o větev vyvráceného stromu rozerval sako a v botách mu čvachtala žlutá voda z kyselé bažinaté půdy, ale byl u cíle.

Asta tam tedy byla už před ním. Přijela, když Gerda ještě spala — ležela na boku, palec pravé ruky v puse. Hned se však probudila a požádala o vodu, nejenom o jednu sklenici, hned o dvě.

Po poslední večeři Páně dostane člověk hroznou žízeň, vysvětlila.

$

Pak s chutí snědla krémovou chřestovou polévku. A diskutovala s Astou o budoucnosti — o budoucnosti natolik skromné a bezvýznamné, že ji pouhým okem nebylo vůbec vidět — o tom, co je ještě třeba zařídit. Především šlo o věc, kterou měla na starost Asta.

Potom už všechno půjde jako po drátkách, řekla.

Asta si vzpomněla na Edvarda Larssona z Brännbergu. Ten byl už čtyřicet let po smrti. Ale možná by u něj našla kýženou věc. Takříkajíc zapomenutou a zanechanou. Všechny Edvardovy souchotinové bakterie už určitě pomřely.

Chudáčku, litovala ho Gerda, když k ní dorazil. Ty se kvůli mně udřeš!

Přišel jsem příkopem, řekl. Bylo tam po dešti trošku mokro.

Ten příkop Gerda znala, co jen se jím sama nachodila! Byli jsme víc doma tam než na štěrkové cestě, vysvětlila. Ale on by všechny tyhle štrapáce a námahu neměl podstupovat, soudila. Je už přece taky starý člověk.

Ne, zaprotestoval, já starý nejsem. Ale čas od času věnuju stáří letmou myšlenku.

Dneska v noci jsem si připadala jako malý dítě, svěřila se Gerda. Mám skoro pocit, jako kdybych se znovu narodila, i když jsem nikdy nebyla odpadlík. Svátost je pozoruhodná věc. Je to učiněná medicína.

Vypadáš bezpochyby nezvykle silně a blahobytně, poznamenal Olof Helmersson. A hezká jsi byla vždycky.

Myslíš, že bych si mohla dopřát ještě jednu poslední večeři? nadhodila Gerda.

Ne, odmítl Olof Helmersson, poslední večeře, kterou jsi dostala, je platná na věky věků. Právě s touhle poslední večeří v ústech takříkajíc staneš před bránou z jaspisu a zlata.

$

No, souhlasila, to půjde, ještě cítím její chuť.

Zítra, oznámil jí, přijdu naposled. Mám svoje povinnosti. V desátém patře domu v Umeå. A s tebou jsem už všechno vyřídil.

Gerda řekla, že povinností si je vědoma i ona. Přesněji řečeno, jediné zbývající povinnosti. Tady nikdo nenechá druhého na holičkách, on nenechal na holičkách ji a ona nenechá na holičkách jeho.

Pak se na chvilku v duchu vrátili do velmi vzdálených dob, kdy se seznámili, do až příliš vzdálené minulosti, do dob modliteb, pěveckého sdružení, náboženských shromáždění, studia bible a šicího spolku.

Nevěděl jsem, že tombolu v modlitebně jsi měla na starost ty. Nebo jsem na to už zapomněl.

Ano, řekla. Tombola. Ta v nás často probouzela smích. A vedla k zamyšlení.

Tombola asi není úplně prostá hříchu, zauvažoval nahlas Olof Helmersson. Zřejmě jsem vám ji dovolil pro dobro věci.

Tak hrozný to zase nebylo, hájila ji Gerda. Jednak tam byla jenom pro zábavu, jednak se při losování samozřejmě děla vůle Boží.

Znenadání se jí vybavila vzpomínka, která ji téměř rozesmála:

První svátek poté, co oslepl, vyhrál Gideon dalekohled. To se teda povedlo!

Asta zašívala Olofu Helmerssonovi roztržené sako. Stehovala je ve světle nočního slunce, které oknem svítilo do pokoje. S černou nití v ústech a jehlou mezi konečky prstů pronesla: Umírající lidi před smrtí dycky celí ožijou. Jako dneska Gerda.

Ano, souhlasil Olof Helmersson, taky jsem si toho všiml.

$

Chce, abys byl u ní, sdělila mu Asta. Poslední hodiny. Nemůžu jí pomoct, namítl Olof Helmersson. Už jsem to přece zkusil.

No jo, vložil se do toho Ivar, Gerda je nepolepšitelná. My už jsme prostě takoví.

Připravila překvapení, poznamenala Asta a udělala na niti uzel. Skoro něco jako dárek k narozeninám.

Nejradši, konstatoval Ivar, bysme nikdy neumřeli.

$

Již teď začaly Kristininy zeleninové záhony divočet a zarůstat plevelem, tak úrodná byla půda u Linusova statku. Olof Helmersson si v tichosti a osamění udělal krátkou přestávku na zápraží, kde předtím sedával Stockholmák. Vytáhl si ze země několik ředkviček, které našel mezi polní hořčicí, pampeliškami a ptačincem. Ale byly už dřevnaté a nedaly se jíst.

Nespěchal, zdálo se mu, že tento poslední den má času habaděj. Nejdřív si chvíli odpočinul u redaktora v Holmgrenově domě, který mu vnutil závěrečnou pasáž pojednání o kopání příkopů v devatenáctém století. To už je všechno, oznámil mu autor. A Olof Helmersson papír s vyprávěním složil a zastrčil si ho do kapsy u saka.

V Inrelidenu bylo všechno už nachystané. Na nočním stolku stála kytice kakostů, knotovek a pryskyřníků — Asta z červených, žlutých a fialových květů dokonce uvila věneček a sponkami ho Gerdě připevnila k řídkým chomáčům vlasů.

Astě se také podařilo připravit ono překvapení, které vymyslela Gerda. Stálo dřív v kumbálu pod schody v dřevěném domě v Brännbergu, který po sobě zanechal Edvard Larsson.

Kdy Edvard umřel? zeptala se.

Ve čtyřiapadesátým, odpověděla jí Elisabet z Brännbergu.

Vyčistila tu věc prachovkou a vyluxovala hubicí na záclony. Drobné stříbrné kování vyleštila sidolem. Teď se překvapení blyštělo na slunci na rozkládacím stole u okna kuchyně.

$

V posledních čtyřiadvaceti hodinách se Gerdin hlas stal ještě ubožejším a slabším než předtím. Olof Helmersson se musel sklonit hluboko nad postel, aby jí porozuměl. Sama na to poukázala: odvyká si mluvit, protože na druhém břehu, na onom světě, kam směřuje, bude potřebovat jenom zpěvácký hlas.

Ale má ještě jednu, poslední otázku, a smrtelně jí záleží na jeho odpovědi: Očekávají mě, je pro mě připravený pokoj a otevřená brána do ulic ze zlata? A stojí tam s rozpřaženýma rukama, aby mě vzal do náruče?

Kdo? zeptal se Olof Helmersson.

Měla však tak slabý hlas, že si nebyl jistý dvouslabičným jménem, které vyslovila: Ježíš? Nebo Jakob?

Po chvíli se Olof Helmersson narovnal. Možná že se jí opravdu chystal odpovědět, že jí chtěl konečně odhalit nahou pravdu. Jenže ona ho předešla.

Sdělit mu to, co ho slyšela jasně a zřetelně pronést, jí trvalo hodně dlouho, musela si přitom několikrát odkašlat a leccos zopakovat. Nakonec to ze sebe přece jenom vypravila:

Všechno je připravené. Jsi umyta v krvi Beránkově. Před trůnem na tebe čekají andělé a serafové. Je prostřeno k nebeské hostině. Boží milost trvá věčně. Odejdi v pokoji.

Ale stále ještě, dodala, je několika křehkými, tenounkými vlákny připoutána k pozemskému životu. Například je třeba sepsat poslední vůli.

Olof Helmersson vytáhl papír, list s posledními řádky o králi a kopání příkopů, který mu vnutil lokálkář, a na jeho zadní stranu napsal Gerdinu závěť. Podepřel ženě zápěstí, aby ji mohla podepsat.

Po této námaze ležela dlouho nehybně a se zavřenýma očima. Olof Helmersson jí otřel z čela pot. Zhruba po čtvrthodině nebo půlhodině však maličko pootočila

$

hlavu, upřela na něj pohled a prohlásila, že už je nejvyšší čas na hudbu.

Byla to pravděpodobně úplně poslední slova, která Gerda z Inrelidenu pronesla:

Dycky jsme byli závislí na hudbě.

Olof Helmersson došel do kuchyně pro nástroj, který opatřila Asta, tahací harmoniku Edvarda Larssona. Ten na ni hrál až do konce života, jakýmsi záhadným způsobem ji v Brännbergu nutil dýchat a žít ještě dlouho poté, co jeho vlastním rozežraným plicím došel vzduch.

Posadil se na dřevěnou židli vedle Gerdy, položil si akordeon do klína a přes ramena si přetáhl kožené řemeny.

Zpočátku se konečky jeho prstů pohybovaly po knoflících tápavě a nejistě, záhy se však začaly samovolně rozpomínat, jak si mají počínat. Zdálo se, že Olof Helmersson se nemusí nijak namáhat, aby z nástroje vyloudil melodie a akordy. Brzy měli oba zavřené oči a pootevřená ústa, a zaplavovala je libozvučná plnost:

Ach, blaženosti, ach, záhadnosti. Sliby nemohou selhati. Divoká kachna. Jeruzaléme, ubohý Jeruzaléme. Kdysi dávno byl jsem mlád. Pouhý den. Řeko, klidná a krásná jsi. Zmiz, touho a dojetí. Pomysli, až rodina a přátelé tam všichni setkají se. Matko, matičko, kdo jak ty je? Spasitel po boku mém sedí. Jsem cizinec a poutník. Kdesi mezi stíny Ježíš stojí. Pojď do mé náruče, skočíme si.

Jak dlouho hrál, jak moc se protáhla tato jediná, organicky propojená skladba, kterou vytvořil pro Gerdu, její vlastní postludium? To nikdo neví, ostatně v dané situaci čas ztratil jakoukoli důležitost. Když však nerozhodnými prsty hledal přechod z tóniny Kosterského valčíku do

$

O městu nad mraky já slyšel jsem, otevřel chvatně oči a všiml si, že Gerda už nedýchá. S řezavě falešným a lhostejným akordem, posledním rezignovaným vydechnutím nástroje, položil harmoniku na zem.

Závěť

{Tímto já, Put Gerda Lundmarková

z Inrelidenu, prohlašuji, že toto je

má poslední vůle: veškerý můj majetek,

s níže uvedenými výjimkami, připadne

místnímu sboru, ke kterému jsem

patřila od svého spasení.}

{Nástěnné hodiny z kuchyně dostane

Asta z Dolního Avabäcku.

Bibli s vysvětlivkami P. P. Waldenstvörna

dám pastoru Helmerssonovi jako

projev díků za to, že mě spasil.}

{Jakobův člun v Avavikonu si může vzít Gideon. A jezdit s ním, jak ho napadne.}

V Inrelidenu 25. června 2007

Gerda Lundmarková

Svědek

{Olaf Helmersson}

$

Pak uchopil Gerdiny zuby a znovu je v kuchyni umyl tekutým mýdlem pod vodou z kohoutku. Opatrně jí je vložil do úst a zatlačil jí víčka. Také si vzpomněl na obdélníkový balíček v zásuvce prádelníku, Gerdin poslední dar sboru. Cestou ven otevřel skleněná dvířka nástěnných hodin a zastavil kyvadlo.

K Maritě přijel, když už měla po práci — seděla na překlopené konvi na zápraží a večeřela.

Nechceš ochutnat, tati? nabídla mu. Je to jelito z jehněčí krve.

Olof Helmersson však neměl hlad, jenom žízeň. Když dostal vodu, oznámil jí: Teď jsi správce sboru, Marito.

Zdálo se, že ihned pochopila, co se stalo. Kdy umřela? otázala se.

A jedním dechem: Trpěla?

Usnula, odpověděl Olof Helmersson, někde mezi Jistější však nikdo není a Veselý jak ptáček prince Gustava. Nebo možná uprostřed Měsíce nad řekou Ångermanälven. Nevím.

Díkybohu že konečně dorazila domů, řekla Marita.

Kdepak, nesouhlasil Olof Helmersson. Není doma. Je úplně vymazaná.

Pak jí do klína položil pečlivě zabalený dar, připomínající cihlu.

Tohle je, vysvětlil, Gerdino dědictví. Její oběť sboru.

Sboru? zeptala se Marita.

Sbor jsi ty, odpověděl Olof Helmersson.

Marita nůžkami na ovce přestřihla konopnou šňůrku a rozbalila zažloutlé noviny. Vyvalily se z nich napěchované bankovky a zaplnily jí klín i talíř, na kterém z jelita zůstalo jenom střívko. Dlouho se nezmohla na slovo. Ani Olofa Helmerssona nenapadla žádná správná a příhodná poznámka. Z ohrady se ozýval ovčí zvonek, nově vyrašelá

$

tráva kolem rybízových keřů voněla, bankovky v proudu vzduchu podél stěny domu slabě šustily. Nakonec však Marita pronesla:

Člověk by nevěřil, jaký požehnání může přinést takový prostý a skrovný život, jaký vedla Gerda.

{Nastala chvíle loučení. Všichni stáli nastoupení na svahu k jezeru Långträsket, dvořané, úřední osoby, preláti, důstojníci, hlídky i dvorní malíř profesor Boklund. Stany byly stržené, vozy nalomené, koně zapřažení a čerstvě okovaní. Úplně vepředu seděl na bohatě zdobeném sedle král. A o kus dál na kopci se shromáždil lid. Pod vedením kantora Hedena přednesl slavnostní píseň, kterou vedoucí představitelé kraje nechali složit pro tuto příležitost:

{Hlubné doly, hrdé kopce v dáli,

—jen zde pohled ten se naskytne —

jsou jak krásně vyzdobené sály,

nad nimi však nebe blankytné.

Z horských hřbetů stékají tu řeky,

stříbra je v nich spousta, mnoho, moc,

nad horami plane věků věky

polární zas záře v hvězdnou noc.}

{Ve své řeči na rozloučenou král svolal nad västerbottenské vnitrozemí požehnání Boží i státních úřadů. A hlasem jako zvon zarecítoval jednu sloku z básně, kterou složil předešlé noci:}

{Zmiz, břehu, mha co zahaluje!

Svět blázinec je, nářky hostí.

Jen po zemi, jež blahem sluje,

já toužím, v světců chci já kraj.

Kéž z míst, kde pouze prach je, hlína,

klam, zloba, samé marnivosti,}

se vznesu tam, kde světlo vzlíná,

kde nebeské je lásky ráj.}

{Pak se celá karavana s Jeho Veličenstvem na bílém oři v čele vydala na cestu, sledujíc velký příkop mezi jezerem Långträsket a Kvammarnem.

Lid zůstal stát na místě. Čekal jej měsíc sběru borůvek, žní a sekání ostřice. A čas máčení lnu a nedostavivších se měsíčků.}

$

Časně ráno hodlal vyrazit. Nastoupí na svůj oslnivě bílý bicykl a sjede kopec. Splatí poslední dluh Astě a Ivarovi a za podivuhodné pochoutky a novou matraci jim dá ještě pár korun navrch. Bude se muset s lecčíms rozloučit: s Eberhardovým domem a kazatelskou postelí, s velkým příkopem, částečně vedoucím podél cesty, s výhledem na jezero Avaträsket, se štěrkovištěm, kde občas odpočíval, s potokem Avabäcken, s jeřábem na Lindmyrských bažinách, prostě s celou tou majestátní krajinou. V místech, kde do velkého příkopu od Linusova statku ústí oba odvodňovací příkopy, se tu a tam zastaví a bude poslouchat ptáky a pozorovat vodní krysy. Kufřík bude mít přivázaný na nosiči kola, na krku světle modrou šálu, kterou mu uháčkovala Asta, a na klopě se mu bude blýskat smaltovaná čestná jehlice Úřadu pro řídce obydlené oblasti — Ivar jich dostal poštou celou bednu.

Ale nevybere si nejkratší cestu. Musí se rozloučit ještě s několika lidmi.

Když mu řidič autobusu strčil skládací kolo do nákladního prostoru, optal se:

Takže jste tu už vyřídil všechno, co jste vyřídit chtěl?

Ano, odpověděl Olof Helmersson. Už tu nic vyřizovat nemusím.

Nebyl v autobuse sám. Na sedadle pro postižené seděla schoulená vousatá postava v rozhalence a béžovém saku. Četla si nějakou německou knížku, Den Traum alleine tragen od Gottfrieda Benna. Byl to ten starý vystěhovalý spisovatel, který se teď ubytoval v hospodářské budově

$

Alexandra Bomana, kde hodlal napsat poslední román z rodného kraje.

Měl namířeno do prodejny alkoholických nápojů v Lycksele.

Já jsem Olof Helmersson, představil se Olof Helmersson. Nedávno jsem objevil skvělou kořalku. Takříkajíc místní. Starý norrlandský akvavit.

Já už tvrdý alkohol nemůžu, přiznal spisovatel. Teď piju jenom likéry.

K rybě, vedl si svou Olof Helmersson, je Norrlandský akvavit nepřekonatelný. K síhu. K lipanu. K okleji.

Alma Mahlerová, poznamenal spisovatel, pila skoro celý život litr benediktýnky denně. Dožila se vysokého věku.

Já po vysokém věku netoužím, namítl Olof Helmersson.

Bez benediktýnky, svěřil se spisovatel, už ani nepřečtu, co jsem sám napsal.

Ale ještě předtím než se vydal na cestu, projel na kole kolem Holmgrenova domu v Klintenu a kolem Gideonova domu a zamířil ke Stenlundovým.

$

U redaktora se jenom postavil do dveří a oznámil: Tak já už odjíždím.

Hm, utrousil redaktor.

Možná byste o tom mohl napsat krátkou noticku, navrhl Olof Helmersson.

Ten, kdo si nezaslouží noticku, když přijede, namítl lokálkář, nebude mít žádnou noticku, ani když odjíždí.

Gideon byl na dvoře, v ruce bílou hůl. Velmi ztěžka a pomalu kráčel k hospodářské budově a příkopu, který za ní začínal.

Marita seděla na pohovce v komoře. Měla světle žluté šaty, pravděpodobně hedvábné, a na krku bílý mušelínový šátek. Ve velkém výstřihu brož s červenými kameny. Vlasy měla učesané a sepnuté modrou stuhou na zátylku.

Jsi svátečně oblečená, poznamenal Olof Helmersson.

Ano, ráno se probudila se svátečním, neřkuli slavnostním pocitem v těle. A podle toho se oblékla.

Posadil se k ní na pohovku.

Milá Marito, řekl, musel jsem tě ještě jednou vidět. Aby moje duše došla pokoje.

Ukazováčkem se opatrně dotkl lalůčku jejího ucha.

Gerdiny peníze ležely na hromádce na lakovaném kulatém stolku před nimi.

Předpokládala jsem to, řekla Marita.

Tu a tam napřáhla ruce a bankovky jimi prohrábla.

Spočítala jsi je, dcero? zeptal se Olof Helmersson.

Kdepak, to ji ani ve snu nenapadlo! Byla by to strašná urážka, zneuctění Gerdy, Gerda by po sobě nikdy nezanechala nic nedostatečného, kdepak, od Gerdy všichni vždycky dostávali víc než dost, nikdo jí nikdy nemusel nedůvěřovat ani po ní kontrolovat účty!

Ale, přiznala se Marita, položila ty peníze v kuchyni na zem a změřila je metrem a zvážila na váze.

No a? otázal se Olof Helmersson.

$

Je to velký bohatství, konstatovala. O takový obrovský sumě jsem nikdy ani neslyšela.

Ano, souhlasil Olof Helmersson. Jsi velmi bohatý sbor.

V životě jsem nebyla odpadlík, prohlásila Marita. Všickni ostatní odpadlíci občas byli.

To je v pořádku, řekl Olof Helmersson. Chvilku nejsme ani spasení, ani nespasení. Pak se přikloníme na jednu nebo druhou stranu.

Dokonce i Gerda v mládí párkrát odpadla, dodala Marita.

Ano, přisvědčil Olof Helmersson. Gerda žila naplno.

Člověk snad může věřit v Boha, i když je odpadlík? nadhodila Marita. Pokud se mu náhodou chce. Přestože se zcela oddává hříchu?

Samozřejmě, potvrdil Olof Helmersson. Hlavní věc je hřích. Všichni odpadlíci jsou v podstatě věřící.

Takže já se teď, pokračovala Marita, když mám potřebný prostředky, vrhnu do náruče hříchu. A bude ze mě odpadlík.

Dcero, ubezpečil ji Olof Helmersson, nikdy toho nebudeš litovat.

S takovýmdle majlantem, uvažovala nahlas Marita, se dá spáchat spousta hříchů, viď, tati?

Ano, souhlasil Olof Helmersson. Skoro neuvěřitelná spousta. Hřích je často překvapivě levný.

Nejhorší na tom je, posteskla si Marita, že náš statek zpustne.

O jeden opuštěný statek víc nebo míň, uklidňoval ji Olof Helmersson, to v tomhle kraji nehraje žádnou roli.

Seděli úplně bez hnutí, jejich dech rozechvíval a rozhoupával kopec bankovek na stolku. Z ohrady se ozýval ovčí zvonek.

Tati, zeptala se Marita, jako odpadlík si asi užiju daleko víc na pobřeží nebo v jižním Švédsku, viď? Když se chci vrhnout do náruče hříchu?

Ano, přitakal Olof Helmersson. Tam je větší nabídka.

$

TORGNY LINDGREN - Norrlandský akvavit

Sazba písmem Jannon T Moderne Tisk a knihařské zpracování Finidr; Vydal Host - vydavatelství, (digr-v2-rmr); roku 2009; První vydání, 176 stran; ISBN 978-80-7294-304-3