Laskavé bohyně

Jonathan Littell

Odeon(2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány

Vyprávění přesvědčeného nacisty a důstojníka SS Maximiliena Aueho nás provede několika různými dějišti druhé světové války, na frontu, do okupovaných oblastí i do zázemí. Text je koncipován jako Aueho fiktivní memoáry sepsané dlouho po válce; Aue se v nich neobhajuje, nýbrž se snaží po svém vysvětlit, jak a proč funguje jedno malé kolečko v příšerné smrtící mašinérii. Za svůj monumentální exkurz do duše malé ryby mezi válečnými zločinci získal Jonathan Littell r. 2006 Velkou cenu Francouzské akademie a prestižní Goncourtovu cenu.

Jonathan Littell

Laskavé bohyně

ODEON

Přeložila Michala Marková

LES BIENVEILLANTES

Copyright © 2006 by Jonathan Littell

Translation © Michala Marková, 2008

Czech edition © Euromedia Group k. s., 2008

ISBN 978-80-207-1278-3

Mrtvým

.

TOCCATA

Bratři v lidství, dovolte, abych vám vyprávěl, jak to bylo. Možná se ohradíte, že nejste moji bratři a že to nechcete vědět. Je pravda, že ten příběh je temný, ale je i poučný, nefalšovaná moralita, to vás ujišťuji. Možná bude poněkud dlouhý, koneckonců se toho seběhlo hodně, ale jestli příliš nespěcháte, při troše štěstí si najdete čas. A mimoto se vás týká: však uvidíte, že se vás týká. Nemyslete si, že vás chci za každou cenu přesvědčit; koneckonců vaše názory jsou vaše věc. Jestliže jsem se po všech těch letech odhodlal k psaní, pak proto, abych si věci srovnal v hlavě sám pro sebe, ne pro vás. Plahočíme se po tomhle světě jako housenky a čekáme, až se objeví ten nádherný, průzračný motýl, který se v nás skrývá. Jenže čas běží a my se nezakuklíme, zůstaneme larvou, což je sice smutné zjištění, ale co s tím? Samosebou nám zůstává možnost sebevraždy. Ale sebevražda mě po pravdě řečeno příliš neláká. Rozumí se, že jsem o ní dlouho uvažoval; a kdybych se k ní musel uchýlit, udělal bych to takhle: přiložil bych si přímo na srdce granát a odešel bych ze světa s radostným výbuchem. Malý, kulatý granát, který bych zlehka odjistil, pak pustil vrhovou pojistku a při tom tichém, kovovém cvaknutí pružiny, posledním zvuku, který bych kromě bušení vlastního srdce slyšel, bych se usmál. A pak bych konečně došel štěstí nebo přinejmenším klidu a zdi kanceláře bych měl vymalované cáry masa. Uklidily by to uklízečky, ty jsou za to placené, dobře jim tak. Ale jak už jsem říkal, sebevražda mě neláká. Ani nevím proč, snad to bude nějaká dávno osvojená filozofická kázeň, která mi napovídá, že tu koneckonců nejsme pro zábavu. Ale proč tedy? Nemám tušení, určitě abychom vydrželi, abychom ubíjeli čas, než on zabije nás. A v tom případě je psaní stejně dobrou náplní promarněných hodin jako jakákoliv jiná činnost. Ne že bych měl tolik hodin k promarnění, jsem vytížený člověk; mám to, čemu se říká rodina, mám práci, tedy zodpovědnost, to všechno zabírá čas a na vyprávění svých vzpomínek už ho moc nezbývá. Strávil jsem život výrobou vzpomínek, i když teď jsem placený spíš za výrobu krajek. Vlastně jsem se mohl stejně tak rozhodnout nic nepsat. Povinné to koneckonců není. I po válce jsem zůstal diskrétní; díkybohu jsem na rozdíl od některých svých dávných kolegů nikdy neměl potřebu se psaním pamětí ospravedlňovat, protože se nemám za co ospravedlňovat, ani mě k tomu nehnaly zištné pohnutky, protože si i takhle vydělávám slušně. Jednou jsem byl na služební cestě v Německu a mluvil jsem tam s ředitelem jedné velké firmy na výrobu prádla, kterému jsem chtěl prodat krajky. Doporučili mě k němu staří přátelé, takže jsme bez ptaní věděli, jak jeden k druhému přistupovat. Po našem rozhovoru, který mimochodem proběhl ve velmi pozitivním duchu, vstal, vytáhl ze své knihovny jeden svazek a věnoval mi ho. Jednalo se o posmrtně vydané paměti Hanse Franka, generálního guvernéra Polska. Jmenovaly se Tváří v tvář popravišti. „Napsala mi jeho vdova,“ vysvětlil mi můj společník. „Vlastním nákladem nechala vydat rukopis, který napsal po procesu, a z peněz za prodej té knihy živí své děti. Umíte si to představit? Vdova po generálním guvernérovi. Objednal jsem si u ní dvacet výtisků na rozdávání. Rovněž jsem ředitelům všech oddělení doporučil, aby si ji koupili. Napsala mi dojemný děkovný dopis. Znal jste ho?“ Ujistil jsem ho, že ne, ale že knihu si se zájmem přečtu. Vlastně jsem se s ním letmo setkal, to vám budu vyprávět později, jestli budu mít odvahu nebo trpělivost. Ale tam by nemělo smysl o tom mluvit. Ta kniha byla ostatně velmi špatná. Zmatená, bolestínská, prosáklá zvláštním náboženským pokrytectvím. Tyto zápisky budou možná také zmatené a špatné, ale vynasnažím se, abych psal jasně. Mohu vás ujistit, že budou přinejmenším prosty veškerého pokání. Já ničeho nelituji; dělal jsem svoji práci, toť vše. Co se týče mých rodinných záležitostí, o kterých možná budu také vyprávět, ty se týkají jen mě; a pokud jde o to ostatní, nakonec jsem bezesporu překročil jisté hranice, ale tou dobou už jsem to vůbec nebyl já, vrávoral jsem, a ostatně celý okolní svět se hroutil, uvědomte si, že jsem nebyl jediný, kdo ztratil hlavu. A pak – já nepíšu, abych jednou uživil svou vdovu a děti, já jsem naprosto schopný jejich potřeby uspokojit. Ne, jestli jsem se nakonec rozhodl psát, je to rozhodně proto, abych si ukrátil čas, a pak také možná abych sobě i vám objasnil pár nejasných míst. Mimoto myslím, že mi to prospěje. Je pravda, že jsem v dosti nijakém rozpoložení. To ta zácpa. Mrzutý a bolestivý problém, který je pro mě navíc novinkou; dříve to bylo spíš naopak. Dlouhá léta jsem se musel na záchod uchylovat třikrát, čtyřikrát denně; dneska jsem šťastný, když se mi to povede jednou týdně. Jsem odsouzen ke klystýrům, což je procedura vrcholně nepříjemná, ale účinná. Promiňte, že vás zásobuji tak choulostivými detaily; ale snad mám právo si trochu postěžovat. A navíc, pokud vám to vadí, uděláte lépe, když přestanete číst už tady. Já nejsem Hans Frank, já nemám rád přikrašlování. Chci být v rámci možností přesný. Navzdory všem chybám – a dopustil jsem se mnoha – jsem byl vždycky z těch, kdo za jediné věci nezbytné k životu považují vzduch, jídlo, vodu a vyměšování, a hledání pravdy. Zbytek je nepovinný.

Před nějakým časem přinesla moje žena domů černou kočku, protože si určitě myslela, že mi tím udělá radost. Samosebou se mě nezeptala, co si o tom myslím. Zřejmě se domnívala, že bych to rovnou zavrhl, že bude jistější postavit mě před hotovou věc. Když už tady je, nedá se nic dělat, vnoučata by plakala a tak dále. I přesto byla ta kočka velice nepříjemná. Když jsem se ji snažil na důkaz dobré vůle hladit, vyskočila na parapet okna a upřeně na mě zírala žlutýma očima; když jsem ji chtěl vzít do náručí, sekla mě drápem. V noci se mi naopak vždycky stočila na břiše jako tíživá hrouda a usnula, a mně se zdálo, že se dusím pod hromadou kamení. S mými vzpomínkami to bylo trochu podobné. Když jsem se poprvé rozhodl je sepsat, vzal jsem si dovolenou. Patrně to byla chyba. Přesto bylo vše na dobré cestě: abych si osvěžil paměť, koupil jsem si a přečetl spoustu knih k tématu, našel jsem si organizační schémata s podrobnou chronologií a tak podobně. Ale díky té dovolené jsem měl najednou čas a začal jsem přemýšlet. Navíc to bylo na podzim, hnusný šedý déšť rval ze stromů listí, mě se pomalu zmocňovala úzkost. Zjistil jsem, že přemýšlení není dobrá věc.

Měl jsem to vědět předem. Kolegové mě mají za klidného, vážného, uvážlivého člověka. Klidný nepochybně jsem; ale často mi během dne začne v hlavě hučet jako v kremační peci. Mluvím, diskutuji, rozhoduji, jako všichni ostatní; ale když si v baru dávám skleničku, představuji si, že vejde nějaký člověk s puškou a zahájí palbu; v kině nebo v divadle si v duchu maluji, jak se pod řadami sedadel kutálí odjištěný granát; ve svátek na náměstí vidím vybuchovat auto naložené třaskavinami, bujaré odpoledne se mění v masakr, mezi dlažebními kostkami zurčí krev, kusy masa se lepí na zdi nebo proletí křižovatkou a padají do nedělní polévky, slyším křik, nářek lidí s končetinami urvanými tak, jako když malý zvědavý kluk trhá nožičky broukům, otupělost těch, co přežili, ušní bubínky jsou jakoby opancéřované tichem, začíná dlouhý strach. Klidný? Ano, ať se děje co se děje, zůstávám v klidu, nedávám na sobě nic znát, jsem nevzrušený, netečný, jako němé fasády vybombardovaných měst, jako stařečci s hůlkami a medailemi na lavičkách v parku, jako chaluhami zarostlé tváře utopenců, které už nikdo nikdy nenajde. Nebyl bych tenhle úděsný klid schopný porušit, ani kdybych chtěl. Nejsem z těch, kteří kvůli každé maličkosti tropí povyk, umím se ovládat. Přesto to na mě také doléhá. A ty výjevy, které jsem tu popsal, nejsou nutně nejhorší. Takovéhle představy mě přepadají už dlouho, rozhodně už od dětství, v každém případě začaly dávno předtím, než jsem se ocitl uprostřed jatek. V tomhle smyslu byla pro mě válka jen potvrzením a já si na tyhle drobné scénky zvykl, beru je jako vhodný komentář ke všeobecné marnosti. Ne, nakonec se ukázalo, že namáhavé, krušné je zaobírat se jen a jen myšlením. Vždyť si to představte: na co myslíte přes den vy sami? V podstatě je toho velice málo. Řádně roztřídit vaše myšlenky by bylo snadné: jsou to myšlenky praktické nebo mechanické, plánování pohybů a času (například: před čištěním zubů postavit vodu na kávu, ale topinky opéct až potom, protože ty se dělají rychleji); pracovní starosti; finanční starosti; problémy v domácnosti; sexuální fantazie. Podrobností vás ušetřím. U večeře pozorujete stárnoucí tvář své ženy, je mnohem méně vzrušující než vaše milenka, ale jinak za všech okolností vyhovující, co se dá dělat, takový je život, a tak mluvíte o nejnovější vládní krizi. V podstatě je vám poslední vládní krize ukradená, ale o čem jiném mluvit? Vynechte tenhle typ myšlenek – a shodnete se se mnou, že toho o moc víc nezbývá. Samosebou nastávají i jiné situace. Mezi dvěma reklamami na prášek do pečiva se nečekaně ozve předválečné tango, Violetta, řekněme, a najednou ožije noční šplouchání řeky, lampióny v zahradní restauraci, lehký pach potu na kůži rozjařené ženy; u vchodu do parku vám rozesmátá dětská tvář připomene tvář vašeho syna těsně předtím, než začal chodit; na ulici pronikne skrz mraky sluneční paprsek a ozáří velké listy a bělavý kmen platanu: a vy v mžiku zalétnete do dětství, na školní dvůr, kde jste si o přestávce hrávali na vojáky a křičeli jste hrůzou a štěstím. Právě jste zažili lidskou myšlenku. Ale to se stává jen zřídka.

Avšak když přerušíte práci, všední činnost, každodenní shon, a začnete se vážně věnovat jisté myšlence, vypadá to jinak. Záhy se začnou v těžkých, černých vlnách nořit různé věci. V noci se sny vymykají kontrole, trhají se, množí, a při probuzení nechávají v hlavě hořký a vlhký povlak, který se dlouho rozpouští. Abychom si rozuměli: nejde tu o pocit viny ani o výčitky. Ty nepochybně existují také, to nechci popírat, ale já se domnívám, že věci jsou složité jiným způsobem. To, o čem mluvím, zakusí i člověk, který ve válce nebyl a nemusel zabíjet. Vracejí se všechny drobné zlomyslnosti, zbabělost, faleš, ubohost, kterými je postižen každý, není divu, že člověk vynalezl práci, alkohol, neplodné tlachání. Zkrátka jsem tu svou nešťastnou dovolenou brzy ukončil, nemělo to cenu. Na sepisování jsem měl dost času při polední přestávce nebo večer, když odešly sekretářky.

Pauzička na zvracení, a už zas mohu pokračovat. To je další z drobných následků: čas od času se mé jídlo vrací, někdy hned, někdy později, bez důvodu, jen tak. Je to starý problém, už z války, abych byl přesný, začalo to někdy na podzim 1941 na Ukrajině, myslím, že v Kyjevě, nebo možná v Žitomiru. I o tom se určitě zmíním. Každopádně jsem si na to časem zvykl: vyčistím si zuby, dám si skleničku a vrátím se k tomu, co jsem dělal předtím. Ale zpět ke vzpomínkám. Koupil jsem si několik školních sešitů, velký formát, ale čtverečkované, a mám je v kanceláři zamčené v zásuvce. Předtím jsem si tužkou psal poznámky na tuhé kartotéční lístky, taky čtverečkované; teď jsem se rozhodl to všechno spojit do jednoho celku. Ani nevím proč. Rozhodně ne pro poučení svým potomkům. Kdybych teď hned na místě zemřel, řekněme na infarkt nebo na mrtvici, a kdyby mé sekretářky tu zásuvku odemkly, měly by z toho chudinky šok, a moje žena taky: úplně by stačily ty kartotéční lístky. Všechno se to bude muset rychle spálit, aby se předešlo skandálu. Mně je to jedno, já budu mrtvý. A koneckonců nepíšu ani pro vás, i když se na vás obracím.

V mojí kanceláři se píše příjemně, je velká, jednoduše zařízená, je tu klid. Bílé stěny skoro bez výzdoby, vitríny na vzorky; a na konci velký průzor dolů do tovární haly. I přes dvojité sklo plní místnost klapot tkalcovských stavů Leavers. Když si chci něco promyslet, vstanu od psacího stolu a jdu ke sklu, sleduji řady stavů u svých nohou, jisté, přesné pohyby krajkářek, ukolébává mě to. Občas sejdu a procházím se mezi stroji. Hala je jednoduchá, špinavá okna jsou natřená na modro, neboť krajka je křehká věc, světla se bojí, a tenhle namodralý přísvit mi konejší duši. Rád se tím monotónním, synkopovaným klapáním, které tomuto prostoru vládne, tím trýznivým, kovovým dvoudobým rytmem, nechávám tak trochu unést. Stavy na mě pokaždé zapůsobí. Jsou litinové, natřené na zeleno, a každý váží deset tun. Některé z nich jsou velice staré, takové už se hodně dlouho nevyrábějí; náhradní díly nechávám dělat na zakázku; po válce jsme samozřejmě přešli z páry na elektřinu, ale na stroje samotné se nesahalo. Já se k nim nepřibližuji, abych se neumazal; hodně z jejich pohyblivých součástek se musí neustále promazávat, ale olej by samosebou krajku zničil, a tak používáme grafit, mletou tuhu, kterými krajkář pohyblivé součástky zasypává, mává nad nimi sypátkem jako kadidelnicí. Krajka pak ze stroje vychází černá, tuha ulpívá na zdech i na podlaze, na strojích i na dělnících, kteří s nimi pracují. První anglické stavy na tkaní tylu, žárlivě střežené tajemství, propašovali do Francie těsně po napoleonských válkách dělníci, kteří se chtěli vyhnout placení cla. Lyonský občan Jacquard do nich začlenil pásy perforovaných kartiček určujících vzorek, a tak je upravil pro výrobu krajek. Spodní válce zásobují stroj přízí; v samotném srdci stavu se v zásobníku mačká pět tisíc cívek, duše; tento zásobník pak zachytí a vyvažuje catch-bar (i ve francouzštině zachováváme některé anglické termíny), dopředu a dozadu, s hlasitým, hypnotizujícím klapáním. Příze vedená ze strany, měděnými, do olova zalitými hřebeny, podle složité choreografie, řízené pěti nebo šesti sty Jacquardovými kartami, tká smyčky; labutí krk zvedá hřeben; nakonec se na vrstvě grafitu objeví pavučinová spleť krajky, která se zvolna navíjí na buben upevněný nahoře na stavu.

Zaměstnanci továrny jsou striktně oddělení podle pohlaví: muži vytvářejí motivy, perforují karty, nahazují je do stroje, dohlížejí na stavy a velí pomocným silám; jejich ženy a dcery ještě dnes navíjejí nitě, čistí krajku od grafitu, spravují, vytahují ji ze stroje a skládají. Tradice je silná. Krajkáři tvoří svého druhu dělnickou aristokracii. Vyučit se trvá dlouho, práce je to choulostivá. V minulém století jezdili krajkáři z Calais do továrny bryčkou a v cylindru, s majitelem si tykali. Dnes je jiná doba. Až na některé stavy, které využívalo Německo, bylo tohle odvětví zničeno. Muselo se začít od nuly; na severu, kde před válkou pracovaly čtyři tisíce stavů, jich dnes zbývá jen asi tři sta. V době hospodářského oživení si nicméně krajkáři mohli dovolit auto dřív než většina střední třídy. Ale mně mí dělníci netykají. Nemyslím si, že by mě mí dělníci měli rádi. To mi nevadí, já po nich nechci, aby mě měli rádi. A mimoto je také nemám rád. Pracujeme spolu, toť vše. Je-li dělník pečlivý a svědomitý, vyžaduje-li krajka, která vychází z jeho stavu, jen málo oprav, dám mu na konci roku prémie; toho, kdo chodí do práce pozdě nebo opilý, potrestám. Na tomhle základě spolu vycházíme dobře.

Možná se ptáte, jak jsem se dostal ke krajkám. Přitom jsem k podnikání zdaleka nebyl předurčený. Studoval jsem práva a politickou ekonomii, v Německu je oficiální součástí mého jména titul Dr. jur. Je ovšem pravda, že mi okolnosti ve využívání diplomu po roce 1945 poněkud zabránily. A jestli chcete vědět opravdu všechno, neměl jsem v plánu ani věnovat se právům; v mládí jsem si nejvíc ze všeho přál studovat literaturu a filozofii. To mi ale nedovolili; další smutná kapitola mého roman familial, k té se možná ještě vrátím. Musím ovšem uznat, že v krajkářství jsou mi práva platná víc než literatura. Seběhlo se to asi takhle. Když bylo po všem, povedlo se mi odejít do Francie a vydávat se za Francouze; vzhledem k tehdejším zmatkům to nebylo nijak těžké, vrátil jsem se s deportovanými, nikdo se nijak zvlášť nevyptával. Francouzštinu mám dokonalou; matka byla totiž Francouzka, strávil jsem ve Francii prvních deset let života, studoval jsem tu gymnázium, lyceum, přípravné kurzy a dokonce i dva ročníky vysoké školy na ELSP, Škole politických věd, a jelikož jsem vyrostl na jihu, mohl jsem dokonce využít středomořský přízvuk, každopádně tomu nikdo nevěnoval pozornost, panoval tehdy blázinec, na nádraží Orsay mě přivítala polévka a taky pár nadávek, je pravda, že jsem se nevydával za deportovaného, ale za totálně nasazeného, a ty gaullisté neměli zrovna v lásce, takže mi dali co proto, ostatním chudákům chlapům taky, a pak nás pustili, nás nevítala Lutécie, zato svoboda. V Paříži jsem nezůstal, znal jsem tu příliš mnoho lidí, a navíc těch nevhodných, odešel jsem na venkov, živil jsem se kdečím. Pak se situace uklidnila. Se střílením lidí přestali brzo, za chvíli už se ani nenamáhali je zavírat. A tak jsem si sehnal informace a vyhledal jsem jednoho známého. Ten se vyznal v tlačenici, bez problémů postupoval z jednoho úřadu do druhého; jelikož byl prozíravý, dal si hodně dobrý pozor, aby se službami, které nám prokazoval, nikde nechlubil. Ze začátku mě nechtěl přijmout, ale když nakonec pochopil, kdo jsem, zjistil, že skutečně nemá na vybranou. Nemohu říct, že by to bylo příjemné setkání; vládla při něm rozpačitá, napjatá atmosféra. Správně ale pochopil, že máme společné zájmy: já chtěl najít místo, on si chtěl udržet to své. Měl bratrance na severu, bývalého komisionáře, který zkoušel rozjet malou firmu se třemi stavy; koupil je po bankrotu od jisté vdovy. Tenhle člověk mě zaměstnal, musel jsem cestovat a prodávat jeho krajky. Ta práce mě rozčilovala; nakonec se mi povedlo ho přesvědčit, že mu budu užitečnější v organizační oblasti. Je pravda, že v tomto oboru jsem měl značné zkušenosti, i když jsem je nemohl uplatnit o nic víc než svůj doktorát. Podnik rostl, hlavně od padesátých let, kdy jsem znovu navázal kontakty se Spolkovou republikou a povedlo se mi otevřít pro nás německý trh. Tehdy bych se býval mohl bez potíží vrátit do Německa; spousta mých bývalých kolegů tam v klidu žila, někteří si odpykali malý trest, jiné nikdo ani neobtěžoval. Se svou kvalifikací bych se mohl vrátit ke svému jménu i doktorátu, mohl bych si zažádat o důchod pro vysloužilce a o uznání částečné invalidity, nikdo by si ničeho nevšiml. Práci bych si našel rychle. Ale co bych z toho měl, říkal jsem si. Práva mě koneckonců nezajímala o nic víc než podnikání, a nakonec jsem krajkám, tomuto okouzlujícímu a harmonickému lidskému výtvoru, přišel na chuť. Když jsme nakoupili dost stavů, můj šéf se rozhodl otevřít další továrnu a mně svěřil vedení. Tohle místo zastávám dodnes a čekám na penzi. Mezitím jsem se oženil, sice s jistým odporem, ale tady, na severu, to bylo poměrně nutné, byl to způsob, jak upevnit to, co jsem získal. Vybral jsem si ženu z dobré rodiny, poměrně hezkou, ženu jak se patří, a abych ji zaměstnal, hned jsem jí udělal dítě. Bohužel to byla dvojčata, nejspíš to máme v rodině; co se mě týče, jeden špunt by mi bohatě stačil. Dostal jsem přidáno, koupil jsem pěkný dům kousek od moře. Tak takhle jsem se stal příslušníkem střední třídy. Každopádně to stálo za to. Po všem tom, co se stalo, jsem potřeboval hlavně klid a řád. Běh života zlámal mladickým snům kosti a má úzkost nabytá po všech koutech německé Evropy se pomalu vstřebala. Z války jsem vyšel jako prázdný člověk, zbyla mi jen hořkost a vleklá hanba, co skřípou mezi zuby jako písek. Takže mi život podle všech společenských pravidel vyhovoval: jalový, pohodlný život, i když na něj často pomýšlím s ironií a občas i s nenávistí. Doufám, že v tomto rytmu jednoho dne dospěji do lahodného stavu Jeronýma Nadala a že nebudu k ničemu tíhnout, není-li k čemu tíhnout. Stává se ze mě knihomol; to je jedna z mých nectností. Mé potřeby mě, žel, ještě neopustily, což svatosti neprospívá. Pro klid v domě i dnes čas od času potěším svou ženu, s pramalou radostí, ale zároveň nikoli s přehnaným odporem. A tu a tam na služebních cestách obnovím své staré obyčeje; ale v podstatě už jen z hygienických důvodů. Tělo krásného chlapce je pro mě totéž jako Michelangelova socha; dech už se ve mně netají. Je to, jako když vám po dlouhé nemoci přestane chutnat; pak je jedno, jestli jíte kuře, nebo hovězí. Jen je zkrátka potřeba přijímat potravu. Po pravdě řečeno už mě moc věcí nezajímá. Snad literatura, a ani u té nevím, jestli to není jen ze zvyku. Možná právě proto píšu tyhle paměti: abych si rozproudil krev, zjistil, jestli ještě dokážu něco procítit, jestli umím ještě trochu trpět. Zvláštní cvičení.

Utrpení ale samozřejmě znám. Prošli si tím všichni Evropané mé generace, já ovšem mohu bez falešné skromnosti prohlásit, že jsem ho viděl víc než většina ostatních. A pak, lidé rychle zapomínají, což zjišťuji každý den. Dokonce i ti, kteří byli u toho, o tom mluví a přemýšlejí v předpřipravených větách a myšlenkách. Stačí se podívat, jak ubohým způsobem se němečtí autoři vyrovnávají s boji na Východě: ztrouchnivělý sentiment, šeredný, mrtvý jazyk. Například prózy Herr Paula Carrella, úspěšného autora posledních let. Náhodou jsem tohoto Herr Carrella poznal v Maďarsku, když se ještě jmenoval Paul Carl Schmidt a z nařízení svého ministra von Ribbentroppa sepisoval to, co si doopravdy myslel, stylem zdatným a působivějším: Židovská otázka není otázkou lidskosti, není to otázka náboženská; je to jen a jen otázka politické hygieny. Nyní se ctihodnému Herr Carrellovi-Schmidtovi podařil husarský kousek, publikoval čtyři neslané nemastné knihy o válce v Sovětském svazu, aniž by jedinkrát použil slovo Žid. Já to vím, četl jsem to: bylo to utrpení, ale já jsem vytrvalý. A naši francouzští autoři, různí ti Mabireové a jim podobní, nejsou o nic lepší. S komunisty je to podobné, jen naopak. Kampak se poděli ti, co zpívali Děti, nabruste nože o obrubníky? Mlčí nebo zemřeli. Žvaníme, upejpáme se, patláme se v nudném bahně slov sláva, čest, hrdinství, je to únavné, nikdo doopravdy nemluví. Možná jsem nespravedlivý, ale odvažuji se doufat, že mě pochopíte. Televize nás bombarduje čísly, působivými čísly s řádkami nul. Ale kdo z vás se nad těmi čísly doopravdy pozastaví a zapřemýšlí? Kdo z vás se kdy pokusil spočítat všechny ty, které zná nebo v životě poznal? A srovnat tohle směšné číslo s čísly, která slýchá z televize, s těmi slavnými šesti miliony nebo dvaceti miliony? Budeme chvilku počítat. Matematika je užitečná, dává věcem perspektivu, osvěžuje ducha. Někdy jsou taková cvičení velice poučná. Mějte tedy trpělivost a věnujte mi pozornost. Vezmu v potaz jen dvě scény, kde jsem mohl sehrát – jakkoliv nepatrnou – roli: válku proti Sovětskému svazu a likvidační program, který je v našich dokumentech oficiálně označován jako „Konečné řešení židovské otázky“, Endlösung der Judenfrage, abych citoval tento překrásný eufemismus. Pokud jde o východní frontu, ztráty nakonec byly relativně malé. Mé výchozí údaje budou poněkud svévolné; nemám na výběr, prameny se neshodují. Pro celkové sovětské ztráty volím údaj tradiční, který zmínil v roce 1956 Chruščov, tedy dvacet milionů, přestože si uvědomuji, že Reitlinger, uznávaný anglický autor, uvádí pouze dvanáct milionů, a že Erickson, stejně, ne-li více uznávaný skotský autor, dochází k minimálnímu počtu dvacet šest milionů; oficiální sovětský údaj je tedy o milion vyšší než čistý průměr. Co se týče německých ztrát – rozumí se jen v Sovětském svazu –, můžeme vycházet z ještě oficiálnějšího a germánsky přesného čísla, 6 172 373 vojáků ztracených na východní frontě od 22. června 1941 do 31. března 1945, údaje uvedeného v interní zprávě OKH (vrchního velení armády), nalezené po válce, která ovšem směšuje mrtvé (přes milion), raněné (téměř čtyři miliony) a pohřešované (tedy buď padlé, nebo zajatce, nebo mrtvé zajatce, zhruba 1 288 000). Pro zjednodušení tedy berme v úvahu dva miliony mrtvých, ranění nás momentálně nezajímají, a připočtěme velmi přibližně něco přes padesát tisíc mrtvých od 1. dubna do 8. května 1945, zejména v Berlíně, k čemuž přidáme ještě milion odhadovaných civilních obětí během východního tažení německé armády a následných přesunů obyvatelstva, což dohromady dělá řekněme tři miliony. U Židů máme na vybranou: kanonický údaj, i když jen málo lidí ví, odkud se vzal, činí šest milionů (Höttl v Norimberku řekl, že mu to řekl Eichmann; ale Wisliceny tvrdil, že Eichmann svým kolegům řekl pět milionů; a Eichmann sám, když se ho Židé mohli konečně zeptat osobně, řekl něco mezi pěti nebo šesti miliony, ale pět milionů určitě). Dr. Korherr, který dával dohromady statistiky pro Reichsführera-SS Heinricha Himmlera, se k 31. prosinci 1942 dopracoval k počtu o něco nižšímu než dva miliony, ale když jsem s ním měl v roce 1943 možnost mluvit, připustil, že jeho výchozí údaje nebyly příliš spolehlivé. Konečně velice respektovaný profesor Hilberg, odborník na tuto problematiku, kterého lze jen sotva podezírat ze stranických, natož proněmeckých názorů, na konci devatenáctistránkového výkladu dochází k číslu 5 100 000, které zhruba odpovídá mínění zesnulého Obersturmbannführera Eichmanna. Budeme proto vycházet z údaje profesora Hilberga, a tedy, pro rekapitulaci, dostáváme:

sovětských mrtvých 20 milionů

německých mrtvých 3 miliony

celkem za války na východě 23 milionů

Endlösung 5,1 milionu

Celkem 26,6 milionů, přičemž víme, že 1,5 milionu Židů bylo rovněž zahrnuto mezi sovětské mrtvé („sovětské občany usmrcené germánsko-fašistickými uchvatiteli“, jak velice diskrétně naznačuje pozoruhodný kyjevský památník)

A nyní k výpočtům. Konflikt se Sovětským svazem trval od 22. června 1941, třetí hodiny ranní, do – oficiálně – 8. května 1945, 23:01, to jest tři roky, deset měsíců, šestnáct dní, dvacet hodin a jednu minutu, což je 46,5 měsíce, 202,42 týdnů, 1417 dní, 34 004 hodin nebo 2 040 241 minut (s připočtením oné jedné doplňující minuty). Pro program zvaný „konečné řešení“ zachováme stejná data; předtím nebylo nic rozhodnuto ani systematizováno, židovské ztráty byly nahodilé. Nyní obě dvě číselné sady spojíme: na německé straně to činí 64 516 mrtvých za měsíc, tedy 14 821 mrtvých za týden, tedy 2117 mrtvých denně, tedy 88 mrtvých za hodinu, tedy 1,47 mrtvého za minutu, to vše průměrně za každou minutu každé hodiny každého dne každého týdne každého měsíce každého roku, celkem tři roky, deset měsíců, šestnáct dní, dvacet hodin a jednu minutu. Co se týče Židů, včetně těch sovětských, máme tu zhruba 109 677 mrtvých měsíčně, tedy 25 195 mrtvých týdně, tedy 3599 mrtvých denně, tedy 150 mrtvých za hodinu, tedy 2,5 mrtvých za minutu, to vše za totéž období. A konečně na straně sovětské máme asi 430 108 mrtvých měsíčně, 98 804 mrtvých týdně, 14 114 mrtvých denně, 588 mrtvých za hodinu, 9,8 mrtvého za minutu, to vše za totéž období. Tedy v celkovém součtu je to v oblasti, kde jsem působil, v průměru 572 043 mrtvých za měsíc, 131 410 mrtvých týdně, 18 772 mrtvých denně, 782 mrtvých za hodinu a 13,04 mrtvého za minutu, v každé minutě každé hodiny každého dne každého týdne každého měsíce každého roku daného období, které, připomínám, trvalo tři roky, deset měsíců, šest dní, dvacet hodin a jednu minutu. Ten, komu snad tato přidaná minuta připadá směšná, nechť si uvědomí, že se koneckonců v průměru jedná o 13,04 mrtvého navíc, a pokud je toho schopný, ať si představí, že by v jeho okolí naráz zemřelo třináct osob. Můžeme rovněž uplatnit výpočet určující časové rozpětí mezi jednotlivými úmrtími: dostaneme tak v průměru jednu německou smrt každých 40,78 vteřiny, židovskou smrt každých 24 vteřin a jednu smrt bolševickou (včetně sovětských Židů) každých 6,12 vteřiny, což je celkem v průměru jedna smrt každých 4,6 vteřiny po celé výše zmíněné období. Teď můžete na základě těchto údajů provádět konkrétní cvičné úvahy. Vezměte si například náramkové hodinky, počítejte jednu smrt, dvě smrti, tři smrti a tak dále každých 4,6 vteřiny (nebo každých 6,12 vteřiny nebo 24 vteřin nebo 40,8 vteřiny, podle toho, čemu dáváte přednost), a zkuste si ty mrtvé, jednoho, dva, tři, představit, jako kdyby leželi přímo před vámi. Uvidíte, je to dobré meditační cvičení. Nebo si představte nějakou jinou, nedávnější katastrofu, nějakou, která vás hodně zasáhla, a srovnávejte. Jestli jste například Francouz, vzpomeňte si na tu drobnou alžírskou epizodku, která pro vaše spoluobčany znamenala takové trauma. Za sedm let jste přišli o 25 000 mužů, a to včetně nehod: to je ekvivalent necelého jednoho dne a třinácti hodin na východní frontě; nebo zhruba sedmi dnů židovských mrtvých. Jak vidno, s mrtvými na alžírské straně nepočítám: jelikož o nich v knihách a televizi takříkajíc nikdy nemluvíte, nejspíš pro vás nic moc neznamenají. Přesto jste jich za každého z vašich vlastních mrtvých zabili deset, což je úctyhodný výkon dokonce i ve srovnání s tím naším. Nechám toho, dalo by se pokračovat dlouho: navrhuji vám, abyste pokračovali sami, dokud nebude kolem vás plno mrtvol. Já to nemám zapotřebí; už dlouho je mi myšlenka na smrt bližší než má krční žíla, jak praví ona krásná věta z Koránu. Kdyby se vám někdy povedlo mě rozplakat, mé slzy by vám rozleptaly tvář jako vitriol.

Závěr, který z toho všeho plyne – dovolíte-li ještě jeden citát, slibuji, že poslední – tak dobře vyjádřil Sofoklés: Přede vším musíš dávat přednost tomu, nikdy se nenarodit. Ostatně Schopenhauer napsal v podstatě totéž: Bylo by lepší, kdyby nebylo nic. Neboť na zemi je víc bolesti než rozkoše, veškeré uspokojení je jen přechodné, vytváří nové touhy a novou úzkost, a utrpení požíraného zvířete je větší než rozkoš toho, kdo je požírá. Ano, vím, jsou to dva citáty, ale táž myšlenka: žijeme vpravdě v tom nejhorším z možných světů. Válka samozřejmě skončila. A ponaučení jsme pochopili, už se to nestane. Ale víte jistě, že jsme to ponaučení pochopili? Víte jistě, že už se to nestane? Víte jistě, že válka skončila? Válka svým způsobem neskončí nikdy, nebo spíš skončí, až bude poslední dítě narozené posledního dne bojů v pořádku pohřbeno, a i pak bude pokračovat v jeho dětech a pak v jejich dětech, až se nakonec tohle dědictví trochu zředí, vzpomínky se roztřepí a bolest zeslábne, přestože v tu dobu už to všechno všem dávno vymizí z paměti a zapadne mezi dávné příběhy, které se nehodí ani na strašení dětí, tím méně dětí těch mrtvých a těch, kteří by jimi bývali chtěli být, myslím mrtvými.

Vím, co si myslíte: to je ale zlý člověk, říkáte si, hajzl ve všech ohledech, měl by hnít ve vězení, a ne nám cpát svoji zmatenou filozofii bývalého, napůl polepšeného fašisty. Co se fašismu týče, nemíchejme všechno dohromady, a pokud jde o moji trestní odpovědnost, nesuďte předčasně, ještě jsem vám všechno nevypověděl. K mé odpovědnosti morální dovolte několik? úvah. Političtí filozofové často upozorňují, že v době války ztrácí občané, tedy přinejmenším občané mužského pohlaví, jedno ze svých nejzákladnějších práv, právo na život, a to od francouzské revoluce a vynálezu branné povinnosti, principu, který je dnes uplatňován všeobecně či téměř všeobecně. Zřídkakdy ovšem poznamenávají, že občan zároveň ztrácí i jiné právo, stejně základní a pro něj možná životně důležitější, co se týče představy, kterou si sám o sobě vytvořil coby o civilizovaném člověku: právo nezabíjet. Nikdo se vás na váš názor neptá. Člověka, který stojí nad hromadným hrobem, se obvykle nikdo neptal, zda tam chce stát, o nic víc než mrtvých a umírajících, kteří leží na dně téhož hrobu. Namítnete mi, že zabít vojáka v boji je něco jiného než zabít neozbrojeného civilistu; to první válečné zákony dovolují, to druhé ne; obecné morální povědomí právě tak. To je jistě dobrý abstraktní argument, ale naprosto nebere v potaz podmínky dotyčného konfliktu. Ono naprosto svévolné, po válce zavedené rozlišování mezi „vojenskými operacemi“, srovnatelnými s jakýmkoliv jiným konfliktem, na jedné straně, a na straně druhé „zvěrstvy“, spáchanými menšinou sadistů a pomatenců, je, jak bych rád dokázal, chlácholivým výplodem fantazie vítězů – tedy přesněji řečeno západních vítězů, neboť Sověti, přes veškerou rétoriku, odjakživa věděli, o co kráčí: po květnu 1945 Stalin sice udělal pár gest pro publikum, ale pak se oné iluzorní „spravedlnosti“ královsky vysmál, chtěl tvrdou ruku, chtěl konkrétní činy, otroky a materiál pro obnovu a rekonstrukci, žádné výčitky a nářky, neboť stejně dobře jako my věděl, že nebožtíci pláč neslyší a že výčitek se člověk nenají. Nehájím našimi německými advokáty tolik ceněný Befehlnotstand, plnění rozkazu z donucení. To, co jsem dělal, dělal jsem s důkladnou znalostí věci, měl jsem za to, že je to má povinnost a že jakkoliv je nepříjemná a nešťastná, je třeba ji splnit. O totéž jde v totální válce: civilisté už neexistují, a mezi zplynovaným židovským dítětem a německým dítětem, které zabily zápalné bomby, je jediný rozdíl, a to v použitých prostředcích; v obou případech ale člověk či lidi, kteří je zabili, věřili, že je to správné nebo nutné; a koho vinit, jestli se zmýlili? To, co říkám, zůstává pravdou, i když z války uměle vydělíme to, co židovský právník Lempkin nazval genocidou, a povšimněme si, že, aspoň v našem století, zatím ještě nebylo genocidy bez války, že genocida neexistuje mimo válku a že stejně jako v případě války jde o kolektivní jev: moderní genocida je proces vykonávaný masami na masách a pro masy. A v případě, který nás zajímá, jde rovněž o proces členěný podle průmyslových metod. Stejně jako podle Marxe dělník nemá vztah k výrobku, tak ani v genocidě či moderní formě totální války nemá vykonavatel vztah k výsledku svých činů. To platí i v případě, kdy jeden člověk přiloží druhému k hlavě zbraň a stiskne kohoutek. Oběť sem totiž dovedl někdo jiný, o její smrti rozhodl zase někdo jiný, a i střelec sám ví, že je jen posledním článkem nesmírně dlouhého řetězu a že si nemůže klást víc otázek než člen popravčí čety, který v civilním životě popraví člověka odsouzeného řádně a podle práva. Střelec ví, že jen čistě náhodou on střílí, jeho druh stojí na stráži a někdo jiný řídí náklaďák. Nanejvýš by si mohl zkusit vyměnit se strážným nebo řidičem místo. Jiný příklad, pocházející spíše z bohatých historických pramenů než z mé osobní zkušenosti: jde o program likvidace německých těžce tělesně a duševně postižených osob, zvaný „Euthanasie“ nebo „T-4“, který byl spuštěn dva roky před programem „Konečné řešení“. Při něm byli nemocní, vybraní na základě vyhlášky, shromážděni v jedné budově a zdravotní sestry je zapsaly a svlékly; lékaři je vyšetřili a dovedli do uzavřené místnosti; zřízenec otevřel přívod plynu; jiní uklízeli; policista vystavil úmrtní listy. Při poválečných výsleších všichni zúčastnění říkali: Já, a vinen? Sestra nikoho nezabila, jen nemocné svlékala a uklidňovala, což jsou její běžné pracovní úkony. Ani lékař nezabíjel, ten jen potvrdil diagnózu podle kritérií stanovených jinými místy. Časově i místně má k vraždě nejblíže technik, který otevřel plynový kohoutek, ale ten jen vykonal technický úkon pod dohledem nadřízených a lékařů. Zřízenci, kteří místnost vyprazdňovali, konali jen nezbytnou – a navíc značně odpornou – sanační práci. Policista postupoval podle služebního řádu, který mu velí konstatovat smrt a zapsat, že nastala bez porušení platných zákonů. Kdo je tedy vinen? Všichni, nebo nikdo? Proč by zaměstnanec, který obsluhoval plyn, měl mít větší podíl viny než ten, který obsluhoval topení, staral se o zahradu nebo o auta? Stejně jsou na tom všechny částečky tohoto ohromného podniku. Provinil se například výhybkář smrtí Židů, které jím přehozená výhybka nasměrovala k táboru? Tenhle železničář je státní zaměstnanec, dvacet let dělá stejnou práci, přehazuje výhybky podle harmonogramu, nemusí vědět, co který vlak veze. Není jeho vina, že jsou Židé z bodu A přes jeho výhybku dopraveni do bodu B, kde jsou zabiti. Přesto však tenhle výhybkář hraje v likvidační práci podstatnou úlohu: bez ní by vlak vezoucí Židy do bodu B nedorazil. Totéž platí pro státního úředníka rekvírujícího byty pro oběti bombardování, tiskaře, připravujícího povolávací rozkazy do transportů, dodavatele, kteří zásobovali SS betonem nebo ostnatým drátem, poddůstojníky zásobovací služby, kteří dodávali Teilkommandu SP benzín, a Boha tam nahoře, který to všechno připustil. Samosebou lze poměrně přesně stanovit úrovně trestní odpovědnosti, na jejichž základě lze některé odsoudit a všechny ostatní ponechat napospas vlastnímu svědomí, i když jich většina žádné nemá; ještě snazší je vytvořit zákony teprve po činech, jako v Norimberku. Ale i tam vše probíhalo poněkud náhodně. Proč pověsili bezvýznamného venkovana Streichera, ale ne strašného von dem Bach-Zelewskiho? Proč pověsili mého nadřízeného Rudolfa Brandta, ale ne toho jeho, Wolffa? Proč pověsili ministra Fricka, a ne jeho podřízeného Stuckarta, který pro něj dělal všechnu práci? Tenhle Stuckart, to byl šťastlivec, který si ruce ušpinil jenom od inkoustu, nikdy ne od krve. Ujasněme si to ještě jednou: nesnažím se říci, že jsem se neprovinil tím či oním činem. Já vinen jsem, vy ne, a to je dobře. Měli byste mít nicméně možnost si říci, že toho, čeho jsem se dopustil já, byste se bývali dopustili taky. Možná s menší dávkou horlivosti, ale možná také s menší dávkou zoufalství, v každém případě nějakým způsobem ano. Snad mohu konstatovat, že, jak dokázaly moderní dějiny, za určitých daných okolností každý nebo téměř každý dělá to, co se mu řekne; a nezlobte se na mě, ale je jen malá pravděpodobnost, že zrovna vy byste byli výjimka, stejně jako jsem jí nebyl já. Jestli jste se narodili v zemi, kde nejen že vám nikdo nepřijde zabít ženu, ale kde ani nikdo nepřijde a neřekne vám, abyste šli zabíjet ženy a děti druhých, děkujte Bohu a jděte s pokojem. Ale pořád mějte na paměti tohle: možná jste měli víc štěstí než já, ale nejste lepší. Protože nebezpečí začíná právě ve chvíli, kdy najdete tolik troufalosti, abyste si to mysleli. Rádi stavíme stát, ať totalitní, nebo ne, do protikladu k obyčejným lidem, průbojným, nebo zakřiknutým. Nezapomínejme však, že stát tvoří právě lidé, všichni více méně obyčejní, každý má svůj život, svůj příběh, a jen shoda okolností stanovuje, že se někdo jednoho dne ocitne na tom správném konci pušky či správné straně papíru, zatímco druzí se ocitnou na konci špatném. Tento vývoj je velice zřídka záležitostí výběru či předurčení. Převážná většina obětí nebyla mučena či zabíjena proto, že by to byli zlí lidé, a tím méně je jejich katové trýznili proto, že by snad byli zlí. Věřit tomu by bylo poněkud naivní, aby se o tom člověk přesvědčil, stačí se podrobněji obeznámit s chodem jakékoliv úřední organizace, třeba i Červeného kříže. To, co naznačuji, ostatně výmluvně demonstroval Stalin, který z každé generace katů učinil oběti příští generace, a to aniž by se mu katů začalo nedostávat. Soukolí státu tedy sestává ze stejně sypkého písku jako to, co zrnko po zrnku drtí. Existuje, protože s jeho existencí všichni souhlasí, dokonce, a často až do poslední minuty této existence, jeho oběti. Bez Hössů, Eichmannů, Goglidzů, Vyšinských, ale také bez výhybkářů, bez betonářů a ministerských účetních je každý Stalin nebo Hitler jen měch nadouvající se nenávistí a bezmocným děsem. Dnes už se běžně říká, že valná většina těch, kdo řídili vyhlazovací proces, nebyli ani sadisté, ani nenormální jedinci. Jako v každé válce mezi nimi samosebou sadisté i pomatenci byli a spáchali nevýslovná zvěrstva, to je pravda. Pravda je i to, že SS mohla vyvinout více úsilí k tomu, aby tyto jedince zvládala, i když to dělala intenzivněji, než se obecně soudí, a není to samozřejmost. Jen se zeptejte francouzské generality, ti měli v Alžírsku taky dost trápení s alkoholiky, násilníky a vrahy důstojníků. Ale v tom problém není. Vyšinutí jedinci existují vždy a všude. Naše klidná předměstí se jen hemží pedofily a psychopaty, noclehárny jsou plné zuřivých megalomanů; s některými začnou být doopravdy potíže, zabijí jednoho, dva, tři, případně padesát lidí – a pak je tentýž stát, který během války bez mrknutí oka využíval jejich služeb, rozmáčkne jako komáry nacucané krví. Tihle nemocní lidé nic neznamenají. To ti obyčejní lidé, kteří tvoří stát – hlavně v neklidných dobách –, ti jsou tím pravým nebezpečím. Tím pravým nebezpečím pro člověka jsem já nebo vy. A jestli o tom nejste přesvědčeni, nemá cenu, abyste četli dál. Nic nepochopíte, rozčilíte se a ani jednomu z nás to nijak neprospěje.

Jako většina lidí jsem se ani já neprosil o to, abych se mohl stát vrahem. Kdybych mohl, a už jsem to říkal, věnoval bych se literatuře. Kdybych měl talent, psal bych, a kdyby ne, možná bych učil, v každém případě bych žil vprostřed krásných a poklidných věcí, nejskvělejších výtvorů lidské vůle. Kdo, pokud není blázen, z vlastní vůle volí vraždu? A také jsem chtěl hrát na klavír. Jednou se ke mně na koncertě naklonila jakási starší dáma: „Vy jste asi pianista, že?“ – „Bohužel ne, madam,“ musel jsem s politováním přiznat. Ještě dnes mě fakt, že na klavír nehraji a nikdy hrát nebudu, dusí někdy víc než ty hrůzy, ta černá řeka mého života, po které celá léta pluji. Doslova se z toho nemohu vzpamatovat. Když jsem byl malý, matka mi klavír koupila. Myslím, že to bylo k devátým narozeninám. Nebo k osmým. Každopádně ještě předtím, než jsme se s Moreauem odstěhovali do Francie. Prosil jsem ji o to dlouhé měsíce. Snil jsem o tom, že budu pianistou, velkým virtuosem; že mi pod prsty porostou katedrály tónů, lehoučké jako bubliny. Ale neměli jsme peníze. Můj otec už před nějakým časem odešel, matka (jak jsem se dozvěděl o hodně později) měla obstavené účty, musela se ohánět. Ale tenkrát peníze nějak sehnala, jak, to nevím, nejspíš ušetřila nebo si půjčila; možná se dokonce prodávala, to netuším a není to důležité. Nepochybně do mě vkládala naděje a chtěla rozvíjet mé nadání. A tak k nám tedy v den mých narozenin přivezli klavír, krásné pianino. I kdyby bylo z druhé ruky, muselo být drahé. Nejdřív jsem byl unešený. Začal jsem brát hodiny, ale nedělal jsem pokroky a rychle mě to přestalo bavit, a brzy jsem toho nechal. Stupnice nebyly to, co jsem si představoval, byl jsem stejný jako všechny děti. Matka se nikdy neodvážila mi mou ledabylost a lenost vyčíst; je mi ale jasné, že v ní myšlenka na ty vyhozené peníze musela hlodat. Na piáně se usazoval prach; sestru nezajímalo o nic víc než mě; už jsem na něj nemyslel, a když ho matka nakonec a určitě se ztrátou prodala, sotva jsem to zaznamenal. Matku jsem nikdy neměl doopravdy rád, dokonce jsem ji nenáviděl, ale kvůli téhle příhodě je mi jí líto. Byla to i její chyba. Kdyby si trvala na svém, kdyby byla přísná, když to bylo na místě, byl bych se býval hrát naučil a skýtalo by mi to velkou radost, bezpečné útočiště. Hrát si jen tak doma a pro sebe, to by mě naplňovalo. Samozřejmě často hudbu poslouchám a velice mě to těší, ale to není totéž, to je náhražka. Přesně jako mé mužské lásky: skutečnost je taková, a říkám to bez uzardění, že bych býval raději byl ženou. Nikoliv nutně živoucí, aktivní ženou, manželkou, matkou; ne, nahou ženou, ležící na zádech s roztaženýma nohama, drcenou vahou mužského těla, ženou, kterou muž uchvátil a do které proniká, ženou, která se v muži topí a stává se nekonečným mořem, v němž se topí i on, rozkoší bez konce a bez začátku. Ale nebylo mi to přáno. Místo toho se ze mě stal právník, pracovník bezpečnosti, důstojník SS a posléze ředitel továrny na výrobu krajek. Je to smutné, ale je to tak.

To, co jsem právě napsal, je sice pravda, ale je rovněž pravda, že jsem jednu ženu miloval. Jedinou, ale nade všechno na světě. Jenomže právě ona mi byla zapovězená. Je zcela zřejmé, že ve snech o tom, jak se stávám ženou, v tom vysněném ženském těle jsem ji hledal, chtěl jsem se k ní přiblížit, chtěl jsem být jako ona, chtěl jsem být jí. Je to pravděpodobné, i když to na věci nic nemění. Z těch mužů, se kterými jsem spal, jsem žádného nemiloval, využil jsem je a jejich těla a to je vše. Ona a její láska mi stačila na celý život. Nesmějte se mi: tahle láska, to je nepochybně ta jediná dobrá věc, kterou jsem kdy udělal. Určitě vás napadá, že u důstojníka Schutzstaffel je tohle všechno poněkud zvláštní. Ale proč by neměl SS-Obersturmbannführer mít právo na vnitřní život, na touhy a na vášně jako všichni ostatní? Nás, které dosud považujete za zločince, byly miliony; a jako mezi všemi lidmi byli mezi nimi samozřejmě jedinci banální, ale i neobyčejní muži, umělci, kulturní lidé, neurotici, homosexuálové, muži zamilovaní do svých matek, co já vím, a proč ne? Nikdo z nich nebyl o nic typičtější než jakýkoliv člověk jakékoliv profese. Existují obchodníci, kteří si libují v dobrém víně a doutnících, obchodníci posedlí penězi, i obchodníci, kteří si před odchodem do kanceláře zasouvají do řiti vibrátor a kteří pod oblekem schovávají oplzlé tetování; tohle nám připadá samozřejmé, tak proč by to tak nemělo být i u SS nebo u Wehrmacht? Když naši vojenští lékaři stříhali raněným oblečení, mnohem častěji, než byste tušili, naráželi na dámské prádlo. Tvrdit, že jsem nebyl typický případ, nic neznamená. Žil jsem, měl jsem svou minulost, minulost těžkou a trýznivou, ale to se stává a já se s tím popasoval po svém. Pak přišla válka, sloužil jsem a ocitl jsem se ve víru strašlivých, otřesných událostí. Nezměnil jsem se, jsem pořád stejný, mé problémy se nevyřešily, přestože válka přinesla nové problémy a přestože mě ty hrůzy proměnily. Existují lidé, pro které je válka nebo dokonce vražda řešením, ale já takový nejsem, pro mě jako pro většinu lidí je válka a vražda otázkou, otázkou bez odpovědi, protože když křičíte ze spaní, nikdo vám neodpoví. A jedno plyne z druhého: začal jsem v rámci služby, ale pod tlakem okolností jsem nakonec tento rámec překročil; to všechno je však úzce, vnitřně provázáno; nelze tvrdit, že bych do stejné krajnosti dospěl, i kdyby nebylo války. Možná by se to stalo, ale možná ne, možná bych našel jiné řešení. To nemůžeme vědět. Mistr Eckhart napsal: Anděl v pekle se vznáší na svém vlastním rajském obláčku. Vždycky jsem měl za to, že to platí i naopak, že ďábel v ráji by se vznášel na svém vlastním pekelném obláčku. Za démona se ovšem nepokládám. To, co jsem udělal, mělo vždycky své důvody, dobré nebo špatné, to nevím, v každém případě důvody lidské. Ti, kdo zabíjejí, jsou lidé stejně jako ti, kdo jsou zabíjeni, a to je strašné. Nikdy nemůžete říct: Nebudu zabíjet. To nejde, přinejlepším můžete říct: Doufám, že nebudu zabíjet. Já v to doufal taky, já jsem taky chtěl vést dobrý a užitečný život, být člověkem mezi lidmi, být stejný jako ostatní, i já jsem chtěl přiložit svůj kamínek ke společnému dílu. Mé naděje se ale nenaplnily, má upřímnost byla využita pro vykonání díla, které, jak se ukázalo, bylo špatné a šílené, a já překročil hranice stínu a všechno to zlo mi vstoupilo do života, a nic z toho se už nikdy nedá napravit. Ani slova k ničemu nejsou, mizí jako voda v písku a ten písek mi plní ústa. Žiji, dělám, co se dá, tak je to s každým, jsem člověk jako každý jiný, jsem člověk jako vy. No tak, říkám vám přece, že jsem jako vy!

ALLEMANDE I A II

Na hranici položili pontonový most. Hned vedle něj se zpod přívalů šedých vod Bugu ještě nořily zborcené oblouky mostu kovového, který Sověti odstřelili. Naši ženisté prý nový postavili za jedinou noc, a lhostejní Feldgendarmen, jejichž štítky ve tvaru půlměsíce odrážely slunce, zručně řídili dopravu, jako kdyby byli ještě doma. Wehrmacht měla přednost; nám bylo řečeno, ať počkáme. Sledoval jsem širokou, línou řeku, poklidné hájky na druhém břehu, shon na mostě. Pak jsme projeli, a hned nato začala po obou stranách silnice hradba ruských vraků, ohořelá, pomuchlaná nákladní auta, tanky vykuchané jako konzervy, obrněné vlaky zkroucené jako embrya, převržené, zborcené, zapletené do jednoho souvislého zuhelnatělého pásu tvořeného nepravidelnými haldami podél krajnic. Za nimi v nádherném letním světle zářily lesy. Ušlapaná cesta byla sice vyklizená, ale i tady byly vidět stopy výbuchů, velké olejové skvrny, rozeseté trosky. Pak se objevily první domy Sokalu. V centru města ještě tiše praskalo několik požárů; část ulice byla zarovnaná zaprášenými mrtvolami, povětšinou v civilním oblečení, které se mísily s odpadky a sutinami; a naproti ve stínu parku stály v úhledných řadách bílé kříže s bizarními stříškami. Dva němečtí vojáci na ně psali jména. Tady jsme počkali a Blobel se Strehlkem, naším intendančním důstojníkem, odešli do štábu. Se štiplavou vůní ohně se mísil nasládlý, poněkud nechutný pach. Blobel se za chvilku vrátil. „Je to v pořádku. Strehlke se postará o ubytování. Pojďte za mnou.“

AOK nás ubytoval ve škole. „Mrzí mě to,“ omlouval se drobný intendant v pomačkané polní uniformě. „Ještě pořád to tu organizujeme. Ale pošleme vám menáž.“ Náš zástupce velitele, von Radetzky, elegán z Pobaltí, mávl rukou v rukavici a řekl: „To nic. Není to na dlouho.“ Nebyly tu postele, ale přikrývky jsme si přinesli; muži se usadili na školní židličky. Bylo nás kolem sedmdesáti. Večer jsme skutečně dostali skoro studenou polévku se zelím a bramborami, syrovou cibuli a kusy lepivého černého chleba, který tvrdnul, jen co ho člověk nakrájel. Měl jsem hlad, máčel jsem si chléb do polévky a schroupal jsem dokonce i tu cibuli. Von Radetzky určil hlídky. Noc proběhla v klidu.

Nazítří ráno náš velitel Standartenführer Blobel svolal všechny své Leiter do štábu. Leiter III, můj přímý nadřízený, chtěl psát jakési hlášení, a tak mě poslal místo sebe. Hlavní štáb 6. armády, AOK 6, k níž jsme patřili, zabral velkou, nevzhlednou budovu z dob Rakouska-Uherska, s vesele oranžovou fasádou vylepšenou sloupy a štuky a prošpikovanou střepinami. Přijal nás jakýsi Oberst, který se s Blobelem zjevně dobře znal: „Generalfeldmarschall pracuje venku. Pojďte za mnou.“ Odvedl nás do rozlehlého parku, který se od budovy svažoval až k zákrutu Bugu. Kolem osamělého stromu tu rázoval člověk v plavkách, následovaný hlučícím klubkem důstojníků v propocených uniformách. Obrátil se k nám: „Á, Blobel! Zdravím, meine Herren.“ Pozdravili jsme se s ním: byl to Generalfeldmarschall von Reichenau, vrchní velitel armády. Vypjatá zarostlá hruď se mu energicky dmula. Jemné pruské rysy navzdory urostlé postavě tonuly v tuku, proslulý, nyní nepatřičný a téměř směšný monokl se blýskal na slunci. Zadával přesné a puntičkářské pokyny a přitom neustále trhaně popocházel sem a tam; museli jsme chodit za ním, což nás poněkud rozptylovalo; vrazil jsem do jednoho majora a moc jsem toho nepochytil. Pak se von Reichenau zastavil a chystal se nás propustit. „Á, ano! Ještě jednu věc. Na Židy je pět střelců moc, tolik lidí nemáte. Stačí dva na odsouzeného. Co se týče bolševiků, uvidíme, kolik jich je. Na ženy můžete použít kompletní popravčí četu.“ Blobel prohlásil: „Zu Befehl, Herr Generalfeldmarschall.“ Von Reichenau srazil bosé paty a zvedl paži: „Heil Hitler!“ – „Heil Hitler!“ odpověděli jsme sborem a pak jsme se vzdálili.

Sturmbannführer dr. Kehrig, můj nadřízený, mrzutě vyslechl mé hlášení. „Víc nic?“ – „Všechno jsem neslyšel, Herr Sturmbannführer.“ Našpulil rty a roztržitě si hrál s lejstry. „Já tomu nerozumím. Tak od koho máme tedy přijímat rozkazy? Od Reichenaua, nebo od Jeckelna? A kde je Brigadeführer Rasch?“ – „To nevím, Herr Sturmbannführer.“ – „To jste toho moc nezjistil, Obersturmführere. Můžete jít.“

Další den Blobel svolal všechny důstojníky. Brzy ráno odjelo asi dvacet mužů s Callsenem. „Poslal jsem ho s Vorkommandem do Lucku. Celé Kommando pojede zítra nebo pozítří. Tam teď zřídíme štáb. AOK bude také přemístěno do Lucku. Naše divize postupují rychle, musíme se dát do práce. Čekám Obergruppenführera von Jeckelna, který nám dá pokyny.“ Jeckeln, šestačtyřicetiletý stranický veterán, byl Höhere SS– a Polizeiführer pro jih Ruska; z toho důvodu pod něj tak či onak spadaly veškeré jednotky SS v oblasti včetně té naší. Kehrigovi ale otázka subordinace stále nedala spát. „Takže spadáme pod Obergruppenführera?“ – „Administrativně patříme pod 6. armádu. Taktické rozkazy ale budeme dostávat přes Gruppenstab od RSHA a HSSPF. Je to jasné?“ Kehrig zavrtěl hlavou a povzdechl si: „Ne tak úplně, ale předpokládám, že podrobnosti se vyjasní za pochodu.“ Blobel zbrunátněl: „Ale vždyť vám všechno vysvětlili v Pretzschi, proboha!“ Kehrig neztrácel klid. „V Pretzschi nám, Herr Standartenführer, nevysvětlili vůbec nic. Tam jsme poslouchali proslovy a věnovali se sportu. To je vše. Připomínám, že na setkání s Gruppenführerem Heydrichem minulý týden nebyli zástupci SD přizváni. Jistě pro to byly dobré důvody, ale skutečnost je taková, že vůbec netuším, co mám kromě sepisování hlášení o náladě a chování Wehrmacht dělat.“ Otočil se k Vogtovi, Leiterovi IV. „Vy jste na té schůzce byl. Až nám někdo vysvětlí naše úkoly, budeme je plnit.“ Vogt nakvašeně zaťukal perem o stůl. Blobel se kousal do tváří a temnýma očima soustředěně sledoval zeď. „Dobře,“ vyrazil ze sebe nakonec. „Obergruppenführer každopádně přijíždí dneska večer. Zítra se uvidí.“

Tato nepříliš přínosná schůzka se musela odehrát 27. června, protože nazítří nás svolali na proslov Obergruppenführera Jeckelna, a podle mých záznamů se tento projev konal osmadvacátého. Jeckeln a Blobel si patrně řekli, že muži ze Sonderkommanda potřebují trochu nasměrovat a motivovat; k polednímu se celé Kommando shromáždilo na školním dvoře, aby si HSSPF vyslechlo. Jeckeln nechodil dlouho kolem horké kaše. Naším úkolem, vysvětlil nám, je identifikovat a odstraňovat za našimi liniemi veškeré elementy, které by mohly ohrozit bezpečnost našich jednotek. Každý bolševik, každý lidový komisař, každý Žid a každý Cikán může kdykoliv vyhodit do vzduchu kasárna, začít vraždit naše muže, vykolejit vlaky nebo předat nepříteli zásadní informace. Naším úkolem není čekat, až přistoupí k činům, a pak ho potrestat, nýbrž mu v činu zabránit. Vzhledem k rychlosti našeho postupu rovněž už nepřipadá v úvahu vytvářet a plnit tábory; každý podezřelý bude zastřelen. Právníkům z našich řad připomněl, že SSSR odmítl podepsat haagskou konvenci, a tudíž se tu nedají uplatnit mezinárodní zákony upravující naše akce na Západě. Samozřejmě dojde k omylům, samozřejmě se vyskytnou nevinné oběti, ale taková je bohužel válka; i při bombardování měst umírají civilisté. Ví, že to bude někdy krušné, že tím naše jemná německá duše bude trpět; budeme muset zvítězit sami nad sebou. A on nám může jen zopakovat Führerův výrok, který od něj osobně slyšel: Povinností velitelů je obětovat Německu své pochybnosti. Děkuji a Heil Hitler. Přinejmenším se mu nedala upřít otevřenost. V projevech, které v Pretzch přednesli Müller nebo Streckenbach, převažovaly nad tvrdostí a nesmlouvavostí krásné fráze, ale potvrdily nám pouze to, že jedeme do Ruska, jinak se držely spíše na obecné rovině. Heydrich by při závěrečné přehlídce v Düben snad byl konkrétnější; sotva se však ujal slova, bohužel se spustil prudký déšť; Heydrich projev zrušil a odjel do Berlína. Nebylo tedy divu, že jsme byli zmatení, tím spíš, že jen málo z nás mělo předchozí zkušenosti z bojových operací; já sám jsem po svém nástupu k SD víceméně jen rovnal akta, a zdaleka jsem nebyl výjimkou. Kehrig se zabýval ústavními otázkami; dokonce i Vogt, Leiter IV, přišel ze spisovny. Pokud jde o Standartenführera Blobela, ten byl povolán z düsseldorfské Staatspolizei, určitě tedy nedělal nikdy nic jiného, než že zatýkal asociály, homosexuály a občas snad nějakého toho komunistu. V Pretzschi se vyprávělo, že prý býval architektem; kariéru zjevně neudělal. Nebyl z těch lidí, které byste označili za příjemné. Ke kolegům se choval agresivně, skoro brutálně. Jeho kulatý obličej s důlkem na bradě a odstávajícíma ušima trůnil nad límcem uniformy jako lysá hlava supa, a tento dojem ještě podtrhoval nos, připomínající zoban. Pokaždé, když jsem ho míjel, táhl z něj alkohol; Häfner tvrdil, že si jím léčí úplavici. Byl jsem rád, že s ním nemám přímo co do činění, a dr. Kehrig, který to měl jako povinnost, tím očividně trpěl. On sám jako by sem nepatřil. Thomas mi v Pretzschi vysvětloval, že většina důstojníků byla nabrána na úřadech, kde jich nebylo nutně potřeba; byly jim přiděleny hodnosti (takhle se ze mě stal SS-Obersturmführer, což je obdoba vašeho poručíka); Kehrig, ještě před měsícem Oberregierungsrat neboli vládní rada, byl z titulu své úřední funkce povýšen na Sturmbannführera; a podle všeho si na nové výložky zvykal stejně špatně jako na nové povinnosti. Co se týče poddůstojníků a mužstva, ti se rekrutovali povětšinou z nižší střední třídy, byli mezi nimi hokynáři, účetní, obchodní příručí, takoví i lidé, kteří se za krize dali k SA v naději, že budou mít práci, a už odtud nevystoupili. Našlo se mezi nimi jisté množství Volksdeutschen z pobaltských států a z Podkarpatské Rusi, nevýrazných, zasmušilých mužů, kteří byli ze svých uniforem celí nesví a jejichž jedinou kvalifikací byla jejich znalost ruštiny; některým dokonce nebylo v němčině rozumět. Pravda je, že von Radetzky byl úplně jiný; chlubil se, že hantýrku, kterou se mluví v bordelech v jeho rodné Moskvě, ovládá stejně dobře jako tu berlínskou, a vždycky vypadal, že ví, co dělá, i když nedělal nic. Mluvil i trochu ukrajinsky, prý pracoval v zahraničním obchodě; stejně jako já přišel ze Sicherheitsdienst, z bezpečnostní služby SS. To, že byl přidělen ke skupině armád Jih, ho uvádělo v zoufalství; jeho snem bývalo působit ve Středu, dobýt Moskvu, utřít si boty do koberců v Kremlu. Vogt ho chlácholil, říkal mu, že si v Kyjevě nějakou zábavu najdeme, ale von Radetzky se mračil: „Lavra je nádherná, to je pravda. Ale kromě té je Kyjev pěkná díra.“ Večer po Jeckelnově projevu jsme dostali rozkaz, abychom si sbalili a připravili se na zítřejší přesun; Callsen byl připravený nás přijmout.

Když jsme dorazili, Luck ještě hořel. Ujal se nás kurýr Wehrmacht, že prý nás ubytuje; museli jsme složitě obcházet staré město a pevnost. Kuno Callsen zabral Hudební akademii u hlavního náměstí, v podhradí; krásnou, prostou budovu ze 17. století, bývalý klášter, který v minulém století sloužil i jako věznice. Callsen nás ještě s několika muži čekal na schodišti. „Je to praktické místo,“ vysvětloval mi, zatímco se vykládal materiál a naše věci. „Ve sklepě ještě zůstaly cely, je jenom potřeba opravit zámky, už jsem s tím začal.“ Mně se z celého žaláře nejvíc zamlouvala knihovna, ale všechny svazky tu byly v ruštině a ukrajinštině. Von Radetzky se svým baňatým nosem a nevýraznýma očima si ji také prošel, zajímaly ho ozdobné vlysy; když mě míjel, poznamenal jsem, že tu nejsou žádné polské knihy. „To je zvláštní, Herr Sturmbannführer. Není to tak dávno, co tu bylo Polsko.“ Von Radetzky pokrčil rameny: „Stalinisté je přece všechny zlikvidovali.“ – „Za dva roky?“ – „Dva roky stačí. Zvlášť na hudební akademii.“

Vorkommando už provedlo obchvat. Wehrmacht zatkla stovky Židů a rabovačů a chtěla, abychom se o ně postarali. Pořád hořelo a vypadalo to, že sabotéři oheň přiživují. A pak tu byla ta věc se starou pevností. Dr. Kehrig si udělal pořádek v lejstrech, našel bedekra, otevřel ho na vyložených krabicích a ukázal mi její popis: „Lubartův hrad. Vybudoval ho litevský kníže, podívejte.“ Hlavní nádvoří je prý plné mrtvol vězňů, které NKVD postřílela, než se stáhla. Kehrig mě požádal, abych se tam zašel podívat. Hrad tvořily obrovité cihlové hradby na hliněných valech, nad nimiž se tyčily tři věže; bránu hlídaly stráže Wehrmacht, abych mohl dovnitř, musel zasáhnout důstojník Abwehr. „Odpusťte nám to. Generalfeldmarschall nám dal rozkaz, abychom tu zajistili bezpečnost.“ – „Samozřejmě, já to chápu.“ Za klenutou bránou mě do obličeje udeřil příšerný puch. Neměl jsem kapesník, snažil jsem se dýchat přes rukavici přitisknutou k nosu. „Vezměte si tohle,“ nabídl mi Hauptmann od Abwehr mokrý hadřík, „trochu to pomáhá.“ Skutečně to trochu pomáhalo, ale ne dost; marně jsem se snažil dýchat ústy, ten sladký, těžký, odporný pach mi plnil nosní dírky. Křečovitě jsem polkl, abych se nepozvracel. „Poprvé?“ zeptal se tiše Hauptmann. Sklonil jsem hlavu. „Zvyknete si,“ pokračoval, „i když možná ne úplně.“ On sám zesinal, ale ústa si nezakrýval. Prošli jsme dlouhou klenutou chodbou a pak přes malé nádvoří. „Tady je to.“

Mrtvoly ležely na velkém dlážděném nádvoří na neuspořádaných, porůznu roztroušených haldách. Hlasitě, vlezle to tu bzučelo; nad mrtvolami, tratolišti krve a fekáliemi poletovaly miliony masařek. Boty se mi lepily k dláždění. Mrtvoly se už nadýmaly, prohlížel jsem si jejich zelenou a nažloutlou pleť, obličeje beztvaré, jako mají zmlácení lidé. Ten pach byl odporný; a já věděl, že tenhle pach je začátkem i koncem všeho, že je vlastním významem naší existence. Z toho pomyšlení se mi sevřelo srdce. Skupinky vojáků Wehrmacht v plynových maskách se snažily hromady rozebrat a mrtvoly srovnat do řad; jeden z nich zatáhl za paži, ta se utrhla a zůstala mu v ruce; znuděným pohybem ji odhodil na jinou hromadu. „Je jich tu přes tisíc,“ řekl mi Hauptmann skoro šeptem. „Samí Ukrajinci a Poláci, které tu od své invaze drželi ve vězení. Našli jsme tu ženy, dokonce i děti.“ Chtěl jsem zavřít oči nebo si je zakrýt rukou, a zároveň jsem se chtěl dívat, vynadívat se do sytosti a zkusit pohledem pochopit to nepochopitelno přede mnou, to prázdno bez lidské myšlenky. V rozpacích jsem se otočil k důstojníkovi: „Četl jste Platóna?“ Zmateně se na mě podíval: „Cože?“ – „Vlastně nic.“ Otočil jsem se a odešel. Na prvním nádvoříčku vlevo byly dveře, otevřel jsem je, vedly na schody. Vyšel jsem nahoru a bloudil nazdařbůh prázdnými chodbami, pak jsem si všiml točitého schodiště na jedné z věží. Nahoře byla dřevěná lavička ukotvená ve zdivu. Tady jsem cítil pach požáru z města; i to ale bylo lepší, a tak jsem zhluboka dýchal, pak jsem z tabatěrky vytáhl cigaretu a zapálil si. Měl jsem dojem, že mi uvnitř v nose pořád ještě ulpívá puch rozložených mrtvol; abych ho vypudil, vyfukoval jsem kouř nosem, ale docílil jsem jen záchvatu dávivého kašle. Rozhlédl jsem se. Dole pod pevností se rýsovaly malé užitkové zahrádky, tu a tam ovocný strom; za zdí jsem viděl město a zákrut Styru; z téhle strany sem dým nešel a krajinu zalévalo slunce. V klidu jsem kouřil. Pak jsem sešel dolů a vrátil se na hlavní nádvoří. Důstojník Abwehr tam pořád ještě byl. Zvědavě, ale bez ironie se na mě zadíval. „Už je to lepší?“ – „Ano, díky.“ Přinutil jsem se nasadit úřední tón. „Víte, kolik jich přesně je? Potřebuji to do hlášení.“ – „Ještě ne. Snad zítra.“ – „A národnost?“ – „Jak jsem říkal, určitě Ukrajinci, Poláci. Těžko říct, většina z nich nemá papíry. Stříleli je po skupinách, to se pozná, že to provedli rychle.“ – „Jsou tu Židé?“ Udiveně se na mě podíval. „Samozřejmě že ne. Ti to přece provedli.“ Ušklíbl jsem se: „A tak, samozřejmě.“ Obrátil se k mrtvolám a chvilku mlčel. „To je bordel,“ zabručel nakonec. Rozloučil jsem se s ním. Venku se srocovaly děti; jedno z nich se mě na něco zeptalo, ale já nerozuměl jeho jazyku, a tak jsem ho mlčky minul a vrátil se na hudební akademii podat hlášení Kehrigovi.

Nazítří se Sonderkommando konečně dalo do práce. Popravčí četa pod velením Callsena a Kurta Hanse v hradních zahradách zastřelila tři sta Židů a dvacet rabovačů. Já společně s dr. Kehrigem a Sturmbannführerem Vogtem strávil celý den na strategických poradách se zpravodajským důstojníkem 6. armády, Ic/AO Niemeyerem a několika jeho kolegy, mezi nimiž byl i Hauptmann Luley, se kterým jsem se včera setkal v pevnosti a který měl na starosti vojenské zpravodajství. Blobelovi připadalo, že nemáme dost mužstva, a chtěl, aby nám Wehrmacht půjčila svoje lidi; ale Niemeyer se k tomu stavěl formálně, takováto rozhodnutí prý jsou na Generalfeldmarschallovi a veliteli jeho štábu, Oberstu Heimovi. Odpoledne nám na další schůzi Luley napjatým hlasem oznámil, že mezi mrtvými na hradě bylo nalezeno deset německých vojáků, a to brutálně znetvořených. „Byli svázaní a měli uříznutý nos, uši, jazyk a genitálie.“ Vogt se s ním vydal nahoru na hrad a vrátil se bledý jako stěna. „Ano, je to pravda, taková hrůza, jsou to zrůdy.“ Tahle zpráva vyvolala velký rozruch, Blobel chvíli soptil na chodbě a pak se vrátil za Heimem. Večer nám oznámil: „Generalfeldmarschall chce zahájit odvetnou akci. Drtivě udeřit, nahnat těm sviním strach.“ Callsen podal hlášení o dnešních popravách. Proběhly bez zádrhelů, ale způsob, který nařídil von Reichenau, s pouhými dvěma střelci na osobu, měl své nevýhody: pokud jste si chtěli být jistí, že se trefíte, museli jste mířit nikoliv na hruď, ale na hlavu, tím pádem stříkal našim lidem do tváře mozek a krev a střelci si stěžovali. To vyvolalo bouřlivou diskusi. Häfner nadhodil: „Uvidíte, že nakonec dojde na Genickschuss, jako to dělají bolševici!“ Blobel zrudl a mátožně udeřil do stolu: „Meine Herren! Takové řeči jsou nepřijatelné! My nejsme bolševici!… My jsme němečtí vojáci. Sloužíme lidu a Führerovi! Do prdele!“ Otočil se na Callsena: „Jestli jsou vaši lidé tak přecitlivělí, budou fasovat kořalku.“ Pak na Häfnera: „Střílení do týla každopádně nepřipadá v úvahu. Nechci, aby naši muži trpěli pocitem osobní zodpovědnosti. Popravy se budou konat vojenskou metodou a basta.“

Následující dopoledne jsem strávil na AOK; při obsazování města získali krabice plné dokumentů, já je musel s tlumočníkem projít, zejména ty, které náležely NKVD, a rozhodnout, které je třeba dodat Sonderkommandu na přednostní rozbor. Hledali jsme zejména seznamy členů Komunistické strany, pracovníků NKVD a jiných orgánů; mnoho těchto osob muselo zůstat ve městě, vmísili se mezi civilní obyvatelstvo, aby provozovali špionáž a sabotáže, bylo nutno je identifikovat. Před polednem jsem se vrátil na akademii, abych se poradil s dr. Kehrigem. V přízemí vládl jakýsi rozruch; v koutech přešlapovali ve skupinkách muži a bouřlivě si cosi šuškali. Chytil jsem za rukáv jakéhosi Scharführera. „Co se děje?“ – „Já nevím, Herr Obersturmführer. Myslím, že je to kvůli Standartenführerovi.“ – „Kde jsou důstojníci?“ Ukázal mi ke schodišti, které vedlo k místnostem, v nichž jsme byli ubytovaní. Nahoře jsem se potkal s Kehrigem, který se chystal sejít dolů a bručel si: „Tak to už je moc.“ – „Co se děje?“ zeptal jsem se ho. Střelil po mně pohledem, vyhrkl: „Jak chcete pracovat v takových podmínkách?“ a šel dál. Vyšel jsem ještě o pár schodů výš a zaslechl jsem výstřel, zvuk tříštícího se skla a křik. Po odpočívadle před otevřenými dveřmi Blobelova pokoje přecházeli dva důstojníci Wehrmacht a s nimi Kurt Hans. „Co se děje?“ zeptal jsem se Hanse. S rukama za zády mi bradou ukázal k pokoji. Vešel jsem. Blobel seděl na posteli, v botách, ale bez kabátu, a mával pistolí. Callsen, který stál u něj, se ho celý bez sebe snažil chytit za ruku a otočit zbraň proti zdi; jedna okenní tabulka byla pryč; všiml jsem si láhve kořalky na zemi. Blobel byl sinalý, nesouvisle vykřikoval a prskal. Za mnou vešel Häfner: „Co se děje?“ – „Nevím, bylo mi řečeno, že Standartenführer má záchvat.“ – „Pěkně se rozjel, to tedy ano.“ Callsen se otočil: „Á, Obersturmführer. Buďte tak hodný, běžte požádat ty lidi od Wehrmacht, aby nás omluvili a aby přišli později.“ Vycouval jsem a vrazil jsem do Hanse, který se právě rozhodl vejít. „Auguste, dojdi pro doktora,“ řekl Callsen Häfnerovi. Blobel nepřestával hulákat: „To není možné, to není možné, oni nejsou normální, já je zabiju.“ Oba důstojníci Wehrmacht, ztuhlí a bledí, se drželi stranou na chodbě. „Meine Herren…“ spustil jsem. Häfner do mě vrazil a řítil se ze schodů. Hauptmann zaječel: „Ten váš Kommandant se zbláznil! Chtěl nás zastřelit.“ Nevěděl jsem, co na to říct. Hans vyšel za mnou. „Meine Herren, prosíme vás za prominutí. Standartenführer má záchvat a my už jsme poslali pro lékaře. Budeme tuto schůzku muset přeložit na později.“ Blobel v pokoji pronikavě zařval: „Já je zabiju, ty hajzly, pusťte mě na ně.“ Hauptmann pokrčil rameny. „Jestli takhle vypadají vysocí důstojníci SS… Tak to se bez spolupráce s vámi obejdeme.“ Otočil se ke kolegovi a rozhodil rukama. „To snad není možné, oni je asi posbírali v blázincích.“ Kurt Hans zbledl. „Meine Herren! Čest SS…“ I on teď řval. Konečně jsem zasáhl a skočil mu do řeči. „Poslyšte, nevím sice, co se to tu děje, ale zjevně se jedná o medicínský problém. Není třeba se nechat unášet, Hansi. Meine Herren, jak už vám řekl kolega, možná by bylo lepší, kdybyste nás na chvíli omluvili.“ Hauptmann si mě změřil pohledem. „Vy jste dr. Aue, že? Dobrá, jdeme,“ prohodil ke svému kolegovi. Na schodech se minuli se Sperathem, lékařem Sonderkommanda, který šel nahoru v Häfnerově doprovodu: „Vy jste ten doktor?“ – „Ano.“ – „Tak si dejte pozor, mohl by po vás taky střílet.“ Ustoupil jsem, aby Sperath s Häfnerem mohli projít, a pak jsem rovněž vešel do místnosti. Blobel už pistoli odložil na noční stolek a přerývaným hlasem promlouval k Callsenovi: „Snad chápete, že tolik Židů postřílet nemůžeme. Na to by byly potřeba pluhy, pluhy a zaorat je do země!“ Callsen se zadíval na nás. „Auguste, postaráš se prosím na chvilku o Standartenführera?“ Vzal Speratha za paži, odtáhl ho stranou a začal mu něco energicky šeptat. „Do prdele!“ vykřikl Häfner. Otočil jsem se, přetahoval se s Blobelem, který se mu snažil sebrat pistoli. „Herr Standartenführer, Herr Standartenführer, uklidněte se, prosím,“ vykřikl jsem. Callsen se k němu vrátil a začal na něj klidným hlasem mluvit. Přistoupil k němu i Sperath a začal mu měřit puls. Blobel se pokusil vytáhnout pistoli i jemu, ale Callsen mu v tom zabránil. Teď na něj promluvil Sperath: „Poslouchejte, Paule, jste přepracovaný. Budu vám muset dát injekci.“ – „Ne! Injekci ne!“ Blobel vymrštil paži a zasáhl Callsena do obličeje. Häfner sebral láhev, ukázal mi ji a pokrčil rameny: byla skoro prázdná. Kurt Hans pořád stál u dveří, díval se a nic neříkal. Blobel téměř nesrozumitelně vykřikoval: „To ty svině z Wehrmacht by patřilo postřílet! Všechny!“ a pak si začal cosi mumlat. „Auguste, Obersturmführere, pojďte mi pomoct,“ přikázal Callsen. Ve třech jsme Blobela vzali za nohy a v podpaží a položili na postel. Nebránil se. Callsen mu smotal kabát a podložil mu s ním hlavu. Sperath mu vyhrnul rukáv a dal mu injekci. Blobel už vypadal klidněji. Sperath s Callsenem a Häfnerem poodešli ke dveřím, aby se poradili, a já zůstal u Blobela. Vyšinuté oči upíral na strop, v koutcích úst se mu pěnily sliny a pořád ještě si mumlal: „Zaorat, zaorat Židy.“ Pokradmu jsem pistoli schoval do zásuvky; nikdo si toho nevšiml. Blobel zřejmě usnul. Callsen se vrátil k lůžku. „Odvezeme ho do Lublinu.“ – „Jak to, do Lublinu?“ – „Tam mají pro takovéhle případy nemocnici,“ vysvětlil Sperath. „Prostě blázinec,“ utrousil hrubě Häfner. – „Drž hubu, Auguste,“ usměrnil ho Callsen. Na prahu se objevil von Radetzky. „Co je to za bordel?“ Slova se ujal Kurt Hans. „Generalfeldmarschall vydal rozkaz, Standartenführerovi nebylo dobře a nechal se unést. Chtěl střílet po důstojnících Wehrmacht.“ – „Už ráno měl horečku,“ dodal Callsen. Několika slovy von Radetzkému vysvětlil situaci i Sperathův návrh. „Dobře,“ přerušil ho von Radetzky, „uděláme, co říká doktor. Odvezu ho tam sám.“ Působil poněkud pobledle. „A co se týče toho Generalfeldmarschallova rozkazu, už jste začali s přípravami?“ – „Ne, zatím jsme nic nedělali,“ řekl Kurt Hans. – „Dobrá. Callsene, postarejte se tedy o přípravné práce. Häfnere, vy pojedete se mnou.“ – „Proč?“ zeptal se zkormouceně Häfner. – „Protože proto,“ odseknul von Radetzky netrpělivě. „Běžte nechat připravit Standartenführerův opel. Pro všechny případy vezměte rezervní kanystry s benzínem.“ Häfner se nedal: „Nemohl by jet Janssen?“ – „Ne, Janssen bude pomáhat Callsenovi a Hansovi. Souhlasíte, Hauptsturmführere?“ zeptal se Callsena. Callsen zamyšleně potřásl hlavou. „Možná by bylo lepší, abyste tu vy zůstal a já jel s ním, Herr Sturmbannführer. Přebíráte velení.“ Von Radetzky zavrtěl hlavou. „Právě proto si myslím, že bude lepší, když ho doprovodím já.“ Callsen se dál tvářil pochybovačně: „Víte jistě, že byste tu neměl radši zůstat?“ – „Ano, vím. Každopádně nemějte obavy. Za chvíli tu je Obergruppenführer Jeckeln se svým štábem. Většina z nich už je tady, jdu právě od nich. Ujme se celé věci.“ – „Dobře. Protože já, to víte, Aktion tohoto rozsahu…“ Von Radetzkému se rty zvlnily lehkým úsměvem. „Nebojte se. Jděte za Obergruppenführerem a ověřte si, jak je potřeba se připravit; všechno dobře dopadne, to vám zaručuji.“

Za hodinu se důstojníci sešli ve velkém sále. Von Radetzky a Häfner odjeli s Blobelem; než se ho podařilo naložit do opelu, kopal kolem sebe, Sperath mu musel píchnout ještě jednu injekci a Häfner ho přitom držel kolem pasu. Callsen se ujal slova: „Myslím, že jste všichni víceméně obeznámeni se situací.“ Vogt ho přerušil: „Možná bychom si to mohli zrekapitulovat.“ – „Jak chcete. Dnes ráno vydal Generalfeldmarschall rozkaz k provedení odvetné akce za deset umučených německých vojáků, kteří byli nalezeni v pevnosti. Rozkázal, aby byl za každou osobu zavražděnou bolševiky popraven jeden Žid, to jest přes tisíc Židů. Standartenführer tento rozkaz obdržel a patrně to uspíšilo krizi…“ – „Je to možná taky trochu chyba armády,“ ozval se Kurt Hans. „Mohli poslat někoho taktnějšího, než je ten Hauptmann. Ostatně předávat rozkazy takového významu po Hauptmannovi, to je skoro urážka.“ – „Je třeba si uvědomit, že tahle věc vrhá špatné světlo na pověst SS,“ podotkl Vogt. – „Podívejte,“ řekl Sperath rázně, „v tom to není. Říkám vám, že Standartenführerovi nebylo dobře už ráno, měl vysokou horečku. Podle mě začínající tyfus. A tohle nepochybně uspíšilo krizi.“ – „To ano, ale taky dost pil,“ poznamenal Kehrig. – „To je pravda,“ odvážil jsem se ozvat. „Měl v pokoji prázdnou láhev.“ – „Měl střevní problémy,“ opáčil Sperath. „Myslel si, že by mu to mohlo pomoci.“ – „Ať je to jak chce,“ shrnul Vogt, „jsme bez velitele. A kromě toho i bez zástupce velitele. Navrhuji, aby do té doby, než se vrátí Sturmbannführer von Radetzky, velel Sonderkommandu Hauptsturmführer Callsen.“ – „Ale já nemám nejvyšší hodnost,“ namítal Callsen. „Tu máte vy nebo Sturmbannführer Kehrig.“ – „To ano, ale my nejsme operační důstojníci. Vy jste z velitelů Teilkommanda nejstarší.“ – „Já souhlasím,“ řekl Kehrig. Callsen s napjatou grimasou přeskakoval pohledem z jednoho muže na druhého a pak pohlédl na Janssena, který se odvrátil a potřásl hlavou. „Já taky,“ přisadil si Kurt Hans. „Hauptsturmführere, velení je na vás.“ Callsen chvíli mlčel a pak pokrčil rameny: „Dobře. Jak chcete.“ – „Mám dotaz,“ ozval se klidným hlasem Strehlke, náš Leiter II. Otočil se ke Sperathovi: „Doktore, jak na tom podle vás Standartenführer je? Můžeme počítat s tím, že se vrátí brzy, nebo ne?“ Sperath našpulil rty. „To nevím. Těžko říct. Jeho problém je určitě nervové povahy, ale rozhodně má i organické příčiny. Musí se zjistit, jak se bude chovat, až klesne horečka.“ – „Jestli vám dobře rozumím,“ podotkl Vogt, „tak se hned tak nevrátí.“ – „Není to moc pravděpodobné. Rozhodně ne v nejbližších dnech.“ – „Třeba se nevrátí vůbec,“ uklouzlo Kehrigovi. Sál ztichl. Podle všeho nás spojovala společná myšlenka, i když ji nikdo nechtěl vyslovit nahlas: kdyby se Blobel nevrátil, nebylo by to zas tak špatné. Ještě před měsícem ho nikdo z nás neznal a pod jeho velení jsme spadali teprve týden; nicméně jsme už pochopili, že pracovat s ním může být nesnadné, dokonce krušné. Ticho přerušil Callsen: „Poslyšte, to není všechno, musíme začít s přípravou akce.“ – „Jistě, ale právě o to jde,“ ujal se Kehrig znovu energicky slova, „je to naprosto absurdní situace, nesmysl.“ – „Co je absurdní?“ zeptal se Vogt. – „Ty represe přece! Člověk by řekl, že jsme se ocitli ve třicetileté válce! A především, jak chcete najít tisíc Židů? Za jednu noc?“ Zaťukal si na nos. „Od oka? Chcete jim koukat na nosy? Měřit je?“ – „To je pravda,“ uznal Janssen, který až dosud nic neřekl. „To nebude nic lehkého.“ – „Häfner měl takový nápad,“ řekl lakonicky Kurt Hans. „Stačí jim jenom říct, aby si stáhli kalhoty.“ V tu ránu Kehrig vybuchl: „Ale to je naprosto směšné! Vy jste se všichni snad zbláznili!… Řekněte jim to, Callsene.“ Callsen zůstal zachmuřený, ale nedal najevo žádné rozčilení: „Poslyšte, Sturmbannführere, uklidněte se. Nějaké řešení se najde, za chvíli o tom promluvím s Obergruppenführerem. Co se podstaty věci týče, mně se to nelíbí o nic víc než vám. Ale je to rozkaz.“ Kehrig ho upřeně sledoval a kousal se do jazyka; zjevně se snažil vzpamatovat. „A co Brigadeführer Rasch,“ vyrazil ze sebe nakonec, „co na to říká ten? To je koneckonců náš přímý velitel.“ – „Přesně tak, to je další problém. Už jsem se s ním snažil spojit, ale vypadá to, že Gruppenstab je ještě na cestě. Rád bych do Lembergu poslal důstojníka, aby mu podal hlášení a vyžádal si od něj instrukce.“ – „Koho hodláte vyslat?“ – „Myslel jsem na Obersturmführera Aueho. Obejdete se den nebo dva bez něj?“ Kehrig mě oslovil: „Jak jste na tom s těmi spisy, Obersturmführere?“ – „Už jsem jich značnou část roztřídil. Zbývá mi jich odhadem na několik hodin.“ Callsen se podíval na hodinky. „Teď už je každopádně pozdě na to, aby tam dorazil před setměním.“ – „Dobrá,“ rozhodl se Kehrig. „V tom případě to dneska večer dodělejte a vyrazíte brzy ráno.“ – „Výborně… Co chcete, abych udělal, Herr Hauptsturmführer?“ obrátil jsem se na Callsena. „Uvědomte Brigadeführera o situaci a o Kommandantově problému. Vysvětlete mu, jaká rozhodnutí jsme přijali, a řekněte mu, že očekáváme jeho pokyny.“ – „A až tam budete,“ dodal Kehrig, „informujte se o místní situaci. Prý je tam poměrně zmatek, rád bych věděl, co se tam děje.“ – „Zu Befehl.“

Toho večera jsem potřeboval čtyři muže na to, aby přemístili vybrané archivní spisy do úřadovny SD. Kehrig měl mizernou náladu. „Ale prosím vás, Obersturmführere,“ zděsil se při pohledu na krabice, „vždyť jsem vám snad říkal, abyste to vytřídil!“ – „Měl byste vidět, kolik toho tam zbylo, Herr Sturmbannführer.“ – „Možná. Budeme si muset najmout nějaké tlumočníky navíc. Dobře. Auto máte připravené, řeknete si Höflerovi. Vyjeďte brzy. Teď běžte za Callsenem.“ Na chodbě jsem potkal Untersturmführera Zorna, dalšího poddůstojníka, který víceméně pomáhal Häfnerovi. „Á, doktor Aue. Vy máte ale štěstí.“ – „Proč?“ – „Že jedete pryč. Zítra nás čeká hnusná práce.“ Pokýval jsem hlavou. „To rozhodně. Takže už je všechno připravené?“ – „Nevím. Já mám na starosti jenom kordon.“ – „Zorn si pořád stěžuje,“ zabručel Janssen, který k nám přistoupil. – „Vyřešili jste ten problém?“ zeptal jsem se. – „Který?“ – „Ten s Židy. Jak je najít.“ Suše se zasmál: „Aha, tohle! Vlastně to bylo úplně jednoduché. AOK nechalo vytisknout vývěsky: všichni Židé se vyzývají, aby se zítra ráno shromáždili na hlavním náměstí kvůli povinným pracím. Vezmeme ty, co přijdou.“ – „A vy myslíte, že jich přijde dost?“ – „Obergruppenführer říká, že ano, že to vždycky zabere. A když ne, tak zatkneme židovské předáky a pohrozíme jim, že když se nesejde dost lidí, zastřelíme je.“ – „Ach tak.“ – „To je tedy svinstvo,“ zaúpěl Zorn. „Ještě že mám na starosti jenom ten kordon.“ – „Ale aspoň budete u toho,“ ulevil si Janssen. „Ne jako ten hajzl Häfner.“ – „Vždyť za to nemůže,“ namítl jsem. „Chtěl tu zůstat. To Sturmbannführer trval na tom, že s ním Häfner musí jet.“ – „Přesně tak. Proč tu není on?“ Zle se na mě podíval. „To by se mi taky moc líbilo, procházet se po Lublinu nebo po Lembergu.“ Pokrčil jsem rameny a vyrazil za Callsenem. Skláněl se s Vogtem a Kurtem Hansem nad plánem města. „Ano, Obersturmführere?“ – „Chtěl jste se mnou mluvit.“ Callsen se zjevně ovládal víc než odpoledne, vypadal téměř uvolněně. „Řeknete Brigadeführerovi dr. Raschovi, že Obergruppenführer Jeckeln rozkazy armády potvrzuje a přejímá osobní velení Aktion.“ Upíral na mě klidný pohled; Jeckelnovým rozhodnutím z něj očividně spadlo velké břemeno. „Rovněž potvrzuje mou pozici dočasného velitele až do návratu Sturmbannführera von Radetzkého,“ pokračoval, „ledaže by Brigadeführer dával přednost nějaké jiné možnosti. A konečně nám pro Aktion půjčí ukrajinské dobrovolníky a jednu rotu 9. policejního praporu. To je vše.“ Pozdravil jsem a bez dalších řečí odešel. Té noci jsem zůstal dlouho vzhůru; přemítal jsem o Židech, kteří zítra přijdou. Zvolená metoda mi připadala velmi nespravedlivá; potrestáni budou Židé, kteří mají dobrou vůli, ti, kteří budou důvěřovat Říši; ti ostatní, lenoši, zrádci, bolševici, zůstanou schovaní a už je nenajdeme. Jak říkal Zorn, bylo to svinstvo. Byl jsem velice rád, že jedu do Lembergu, čekala mě zajímavá cesta, ale netěšilo mě, že se takhle vyhnu akci; měl jsem sice za to, že taková věc je vážný problém, ale že je potřeba se k němu postavit čelem a vyřešit ho, aspoň sám pro sebe, nikoliv před ním utíkat. Ostatní, Callsen, Zorn, všichni se z toho chtěli vykroutit, každopádně nenést zodpovědnost: to dle mého názoru nebylo správné. Pokud jsme páchali nespravedlnost, bylo potřeba o ní přemýšlet a rozhodnout, zda je nutná a nevyhnutelná, nebo zda k ní došlo jen pro ulehčení, zda je důsledkem lenosti a nedostatečných úvah. Byla to otázka kázně. Věděl jsem, že toto rozhodnutí bylo přijato na mnohem vyšší úrovni, než byla ta naše; nicméně nejsme stroje, rozkazy bylo třeba nejen poslouchat, ale ztotožnit se s nimi; já ovšem pochyboval, a to mi dělalo starosti. Nakonec jsem si chvíli četl a na pár hodin usnul.

Ve čtyři hodiny jsem se oblékl. Höfler, řidič, mě už s nevalnou kávou čekal v kantýně. „Jestli chcete, mám ještě chléb a sýr, Herr Obersturmführer.“ – „Ne, to není potřeba, nemám hlad.“ Mlčky jsem si vypil kávu. Höfler podřimoval. Venku bylo ticho. Připojil se k nám Popp, voják, který mi měl sloužit jako doprovod, a hlučně se pustil do jídla. Vstal jsem a šel jsem si na dvůr zakouřit. Nebe bylo jasné, nad vysokými, ve slabém přísvitu chladnými a lhostejnými zdmi prastarého monastýru se mihotaly hvězdy. Měsíc jsem neviděl. Pak vyšel Höfler a oznámil: „Všechno připraveno, Herr Obersturmführer.“ – „Vzal jsi kanystry s benzínem?“ – „Ano. Tři.“ Popp stál u předních dvířek Opelu Admiral, s puškou vypadal nemotorně a spokojeně. Pokynul jsem mu, aby si nastoupil dozadu. „Doprovod obvykle sedává vpředu, Herr Obersturmführer.“ – „Ano, ale já budu radši, když si sedneš dozadu.“

Za Styrem Höfler odbočil na silnici na jih. Cesta byl značená cedulemi; podle mapy nám měla trvat několik hodin. Bylo krásné, klidné a nerušené pondělní ráno. Spících vesnic jako by se válka příliš netýkala, hlídky nás nechávaly bez problémů projet. Vlevo do nás už nebe bledlo. O něco později se za stromy vyhouplo růžové slunce. K zemi se tiskly jemné chomáče mlhy; mezi vesnicemi se do nedohledna táhly rovinaté lány přerušované lesíky a hustě zarostlými, podsaditými kopečky. Nebe zvolna modralo. „Tady musí být dobrá půda,“ poznamenal Popp. Neodpověděl jsem a on zmlkl. V Radziechowě jsme si udělali přestávku na jídlo. Kraje silnice a škarpy byly zase plné vraků, vesnice hyzdily spálené izby. Provoz sílil, potkávali jsme dlouhé kolony nákladních aut naložené vojáky a proviantem. Kousek před Lembergem jsme museli u zátarasu počkat, než přejedou panzery. Země se chvěla, kolem oken nám vířily prašné spirály, prach se vtíral do spár. Höfler nám s Poppem nabídl cigaretu. Když si zapálil tu svou, zaškaredil se: „To je ale hnus, tyhle sportnixky.“ – „Ještě to ujde,“ řekl jsem. „Člověk nesmí být vybíravý.“ Když tanky přejely, vykročil k nám jeden Feldgendarm a mával na nás, abychom ještě zůstali stát. „Jede další kolona,“ křičel. Dokouřil jsem a dvířky vyhodil špačka. „Popp má pravdu,“ řekl náhle Höfler. „Je to krásná země. Po válce by se tu dalo usadit.“ – „Ty by ses tu usadil?“ zeptal jsem se ho s úsměvem. Pokrčil rameny: „Přijde na to.“ – „Na čem to závisí?“ – „Na úřadech. Jestli to tu je jako u nás, tak to nemá cenu.“ – „A co bys dělal?“ – „Kdybych si mohl vybrat, Herr Obersturmführer? Otevřel bych si obchůdek, jako u nás. Pěknou trafiku, s výčepem, a pak možná i zelinářství, to by se vidělo.“ – „A radši bys podnikal tady než doma?“ Zaťukal na volant. „Doma jsem musel zavřít. Už v osmatřicátém.“ – „Proč?“ – „Ale, to ti parchanti z kartelů, Reemtsma. Rozhodli, že budou člověka zásobovat, jenom když jim za rok vydělá minimálně pět tisíc marek. V naší vesnici je asi šedesát rodin, takže prodat cigaret za pět tisíc… Nedalo se nic dělat, nikdo jiný nedodával. Já měl jedinou trafiku ve vsi, náš Parteiführer stál za mnou, psal Gauleiterovi, zkusili jsme všechno, ale nedalo se nic dělat. Skončilo to u hospodářského soudu a já prohrál, takže jsem musel zavřít. Zelinářství nestačilo. A pak jsem dostal povolávací rozkaz.“ – „Takže u vás ve vsi už nemáte trafiku?“ zeptal se Popp tím svým tlumeným hlasem. – „To je snad jasné, že nemáme.“ – „U nás jsme ji neměli nikdy.“ Přijela druhá kolona panzerů a všechno se zase začalo třást. Jedno z okýnek admirala, které bylo špatně upevněné, v rámu zběsile drnčelo. Ukázal jsem na něj Höflerovi a ten přikývl. Kolona byla nekonečná; fronta musela postupovat plným tempem. Konečně nám Feldgendarm pokynul, že je cesta volná.

V Lembergu vládl chaos. Žádná z hlídek, kterých jsme se ptali, nám nebyla schopná říct, kde je velitelství Sicherheitspolizei a SD; i když bylo město obsazeno už před dvěma dny, nikdo se nenamáhal vyvěsit ukazatele. V podstatě nazdařbůh jsme vyrazili po jakési široké ulici; ústila na dlouhý bulvár rozdělený na dvě části parkem a lemovaný fasádami pastelových barev s roztomilými bílými štuky. Ulice se hemžily lidmi. Mezi německými vojenskými auty jezdily vozy a otevřená nákladní auta, zdobená transparenty a modrožlutými prapory a přeplněná muži v civilu nebo v neúplných uniformách, třímajícími pušky a pistole; křičeli, zpívali, stříleli do vzduchu; na chodnících a v parcích je s jásotem zdravili další muži, někteří ozbrojení, někteří ne, kteří se mísili s lhostejnými německými vojáky. Jakýsi Leutnant od Luftwaffe mi konečně byl schopen ukázat velitelství divize; odtud nás poslali na AOK 17. Po schodech pobíhali důstojníci, vcházeli do kanceláří, vycházeli z kanceláří a bouchali dveřmi; chodby byly plné vykuchaných, rozdupaných sovětských fasciklů; ve foyer postávala skupinka mužů s puškami a s modrožlutými páskami na rukávech civilních šatů; ukrajinsky nebo polsky, to nevím, vedli živou debatu s německými vojáky, kteří se honosili štítky s vyraženým slavíkem. Konečně jsem zaklepal na rameno jednomu mladému majorovi Abwehr: „Einsatzgruppe B? Ti dorazili včera. Zabrali úřad NKVD.“ – „A ten je kde?“ Zemdleně se na mě podíval: „To vůbec netuším.“ Nakonec mi našel jednoho podřízeného, který už tam byl, a dal mi ho k dispozici.

Provoz na bulváru se sunul krokem, pak ho úplně zablokovalo jakési srocení. Vystoupil jsem z apelu a šel jsem se podívat, co se děje. Lidé řvali z plných plic, tleskali; někteří si z blízké kavárny vynesli židle nebo bedny a stoupli si na ně, aby lépe viděli; jiní brali děti na ramena. S námahou jsem se procpal dopředu. Uprostřed davu, ve velkém prázdném kruhu, se promenovali muži v kostýmech, které ukořistili v divadle nebo v muzeu a navlékli je na sebe v bizarních kombinacích. Rokoková paruka s husarským kabátcem z roku 1812, hermelínem lemovaný talár, mongolský kyrys, skotský kilt, napůl římský, napůl renesanční operetní kostým s krejzlíkem; jeden muž měl na sobě uniformu Buďonného jezdectva, doplněnou cylindrem a kožešinovým límcem, a mával dlouhou mauserovkou; všichni byli vyzbrojení obušky nebo puškami. U nohou jim klečelo několik mužů a lízali chodník; tu a tam je některý z kostýmovaných nakopl nebo přetáhl pažbou; většina z nich silně krvácela; dav z plna hrdla řval. Za mnou někdo zmáčkl akordeon; v tu ránu desítky hrdel začaly notovat text, ten člověk v kiltu vytáhl housle, a protože neměl smyčec, brnkal na ně jako na kytaru. Jeden z diváků mě chytil za rukáv a s vyšinutým výrazem na mě zaječel: „Žid, Žid, kaputt!“ Ale to už jsem pochopil. Rázně jsem se mu vytrhl a prorazil si cestu zpátky; Höfler mezitím otočil auto. „Myslel jsem, že by se dalo projet tudy,“ ukázal ten člověk z Abwehr na příčnou ulici. Za malou chvilku jsme se ztratili. Nakonec Höflera napadlo zeptat se jednoho z kolemjdoucích: „NKVD? NKVD?“ – „NKVD kaputt!“ vykřikl ten člověk zvesela. Posunky nám ukázal cestu: bylo to v podstatě dvě stě metrů od AOK, vyrazili jsme špatným směrem. Poslal jsem našeho průvodce zpátky a šel jsem se nahlásit. Bylo mi řečeno, že Rasch má zrovna poradu se všemi svými Leiter a armádními důstojníky; nikdo nevěděl, kdy mě bude moci přijmout. Nakonec se mě ujal jeden Hauptsturmführer. „Vy jste přijel z Lucku? Už o tom víme, Brigadeführer telefonicky mluvil s Obergruppenführerem Jeckelnem. Ale vaše hlášení ho určitě bude zajímat.“ – „Dobrá. Tak já počkám.“ – „To nestojí za to, bude jim to trvat ještě aspoň dvě hodiny. Máte možnost se zajít podívat do města. Hlavně staré město stojí za vidění.“ – „Lidé vypadají nadšeně,“ poznamenal jsem. – „Tak to tedy ano. Než NKVD uprchla, zmasakrovala ve vězeních tři tisíce osob. A pak z lesů vylezli všichni ti ukrajinští a haličští vlastenci. Bůh ví, kde se schovávali, a jsou trošku nervózní. Židy čekají horké chvilky.“ – „A Wehrmacht s tím nic nedělá?“ Mrknul na mě. „Rozkazy z vyšších míst, Obersturmführere. Národ se očišťuje od zrádců a kolaborantů, to není naše věc. Je to vnitřní konflikt. Takže brzy na shledanou.“ Zmizel v kanceláři a já vyšel ven. Střelba doléhající sem z centra připomínala ohňostroj při nějaké lidové veselici. Nechal jsem Höflera a Poppa u opelu a pěšky jsem se vydal k hlavnímu bulváru. Pod podloubím vládla rozjařená atmosféra; dveře a okna kaváren byly dokořán, lidé pili a křičeli; kolemjdoucí mi tiskli ruku; rozesmátý muž mi podal skleničku šampaňského, vypil jsem ji, ale než jsem mu ji stačil vrátit, už byl pryč. Davem jako při karnevalu pochodovali muži nastrojení do kostýmů, někteří měli dokonce masky, působili vesele, děsivě i groteskně. Prošel jsem skrz park; na druhé straně začínalo staré město, které mělo zcela jinou atmosféru než rakouskouherský bulvár: tady se tyčily úzké, pozdně renesanční domy korunované špičatými střechami a s barevnými, leč značně omšelými fasádami, na kterých se vyjímaly barokní kamenné ozdoby. V těchto uličkách bylo mnohem méně lidí. Ve výloze jednoho zavřeného obchodu visel morbidní plakát: byla na něm zvětšená fotografie mrtvol a nápis azbukou; povedlo se mi rozluštit jen „Ukrajina“ a „Židy“. Minul jsem krásný, velký, nepochybně katolický kostel; byl zamčený, a když jsem klepal, nikdo neotvíral. O kus dál zaznívalo z otevřených dveří řinčení rozbíjeného skla, rány, výkřiky; ještě dál ležela tváří dolů ve strouze mrtvola Žida. Skupinky mužů s modrožlutými páskami se bavily s civily; občas muži zašli do některého z domů, a pak byl odtamtud zase slyšet rámus, tu a tam výstřel. Z patra domu přede mnou vyrazil zavřeným oknem nějaký člověk a v dešti střepů se mi rozplácl přímo u nohou; musel jsem uskočit, aby mě sklo nezasáhlo; a zřetelně jsem zaslechl, jak mu temeno při nárazu o dlažbu suše puklo. Z vyraženého okna se vykláněl muž v košili a vojenské čepici; když mě spatřil, zvesela na mě lámanou němčinou zavolal: „Promiňte, Herr deutschen Offizier! Já vás neviděl.“ Byl jsem čím dál tím nervóznější, obešel jsem mrtvolu a pokračoval v cestě. O kus dál se z vrat staré strážní věže vynořil vousatý muž v kněžském hábitu; jakmile mě uviděl, zahnul ke mně: „Herr Offizier! Herr Offizier! Pojďte, pojďte, prosím.“ Německy mluvil lépe než ten defenestrátor, ale měl podivný přízvuk. Téměř násilím mě táhl k vratům. Slyšel jsem křik, divoké vytí; na dvoře kostela několik mužů brutálně, obušky a železnými tyčemi, bilo Židy ležící na zemi. Některá těla už se pod ranami nehýbala; jiná se ještě cukala. „Herr Offizier!“ křičel kněz, „udělejte něco, prosím vás! Jsou přece v kostele.“ Nerozhodně jsem se zastavil u dveří; kněz se mě pokusil odtáhnout za ruku. Nevím, na co jsem myslel. Jeden z Ukrajinců si mě všiml, něco svým druhům řekl a ukázal na mě hlavou; zaváhali a nechali mlácení; kněz na ně vychrlil záplavu slov, kterým jsem nerozuměl, a pak se na mě otočil: „Řekl jsem, že jim přikazujete, aby toho nechali. Řekl jsem jim, že kostely jsou posvátná místa a oni že jsou prasata, a že kostely jsou pod ochranou Wehrmacht, a jestli odtud neodejdou, tak budou zatčeni.“ – „Já jsem tu sám,“ řekl jsem. – „Na tom nesejde,“ opáčil kněz. Vyštěkl ještě pár ukrajinských slov. Muži zvolna sklonili obušky. Jeden z nich se na mě obrátil se vzrušeným proslovem, z něhož jsem rozuměl jen slovům „Stalin“, „Halič“ a „Židé“. Jiný si na těla odplivl. Dlouho nerozhodně váhali; kněz vykřikl ještě pár slov; muži nechali Židy být, jeden po druhém vyšli nahoru a mlčky zmizeli na ulici. „Díky,“ řekl mi kněz, „díky.“ Běžel k Židům, aby zjistil, jak na tom jsou. Dvůr se mírně svažoval: na spodním konci ke kostelu přiléhalo krásné sloupořadí se zelenou mosaznou střechou. „Pomozte mi,“ řekl kněz. „Tenhle je ještě živý.“ Vzal ho v podpaží a já ho zvedl za nohy; zjistil jsem, že je to mladík, kterému sotva začaly růst vousy. Hlava mu přepadla dozadu, po vlnitých vlasech mu stékal pramínek krve a na dlažbě zůstávaly velké, zářivé kapky. Srdce se mi velice silně rozbušilo; ještě nikdy jsem nenesl umírajícího. Museli jsme obejít kostel, kněz kráčel pozadu a německy hartusil: „Nejdřív bolševici, pak ta ukrajinská zvěř. Proč vaše armáda nezasáhne?“ Na konci byl klenutý průchod vedoucí na malý dvůr a za ním dveře kostela. Pomohl jsem knězi donést Žida dovnitř a položit ho na lavici. Zavolal; z chrámové lodi se vynořili dva muži, stejně vousatí a zachmuření jako on, ale v obleku. Prohodil k nim něco v podivném jazyce, který neměl nic společného s ukrajinštinou, s ruštinou ani s polštinou. Všichni tři společně vyšli na dvůr před vchodem; jeden z nich se uličkou vydal dozadu, druzí dva vykročili k Židům. „Poslal jsem pro lékaře,“ řekl kněz. – „Co to tu je?“ zeptal jsem se ho. Zastavil se a upřel na mě oči. „To je arménská katedrála.“ – „Takže v Lembergu jsou Arméni?“ podivil jsem se. Pokrčil rameny. „O hodně déle než Němci nebo Rakušáci.“ On a jeho přítel začali přenášet dalšího Žida, který slabě sténal. Krev zvolna stékala po kamenných deskách svažitého dvora ke sloupořadí. Pod arkádami jsem si všiml náhrobních kamenů zabudovaných do dlažby a zdi a pokrytých nápisy v tajemném písmu, nepochybně arménském. Došel jsem k nim: písmena vytesaná do naplocho zazděných náhrobků se plnila krví. Rychle jsem se odvrátil. Padla na mě tíseň, sklíčenost; zapálil jsem si. Pod sloupořadím byla zima. Na dvoře slunce svítilo na čerstvé louže krve a vápencové desky, na těžká těla Židů, na jejich černé a hnědé obleky z hrubého sukna, nasáklé krví. Kolem hlav bzučely mouchy a sedaly na rány. Kněz se k nim vrátil. „A ti mrtví?“ prohodil ke mně. „Tady je nechat nemůžeme.“ Ale já naprosto neměl v úmyslu mu pomáhat; představa, že bych se některé z těch mrtvol měl dotknout, mi byla odporná. Vydal jsem se k vratům, mrtvolám se obloukem vyhnul a vyšel na ulici. Byla prázdná, nazdařbůh jsem vyrazil vlevo. Kousek dál se ukázalo, že ulice je slepá; vpravo mě ale dovedla na náměstí, kterému vévodil impozantní barokní kostel s rokokovými ornamenty, s vysokým portálem lemovaným sloupy a s měděnou kupolí. Vystoupal jsem po schodech a vešel. Rozlehlá klenba lodi zlehka spočívala na kroucených sloupech, vitrážovými okny dovnitř padalo denní světlo a barevně pableskovalo na zlacených sochách; až dozadu se táhly řady leštěných tmavých lavic. Ve vápnem bílené vstupní předsíni jsem si všiml postranních dveří, nízkých, ze starého dřeva pobitého železem; opřel jsem se do nich; několik kamenných schodů vedlo do široké, nízké chodby, kam okénky dopadalo světlo. U protější stěny stály vitríny plné kultovních předmětů; některé byly podle mého mínění velice staré a překrásně vypracované. K mému překvapení byly v jedné z vitrín vystavené předměty židovské: hebrejské svitky, modlitební šály, staré rytiny zobrazující Židy v synagoze. Na knihách v hebrejštině byla německy uvedená jména tiskařů: Lwow, 1884; Lublin, 1853, bei Schmuel Berenstein. Uslyšel jsem kroky a zvedl hlavu: mířil ke mně mnich s tonzurou. Na sobě měl bílý dominikánský hábit. Zastavil se u mě. „Dobrý den,“ pozdravil německy. „Mohu vám nějak pomoci?“ – „Co to tady je?“ – „Jste v klášteře.“ Ukázal jsem na regály: „Ne, já myslím tohle všechno.“ – „Tady? To je naše muzeum náboženství. Všechny ty předměty pocházejí ze zdejšího kraje. Prohlédněte si je, jestli chcete. Obyčejně si za to říkáme o malý příspěvek, ale dnes je to zadarmo.“ Pokračoval dál a nehlučně zmizel v okovaných dveřích. O něco dál, tam, odkud se objevil, chodba zahýbala do pravého úhlu; ocitl jsem se v nevelkém ambitu lemovaném nízkou zídkou a uzavřeném okny vsazenými mezi sloupy. Mou pozornost upoutala dlouhá, nízká vitrína. Na zdi byl připevněný reflektorek, který ozařoval její vnitřek. Sklonil jsem se: spočívaly tam dvě propletené kostry napůl zasypané vyschlou hlínou. Ta větší i přes velké měděné náušnice položené na lebce nepochybně patřívala muži; ležel na zádech, ta druhá kostra, ženská, se choulila na boku v jeho náručí a s nohama přehozenýma přes jeho nohu. Bylo to krásné, nic takového jsem nikdy neviděl. Marně jsem se snažil rozluštit popisku. Kolik století už takhle leží, zapletení jeden do druhého? Ta těla musela být velice stará, určitě pocházela z pradávných dob; ta žena byla nepochybně obětována a uložena do hrobu s mrtvým náčelníkem; tak se to, jak jsem věděl, v primitivních údobích dělávalo. Ale takové rozumové úvahy nebyly nic platné; byla to zkrátka a dobře poloha po milování, utopená ve vášni, překypující něhou. Pomyslel jsem na svou sestru a stáhlo se mi hrdlo: ta by se při tom pohledu rozplakala. Cestou ven už jsem nikoho nepotkal; venku jsem se vydal přímo na opačnou stranu náměstí. Za ní se otevíralo další rozlehlé náměstí, v jehož středu stála veliká nevzhledná budova s věží uprostřed, obklopená několika stromy. Kolem tohoto náměstí se mačkaly úzké, velkolepě zdobené domy, každý v jiném stylu. Za ústřední budovou se hemžil rozjařený dav. Vyhnul jsem se mu, vydal se doleva, obešel rozlehlou katedrálu a minul kamenného anděla, láskyplně nesoucího v náručí kříž, a hned za ním unylého Mojžíše s kamennými deskami a zamyšleného světce v rozedraném rouchu, stojícího na lebce a zkřížených hnátech, atributu skoro stejném jako znak, který jsem měl vyšitý na čapce. Do uličky za katedrálou někdo vynesl pár stolů a židlí. Bylo mi horko, byl jsem unavený, kavárnička vypadala prázdně, a tak jsem se posadil. Ven vyšlo děvče a oslovilo mě ukrajinsky. „Máte pivo? Pivo?“ zkusil jsem to německy. Zavrtěla hlavou. „Piva nětu.“ Tomu jsem rozuměl. „Kávu? Kava?“ – „Da.“ – „Voda?“ – „Da.“ Zaběhla do lokálu a vrátila se se sklenicí vody, kterou jsem vypil na jeden zátah. Pak mi přinesla kávu. Už byla oslazená a já ji nevypil. Zapálil jsem si cigaretu. Dívka se vrátila a všimla si kávy. „Káva? Ne dobrá?“ zeptala se lámanou němčinou. – „Cukr. Nět.“ – „Á.“ Usmála se, kávu odnesla a přinesla mi jinou. Ta byla silná, neslazená, vypil jsem ji horkou. Vpravo ode mě, u paty katedrály, mi zakrývala výhled na hlavní náměstí kaple pokrytá černými pásy basreliéfů. Právě kolem ní procházel muž v německé uniformě, který si spleť výjevů podrobně prohlížel. Zpozoroval mě a vydal se ke mně; všiml jsem si jeho epolet, spěšně jsem vstal a pozdravil. Oplatil mi pozdrav: „Dobrý den! Takže Němec?“ – „Ano, Herr Hauptmann.“ Vytáhl kapesník a osušil si čelo. „Výborně. Mohu si přisednout?“ – „Samosebou, Herr Hauptmann.“ Dívka se opět vynořila. „Dáte si kávu s cukrem, nebo bez cukru? Nic jiného nemají.“ – „S cukrem, prosím.“ Vysvětlil jsem dívce, že má přinést ještě dvě kávy a cukr zvlášť. Pak jsem se zase posadil k Hauptmannovi. Podal mi ruku. „Hans Koch. Jsem u Abwehr.“ Pak jsem se představil já. „Aha, tak vy jste od SD? Nevšiml jsem si nášivek. To je dobře, to je dobře.“ Tento Hauptmann působil poměrně sympaticky: muselo mu být něco přes padesát, měl bříško a kulaté brýle. Přízvuk měl jižní, trochu jako vídeňský. „Vy jste asi Rakušák, že, Herr Hauptmann?“ – „Ano, ze Štýrska. A vy?“ – „Můj otec pochází z Pomořan. Ale já se narodil v Alsasku a žil jsem všude možně.“ – „Jistě, jistě. Jste na procházce?“ – „Dá se to tak říct.“ Potřásl hlavou. „Já tu mám schůzku. Tady vedle, za chvilku.“ – „Schůzku, Herr Hauptmann?“ – „Víte, když nás zvali, tvrdili, že se bude jednat o kultuře, ale já si myslím, že to bude politická schůze.“ Naklonil se ke mně, jako kdyby se mi chtěl s něčím důvěrným svěřit: „Delegovali mě, protože mě považují za odborníka na ukrajinské národní otázky.“ – „A jste?“ Zprudka se zaklonil. „Ale vůbec ne! Já jsem profesor teologie. Trochu se vyznám v problémech byzantského ritu, ale to je tak všechno. Určitě mě jmenovali, protože jsem sloužil v císařské armádě, jako Leutnant za světové války, to víte, nejspíš si řekli, že se v národnostních otázkách vyznám; ale já byl tenkrát na italské frontě, a ještě ke všemu v zásobování. Je pravda, že jsem měl chorvatské kolegy…“ – „Mluvíte ukrajinsky?“ – „Ani jedno mizerné slovíčko. Ale mám tu s sebou tlumočníka. Zrovna popíjí na náměstí s lidmi z OUN.“ – „Z OUN?“ – „Ano. Vy nevíte, že dnes ráno převzali moc? Tedy aspoň se zmocnili rozhlasu. A pak učinili prohlášení, jestli jsem to dobře pochopil, týkalo se obnovení Ukrajinského státu. Proto teď musím jít na tu schůzku. Slyšel jsem, že metropolita novému státu požehnal. Vypadá to, že jsme ho o to požádali my, ale přesně do věci zasvěcený nejsem.“ – „Jaký metropolita?“ – „Samozřejmě řeckokatolický. Pravoslavní nás nenávidí. Stalina nenávidí taky, ale nás víc.“ Chystal jsem se ho ještě na něco zeptat, ale byl jsem hrubě přerušen: zpoza katedrály s křikem vyrazila obtloustlá polonahá žena v roztrhaných punčochách; vrhla se mezi stolky, zakopla, jeden převrátila a s pištěním se nám rozplácla u nohou. Bílou kůži měla pruhovanou modřinami, ale krvácela jen trochu. Za ní klidně kráčeli dva bodří kolohnáti s páskami na rukávech. Jeden z nich se na nás obrátil špatnou němčinou: „Promiňte, Offizieren. Kein Problem.“ Ten druhý zvedl ženu za vlasy a vrazil jí pěst do břicha. Škytla a s usliněnými rty zmlkla. První muž ji kopnul do zadku a žena se zase dala do běhu. Se smíchem vyrazili za ní a klusem zmizeli za kaplí. Koch se chopil své lodičky a zase si otřel čelo, já mezitím zvednul převržený stolek. „Ti místní jsou opravdu zvířata,“ poznamenal jsem. – „Ach ano, v tom s vámi souhlasím. Myslel jsem ovšem, že je v tom podporujete?“ – „To by mě překvapilo, Herr Hauptmann. Ale zrovna jsem přijel, nejsem v obraze.“ Koch pokračoval: „V AOK jsem zaslechl, že Sicherheitsdienst nechal vytisknout plakáty a ty lidi navádí. Aktion Petljura tomu říkají. Znáte ho? Ukrajinský vůdce. Myslím, že ho v šestadvacátém nebo sedmadvacátém roce zavraždil nějaký Žid.“ – „Tak vidíte, že jste přece jen odborník.“ – „Ale ne, jen jsem si zrovna přečetl nějaká hlášení.“ Dívka právě vyšla z kavárny. Usmála se na mě a gestem mi naznačila, že káva je na účet podniku. Stejně jsem neměl zdejší peníze. Podíval jsem se na hodinky. „Omlouvám se, Herr Hauptmann. Musím jít.“ – „Ale prosím.“ Stiskl mi ruku. „Hodně odvahy.“

Nejkratší cestou jsem opustil staré město a namáhavě jsem se prodíral rozjařeným davem. Na Gruppenstabu vládl živý ruch. Uvítal mě stejný důstojník jako předtím. „Á, to jste zase vy.“ Brigadeführer dr. Rasch mě konečně přijal. Srdečně mi stiskl ruku, ale v masivní tváři měl i nadále přísný výraz. „Sedněte si. Co se stalo se Standartenführerem Blobelem?“ Neměl čepici a ve světle žárovky se mu vysoké, vypouklé čelo lesklo. Vylíčil jsem mu, jak se Blobel zhroutil. „Podle lékaře to byla horečka a přepracování.“ Našpulil masité rty. Zapátral mezi papíry na stole a jeden list mi podal. „Ic pro AOK 6 mi napsal stížnost na jeho vyjadřování. Je pravda, že vyhrožoval důstojníkům Wehrmacht?“ – „To je přehnané, Herr Brigadeführer. Pravda je, že blouznil, mluvil nesouvisle. Ale nemířil tím na nikoho konkrétního, byl to následek nemoci.“ – „Dobře.“ Zeptal se mě ještě na několik dalších věcí a pak mi naznačil, že setkání je u konce. „Sturmbannführer von Radetzky už se vrací do Lucku, nahradí Standartenführera, než ten se zotaví. Připravíme mu rozkazy a další dokumenty. Pokud jde o dnešní noc, zajděte na správu za Hartlem, ten vás někam uloží.“ Odešel jsem a vydal se hledat kancelář Leitera I; jeden z jeho podřízených mi dal poukázky. Pak jsem zase sešel dolů, abych našel Höflera a Poppa. Na chodbě jsem narazil na Thomase. „Maxi!“ Poklepal mi na rameno a mě zalila vlna radosti. „To jsem rád, že tě vidím. Co tu děláš?“ Vysvětlil jsem mu to. „A dokdy tu zůstaneš? Do zítřka? To je vynikající. Jdu s lidmi z Abwehr na večeři do jedné malé a velice dobré restaurace. Půjdeš s námi. Už ti našli spaní? Žádný luxus to tu není, ale povlečení budeš mít čisté. Dobře že jsi nepřijel včera; to tu byl doopravdy binec. Než Rudí odtáhli, všechno tady vydrancovali, a než jsme přišli my, ještě to tu prošli Ukrajinci. Vzali jsme si na úklid Židy, ale trvalo to spoustu hodin a spát jsme šli až ráno.“ Dohodli jsme se, že se sejdeme v zahradě za budovou, a pak jsem odešel. Popp chrápal v autě, Höfler hrál s policisty karty; vysvětlil jsem mu, jak se věci mají, a šel jsem si do zahrady při čekání na Thomase zakouřit.

Thomas byl můj dobrý přítel a já byl opravdu velice rád, že ho zase vidím. Znali jsme se už několik let; v Berlíně jsme spolu často chodili na večeři; občas mě s sebou bral do nočních klubů nebo na koncerty. Uměl si užívat a vyznal se v tlačenici. Měl ostatně velký podíl na tom, že jsem se ocitl v Rusku; rozhodně mi to přinejmenším navrhl. Ale celý tenhle příběh se začal odvíjet už o něco dřív. Na jaře 1939, to jsem právě dodělal doktorát a nastoupil k SD, se hodně mluvilo o válce. Po Čechách a Moravě se Führer soustředil na Danzig; šlo především o to, předem odhadnout reakci Francie a Velké Británie; většinou panoval ten názor, že kvůli němu válku riskovat nebudou, jako ji neriskovali kvůli Praze; obsadily ovšem západní hranici Polska a začaly znovu co nejrychleji zbrojit. Zapřádal jsem o tom dlouhé debaty s doktorem Bestem, svým nadřízeným a v řadách SD také tak trochu mým mentorem. Tvrdil, že teoreticky bychom se války nemuseli bát; válka je logickým vyústěním Weltanschauung. Citoval Hegela a Jüngera a argumentoval tím, že stát nemůže dosáhnout ideální jednoty jinak než válkou: „Je-li jedinec negací státu, pak válka je negací této negace. Válka je okamžikem absolutní socializace kolektivní existence lidu, Volk.“ Vysoká místa měla ovšem prozaičtější starosti. V srdci von Ribbentropova ministerstva, v Abwehr i přímo v našem vnějším oddělení každý posuzoval situaci po svém. Jednou si mě zavolal der Chef, Reinhard Heydrich. Bylo to poprvé, a když jsem vstupoval do jeho kanceláře, vzrušení se ve mně mísilo s úzkostí. Soustředěně vyřizoval hromadu jakýchsi hlášení, a než mi konečně dal pokyn, abych se posadil, stál jsem před ním několik minut v pozoru. Měl jsem čas si ho prohlédnout zblízka. Samozřejmě už jsem měl možnost ho několikrát vidět, například při poradách nebo na chodbách Prinz-Albrecht-Palais; ale jestliže zdálky vypadal jako ztělesněný nordický Übermensch, zblízka působil zvláštním, lehce nevýrazným dojmem. Nakonec jsem usoudil, že to zřejmě bude věc proporcí: pod abnormálně vysokým a klenutým čelem byla ústa příliš široká a rty příliš masivní na ten úzký obličej; jeho dlaně se zdály přehnaně dlouhé, jako kdyby měl k pažím připevněné nějaké neklidné chaluhy. Oči měl malé, příliš blízko posazené, a jakmile je ke mně zvedl, nezůstaly ani chvilku v klidu; a když mě konečně oslovil, připadal mi jeho hlas na muže tak mohutného příliš vysoký. Působil na mě rušivě zženštilým dojmem, což ho činilo ještě zlověstnějším. Používal rychlé, úsečné, napjaté věty; téměř nikdy je nedokončil; smysl však byl vždy jasný a zřejmý. „Mám pro vás úkol, doktore Aue.“ Reichsführer nebyl spokojený se zprávami o záměrech západních mocností, které dostával. Chtěl, aby bylo vytvořeno ještě jedno hodnocení, které by bylo nezávislé na zahraničním oddělení. Všichni věděli, že v těchto zemích existují silné pacifistické proudy, a to zejména v nacionalistických nebo fašizujících kruzích; těžko se ale odhadovalo, jaký mají vliv na jednotlivé vlády. „Jestli se nemýlím, dobře se vyznáte v Paříži. Podle svého spisu jste byl ve spojení s místy blízkými Action Française. Od té doby si tihle lidé vydobyli jistou pozici.“ Zkusil jsem k tomu něco říct, ale Heydrich mě přerušil: „O to nejde.“ Chtěl, abych se vydal do Paříže, abych obnovil své staré známosti a jejich prostřednictvím zhodnotil skutečnou politickou váhu pacifistických kruhů. Měl jsem tam odjet pod záminkou prázdnin po konci studia. A samozřejmě jsem všem, kdo budou ochotni mě poslouchat, měl opakovat, že národně-socialistické Německo má s Francií mírumilovné záměry. „Pojede s vámi dr. Hauser. Ale hlášení podáte každý zvlášť. Standartenführer Taubert vám dodá finance a potřebné dokumenty. Je vám všechno jasné?“ Po pravdě řečeno jsem nerozuměl vůbec ničemu, ale utnul mě. „Zu Befehl, Herr Gruppenführer,“ víc jsem toho říct nestihl. – „Dobře. Vrátíte se koncem července. Odchod.“

Šel jsem za Thomasem. Byl jsem rád, že jede se mnou; za studií strávil ve Francii několik let, francouzštinu měl dokonalou. „No tohle! Jak se to tváříš?“ prohodil, jakmile mě uviděl. „Měl bys být rád. Úkol, svěřili ti úkol, to přece není maličkost.“ Rychle jsem si uvědomil, že je to vlastně výhra. „Uvidíš. Jestli budeme mít úspěch, otevře nám to spoustu dveří. Věci se už brzy pohnou, a pro ty, kdo budou umět využít správné chvíle, bude práce dost.“ Byl za Schellenbergem, který byl pokládán za Heydrichova hlavního poradce v zahraničních záležitostech; Schellenberg mu podrobně vysvětlil, co se po nás žádá. „Abyste zjistili, kdo válku chce a kdo ne, na to stačí číst noviny. Ošemetnější bude odhadnout, jakou má čí názor doopravdy váhu. A pak hlavně to, jaký je skutečný vliv Židů. Führer je, jak se zdá, přesvědčen, že chtějí Německo zatáhnout do další války; ale podpoří je Francouzi? To je otázka.“ Od srdce se zasmál: „Kromě toho se v Paříži dobře jí! A jsou tam krásná děvčata.“ Pověření jsme plnili bez potíží. Vyhledal jsem své přátele, Roberta Brasillacha, který se právě chystal vyrazit se svou sestrou Suzanne a švagrem Bardèchem do Španělska na cestu karavanem, Blonda, Rebateta i jiné méně důvěrné kamarády, všechny své staré spolužáky z přípravky a studií na ELSP. Přiopilý Rebatet mě po večerech tahal Latinskou čtvrtí, aby mi poskytl vědecký výklad k nápisům čerstvě vyvedeným na zdech vápnem, MENE, TEKEL, UFARSIN na fasádě Sorbonny; ve dne mě občas vzal k Célinovi, který byl v té době na vrcholu slávy a právě vydal svůj druhý pamflet sžíravý jako kyselina; v metru mi z něj Poulain, Brasillachův přítel, citoval celé pasáže: Mezi Francouzi a Němci neexistuje žádná zásadní, nevyléčitelná nevraživost. Existuje ovšem nepřetržité, neutuchající židobritské pletichaření, které se ze všech sil snaží zabránit tomu, aby se Evropa přetvořila v jeden blok, v jednotnou franko-německou masu, jaká tu existovala před rokem 843. Celá geniální židobritská myšlenka spočívá v tom, že nás ženou z jednoho konfliktu do druhého, od jednoho masakru ke druhému, ženou nás do řezničin, z nichž my, Francouzi a Němci, pravidelně, pokaždé vycházíme zubožení, vykrvácení, zcela vydaní na milost a nemilost židům z City. Pokud jde o Gaxotta i o samotného Roberta, o kterých v L’Humanité prohlašovali, že jsou ve vězení, ti všem, kdo jim popřáli sluchu, vysvětlovali, že celá francouzská politika se řídí astrologickými spisy Trarieuxe d’Egmont, kterému se podařilo přesně předpovědět datum Mnichova. Špatné znamení bylo, že francouzská vláda právě vyhostila Abetze a další německé diplomaty. Všechny zajímalo, co si o tom myslím já: „Od té doby, co Versailleská smlouva skončila na smetišti dějin, už pro nás žádná francouzská otázka neexistuje. V Německu si nikdo žádné nároky na Alsasko nebo Lotrinsko nedělá. S Polskem ovšem tak docela vypořádaní nejsme. Nechápeme, co nutí Francii se do toho vměšovat.“ Což byl ovšem fakt, francouzská vláda se do této věci skutečně vměšovat chtěla. Ti, kdo neuznávali židovskou teorii, obviňovali Anglii: „Chtějí chránit impérium. To je jejich politika už od dob Napoleona: na kontinentu nesmí být žádná jednotná mocnost.“ Jiní si zase mysleli, že Anglie naopak k intervenci nejeví žádnou zvláštní ochotu a že francouzská generalita, která sní o spojenectví s Ruskem, chce Německo porazit, než bude příliš pozdě. Přes své nadšení ovšem byli mí přátelé skeptičtí: „Francouzská pravice chčije proti větru,“ řekl mi jednoho večera Rebatet. „Otázka cti.“ Všichni jako by s nelibostí uznávali, že dříve nebo později válka bude. Pravice obviňovala levici a Židy; levice a Židé samosebou obviňovali Německo. Thomase jsem vídal zřídka. Jednou jsem ho vzal do baru, kde jsem měl sraz s redaktory týdeníku Je Suis Partout, a představil jsem ho jako spolužáka z univerzity. „To je tvůj Pyladés?“ prohodil ke mně jízlivě Brassillach v řečtině. „Přesně tak,“ opáčil Thomas týmž jazykem, modulovaným jeho jemným vídeňským přízvukem. „A on je můj Orestés. Pozor na to, co dokáže pevné přátelství.“ On sám rozvíjel kontakty spíše v obchodním prostředí; takže zatímco já jsem se musel spokojit s vínem a paštikou v podkrovních bytech přeplněných vzrušenou mládeží, on ochutnával husí játra v těch nejlepších restauracích ve městě. „Taubert to zaplatí,“ smál se. „Proč si odříkat?“

Po návratu do Berlína jsem sepsal zprávu. Mé závěry byly pesimistické, ale střízlivé: francouzská pravice je v zásadě proti válce, ale politickou váhu má jen malou. Vláda, ovlivněná Židy a britskými plutokraty, rozhodla, že německá expanze, a to dokonce i v rámci přirozeného Grossraumu, představuje pro francouzské zájmy hrozbu; do války půjde, nikoliv ve jménu samotného Polska, ale ve jménu svých závazků k Polsku. Předal jsem zprávu Heydrichovi; jednu kopii jsem na jeho žádost dal i Werneru Bestovi. „Myslím, že máte nesporně pravdu,“ řekl mi Best. „Ale tohle oni slyšet nechtějí.“ S Thomasem jsem své hlášení neprobíral; když jsem mu nastínil obsah, znechuceně se ušklíbl. „Tys ale vážně vůbec nic nepochopil. Člověk by řekl, že jsi zrovna přijel z nejzapadlejšího kouta Frank.“ On napsal pravý opak: že francouzští průmyslníci jsou v zájmu vývozu proti válce, že stejně na tom je francouzská armáda, a že vláda opět skloní hlavu před hotovou věcí. „Ale vždyť dobře víš, že to tak nebude,“ ohradil jsem se. – „A není nám jedno, jak to bude? Jak se to nás dvou týká? Reichsführerovi jde jen o jediné: ujistit Führera, že může s Polskem naložit tak, jak má v úmyslu. A o to, co bude dál, se budeme starat pak.“ Zavrtěl hlavou: „Reichsführer tu tvoji zprávu ani neuvidí.“

Samozřejmě měl pravdu. Na to, co jsem Heydrichovi poslal, nepřišla žádná reakce. Když pak za měsíc Wehrmacht napadla Polsko a Francie a Velká Británie nám vyhlásily válku, Thomas byl přidělen k jedné z Heydrichových elitních Einsatzgruppen, a mě nechali živořit v Berlíně. Záhy jsem pochopil, že jsem se v nekonečných národně-socialistických hrách nechal zásadně svést z cesty, že jsem si mylně vyložil nejednoznačné signály shora, že jsem nesprávně odhadl Führerovu vůli. Mé rozbory byly přesné, ty Thomasovy chybné; jeho odměnili záviděníhodným místem s možností postupu, mě hodili do starého železa. Během následujících měsíců jsem z jistých náznaků vydedukoval, že v RSHA, nově zřízeném po neoficiálním sloučení SP a SD, Bestův vliv slábne, a to i přesto, že byl jmenován do čela dvou oddělení; zato Schellenbergova hvězda den ode dne stoupala; můj přítel měl zvláštní, neomylné nadání být na správném místě nikoliv ve správný okamžik, ale ještě těsně před ním; proto působil, jako by tam byl odjakživa a jako by ho změny v úřední hierarchii jen zachytily. Kdybych býval dával pozor, pochopil bych to dřív. Teď jsem měl podezření, že mé jméno zůstává spojené s Bestem a také s pojmy byrokrat, úzkoprsý právník, nedostatečně aktivní, nedostatečně rázný. Budu moci dál sepisovat právní rozklady, na to bylo lidí potřeba, ale to bude všechno. A v červnu následujícího roku Werner Best na úřad v RSHA, k jehož vzniku přispěl možná víc než kdokoliv jiný, rezignoval. Tehdy jsem dobrovolně požádal o post ve Francii; dostalo se mi odpovědi, že mých služeb bude víc třeba v právním oddělení. Best byl mazaný, měl přátele a zastánce jinde; jeho publikační činnost už několik let směřovala od trestního a ústavního práva k právu mezinárodnímu a teorii Grossraumu, „velkého prostoru“, kterou společně s mým bývalým profesorem Reinhardem Höhnem a několika dalšími intelektuály rozvinul jako protiváhu k teoriím Carla Schmitta; svou partii sehrál zručně a dostal vysokou funkci ve vojenské administrativě ve Francii. Mně publikační činnost ani nepovolili.

Když Thomas přijel na dovolenou, můj dojem mi potvrdil: „Já ti říkal, že děláš pitomost. Všichni, se kterými se počítá, jsou v Polsku.“ Dodal, že prozatím toho pro mě moc udělat nemůže. Hvězdou byl momentálně Schellenberg, Heydrichův chráněnec, a Schellenberg mě neměl rád, myslel si o mně, že jsem zaspal. Pokud jde o Ohlendorfa, mou druhou oporu, ten měl dost starostí se svým vlastním místem, natož aby ještě mohl myslet na mě. Možná jsem měl zajít za bývalými šéfy svého otce. Ale tenkrát byli všichni poněkud zaneprázdnění.

Nakonec byl tím, kdo uvedl věci do pohybu, přece jen Thomas. Z Polska byl převelen do Jugoslávie a do Řecka, odkud se vrátil jako Hauptsturmführer a s několika vyznamenáními. Už nosil zásadně jen uniformu, střiženou stejně elegantně jako předtím obleky. V květnu 1941 mě pozval na večeři k Horcherovi, do známé restaurace na Lutherstrasse. „Platím já,“ prohlásil a smál se přitom na celé kolo. Objednal šampaňské a napili jsme se na vítězství: „Sieg Heil!“ Na vítězství uplynulá i na ta budoucí, dodal; jestlipak je mi známo, jak to vypadá v Rusku? „Něco jsem zaslechl,“ připustil jsem, „ale to je všechno.“ Usmál se: „Zaútočíme. Příští měsíc.“ Pro dokonalý dojem se odmlčel. „Bože můj,“ uklouzlo mi konečně. – „Žádný Bůh není. Je jen Adolf Hitler, náš Führer, a nepřemožitelná síla německé Reich. Právě sbíráme tu největší armádu v dějinách lidstva. Za pár týdnů je rozdrtíme.“ Napili jsme se. „Poslyš,“ řekl konečně. „Der Chef právě dává dohromady několik Einsatzgruppen, které mají doprovodit bojové oddíly Wehrmacht. Budou to jednotky zvláštního určení, jako v Polsku. Mám důvod se domnívat, že přijmou každého nadaného mladého důstojníka SS, který se dobrovolně přihlásí.“ – „Už jsem se zkoušel hlásit. Do Francie. Odmítli mě.“ – „Tentokrát tě neodmítnou.“ – „A ty tam jedeš?“ Zlehka rozhoupal šampaňské ve sklence. „Samozřejmě. Přidělili mě k jednomu z Gruppenstäbe. Každá skupina řídí několik Kommandos. Jsem si jistý, že by tě mohli umístit do některého Kommandostabu.“ – „A co mají ty skupiny přesně za úkol?“ Usmál se: „Už jsem ti to řekl: zvláštní akce. Práce pro SP a SD, bezpečí jednotek za frontovou linií, zpravodajství a podobně. Taky dohlížet na důstojníky. V Polsku to s nimi nebylo lehké, tak trochu zaspali dobu, nechceme, aby se to opakovalo. Chceš si to rozmyslet?“ Udivuje vás, že jsem neváhal? To, co mi Thomas navrhoval, mi připadalo rozumné, dokonce až vzrušující. Představte si, co byste dělali na mém místě. Mohlo by nějakého příčetného člověka napadnout, že by si někdo k vraždění lidí bez soudu vybíral právníky? Mé představy byly bezelstné a čisté. Téměř bez přemýšlení jsem odpověděl: „To není potřeba. V Berlíně se k smrti nudím. Jestli mě tam můžeš dostat, tak pojedu.“ Zase se usmál: „Odjakživa říkám, že jsi správný chlapík, že na tebe se dá spolehnout. Uvidíš, bude to zábava.“ Rozesmál jsem se nadšením a dali jsme si další šampaňské. Právě takhle ďábel rozšiřuje své panství, tak a nejinak.

V Lembergu jsem to ještě nemohl vědět. Když mě Thomas přišel vytrhnout ze zamyšlení, už se stmívalo. Od bulváru bylo pořád tu a tam slyšet ojedinělý výstřel, ale víceméně byl už klid. „Tak co, jdeš s námi? Nebo tady budeš okounět?“ – „Co je to ta Akce Petljura?“ zeptal jsem se ho. – „To, co jsi viděl na ulici. Kdo ti o tom říkal?“ Jeho otázce jsem nevěnoval pozornost. „Ten pogrom jste opravdu rozpoutali vy?“ – „Řekněme, že jsme se mu nesnažili zabránit. Vydali jsme pár vyhlášek. Ale myslím, že na to, aby s tím Ukrajinci začali, nás nepotřebovali. Neviděl jsi ty plakáty OUN? Stalina jste přivítali květinami, my na uvítanou předložíme Hitlerovi vaše hlavy. To vymysleli úplně sami.“ – „Aha. Jdeme pěšky?“ – „Je to jen kousek.“ – Restaurace byla v úzké uličce za velkým bulvárem. Bylo zamčeno; když Thomas zaklepal, dveře se nejdřív pootevřely, pak se otevřely dokořán a ukázal se setmělý interiér ozářený svíčkami. „Pouze pro Němce,“ usmál se Thomas. „Á, dobrý večer, profesore.“ Oba důstojníci Abwehr už tu byli; kromě nich byl podnik prázdný. Okamžitě jsem poznal většího z nich, toho, kterého Thomas zdravil, důstojného, stále ještě mladého muže, jemuž ve velké oválné tváři zářily drobné hnědé oči, snivé a nepřítomné. Světlé vlasy měl poněkud dlouhé a na straně vyčesané do parádivé, pramálo vojenské chocholky. I já jsem mu stiskl ruku: „Á, pan profesor Oberländer. Rád vás zase vidím.“ Zahleděl se na mě: „My se známe?“ – „Před několika lety nás představovali, bylo to po jedné z vašich přednášek na berlínské univerzitě. Seznámil nás dr. Reinhard Höhn, můj profesor.“ – „Ach tak, vy jste Höhnův student! To je báječné.“ – „Můj přítel dr. Aue je jednou ze stoupajících hvězd SD,“ vmísil se do hovoru zlomyslně Thomas. – „Jestli to je Höhnův žák, tak mě to neudivuje. Občas by člověk až řekl, že mu rukama prošel celý SD.“ Otočil se ke kolegovi: „Ale ještě jsem vám nepředstavil svého pobočníka, Hauptmanna Webera.“ Všiml jsem si, že se oba honosí tím štítkem s reliéfem slavíka, který jsem už odpoledne zaznamenal na pažích některých vojáků. „Omlouvám se za svoji neinformovanost,“ řekl jsem, když jsme se usadili, „ale co znamená tenhle odznak?“ – „To je ‚Nachtigall‘,“ odpověděl Weber, „zvláštní prapor Abwehr, který se rekrutuje z ukrajinských nacionalistů ve východní Haliči.“ – „Profesor Oberländer ‚Nachtigallu‘ velí. Takže jsme konkurenti,“ vložil se do hovoru Thomas. – „To přeháníte, Hauptsturmführere.“ – „Ani ne. Vy jste si na cestu spakovali Banderu, my Melnyka a berlínský výbor.“ Okamžitě se rozproudila živá diskuse. Nechali jsme si nalít víno. „Bandera se nám možná bude hodit,“ ujišťoval Oberländer. – „K čemu?“ opáčil Thomas. „Tihle chlapi jsou jako utržení ze řetězu, vydávají prohlášení hlava nehlava a s nikým se neporadí.“ Zvedl ruce: „Nezávislost! Pěkné, jen co je pravda.“ – „Vy myslíte, že Melnyk by to zvládl lépe?“ – „Melnyk je rozumný člověk. Jde mu o evropskou pomoc, ne o teror. Je to politik, je ochotný s námi dlouhodobě spolupracovat, což nám skýtá víc možností.“ – „Možná, ale na tohle ulice neslyší.“ – „Ti jenom vyvádějí! Jestli se neuklidní, tak jim ukážeme, zač je toho loket.“ Pili jsme. Víno bylo dobré, na jazyku poněkud drsné, ale plné. „Odkud je?“ zeptal se Weber a ťukl nehtem o skleničku. „Tohle? Myslím, že ze Zakarpatí,“ odpověděl Thomas. – „Víte,“ nepouštěl se tématu Oberländer, „Sovětům OUN úspěšně odolává už dva roky. Zbavit se jich by nebylo tak jednoduché. Stojí spíš za to zkusit je získat a jejich energii svést jinam. Banderu aspoň poslechnou. Dneska se sešel se Stěckem a proběhlo to dobře.“ – „Kdo je to Stěcko?“ zeptal jsem se. Thomas ironickým tónem odpověděl: „Jaroslav Stěcko je nový ministerský předseda takzvané nezávislé Ukrajiny, kterou jsme nepovolili.“ – „Jestli to s nimi správně sehrajeme,“ pokračoval Oberländer, „tak ze svých požadavků rychle sleví.“ Thomas živě zareagoval: „Kdo? Bandera? Je to terorista a tím taky zůstane. Má teroristickou duši. Ostatně právě proto ho všichni ti řvouni zbožňují.“ Otočil se ke mně: „Víš, kam si pro Banderu lidi z Abwehr došli? Do vězení!“ – „Do Varšavy,“ upřesnil se smíchem Oberländer. „Odpykával si tam trest za to, že ve třiačtyřicátém zavraždil nějakého polského ministra. Ale na tom já nevidím nic špatného.“ Thomas se k němu otočil: „Já říkám jen, že je nezvladatelný. Uvidíte. Je to fanatik, sní o Velké Ukrajině od Karpat až k Donu. Považuje se za převtělení Dimitrije Donského. Melnyk je aspoň realista. A má taky velkou podporu. Všichni staří bojovníci se na něj odvolávají.“ – „No právě, zato ti mladí ne. A pak, uvědomte si, že v židovské otázce není nijak horlivý.“ Thomas pokrčil rameny: „To se dá vyřídit bez něj. Z historického hlediska nebylo OUN každopádně nikdy antisemitská organizace. V tomhle směru se vyvinuli jedině díky Stalinovi.“ – „To je možná pravda,“ uznal tiše Weber. „Ale v soukromých vazbách mezi Židy a polskými vlastníky půdy je tu aspoň základ.“ Přinesli nám jídlo: pečenou kachnu nadívanou jablky, kaši a dušenou červenou řepu. Thomas nás obsloužil. „Tímhle jsou tu proslavení,“ poznamenal Weber. – „Vynikající,“ ocenil pokrm Oberländer. „To je nějaká místní specialita?“ – „Ano,“ vysvětlil Thomas mezi dvěma sousty. „Ta kachna se peče s majoránkou a česnekem. Obyčejně ji podávají s polévkou z kachní krve, ale dneska to nevyšlo.“ – „Promiňte,“ vstoupil jsem do hovoru. „Jakou roli v tom všem má ten váš ‚Nachtigall‘?“ Oberländer dožvýkal, otřel si rty ubrouskem a odpověděl: „To je zase jiná věc. Ti mají, chcete-li, podkarpatskou duši. Ideologicky – a co se týče těch nejstarších, tak i osobně – vyšli z národní výchovy staré carské armády, která se jmenovala ‚Ukrajinski sičovi strilci‘, tedy řekněme Střelci ukrajinské siče, což je odkaz na kozáky. Po válce tu zůstali a mnozí z nich bojovali pod Petljurou proti Rudým, a v osmnáctém roce také trochu proti nám. OUN je moc v lásce nemají. Jsou jistým způsobem spíš pro autonomii než pro nezávislost.“ – „Ostatně jako Bulbovci,“ dodal Weber. Podíval se na mě: „Ti se v Lucku ještě neukázali?“ – „Pokud je mi známo, tak ne. To jsou taky Ukrajinci?“ – „Volyňští,“ upřesnil Oberländer. „Oddíl domobrany, který původně vystupoval proti Polákům. Od devětatřicátého bojují proti Sovětům, a pro nás by mohlo být zajímavé se s nimi dohodnout. Ale myslím, že se drží spíš někde kolem Rovna a ještě víc nahoře, v bažinách u Pripjati.“ Všichni se znovu dali do jídla. „Já jen nerozumím tomu,“ ujal se konečně znovu slova Oberländer, „proč si bolševici došlápli zrovna na Poláky, ale ne na Židy. Vždyť, jak říkal Weber, spolu přece byli odjakživa spřažení.“ – „Podle mě je to nasnadě,“ odpověděl Thomas. „Stalinskou moc drží v rukou Židé. Když kraj obsadili bolševici, nahradili sice polské pány, ale zachovali přitom původní rozložení sil, to znamená, že s židovskou podporou vykořisťovali ukrajinské sedláky. Odtud pramení oprávněný hněv lidu, který jsme mohli dnes pozorovat.“ Weber škytl do skleničky; Oberländer se suše uchechtnul. „Oprávněný hněv lidu. Přeháníte, Hauptsturmführere.“ Zabořil se hlouběji do židle a zaťukal nožem o hranu stolu. „To spolknou leda hňupi. Naši spojenci, možná Američani. Vy ale víte stejně dobře jako já, jak se tenhle oprávněný hněv organizuje.“ Thomas se přívětivě usmál: „Má to přinejmenším tu výhodu, profesore, že obyvatelstvo do věci psychologicky zaangažujeme. Po tomhle budou moci našim opatřením jedině zatleskat.“ – „Pravda, to se musí uznat.“ Servírka sklidila ze stolu. „Kávu?“ zeptal se Thomas. – „S radostí. Ale rychlou, máme dnes večer ještě práci.“ Zatímco se nesla káva, Thomas nabídl cigarety. „Každopádně,“ poznamenal Oberländer, když se nakláněl k zapalovači, který mu Thomas přidržel, „bych se s velkým zájmem podíval ke Zbruči.“ – „A proč to?“ zeptal se Thomas a připálil Weberovi. – „Četl jste moji knihu? O přelidnění polského venkova.“ – „Bohužel ne, lituji.“ Oberländer se otočil ke mně: „Ale vy jste ji s Höhnem nejspíš četli.“ – „Samozřejmě.“ – „Výborně. Tak tedy pokud jsou mé teorie správné, domnívám se, že až se dostaneme na Ukrajinu v pravém slova smyslu, najdeme tu bohaté sedláky.“ – „Jak to?“ zeptal se Thomas. – „Díky Stalinově politice. Během asi dvanácti let se pětadvacet milionů rodinných statků proměnilo v pětadvacet milionů velkokapacitních zemědělských podniků. Rozkulačování a zejména plánovaný hladomor ve dvaatřicátém, to podle mě byly pokusy o nalezení rovnováhy mezi rozlohou, na níž je možno hospodařit, a mezi počtem strávníků. Mám důvody se domnívat, že se tento plán zdařil.“ – „A jestli se nezdařil?“ – „V tom případě je na nás, abychom uspěli.“ Weber mu pokynul a dopil kávu. „Meine Herren,“ řekl, vstal a sklapl podpatky, „děkuji vám za příjemný večer. Kolik jsem dlužen?“ – „Nechte to být,“ řekl Thomas a také se zvedl, „bylo mi potěšením.“ – „Tak vám to tedy budeme muset oplatit.“ – „S radostí si dám říct. V Kyjevě, nebo v Moskvě?“ Všichni se rozesmáli a pak jsme si podali ruce. „Pozdravujte ode mě dr. Rasche,“ řekl Oberländer. „V Königsbergu jsme se vídali často. Doufám, že bude mít někdy brzy čas se k nám večer připojit.“ Oba muži odešli a Thomas se zase posadil. „Dáš si koňak? Na účet jednotky.“ – „Rád.“ Thomas objednal. „Poslechni, ty ale mluvíš dobře ukrajinsky,“ prohodil jsem k němu. – „V Polsku jsem trochu pochytil polštinu, to je skoro totéž.“ Přinesli nám koňak a my jsme si připili. „Řekni mi, co to naznačoval o tom pogromu?“ Než Thomas odpověděl, na okamžik se odmlčel. Konečně se rozhodl: „Ale necháš si to pro sebe,“ upozornil mě. „Víš, že v Polsku bylo poměrně dost problémů s důstojníky. Hlavně co se týče našich zvláštních metod. Ti pánové se oháněli morálními námitkami. Šlo jim hlavě o to, aby se vlk nažral a koza zůstala celá. Tentokrát jsme přijali opatření, aby se takovým nedorozuměním předešlo: der Chef a Schellenberg se s Wehrmachtem dohodli na přesných podmínkách, to vám vysvětlili v Pretzschi.“ Přikývl jsem a Thomas pokračoval: „Ale i tak bychom chtěli nějak zaručit, že si to nerozmyslí. A v tomhle ohledu mají pogromy velkou výhodu: Wehrmacht aspoň vidí, že pokud budou mít SS a Sicherheitzpolizei svázané ruce, vypukne v jejich zóně chaos. A jestli důstojníky něco odpuzuje víc než ztráta cti, jak tomu říkají, tak je to právě zmatek. Ještě tři takové dny jako dneska, a přijdou k nám žadonit, abychom začali konat svou práci: čistě, diskrétně, účinně a bez rámusu.“ – „A Oberländer o tom všem pochybuje.“ – „Ale ne, tomu to vůbec nevadí. Ten si chce být jenom jistý, že i pak bude moci provádět ty svoje politické pletichy. Ovšem i toho zvládneme, až budeme chtít,“ dodal s úsměvem.

Stejně je to zvláštní mládenec, přemýšlel jsem, když jsem se ukládal ke spaní. Jeho cynismus mi sice připadal i osvěžující, ale občas mě zarážel; zároveň jsem věděl, že jeho chování nemohu posuzovat podle jeho slov. Naprosto jsem mu důvěřoval: v SD mi vždycky věrně pomáhal, aniž bych ho o to žádal a aniž bych mu to mohl jakkoliv viditelně oplatit. Jednou jsem se ho na to otevřeně zeptal a Thomas se rozesmál na celé kolo: „Co ti na to mám říct? Že si tě schovávám v záloze pro nějaký dlouhodobý plán? Mám tě prostě rád, víc v tom není.“ Ta slova mě zasáhla až u srdce a Thomas spěšně dodal: „Ty jsi totiž pěkně prohnaný, a takhle aspoň jistě vím, že mě nikdy neohrozíš. Aspoň že tak.“ Sehrál roli při mém vstupu do SD, tenkrát jsme se vlastně seznámili; je pravda, že se to stalo za poněkud zvláštních okolností, ale člověk nemá vždycky na vybranou. Už několik let jsem byl členem sítě Vertrauensmänner SD, tajných agentů nasazených ve všech oblastech německého života, v průmyslu, v zemědělství, na úřadech, na univerzitě. Když jsem v roce 1934 přijel do Kielu, měl jsem omezené prostředky a na radu jednoho z bývalých ředitelů mého otce, jistého dr. Mandelbroda, jsem si zažádal o místo v SS, protože pak bych nemusel platit zápisné na univerzitu; s jeho podporou jsem byl rychle přijat. O dva roky později jsem se účastnil výjimečné přednášky dr. Otto Ohlendorfa o úchylkách národního socialismu; po ní mě Ohlendorfovi představil můj profesor ekonomie, dr. Jessen, který byl před několika lety i jeho učitelem. Ukázalo se, že o mně Ohlendorf už slyšel od dr. Mandelbroda, se kterým byl v kontaktu. Otevřeně mi popsal výhody Sicherheitsdienstu a na místě mě přijal jako V-Manna. Práce to byla jednoduchá: měl jsem za úkol posílat hlášení o tom, co se povídá, o fámách, vtipech, reakcích lidí na postup národního socialismu. Hlášení tisíců V-Männer se, jak mi Ohlendorf vysvětlil, shromažďovala v Berlíně a SD následně rozesílala jejich výtah nejrůznějším místům Strany, aby ta mohla posoudit, jak smýšlí Volk, a formulovat svou politiku v terénu. V jistém smyslu šlo o náhradu voleb; tvůrcem tohoto systému byl Ohlendorf a byl na to zjevně hrdý. Ze začátku mi to připadalo dobrodružné, Ohlendorfův proslov na mě silně zapůsobil a já byl šťastný, že se takto mohu konkrétně podílet na budování národního socialismu. V Berlíně mě ale můj profesor Höhn začal zlehka odrazovat. To on kdysi Ohlendorfa k SD uvedl, stejně jako mnoho jiných; pak se ale nepohodl s Reichsführerem a odešel ze služby. Brzy se mu povedlo mě přesvědčit, že práce pro špionážní nebo informační službu je čistá romantika a že mohu Národu poskytnout služby mnohem užitečnější. S Ohlendorfem jsem zůstal v kontaktu, ale o SD už se mnou příliš nemluvil; jak jsem se dozvěděl později, i on měl s Reichsführerem potíže. Dál jsem SS platil členské příspěvky a účastnil jsem se výcviku, ale hlášení už jsem neposílal a záhy jsem na ně úplně zapomněl. Soustředil jsem se hlavně na svou značně nepříjemnou diplomovou práci; navíc mě nadchl Kant a svědomitě jsem bifloval Hegela a idealisty; povzbuzován Höhnem jsem počítal s tím, že se budu ucházet o místo na ministerstvu. Musím ale říci, že mě zaměstnávala ještě jedna věc soukromé povahy. Jednou večer jsem si v Plútarchovi podtrhl následující věty o Alkibiadovi: Pokud bychom ho soudili podle zevnějšku, mohli bychom říci: „Ne, ty nejsi jeho syn, nýbrž sám Achilles.“ Byl to muž, jaké vychovával Lykúrgos. Ale kdo sledoval jeho skutečné pocity a činy, mohl zvolat: „Vždyť je to stále, druhdy i dnes, tatáž žena!“ Možná se nad tím pousmějete, možná s odporem ušklíbnete; dnes už je mi to jedno. V Berlíně se i tehdy dalo ještě navzdory Gestapo v této oblasti najít, co jste si přáli. Proslulé špeluňky, jako bylo Kleist Kasino nebo Silhouette, stále fungovaly a razie probíhaly jen zřídka, majitelé určitě někomu platili. A kromě toho tu byla také jistá místa u Tiergarten, kolem Neuer See před zoo, kam se v noci Schupo odvažovali málokdy; za stromy tu čekávali Strichjungen nebo mladí svalnatí dělníci z Rudého Weddingu. Na univerzitě jsem měl jeden dva vztahy, které musely být diskrétní a rozhodně netrvaly dlouho; dával jsem však přednost proletářským milencům, nerad jsem se vybavoval.

Přes veškerou diskrétnost mě ale mrzutosti nakonec neminuly. Mohl jsem si dávat větší pozor; varovné signály tu koneckonců byly. Höhn mě – zcela bezelstně – požádal, abych napsal recenzi na knihu advokáta Rudolfa Klareho Homosexualita a trestní právo. Klare, pozoruhodně informovaný muž, zavedl překvapivě přesnou typologii jednotlivých praktik, a z ní pak vyvodil klasifikaci deliktů od představ koitu či jeho sledování (1. stupeň), přes dotek obnaženého penisu a části partnerova těla (5. stupeň) a jeho rytmické tření mezi koleny, stehny či hýžděmi (6. stupeň) až k dotekům penisu jazykem, vkládání penisu do úst a k penisu v rektu (stupně 7., 8. a 9.). Každému stupni přečinu odpovídal postupně se zpřísňující trest. Bylo celkem zřejmé, že Klare musel projít internátní výchovou; ale Höhn mě ujišťoval, že ministerstvo vnitra i Sicherheitspolizei berou jeho myšlenky vážně. Mně připadaly komické. Jednoho jarního večera – bylo to v roce 1937 – jsem se opět vydal na procházku za Neuer See. Sledoval jsem stíny stromů, dokud se můj pohled nestřetl s pohledem jakéhosi mladíka; vytáhl jsem cigaretu, požádal ho o oheň, a když zvedl zapalovač, nesehnul jsem se k jeho ruce, ale odstrčil jsem ji, zahodil cigaretu, přitáhl jsem si ho za temeno hlavy, políbil ho na rty a zlehka ochutnal jeho dech. Následoval jsem ho za stromy, poodešli jsme od cesty, srdce mi jako pokaždé šíleně bušilo v krku a ve spáncích, dech mi zahalil šustivý závoj, rozepnul jsem mu kalhoty, zabořil jsem tvář do štiplavého pachu, v němž se mísil pot, mužská pleť, moč a kolínská, třel jsem se mu obličejem o kůži, o pohlaví i v místech, kde mu houstly chlupy, lízal jsem ho, vzal jsem ho do úst, pak už jsem to nevydržel, dotlačil jsem ho ke stromu, aniž bych ho pustil, otočil jsem se a zanořil ho do sebe, až zmizela bolest i čas. Když bylo po všem, beze slova, rychle odešel. Ve vytržení jsem se opřel zády o kmen, upravil jsem se, zapálil jsem si cigaretu a snažil jsem se uklidnit roztřesené nohy. Jakmile jsem zase mohl chodit, vydal jsem se k Landwehrkanalu, který jsem chtěl přejít a na stanici Zoo nasednout na S-Bahn. Mé kroky vedlo nekonečné nadšení. Na Lichtensteinském mostě se k zábradlí tiskl člověk: znal jsem ho, měli jsme společné známé, jmenoval se Hans P. Připadal mi velice bledý, zničený, neměl kravatu; v ponurém světle lamp jeho lehce zpocená tvář skoro jako by fosforeskovala. Má euforie byla v tu ránu pryč. „Co tu děláte?“ zeptal jsem se rázně, nepříliš přátelsky. „Ach, to jste vy, Aue.“ Zasmál se lehce hysterickým smíchem. „Chcete to vědět?“ To setkání bylo čím dál tím podivnější; stál jsem jako zkamenělý. Přikývl jsem. „Chtěl jsem skočit,“ vysvětlil a kousal se přitom do horního rtu. „Ale neodvážil jsem se. Dokonce,“ pokračoval a rozevřel si sako, aby odhalil pažbu pistole, „dokonce jsem si vzal tohle.“ – „Kde jste k tomu proboha přišel?“ zeptal jsem se tlumeně. – „Můj otec je důstojník. Vzal jsem mu ji. Je nabitá.“ – Znepokojeně mě sledoval. „Nechtěl byste mi pomoci?“ Rozhlédl jsem se: podél kanálu, až kam jsem dohlédl, nikde nikdo. Zvolna jsem natáhl ruku a vytáhl mu pistoli zpoza pásku. Strnulým, užaslým pohledem mě sledoval. Prohlédl jsem zásobník: zřejmě byl plný, se suchým cvaknutím jsem ho zaklapl do pažby. Levou rukou jsem ho drsně popadl za krk, přitlačil k zábradlí a nacpal mu hlaveň mezi rty. „Otevřít!“ vyjel jsem na něj. „Otevřít!“ Srdce mi tlouklo jako o život, snažil jsem se tlumit hlas, ale připadalo mi, že křičím. „Otevři!“ Vrazil jsem mu hlaveň mezi zuby. „Tohle chceš? Tak lízej!“ Hans P. se hroutil hrůzou, náhle jsem ucítil čpavý pach moči, sklopil jsem zrak: počural se do kalhot. Můj vztek byl v tu ránu pryč, stejně tajemně, jako se objevil. Vrátil jsem mu pistoli za pásek a poplácal jsem ho po tváři. „To nic. Běž domů.“ Nechal jsem ho tam, přešel přes most a zahnul doprava podél kanálu. O několik metrů dál se zčistajasna vynořili tři Schupo. „Hej, ty tam! Co tady děláš? Doklady.“ – „Jsem student. Procházím se.“ – „Tyhle procházky my známe. A tamten na mostě? To je tvoje holka?“ Pokrčil jsem rameny. „Toho neznám. Byl nějaký divný, vyhrožoval mi.“ Podívali se na sebe a dva z nich klusem vyrazili k mostu; pokusil jsem se odejít, ale ten třetí mě chytil za paži. Na mostě nastal shon, ozval se křik, pak výstřely. Oba Schupo se vrátili, jeden z nich byl sinalý, držel se za rameno a mezi prsty mu crčela krev. „Ten parchant. Střelil po mně. Ale dostali jsme ho.“ Jeho kolega se na mě zle podíval: „Ty půjdeš s námi.“

Odvezli mě na Polizeirevier na Derfflingerstrasse, na rohu s Kurfürstenstrasse; tam si ode mě klímající policista vzal papíry, položil mi pár otázek a moje odpovědi zapsal do formuláře; pak mě poslal sednout si na lavici. Za dvě hodiny mě odvedli naproti, na Abschnittkommand v Tiergarten, hlavní komisařství čtvrti. Dovedli mě do místnosti, kde se za stolem tísnil člověk sice špatně oholený, ale v pečlivě vyžehleném obleku. Byl z Kripo. „Jste v pěkné bryndě, mladíku. Nějaký člověk střílel po policistovi a byl přitom sám zastřelen. Kdo to byl? Znal jste ho? Viděli vás s ním na mostě. Co jste tam dělal?“ Na té lavici jsem měl čas na přemýšlení a přidržel jsem se jednoduché verze: jsem doktorand, rád se v noci procházím a promýšlím si diplomovou práci; odešel jsem z domova v Prenzlauer Berg, bloumal jsem po třídě Unter den Linden a pak přes Tiergarten, chtěl jsem se dostat na S-Bahn a vrátit se domů; přecházel jsem přes most, ten člověk mě oslovil, říkal mi něco, čemu jsem nerozuměl, vypadal tak divně, že jsem dostal strach, myslel jsem si, že mi vyhrožuje, šel jsem dál, potkal jsem Schupo a to je vše. Položil mi stejnou otázku jako policisté: „Všichni vědí, kdo se schází v těchhle místech. Určitě to nebyl váš přítel? Nešlo o mileneckou hádku? Schupo nám tvrdili, že jste spolu mluvili.“ To jsem popřel a opakoval svoji historku: jsem doktorand atd. To trvalo nějakou dobu; otázky mi kladl drsným, tvrdým tónem; několikrát se mě pokusil vyprovokovat, ale já se nenechal znervóznit, věděl jsem, že nejlepší bude zachovat klid. Začalo se mi chtít na záchod, což mi působilo nepohodlí, a nakonec jsem se zeptal, jestli si mohu odskočit. Ušklíbl se: „Ne. Až potom,“ a pokračoval. Konečně mávl rukou. „Tak dobře, pane advokáte. Běžte si sednout na chodbu. Za chvíli budeme pokračovat.“ Vyšel jsem z kanceláře a usadil se ve vstupní hale. Kromě dvou Schupo a jednoho spícího opilce jsem tu byl sám. Žárovka tu a tam blikla. Bylo tu čisto, ticho, klid. Čekal jsem.

Uběhlo několik hodin, zřejmě jsem na chvíli usnul, po dlaždicích chodby se rozlévalo bledé světlo úsvitu, když vtom vešel jakýsi člověk. Byl vkusně ustrojený, na sobě měl elegantně střižený oblek s proužkem, naškrobený límec a perlově šedou pletenou kravatu; na klopě měl stranický odznak a pod paží černou koženou aktovku; husté havraní vlasy, lesklé brilantinou, měl sčesané dozadu, a přestože se mu při pohledu na mě ve tváři nic nezměnilo, očima jako by se na mě usmál. Zamumlal pár slov k těm dvěma Schupo na stráži; jeden z nich ho v chodbě předešel a společně zmizeli. O pár minut později se Schupo vrátil a pokynul mi tlustým prstem: „Ty tam, pojď se mnou.“ Vstal jsem, protáhl se a násilím zadržuje potřebu jsem se za ním vydal. Schupo mě zavedl do místnosti, kde mě vyslýchali předtím. Inspektor Kripo zmizel; na jeho místě seděl ten upravený mladý muž, jednu ruku v naškrobeném rukávu položenou na stole, druhou nedbale přehozenou přes opěrku židle. Černá aktovka mu spočívala u lokte. „Pojďte dál,“ řekl zdvořile, nicméně rázně. Ukázal mi židli před stolem: „Posaďte se, prosím.“ Schupo za mnou zavřel dveře a já se usadil. Slyšel jsem na chodbě klapat okované podrážky vzdalujícího se policisty. Ten elegantní a zdvořilý mladý muž mluvil sice tiše, ale s jen těžko skrývanou břitkostí. „Můj kolega z kriminální policie, Halbey, vás vidí na paragraf 175. Jste paragraf 175?“ Ta otázka mi připadala vážně míněná, a tak jsem poctivě odpověděl: „Ne.“ – „Já si to myslím taky,“ řekl. Podíval se na mě a přes desku stolu mi podal ruku. „Jmenuji se Thomas Hauser. Těší mě.“ Natáhl jsem se a ruku stiskl. Dlaň měl pevnou, kůži suchou a hladkou, nehty dokonale zastřižené. „Aue. Maximilien Aue.“ – „Ano, já vím. Máte štěstí, Herr Aue. Kriminalkommissar Halbey už o tom nešťastném incidentu odeslal předběžné hlášení na Staatspolizei a zmínil se v něm o vaší předpokládané roli v něm. Kopii zaslal Kriminalratovi Meisingerovi. Víte, kdo je Kriminalrat Meisinger?“ – „Ne, to nevím.“ – „Kriminalrat Meisinger řídí Ústřední říšský úřad pro boj proti homosexualitě a potratům. Má tedy na starosti případy paragrafu 175. Je to velice nepříjemný člověk. Bavorák.“ Odmlčel se. „Naštěstí pro vás prošlo hlášení Kriminalkommissara Halbeye nejdřív mou kanceláří. Měl jsem včera večer službu. Mohl jsem kopii adresovanou Meisingerovi na chvíli zadržet.“ – „To je od vás velice laskavé.“ – „To skutečně ano. Abyste věděl, náš přítel Kriminalkommissar Halbey ohledně vás vyslovil podezření. Ale Kriminalrat Meisinger se nezajímá o podezření, toho zajímají fakta. A tato fakta získává metodami, které sice nejsou u Staatzpolizei jednohlasně schvalovány, ale obvykle bývají úspěšné.“ Potřásl jsem hlavou. „Poslyšte… Nějak nechápu, o čem to mluvíte. To musí být nějaké nedorozumění.“ Thomas zamlaskal: „Momentálně máte pravdu. Vypadá to, že se jedná o nedorozumění. Nebo spíš, chcete-li, o nešťastnou shodu okolností, kterou Kriminalkommissar Halbey ukvapeně a špatně vyhodnotil.“ Naklonil jsem se a rozhodil rukama: „Vidíte, taková hloupost. Jsem student, člen Strany, člen SS…“ Skočil mi do řeči: „Já vím, že jste člen Strany a SS. Velice dobře se znám s profesorem Höhnem. Vím přesně, kdo jste.“ Konečně jsem to pochopil. „Aha. Vy jste z SD.“ Thomas se přátelsky usmál: „Tak trochu, ano. Obvykle pracuji s dr. Sixem, nástupcem vašeho profesora Höhna. Momentálně mě ale přeřadili ke Staatspolizei jako asistenta dr. Besta, který pomáhá šéfovi sestavit právnickou základnu SP.“ Už v tu chvíli jsem postřehl ten důraz, s jakým vyslovoval der Chef. „Takže vy jste u Sicherheitsdienst všichni doktoři?“ nadhodil jsem. Znovu se usmál a ten úsměv byl široký a upřímný: „Skoro.“ – „Vy jste tedy taky doktor?“ Přikývl. „Práv.“ – „Ach tak.“ – „Der Chef ovšem doktor není. Ale je mnohem inteligentnější než my. Našeho nadání využívá k dosažení svých cílů.“ – „A jaké to jsou cíle?“ Thomas nakrabatil obočí: „Co to u Höhna studujete? Samozřejmě že bezpečnost státu.“ Zmlkl. Já nic neříkal, dívali jsme se na sebe. Jako by na něco čekal. Předklonil se, opřel si bradu o dlaň a namanikúrovanými nehty druhé ruky začal ťukat do stolu. Nakonec se rozmrzele zeptal: „Vás ochrana státu nezajímá, Herr Aue?“ Zaváhal jsem. „Já nejsem doktor…“ – „Ale brzy budete.“ Uběhlo ještě několik vteřin ticha. „Nechápu, o co vám jde,“ řekl jsem nakonec. – „Nejde mi vůbec o nic, snad jen o to, ušetřit vám zbytečné potíže. Abyste věděl, ty zprávy, které jste po jisté období pořizoval pro SD, vzbudily okamžitou pozornost. Byly velmi dobře napsané, přehledné, vycházející z Weltanschauung, o jehož pevnosti nemůže být pochyb. Škoda, že jste v nich nepokračoval, ale to je konečně vaše věc. V každém případě, když jsem viděl hlášení Kriminalkommissara Halbeye, řekl jsem si, že by to pro národní socialismus byla ztráta. Zatelefonoval jsem dr. Bestovi, mimochodem jsem ho probudil, souhlasil se mnou a pověřil mě, abych sem zašel a navrhl Halbeyovi, že by své neblahé aktivity mohl omezit. Abyste pochopil, teď začne vyšetřování, jak se to dělá v případech, kdy dojde k úmrtí. Navíc byl zraněn policista. Vy byste měl být v zásadě alespoň veden jako svědek. Vzhledem k místu činu, notoricky známému shromaždišti homosexuálů, bude případ, i když se mi podaří přesvědčit Kriminalkommisara Halbeye, aby mírnil své nadšení, automaticky postoupen k posouzení službě Kriminalrata Meisingera. V tu chvíli se o vás Kriminalrat Meisinger začne zajímat. Začne se v tom hrabat, protože je to neotesanec. A ať už dospěje k jakýmkoliv závěrům, ve vašem osobním spise to zanechá nesmazatelné stopy. Ukazuje se totiž, že Reichsführer-SS je potíráním homosexuality přímo posedlý. Homosexuálové mu nahánějí strach, nenávidí je. Myslí si, že jeden dědičný homosexuál může svou nemocí nakazit desítky mladých mužů a že všichni tito mladí muži budou pro rasu nenávratně ztraceni. Rovněž si myslí, že homosexuálové jsou od přírody lháři, kteří svým vlastním lžím věří, z čehož pramení mentální nezodpovědnost, která je činí neschopnými loajality, nutí je říkat nepravdy a polopravdy a může skončit zradou. Homosexualita tedy představuje potenciální hrozbu, a pro Reichsführera nejde o otázku medicínskou, terapeutickou, nýbrž politickou, která se má řešit metodami SP. Nedávno se dokonce nadchnul pro návrh jednoho z našich nejvýznačnějších historiků práva, profesora a SS-Untersturmführera Eckhardta, kterého jistě znáte, abychom se vrátili k dávnému germánskému obyčeji topit zženštilce v rašeliništích. To je, a já bych byl první, kdo by to přiznal, poměrně extrémní přístup, a přestože má svou nepopiratelnou logiku, ne všichni vidí věci takto vyhraněně. Sám Führer se prý k této otázce staví celkem lhostejně. Ale abych definoval současnou politiku v této oblasti, tak právě ta trocha projeveného zájmu nechává volné pole působnosti Reichsführerovi a jeho nepřiměřeným metodám. Takže pokud by si na vás Kriminalrat Meisinger vytvořil nepříznivý názor, a to i kdyby se mu nepodařilo vás nechat odsoudit na základě paragrafu 175 nebo 175a trestního řádu, mohl byste z toho mít potíže. Pokud by na tom Kriminalrat Meisinger trval, mohlo by se dokonce přihodit, že by na vás byl preventivně vystaven zatykač. Což by mě hluboce zarmoutilo a dr. Besta rovněž.“ Poslouchal jsem ho jen na půl ucha, protože se mi zase chtělo na záchod, a to mnohem víc než předtím, ale nakonec jsem zareagoval: „Nechápu, kam tím míříte. Máte pro mě nějaký návrh?“ – „Návrh?“ Thomas zvedl obočí. „No tak, za co nás máte? Vy si opravdu myslíte, že SD se potřebuje při náboru uchylovat k vydírání? To ať vás ani nenapadne. Ne,“ pokračoval s širokým, přátelským úsměvem, „jen jsem vám chtěl v soudružském duchu pomoci, jako jeden národní socialista druhému. Samozřejmě,“ dodal s ironickým výrazem, „nepochybujeme, že profesor Höhn své studenty před SD varuje, což vás asi trochu odradilo, a to je škoda. Víte, že mě naverboval právě on? Jenže se začal chovat nevděčně. Jestli na nás změníte názor, bude to jen dobře. Myslím, že kdybyste naši práci začal vidět v příznivějším světle, dr. Best si o tom s vámi milerád promluví. Přemýšlejte o tom, prosím. S mým dnešním postupem to ovšem nemá nic společného.“ Musím říci, že se mi tenhle upřímný a přímý přístup zamlouval. Poctivost, energie a klidné přesvědčení, které z Thomase vyzařovaly, na mě dělaly silný dojem. Vůbec to neodpovídalo představě, kterou jsem si o SD vytvořil. Thomas ale už vstával. „Půjdete se mnou. Nikdo nebude nic namítat. Komisaře Halbeye budu informovat, že jste se zde ocitl v rámci služby, a ven se nic nedostane. Až bude potřeba, uděláte v tomto smyslu prohlášení. Takže všechno proběhne zcela civilizovaně.“ Já se nedokázal ubránit myšlence na záchod; když setkání skončilo, Thomas počkal na chodbě a já si konečně ulevil. Také jsem měl chvilku času na přemýšlení; když jsem vycházel, už jsem byl rozhodnutý. Venku bylo světlo. Na Kurfürstenstrasse se se mnou Thomas rozloučil a energicky mi potřásl rukou. „Jsem si jistý, že se brzy uvidíme. Tschüss!“ A takhle, se zadnicí ještě plnou spermatu, jsem se rozhodl vstoupit k Sicherheitsdienst.

Když jsem se ráno po večeři s Oberländerem probudil, šel jsem za Hennickem, velitelem štábu skupiny. „Á, Obersturmführer Aue. Depeše do Lucku už jsou skoro připravené. Jděte za Brigadeführerem. Je ve věznici Brygidki. Untersturmführer Beck vás tam odveze.“ Tenhle Beck byl velmi mladý; měl statnou postavu, ale mračil se, jako kdyby v sobě dusil vztek. Jen mě pozdravil, a pak už na mě skoro nepromluvil. Lidé na ulicích vypadali ještě vzrušeněji než včera, všude hlídkovaly skupinky ozbrojených národovců, jelo se jen těžko. Zahlédli jsme i hodně německých vojáků. „Musím ještě na nádraží pro balík,“ řekl Beck. „Nevadí vám to?“ Jeho řidič už dobře znal cestu; aby se vyhnul davu, uhnul do příčné ulice; ta se za chvíli začala vinout po svahu nízkého kopce mezi výstavnými, ztichlými měšťanskými domy. „Krásné město,“ poznamenal jsem. – „To není nic divného. Je původně německé,“ opáčil Beck. Zmlkl jsem. Na nádraží mě nechal v autě a zmizel v davu. Z tramvají vystupovali cestující, jiní nastupovali, soupravy odjížděly. V parčíku vlevo se, na vřavu nehledíce, povalovalo pár cikánských rodin. Byli špinaví, osmahlí, navlečení v křiklavých hadrech. Další postávali u nádraží, ale nežebrali; dokonce ani děti si nehrály. Beck se vrátil s balíčkem. Sledoval můj pohled a všiml si Cikánů. „Než ztrácet čas s Židy, možná bychom udělali lépe, kdybychom se postarali o tyhlety,“ vychrlil ze sebe zlostně. „Ti jsou nebezpečnější. Víte, že pracují pro Rudé? Ale však my jim to spočítáme.“ V dlouhé ulici, která stoupala od nádraží, se zase rozpovídal: „Kousek odtud je synagoga. Tu chci vidět. Pak pojedeme do věznice.“ Synagoga stála bokem, v malé uličce, vlevo od třídy vedoucí do centra. Před vraty stáli na stráži dva němečtí vojáci. Ošumělá fasáda nevypadala nijak honosně; o jaké místo se jedná, to se dalo odhadnout jen podle Davidovy hvězdy ve štítě; v dohledu nebyli žádní Židé. Vešel jsem brankou za Beckem. Ústřední modlitebna zabírala dvě poschodí, ve výšce ji lemovala galerie, nepochybně určená pro ženy; zdi byly zdobené krásnými pestrými freskami v naivním, ale působivém stylu, které představovaly judejského lva obklopeného židovskými hvězdami, papoušky a vlaštovkami a byly oprýskané střelbou. Místo lavic tu byly nevelké židle připevněné ke školním stolkům. Beck si dlouho prohlížel fresky, pak vyšel ven. Na ulici před věznicí to vřelo obludným ruchem. Lidé řvali do ochraptění, hysterické ženy si rvaly šaty a válely se po zemi; Židé, střežení Feldgendarmen, na kolenou drhli chodník; tu a tam jim některý kolemjdoucí uštědřil kopanec, jakýsi ruměný Feldwebel zahulákal: „Juden, kaputt!“, Ukrajinci obdivně zatleskali. U brány vězení jsem musel nechat projít zástup zakrvácených Židů v košilích nebo do půl těla nahých, kteří v doprovodu německých vojáků nosili hnijící mrtvoly a skládali je na káry. Na mrtvoly se s úpěním vrhaly staré, černě oblečené ženy, pak se obrátily na Židy a začaly je drásat nehty, dokud je jeden z vojáků neodehnal. Ztratil jsem Becka z dohledu, vešel jsem na dvůr vězení a tam se mi naskytla táž podívaná, vyděšení Židé, kteří třídili mrtvoly, a další, kteří za řevu vojáků drhli dlažbu; vojáci se vrhali vpřed, bili Židy holýma rukama nebo pažbami pušek, Židé křičeli, hroutili se k zemi, usilovně vstávali a zase se pouštěli do práce, další vojáci tu scénu fotografovali, jiní zvesela, halasně nadávali nebo povzbuzovali, občas se některý Žid už nezvedl, a tak do něj několik mužů začalo kopat, a pak jeden nebo dva z Židů odtáhli tělo za nohy stranou a ostatní museli čistit nanovo. Konečně jsem našel jednoho příslušníka SS. „Nevíte, kde je Brigadeführer Rasch?“ – „Myslím, že je tamhle v kancelářích věznice, před chvilkou jsem ho viděl jít nahoru.“ Dlouhou chodbou chodili sem a tam vojáci, byl tu větší klid, ale lesklé, zeleně vymalované a špinavé zdi byly pocákané více či méně čerstvými krvavými skvrnami, nad kterými ulpívaly kusy mozků, chuchvalce vlasů a úlomky kostí, i na podlaze byly široké šmouhy v místech, kudy byla těla tažena, bylo tu lepkavo. Na konci chodby právě Rasch scházel po schodech ve společnosti rozložitého Oberführera s buclatou tváří a několika dalších důstojníků skupiny. Pozdravil jsem je. „Aha, to jste vy. Dobře. Dostal jsem zprávu od von Radetzkého; řekněte mu, ať sem přijede, až bude mít příležitost. A osobně uvědomte Obergruppenführera von Jeckelna o zdejší Aktion. Zdůrazněte, že situaci vzali do rukou nacionalisté a lid. V Lembergu NKVD a Židé zavraždili tři tisíce lidí. Lidé se mstí, to je normální. Požádali jsme AOK, aby jim nechalo několik dní.“ – „Zu Befehl, Herr Brigadeführer.“ Vyšel jsem hned za nimi. Rasch a ten Oberführer spolu živě diskutovali. Na dvoře se zvedal těžký, odporný pach čerstvé krve, zřetelný i přes puch mrtvol. Na odchodu jsem minul dva Židy, kteří sem s eskortou vcházeli z ulice; jeden z nich, mladý muž, silně krvácel, ale mlčel. Becka jsem našel u auta a vrátili jsme se na Gruppenstab. Přikázal jsem Höflerovi, aby připravil opela a našel Poppa, pak jsem se vrátil k Leiterovi III pro depeše a poštu. Také jsem se zeptal, kde je Thomas, chtěl jsem se s ním rozloučit. „Najdete ho u bulváru,“ dozvěděl jsem se. „Běžte se podívat do kavárny Métropole, do Sykstuské.“ Höfler s Poppem dole už byli připravení. „Jedeme, Herr Obersturmführer?“ – „Ano, ale ještě se cestou někde zastavíme. Jeď po bulváru.“ Métropole jsem našel lehko. Uvnitř hlučně diskutovaly skupinky mužů, někteří už byli opilí a hulákali; důstojníci z Rollbahn na baru pili pivo a rozebírali události. Thomase jsem zahlédl na konci baru s odulým a zakaboněným světlovlasým mladíkem v civilu. Pili kávu. „Zdravím, Maxi! Výborně, představím ti Olega. Velice vzdělaný a inteligentní člověk.“ Oleg vstal a horlivě mi stiskl ruku; upřímně řečeno působil jako naprostý idiot. „Poslyš, já odjíždím.“ Thomas mi odpověděl francouzsky: „Výborně; každopádně se brzy zase uvidíme: podle plánu bude tvůj Kommandostab přemístěn za námi do Žitomiru.“ – „Skvělé.“ Pokračoval německy: „Tak se drž! Hlavu vzhůru.“ Rozloučil jsem se s Olegem a vyšel jsem ven. Naše jednotky byly od Žitomiru ještě daleko, ale Thomas vypadal, že ví, co říká, nejspíš měl zaručené informace. Cestou jsem se zase s radostí potěšil milou haličskou krajinou; v prachu, který před námi vířily kolony nákladních aut a materiálu, jsme pokračovali jen pomalu; skrz šiky bílých mraků plujících po širém nebi jako po stinném, přívětivém a klidném stropě, tu a tam proniklo slunce.

Do Lucku jsem dorazil odpoledne. Podle von Radetzkého se Blobel neměl hned tak vrátit; Häfner nám důvěrně sdělil, že ho nakonec vyložili v blázinci Wehrmacht. Odvetná akce byla v pořádku provedena, ale nikdo se příliš neměl k tomu, aby o ní mluvil: „Buďte rád, že jste tu nebyl,“ utrousil ke mně Zorn. 6. července se Sonderkommando, stále jako těsný předvoj 6. armády, přesunulo do Rovna, pak rychle do Zvjagelu, kterému Sověti říkají Novograd Volyňskij. V každé etapě se od něj oddělovala Teilkommandos a identifikovala, zatýkala a popravovala potenciální opozici. Nutno říci, že většinou to byli Židé. Stříleli jsme ovšem i bolševické komisaře a funkcionáře, když jsme je našli, zloděje, rabovače, rolníky, kteří schovávali obilí, také Cikány, Beck měl jistě radost. Von Radetzky nám předem vysvětlil, že bude třeba uvažovat z hlediska objektivní hrozby: odhalit každého jednotlivého provinilce není možné, je tedy třeba určit společensko-politické skupiny, které by nám nejspíše mohly uškodit, a účinně jednat. V Lembergu se novému Ortskommandantovi, generálu Retzovi, postupně podařilo obnovit klid a zamezit výtržnostem; za městem ovšem Einsatzkommando 6 a pak 5, které ho nahradilo, i nadále popravovalo stovky lidí. Rovněž jsme začali mít potíže s Ukrajinci. 9. července krátká epizoda s nezávislostí rázem skončila: SP zatkla Banderu a Stěcka, nechala je eskortovat do Krakova a jejich lidi odzbrojit. Jinde ale OUN-B zahájila odvetu; v Drohobyči zahájili na naše jednotky palbu, několik Němců bylo zraněno. Od této chvíle začali být za objektivní hrozbu považováni rovněž Banderovi partyzáni; melnykovci nám ochotně pomáhali s jejich identifikací a ujímali se vedení místních úřadů. 11. července si Gruppenstab, pod který jsme spadali, vyměnil označení s tím, který náležel pod armádní skupinu Střed: od této chvíle se naše Einsatzgruppe jmenovala „C“; téhož dne naše tři Opely Admiral vjely s tanky 6. armády do Žitomiru. O několik dní později jsem byl odeslán, abych posílil Vorkommando a čekal, až se k nám připojí většina hlavního štábu.

Za Zvjagelem se krajina zcela změnila. Teď to byla ukrajinská step, nedozírná, zvlněná, intenzivně obhospodařovaná rovina. V obilných lánech vadly vlčí máky, ale žito a ječmen zrály, a nekonečné kilometry k nebi zvednutých slunečnic následovaly svými zlatými korunami dráhu slunce. Tu a tam ty ohromující dálavy narušovala jakoby náhodně rozsypaná řádka izeb stíněných akáty nebo dubovými hájky. Polní cesty byly lemované topoly, řeky zase vrbami a osikami; ve městech podél bulvárů vysázeli kaštany. Ukázalo se, že naše mapy jsou zcela nepřesné: cesty v nich vyznačené neexistovaly nebo zmizely; naopak tam, kde byla značená širá step, nacházely naše hlídky kolchozy a lány bavlníků, melounů a řepy; maličké vesničky se proměnily v rozvinutá průmyslová střediska. Na rozdíl od Haliče, která nám do rukou padla téměř netknutá, tu Rudá armáda na ústupu uplatňovala politiku systematického ničení. Vesnice a pole hořely, studny jsme nacházeli vyhozené do vzduchu nebo zasypané, silnice zaminované, v budovách byly nastražené pasti; v kolchozech zůstal dobytek, drůbež a ženy, ale muži a koně byli pryč; v Žitomiru podpálili, co mohli: mezi dýmajícími troskami naštěstí ještě mnoho budov zůstalo stát. Město bylo stále pod kontrolou Maďarů a Callsen zuřil: „Ti jejich důstojníci se k Židům chovali jako ke kamarádům, oni k nim chodili na večeře!“ Jiný důstojník, Bohr, ho doplnil: „Dokonce i někteří důstojníci jsou prý Židé. Uvědomujete si to? Němečtí spojenci! Už si jim netroufnu ani podat ruku.“ Obyvatelé nás přijali vlídně, ale stěžovali si na to, že Honvéd postupuje na ukrajinské území. „Naše přátelství s Němci je dáno historicky,“ říkali. „Maďaři nás chtějí jen anektovat.“ Toto napětí denně ústilo v drobné incidenty. Skupina ženistů zabila dva Maďary; jeden z našich generálů se musel omlouvat. Honvédi zase blokovali práci našim místním policistům, a Vorkommando si muselo prostřednictvím Gruppenstabu stěžovat na hlavním velitelství armádní skupiny, OKHG Jih. 15. července byli Maďaři konečně vystřídáni a do Žitomiru se přesunulo AOK 6, následované naším Kommandem a Gruppenstabem C. Mezitím jsem byl vyslán do Zvjagelu, abych zajistil spojení. Teilkommandos pod velením Callsena, Hanse a Janssena dostala na starost každé jeden ze sektorů táhnoucích se rovnoběžně téměř až k frontě, jež se zastavila před Kyjevem; na jihu naše zóna hraničila se zónou Ek 5, operace bylo třeba koordinovat, protože každé Teilkommando pracovalo samostatně. Tak jsem se v oblasti mezi Zvjagelem a Rovnem, na haličské hranici, znovu setkal s Janssenem. Krátké letní bouřky čím dál tím častěji končily lijákem, který měnil sprašový prach, jemný jako mouka, v lepivé, husté, černé bahno, jemuž vojáci říkali buna. Tvořily se tak nekonečné bažinaté pláně, kde pomalu tlely mrtvoly a koňské mršiny, jež tu zbyly po bojích. Muži trpěli vleklými průjmy, objevily se blechy; do bahna zapadala i nákladní auta a přesuny byly čím dál tím těžší. Na výpomoc v Kommandos se najímaly ukrajinské pomocné síly, kterým se podle afrických domorodých oddílů říkalo Askariové – financovali se ze zdrojů místních radnic a ze zabaveného židovského majetku. Bylo mezi nimi hodně Bulbovců, oněch volyňských extremistů, o kterých mluvil Oberländer (jméno si dali podle Tarase Bulby): po likvidaci OUN-B dostali na vybranou mezi německou uniformou nebo tábory; většina z nich se ztratila mezi místními, ale jistý počet se jich nechal naverbovat. Naopak severněji, mezi Pinskem, Mozyrem a Olevskem, nechala Wehrmacht nastolit „Poleskou sič“, kterou vedl jakýsi Taras Borovec, dříve majitel bolševiky znárodněného kamenolomu v Kostopolu; pronásledoval odříznuté jednotky Rudé armády a polských partyzánů, díky tomu se uvolnily jednotky nám a na oplátku jsme ho tolerovali; Einsatzgruppe ovšem zneklidňovalo, že chrání nepřátelské živly z OUN-B, ty, kterým se žertem přezdívalo „OUN (bolševici)“ na rozdíl od Melnykových „menševiků“. Rovněž jsme nabírali Volksdeutschen, které jsme ve vsích našli, pro službu na radnicích nebo u policie. Židé byli téměř všude využíváni na nucené práce; a ty, kteří nepracovali, jsme začali systematicky střílet. Na ukrajinském břehu Zbruče však naše akce často mařila apatie místních lidí, kteří pohyb Židů neoznamovali; Židé toho využívali a ilegálně se přemísťovali, schovávali se v lesích na severu. Brigadeführer Rasch tedy vydal rozkaz, aby Židé před popravou veřejně chodili průvodem, což je mělo v očích ukrajinských venkovanů zbavit glorioly údajného politického vlivu. Taková opatření ale zjevně neměla žádné zvláštní účinky.

Jednou ráno mě Janssen pozval, abych se účastnil akce. Dříve nebo později k tomu dojít muselo, věděl jsem to a myslel jsem na to. Mohu zcela upřímně říci, že o našich metodách jsem pochyboval; jejich logika mi unikala. Hovořil jsem se židovskými vězni a ti mě ujišťovali, že k nim špatné věci vždycky přicházely z východu a ty dobré ze západu; v roce 1918 vítali naše jednotky jako osvoboditele, zachránce; ty se k nim chovaly velice lidsky; po jejich odchodu se vrátili Petljurovi Ukrajinci a zmasakrovali je. Bolševická vláda zase lid vyhladověla. A my je teď zabíjíme. A zabíjeli jsme hodně, to se nedalo popřít. I když to bylo nevyhnutelné a nutné, považoval jsem to za nešťastné. Nešťastným záležitostem je ovšem třeba čelit; nevyhnutelnému a nutnému musíme být vždy s to pohlédnout tváří v tvář a přijmout důsledky; zavírat oči, to v žádném případě není řešení. Janssenovu nabídku jsem přijal. Akci velel Untersturmführer Nagel, jeho pobočník; ze Zvjagelu jsem odjel s ním. Večer předtím pršelo, ale cesta byla v pořádku, pomalu jsme projížděli mezi stěnami zeleně, které propouštěly paprsky světla a zakrývaly nám výhled do polí. To místo, na jméno si už nevzpomenu, leželo na břehu široké řeky, několik kilometrů za bývalou sovětskou hranicí; byl to městys se smíšeným obyvatelstvem, na jedné straně haličští sedláci, na druhé Židé. Když jsme přijeli, kordony už byly rozestavené. Nagel mi ukázal les za městysem: „Tam to je.“ Působil nervózně, váhavě, on také určitě ještě nikoho nezabil. Na návsi naši askariové shromažďovali Židy, dospělé muže i dospívající chlapce; po malých skupinkách je přiváděli ze židovských uliček, občas někoho uhodili, pak je přinutili, aby si pod dozorem Orpo dřepli. Doprovázelo je i několik Němců, jeden z nich, Gnauk, popoháněl Židy karabáčem. Ale až na křik všechno působilo klidně a spořádaně. Nezevlovali tu žádní čumilové; tu a tam se v koutě návsi objevilo dítě, pohlédlo na dřepící Židy a zmizelo. „Je to myslím ještě tak na půl hodiny,“ řekl Nagel. – „Můžu se tu porozhlédnout?“ zeptal jsem se ho. – „Samozřejmě. Ale ordonanc ať jde s vámi.“ Tak označil Poppa, který mě od Lembergu neopustil, stlal mi, připravoval kávu, leštil boty a nechával prát uniformy; a to přesto, že jsem po něm nic nechtěl. Vydal jsem se podél malých haličských statků k řece a pár kroků za mnou šel Popp s puškou na rameni. Domy byly dlouhé a nízké, dveře zůstávaly tvrdošíjně zavřené, na rozcestích jsem nikoho nepotkával. Před jedněmi dřevěnými vraty, neuměle natřenými na světlemodro, hlasitě kejhalo asi třicet hus a čekaly, až je někdo pustí dovnitř. Minul jsem poslední domy a sešel k řece, ale břeh byl rozbahněný, a tak jsem zase vyšel o něco výš; o kus dál už jsem viděl les. Vzduch se chvěl bodavým kuňkáním žabích námluv. O něco výš, mezi podmáčenými poli, kde se na slunci leskly kaluže, si v zástupu pyšně vykračoval tucet tlustých bílých hus a za nimi vystrašené tele. Už jsem měl příležitost pár ukrajinských vesnic vidět; připadaly mi mnohem chudší než tahle, obával jsem se, aby se Oberländer ve svých teoriích nepletl. Vrátil jsem se stejnou cestou. Před modrými vraty ještě pořád trpělivě čekaly husy a po očku sledovaly tele, jehož slzící oči se hemžily přilepenými mouchami. Na návsi askariové nakládali Židy do nákladních aut, řvali a bili je; Židé přesto nekladli odpor. Dva Ukrajinci přede mnou táhli starce s dřevěnou nohou, protéza mu upadla a oni s ním bezohledně mrštili do auta. Nagel byl pryč, chytil jsem jednoho z askariů a ukázal mu na dřevěnou nohu: „Nalož to taky.“ Ukrajinec pokrčil rameny, zvedl nohu a hodil ji za staříkem. Na každé auto se vešlo asi třicet Židů. Celkem jich mělo být kolem sto padesáti, ale měli jsme jen tři nákladní auta, bylo potřeba jet ještě jednou. Když byla auta naložená, Nagel mi pokynul, ať si nastoupím do opelu, a rozjel se za kamióny po cestě k lesu. Na kraji lesa už byl připravený kordon. Židé slezli z aut, pak dal Nagel rozkaz, aby se vybrali ti z nich, kteří půjdou kopat; ostatní počkají tady. Jeden Hauptscharführer provedl selekci, rozdaly se lopaty; Nagel sestavil eskortu a skupinka se vnořila do lesa. Sledoval jsem Židy: ti, co stáli nejblíž, byli bledí, ale klidní. Nagel ke mně přistoupil a zhurta se na mě obořil: „Je to nutné, chápete? V takové situaci nesmí mít lidské utrpení žádnou váhu.“ – „Jistě, jenže ono přece jen ještě nějakou váhu má.“ Právě to jsem nemohl pochopit: tu propast, ten naprostý nepoměr mezi lehkostí, s jakou lze zabít, a mezi tou ohromnou obtížností, kterou s sebou určitě nese umírání. Pro nás to byl zas jeden otravný pracovní den; pro ně tím všechno končilo.

Z lesa se ozval křik. „Co se děje?“ zeptal se Nagel. – „Nevím, Herr Untersturmführer,“ odpověděl jeden z poddůstojníků, „půjdu se podívat.“ I on zmizel v lese. Někteří Židé chodili sem a tam, šourali se, upírali oči k zemi a mlčky se kabonili jako omezenci čekající na smrt. Jakýsi mladík si v podřepu pobrukoval písničku a zvědavě se na mě díval; přiložil si ke rtům dva prsty; podal jsem mu cigaretu a zápalky; poděkoval mi úsměvem. Poddůstojník se znovu objevil a zavolal: „Našli hromadný hrob, Herr Untersturmführer.“ – „Jak to, hromadný hrob?“ Nagel se vydal k lesu a já šel za ním. Hauptscharführer pod stromy fackoval jednoho ze Židů a křičel: „Tys to věděl, co? Ty svině. Proč jsi nám to neřekl?“ – „Co se děje?“ zeptal se Nagel. Hauptscharführer přestal Žida fackovat a odpověděl: „Podívejte, Herr Untersturmführer. Narazili jsme na bolševický masový hrob.“ Přistoupil jsem k jámě, kterou Židé vyhloubili; na dně bylo vidět plesnivé, scvrklé, téměř mumifikované mrtvoly. „Ty určitě postříleli v zimě,“ řekl jsem. „Proto se nerozložili.“ Jeden z vojáků na konci jámy se narovnal. „Vypadá to, že dostali kulku do týla, Herr Untersturmführer. To bude práce NKVD.“ Nagel zavolal Dolmetschera: „Zeptej se ho, co se stalo.“ Tlumočník otázku přeložil a Žid začal mluvit. „Říká, že bolševici ve vesnici pozatýkali hodně mužů. Ale o tom, že je pohřbili tady, prý nevěděl.“ – „Tak ti hajzlové to prý nevěděli!“ vybuchl Hauptscharführer. „Zabili je sami, tak je to!“ – „Hauptscharführere, uklidněte se. Nechte tuhle jámu zasypat a běžte kopat jinam. Ale tohle místo označte, kdybychom to později chtěli vyšetřit.“ Vrátili jsme se ke kordonu; dorazila auta se zbytkem Židů. O dvacet minut později se k nám připojil Hauptscharführer, v obličeji celý rudý. „Zase jsme narazili na mrtvoly, Herr Untersturmführer. To snad není pravda, ten les je jich plný.“ Nagel svolal menší poradu. „V tomhle lese je jen málo mýtin,“ vysvětloval jeden poddůstojník, „proto kopeme na stejných místech jako oni.“ Zatímco diskutovali, já si postupně všiml, že mám v prstech hned za nehty zabodnuté dlouhé a velice jemné třísky; pohmatem jsem zjistil, že těsně pod kůží sahají až ke druhému článku. Překvapilo mě to. Jak se tam dostaly? Vůbec nic jsem necítil. Začal jsem je jednu po druhé vytahovat a snažil jsem se, abych se vyvaroval krvácení. Naštěstí to šlo poměrně snadno. Nagel zřejmě dospěl k rozhodnutí: „Tamhle o kus níž je ještě kus lesa. Zkusíme to tam.“ – „Já počkám tady,“ řekl jsem. – „Dobře, Herr Obersturmführer. Pak pro vás někoho pošlu.“ Se zájmem jsem prsty několikrát ohnul: všechno bylo zjevně v pořádku. Poodešel jsem po pozvolném svahu od kordonu do trávy a už téměř suchých květin. O něco níž začínalo obilné pole, které střežila hlavou dolů ukřižovaná vrána s roztaženými křídly. Lehl jsem si do trávy a zadíval se na nebe. Zavřel jsem oči.

Přišel pro mě Popp. „Už jsou skoro hotoví, Herr Obersturmführer.“ Kordon i Židé se přemístili ke spodnímu kusu lesa. Odsouzení čekali ve skupinkách pod stromy, někteří z nich se zády opírali o kmeny. O kus dál v lese čekal Nagel a jeho Ukrajinci. Pár Židů pořád ještě z výkopu dlouhého několik metrů házelo na hromadu plné lopaty bahna. Nahnul jsem se; hrob plnila voda, Židé kopali po kolena v bahnité břečce. „To není hrob, to je bazén,“ poznamenal jsem suše k Nagelovi. Ten mou poznámku nepřijal nijak vlídně. „A co mám asi tak dělat, Herr Obersturmführer? Narazili jsme na spodní vodu, a jak postupují hlouběji, voda stoupá. Jsme moc blízko řeky. Ovšem já nehodlám strávit celý den kopáním děr všude možně po lese.“ Otočil se k Hauptscharführerovi. „To stačí. Ať vylezou.“ Byl sinalý. „Vaši střelci jsou připravení?“ zeptal se. Pochopil jsem, že střílet budou Ukrajinci. „Ano, Herr Untersturmführer,“ odpověděl Hauptscharführer. Obrátil se na Dolmetschera a vysvětlil mu postup. Dolmetscher vše přetlumočil Ukrajincům. Dvacet z nich se před hrobem postavilo do řady; pět dalších se chopilo Židů, kteří jámu vykopali, a přinutilo je, aby si klekli na její kraj zády ke střelcům. Na Haupscharführerův rozkaz askariové zalícili a zamířili Židům na zátylky. Počet ale nesouhlasil, na jednoho Žida bylo potřeba dvou střelců, ale kopáčů bylo patnáct. Hauptscharführer je přepočítal, pak Ukrajincům dal rozkaz, aby sklonili zbraně, a pět Židů poslal počkat stranou. Někteří z nich si cosi tiše drmolili, zřejmě se modlili, ale krom toho neříkali nic. „Měli bychom spíš nabrat víc askariů,“ navrhl jeden poddůstojník. „Šlo by to rychleji.“ Následoval krátký hovor; Ukrajinců bylo jen pětadvacet; poddůstojník navrhoval přidat k nim pět Orpo; Hauptscharführer zastával názor, že z kordonu nelze ubírat lidi. Nagel je podrážděně přerušil: „Pokračujte takhle.“ Hauptscharführer vyštěkl rozkaz a askariové zvedli zbraně. Nagel udělal krok vpřed. „Na můj rozkaz…“ Hlas měl bezvýrazný, dalo mu práci ho ovládnout. „Pal!“ Zapraskala salva a já uviděl cosi jako červený cákanec překrytý kouřem z hlavní. Většina zabitých přepadla dopředu, obličejem do vody; dva z nich zůstali schoulení ležet na kraji hrobu. „Ukliďte to a přiveďte další,“ přikázal Nagel. Několik Ukrajinců vzalo ty dva mrtvé Židy za nohy a za ruce a s houpnutím je hodili do jámy; dopadli tam s mohutným cáknutím, z roztříštěných lebek jim prýštila krev a pocákala Ukrajincům holínky a zelené uniformy. Dva muži s lopatami přikročili ke kraji hrobu a začali uklízet, nabírali krvavou hlínu a bělavé kusy mozků a házeli je za mrtvými. Šel jsem se podívat: mrtvoly plavaly v bahnité vodě, některé na břiše, některé na zádech, nosy a vousy jim trčely z vody; krev se jim z hlav rozlévala po hladině jako jemná vrstva oleje, jen byla jasně červená, bílé košile už také zrudly a po kůži a skrz vousy jim stékaly drobné červené pramínky. Nastoupila druhá skupina, pět kopáčů a pět z těch na kraji lesa; klekli si čelem k jámě a k mrtvolám svých sousedů; jeden z nich se otočil tváří ke střelcům a mlčky se na ně díval. Přemýšlel jsem o těch Ukrajincích: jak se tu ocitli? Většina z nich bojovala proti Polákům, pak proti Sovětům, jistě snili o lepší budoucnosti pro sebe i pro své děti, a najednou stojí v lese, na sobě mají cizí uniformu a bez jakéhokoliv pochopitelného důvodu zabíjejí lidi, kteří jim nic neudělali. Co si o tom mohou myslet? A přesto na rozkaz stříleli, házeli těla do hrobu a přiváděli další odsouzené, neohrazovali se. Co si o tom budou myslet později? Opět vystřelili. Tentokrát se z hrobu ozval nářek. „Ale do prdele, někdo tam není mrtvý,“ zavrčel Hauptscharführer. – „Tak je doražte,“ vykřikl Nagel. Na Hauptscharführerův rozkaz dva askariové postoupili vpřed a znovu vystřelili do hrobu. Nářek nepřestal. Vystřelili potřetí. Vedle nich jiní uklízeli kraj. O kus dál nastoupilo dalších deset. Sledoval jsem Poppa; nabral z hromady vedle hrobu hrst hlíny, pozorně si ji prohlížel, prohnětl ji a dokonce ji ochutnal. „Co to děláš, Poppe?“ Přistoupil ke mně. „Podívejte se na tu zem, Herr Obersturmführer. To je dobrá půda. Nebylo by špatné tady žít.“ Židé si klekli. „Zahoď to, Poppe,“ řekl jsem mu. – „Říkali nám, že se tu pak můžeme usadit, zařídit si hospodářství. Já říkám jen to, že tohle je dobrý kraj.“ – „Zmlkni, Poppe.“ Askariové právě vypálili další salvu. Z hrobu se opět ozval pronikavý křik a sténání. „Prosím, pánové Němci! Prosím!“ Hauptscharführer zavelel k ráně z milosti; křik ale neustával, bylo slyšet, jak se muži ve vodě zmítají, Nagel také vykřikl: „Ti vaši chlapi střílejí jak ponocní! Ať si vlezou do díry.“ – „Ale Herr Untersturmführer…“ – „Ať tam vlezou!“ Hauptscharführer nechal rozkaz přeložit. Ukrajinci začali živě rokovat. „Co říkají?“ ptal se Nagel. – „Nechtějí tam dolů, Herr Untersturmführer,“ vysvětloval Dolmetscher. „Říkají, že to není potřeba, že můžou střílet shora.“ Nagel byl celý brunátný. „Ať tam vlezou!“ Hauptscharführer jednoho popadl za paži a táhl ho k hrobu; Ukrajinec se nedal. Teď už křičeli všichni, ukrajinsky i německy. Opodál čekala další skupinka. Vybraný askari vztekle mrštil pušku na zem a skočil do jámy, uklouzl a upadl mezi mrtvé a umírající. Jeho kolega slezl za ním, přidržel se kraje a pomohl mu vstát. Zabahněný a zakrvácený Ukrajinec klel a plival. Hauptscharführer mu podal pušku. Zleva se ozvalo několik výstřelů a křik; muži z kordonu stříleli do lesa: jeden z Židů využil zmatku a zmizel. „Dostali jste ho?“ volal Nagel. – „Nevím, Herr Untersturmführer,“ odpověděl zdálky jeden z policistů. – „Tak se běžte podívat!“ Na druhé straně prchali další dva Židé a Orpo znovu zahájili palbu: jeden z nich upadl hned, druhý zmizel v hloubi lesa. Nagel vytáhl pistoli, mával s ní na všechny strany a vykřikoval protichůdné rozkazy. V hrobě se Askari snažil přitisknout pušku jednomu ze zraněných Židů k čelu, ale ten se ve vodě otočil a hlava mu zmizela pod hladinou. Nakonec Ukrajinec vystřelil odhadem, trefil Žida do čelisti, ale zase ho nezabil, Žid se zmítal a chytal Ukrajince za nohy. „Nagele,“ řekl jsem. – „Co?“ Díval se vytřeštěně, pistole mu visela z ruky. – „Já počkám v autě.“ Z lesa byly slyšet výstřely, Orpo stříleli na uprchlíky; letmo jsem se podíval na prsty, abych se přesvědčil, jestli jsem si všechny třísky vytáhl. U jámy se jeden z Židů rozplakal.

Takový diletantismus se rychle stal výjimkou. Jak týdny ubíhaly, důstojníci získávali zkušenosti a vojáci si zvykali na dané postupy; zároveň bylo zřejmé, že každý hledá v nastalé situaci své místo a každý po svém přemýšlí o tom, co se děje. Večer u stolu muži probírali akce, vyprávěli si historky, porovnávali si zkušenosti, někteří smutně, jiní vesele. Jiní mlčeli, a právě na ty bylo třeba dát pozor. Měli jsme tu už dvě sebevraždy; a jeden z mužů se jednou v noci probudil a vyprázdnil zásobník své pušky do stropu, museli ho násilím svázat a jeden poddůstojník to málem odnesl životem. Někteří reagovali brutálně, někdy až sadisticky, odsouzené bili a před smrtí je mučili; důstojníci se snažili tyhle výstřelky omezovat, ale nebylo to lehké, docházelo k nim i nadále. Naši muži si popravy velice často fotografovali; v kasárnách měnili fotografie za tabák, věšeli si je na zdi, další si mohl objednat kdokoliv. Od armádních cenzorů jsme věděli, že mnozí tyto obrázky posílají svým rodinám do Německa, někteří z nich dokonce sestavovali malá alba vybavená popiskami; důstojnictvo tento jev zneklidňoval, ale jak se zdálo, zabránit se mu nedalo. Unést se nechávali i samotní důstojníci. Jednou, když Židé kopali, přistihl jsem Bohra, jak si prozpěvuje: „Plakali všichni Židi a kopali mu hrob…“ Dolmetscher to tlumočil, což mnou hluboce otřáslo. Bohra už jsem nějakou dobu znal, byl to normální člověk a k Židům nechoval žádnou mimořádnou nenávist, jen plnil své úkoly, jak se od něj žádalo; zjevně to na něj ale působilo, snášel to špatně. V Kommandu byli samosebou i opravdoví antisemité; například Lübbe, jiný Untersturmführer, při každé sebemenší příležitosti začal hanět Izrael s tak vrcholným zápalem, jako by světový judaismus byl jen rozsáhlým spiknutím namířeným proti němu, Lübbemu. Všechny tím unavoval. Jeho přístup k akcím byl ovšem zvláštní: někdy se choval krutě, ale také se stávalo, že na něj ráno přišel těžký průjem, Lübbe se okamžitě hodil marod a někdo ho musel zastoupit. „Bože, jak já tu verbež nenávidím,“ říkal, když se díval, jak umírají, „ale práce je to příšerná.“ A když jsem se ho ptal, zda mu jeho přesvědčení nepomáhá to snášet, opáčil: „Podívejte, to, že mám rád maso, ještě neznamená, že chci pracovat na jatkách.“ Ostatně když za několik měsíců dr. Thomas, který nahradil Brigadeführera Rasche, dělal v komandech čistku, byl Lübbe odvelen pryč. Ale čím dál tím víc důstojníků i členů mužstva se hůře zvládalo, měli pocit, že jsou oprávněni k věcem, ke kterým oprávněni nebyli, k různým nehoráznostem, což je nepochybně normální, při takovém druhu práce se hranice stírají a rozplývají. A pak tu byli další, kteří Židy okrádali, brali jim zlaté hodinky, prsteny i peníze, přestože se všechno mělo odevzdávat Kommandostabu a odesílat do Německa. Důstojníci měli během akce za úkol dohlížet na Orpo, na Waffen-SS i na askarie a postarat se, aby jim nic neuvízlo za nehty. Jenže kradli i důstojníci. A k tomu navíc pili, disciplína upadala. Jednou jsme se na noc ubytovali ve vsi, Bohr přivedl dvě dívky, ukrajinské venkovanky, a obstaral vodku. On se Zornem a Mülerem začali s děvčaty pít a osahávat je, strkali jim ruce pod sukně. Já seděl v posteli a snažil se číst. Bohr na mě zavolal: „Pojďte, využijte taky příležitosti.“ – „Ne, díky.“ Jedna z dívek měla rozepnuté šaty, byla polonahá, rosolovité prsy poněkud povislé. Z té nezřízené smyslnosti a umaštěných těl mi bylo zle, ale neměl jsem kam jít. „S vámi člověk moc legrace neužije, doktore,“ prohodil ke mně Bohr. Já se na ně díval, jako kdyby mé oči byly Roentgenovým přístrojem: pod masem jsem zřetelně rozeznával kostry, když Zorn jednu z dívek objal, bylo to, jako kdyby se propletly kosti oddělené jen tenkou gázou, když se smáli, z čelistí lebek vycházely skřípavé zvuky; zítra už budou staří, ta děvčata ztloustnou nebo jim naopak ke kostem bude lnout svrasklá kůže, vyschlá, prázdná vemena jim budou viset jako vypité měchy, a pak i Bohr a Zorn a ty dívky zemřou a budou uloženi do studené, měkké země, přesně jako ti Židé zahubení na vrcholu sil, ústa plná hlíny už se nebudou smát, tak k čemu tahle smutná taškařice? Vím, co by mi Zorn odpověděl, kdybych se ho na to zeptal: „Abychom toho využili, než chcípneme, abychom si trochu užili,“ ale já si to neužíval, já si také dovedl po svém užít, když jsem chtěl, ne, šlo nepochybně o ten jejich děsivý nedostatek sebeuvědomění, o ten ohromující způsob, jak nikdy nepřemýšleli ani o věcech dobrých, ani o těch špatných, jak zabíjeli a nechápali proč a nedělali si s tím hlavu, jak osahávali ženy, protože to ženy žádaly, jak pili, ale ani ne proto, aby se vysvobodili z vlastního těla. Tohle jsem nechápal, ale také po mně nikdo nechtěl, abych to chápal.

Na začátku srpna přistoupilo Sonderkommando v Žitomiru k první čistce. Podle našich údajů tu před válkou žilo třicet tisíc Židů; většina z nich ale uprchla s Rudou armádou, zůstalo jich tu už jen pět tisíc, tedy devět procent současné populace. Rasch usoudil, že i to je moc. Generál Reinhardt, který velel 99. divizi, nám půjčil vojáky na Durchkämmung, což je krásný německý termín, který znamená „pročesávání“. Všichni byli poněkud nervózní: 1. srpna byla Halič připojena ke Generálnímu gouvernementu a jednotky Nachtigallu až po Vinnicu a Tiraspol se vzbouřily. Bylo potřeba vyhledat veškeré důstojníky OUN-B v řadách našich pomocných sil, zatknout je a spolu s důstojníky „Nachtigallu“ je poslat za Banderou do Sachsenhausenu. A od téhle chvíle bylo třeba i dohlédnout na ty, kteří nám zůstali, protože na ně nebylo tak docela spolehnutí. I v samotném Žitomiru banderovci zavraždili dva námi dosazené melnykovské funkcionáře; nejdřív jsme podezírali komunisty; pak jsme postříleli všechny partyzány z řad OUN-B, které jsme našli. Naštěstí se ukázalo, že máme vynikající vztahy s Wehrmacht. Veteráni z Polska tvrdili, že je to udivuje: čekali by přinejlepším nepřátelskou smířlivost, ale naše vztahy s hlavními štáby byly upřímně srdečné. U mnoha akcí přejímala iniciativu armáda, žádali nás, abychom likvidovali partyzány či Židy z vesnic, kde došlo k sabotážím, případně žádali o akce čistě represivní, a dodávali nám Židy a Cikány k popravám. Von Roques, velitel týlu skupiny Jih, vydal rozkaz, že pokud nebudou odhaleni konkrétní pachatelé určité sabotáže, bude se pokračovat v represích proti Židům a Rusům, neboť nelze svévolně obviňovat Ukrajince: Je třeba, abychom působili dojmem, že jednáme spravedlivě. Samozřejmě že ne všichni důstojníci Wehrmacht tato opatření schvalovali, podle Rasche pochopení chybělo zejména těm starším z nich. Skupina měla rovněž problémy s některými veliteli z Durchganglager, kteří se tvářili mrzutě, když nám měli posílat komisaře a židovské vězně. Věděli jsme ovšem, že von Reichenau SP energicky hájí. A občas se naopak dokonce stalo, že nás Wehrmacht předešla. Velitelství jedné divize se chtělo ubytovat v jisté vesnici, ale nebylo místo: „Jsou tu ještě Židé,“ upozornil nás šéf jejich štábu; AOK vzneslo žádost a my museli postřílet všechny místní židovské muže a pak shromáždit ženy a děti do několika domů, aby se uvolnila ubytovací místa pro důstojníky. V hlášení to bylo označeno jako represivní akce. Z jiné divize za námi přišli s žádostí o likvidaci pacientů ústavu pro choromyslné, který chtěli obsadit; Gruppenstab pohoršeně odpověděl, že muži ze Staatspolizei nejsou katy Wehrmacht: „Tato akce není nikterak nezbytně v zájmu SP; proveďte ji sami.“ (Jindy ovšem Rasch nechal blázny postřílet, protože veškerá ostraha a ošetřovatelé zmizeli a on předpokládal, že pokud toho nemocní využijí a utečou, budou představovat bezpečnostní riziko.) Mimoto to vypadalo, že brzy se začne postupovat rázněji. Z Haliče k nám dolehly zvěsti o nových metodách; Jeckeln patrně dostal značné posily a pokračoval v metodickém pročesávání v mnohem větším měřítku, než tomu bylo dosud. Když se Callsen vrátil z jedné cesty do Tarnopole, letmo se zmínil o jakési nové Ölsardinenmanier, ale rozvést to odmítl a nikdo příliš nevěděl, o čem mluví. A pak se vrátil Blobel. Byl vyléčený a vypadalo to, že méně pije, ale popudlivý byl pořád stejně. Já teď trávil většinu času v Žitomiru. Thomas tam byl taky a vídali jsme se skoro každý den. Bylo vedro. Stromy v sadech se prohýbaly pod tíhou švestek a meruněk; na soukromých políčkách na kraji města se daly zahlédnout ohromné dýně, tu a tam suchý kukuřičný klas, osamocené řádky slunečnic se svěšenými květy. Jakmile jsme měli chvíli volna, vyrazili jsme si s Thomasem z města, veslovali jsme na loďce po Tětěrevi a plavali; pak jsme si lehli pod jabloně, popíjeli špatné bílé besarabské víno a chroupali čerstvé ovoce, které vždycky leželo na dosah. Tou dobou tu ještě nepůsobili partyzáni, byl tu klid. Někdy jsme si jako za studentských časů nahlas předčítali zajímavé nebo zábavné úryvky z knih. Thomas objevil francouzskou brožuru vydanou Ústavem pro výzkum židovských otázek. „Poslouchej, to je neuvěřitelné čtení. Článek ‚Biologie a spolupráce‘, od nějakého Charlese Lavilla. Takže: Politika buď musí být biologická, nebo nemá být vůbec. Poslouchej, poslouchej: Chtěl by snad někdo z nás zůstat obyčejným polypem? Nebo chceme naopak směřovat k vyšším stupňům organizace?“ Četl francouzsky s téměř zpěvavým přízvukem. „Odpověď: Vznik vyšších živočišných forem až po člověka dovolily buněčné shluky s komplementárními tendencemi. Odmítnout to, co se nám nabízí, by svým způsobem bylo zločinem nejen proti biologii, ale i proti lidstvu.“ Já zase četl Stendhalovu korespondenci. Jednoho dne nás ženisté vzali na projížďku na motorovém člunu; Thomas, který byl už trochu opilý, se pohodlně rozvalil na přídi, stehny obemknul bednu granátů, lovil z krabice jeden granát za druhým, odjišťoval je a líně je házel za hlavu; kropily nás gejzíry vody zdvíhané výbuchy, ženisté vyzbrojení síťkami se snažili vylovit desítky mrtvých ryb, které se houpaly v brázdě za lodí, smáli se a já se kochal jejich opálenou kůží a bezstarostným mládím. Večer se Thomas tu a tam objevil u nás, aby si poslechl hudbu. Bohr objevil jednoho malého židovského sirotka, kterého si vzal za maskota: chlapec myl auta, leštil důstojníkům boty a čistil zbraně, ale hlavně hrál na klavír jako bůh, lehce, svižně, radostně. „Za takový přednes se dá prominout všechno, dokonce i to, že je to Žid,“ tvrdíval Bohr. Nechával si hrát Beethovena nebo Haydna, ale chlapec, Jakov, měl nejradši Bacha. Znal nazpaměť snad všechny Suity, bylo to neuvěřitelné. Dokonce i Blobel ho toleroval. Někdy, když Jakov nehrál, bavil jsem se tím, že jsem si utahoval ze svých kolegů a předčítal jim Stendhalovy pasáže o ústupu z Ruska. Někteří se nad tím pohoršovali: „Copak Francouzi, ti snad, to jsou nuly. Ale my jsme Němci.“ – „To samozřejmě. Jenže Rusové jsou pořád Rusové.“ – „Právě že ne!“ horlil Blobel. „Sedmdesát nebo osmdesát procent národů Sovětského svazu má mongolský původ. To je dokázané. A bolševici zavedli cílevědomou politiku rasového míšení. Za Velké války, to ano, to se bojovalo proti pravým ruským mužikům, a to byli pašáci, chlapíci, to se musí nechat, ale bolševici je vyhubili! Opravdových Rusů, opravdových Slovanů už moc nezbylo. Každopádně,“ navázal bez jakékoliv logiky, „Slovani jsou už podle jména rasa zmetků, otroků. Bastardi. Neměli jediného vládce, který by byl opravdu Rus, vždycky to byla normanská, mongolská a pak německá krev. Dokonce i jejich národní básník byl negerský Mischlinge, a jim to nevadí, což je důkaz…“ – „V každém případě,“ dodal vážným tónem Vogt, „Bůh stojí na straně německého národa a Volku. Tuhle válku nemůžeme prohrát.“ – „Bůh?“ vyprskl Blobel. „Bůh je komunista. A jestli na něj narazím, skončí jako jeho komisaři.“

Věděl, o čem mluví. V Čerňakovu SP zatkla předsedu oblastní Trojky NKVD s jedním z jeho spolupracovníků a odeslali je do Žitomiru. Při výslechu vedeném Vogtem a jeho kolegy tento soudce, Wolf Kiepper, přiznal, že nechal popravit přes tisíc tři sta padesát osob. Byl to asi šedesátiletý Žid, komunista od roku 1905 a od roku 1918 lidový soudce; ten druhý, Mojše Kogan, byl mladší, ale rovněž čekista a Žid. Blobel tento případ probíral s Raschem a Oberstem Heimem a dohodli se na veřejné popravě. Kieper a Kogan byli postaveni před vojenský soud a odsouzeni k smrti. 7. srpna brzy ráno důstojníci Sonderkommanda, posílení o Orpo a naše askarie, pokračovali v zatýkání Židů a shromažďovali je na tržišti. 6. armáda dala k dispozici vůz propagandistické roty, který s amplionem brázdil ulice města a německy a ukrajinsky oznamoval, že se koná poprava. Na náměstí jsem dorazil k polednímu s Thomasem. Tady už bylo shromážděno přes čtyři sta Židů, kteří si museli s rukama sepnutýma v týle sednout před vysokou šibenici, již tu včera večer vztyčili řidiči Sonderkommanda. Za kordonem Waffen-SS se sem hrnuly davy zvědavců, hlavně vojáků, ale i mužů z Organisation Todt a z NKKK, a také hodně ukrajinských civilistů. Tito diváci plnili náměstí ze všech stran, bylo těžké si mezi nimi prorazit cestu; asi třicet vojáků se dokonce uvelebilo na plechové střeše blízkého domu. Lidé se smáli a vtipkovali; hodně si jich scénu fotografovalo. Blobel stál u paty šibenice s Häfnerem, který se vrátil z Bílé Cerkve. Von Radetzky stál poblíž shromážděných Židů a ukrajinsky řečnil k davu: „Má někdo s těmihle Židy nevyřízené účty?“ zeptal se. Nato z davu vystoupil nějaký člověk, jednoho ze sedících nakopnul a pak se vrátil zpátky; jiní začali házet shnilé ovoce a rajčata. Díval jsem se na Židy, tváře měli popelavé, stříleli kolem sebe vyděšenými pohledy, nevěděli, co bude dál. Bylo mezi nimi hodně starců s bílými vousy a ve špinavých kaftanech, ale také poměrně mladí muži. Všiml jsem si, že v kordonu je i několik Ländser z Wehrmacht. „Co tu dělají?“ zeptal jsem se Häfnera. – „To jsou dobrovolníci. Sami se přihlásili.“ Našpulil jsem rty. Zahlédl jsem mnoho důstojníků, ale nepoznával jsem nikoho z AOK. Zamířil jsem ke kordonu a zeptal jsem se jednoho z vojáků: „Co tu děláš? Kdo tě tu postavil na stráž?“ Zatvářil se rozpačitě. „Kde je tvůj velitel?“ – „To nevím, Herr Offizier,“ odpověděl nakonec a poškrábal se na čele pod lemem lodičky. „Co tu děláš?“ opakoval jsem. „Dneska ráno jsem šel s kamarády do ghetta, Herr Offizier. A pak jsme se nabídli, že pomůžeme, a vaši kolegové souhlasili. Objednal jsem si u Žida kožené holínky a chtěl jsem si je vyzkoušet, než… než…“ Ani se to neodvažoval vyslovit. „Než je postřílíme, tak je to?“ prohodil jsem jízlivě. – „Ano, Herr Offizier.“ – „A našel jsi ho?“ – „Je tamhle. Ale mluvit jsem s ním nemohl.“ Vrátil jsem se k Blobelovi. „Herr Standartenführer, ty muže z Wehrmacht je třeba poslat pryč. To není normální, aby se účastnili Aktion bez rozkazů.“ – „No tak, no tak, Obersturmführere. Je dobře, že projevují nadšení. Jsou to dobří národní socialisté a chtějí se také nějak zapojit.“ Pokrčil jsem rameny a znovu jsem se připojil k Thomasovi. Bradou ukázal na dav: „Kdybychom prodávali vstupenky, namastíme si kapsu.“ Ušklíbl se. „V AOK tomu říkají Exekution-Tourismus.“ Už přijelo nákladní auto a právě zajíždělo pod šibenici. Dva Waffen-SS z něj vyvedli Kiepera a Kogana. Ti byli oblečení v rubaškách a ruce měli svázané za zády. Kieperovi od zatčení zbělely vousy. Naši řidiči položili přes korbu auta prkno, vylezli na něj a začali upevňovat oprátky. Všiml jsem si, že Höfler se drží stranou a zamračeně pokuřuje; Bauer, Blobelův osobní šofér, zkoušel uzly. Pak nahoru vylezl i Zorn a Waffen-SS vytáhli odsouzené. Postavili je pod šibenici a Zorn měl proslov; mluvil ukrajinsky, nejspíš vysvětloval rozsudek. Diváci pokřikovali, hvízdali, měl co dělat, aby ho bylo slyšet; několikrát na ně zamával, ať jsou zticha, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Vojáci fotografovali, ukazovali si na odsouzence a smáli se. Pak Zorn a jeden z Waffen-SS přetáhli odsouzeným oprátky přes hlavy. Oba odsouzení mlčeli, byli zabraní do sebe. Zorn a ostatní seskočili z prkna a Bauer nastartoval. „Pomaleji, pomaleji,“ křičeli Ländser, kteří fotografovali. Nákladní vůz popojel, oba muži se snažili udržet rovnováhu, pak jeden po druhém přepadli a několikrát se zhoupli dopředu a dozadu. Kieperovi se svezly kalhoty ke kotníkům; pod košilí byl nahý, s hrůzou jsem spatřil jeho naběhlý penis, naposledy ejakuloval. „Nix Kultura!“ zařičel jeden Landser, ostatní se také dali do křiku. Zorn přibil na pilíř šibenice cedulku, na níž byl vysvětlený rozsudek; stálo tam, že těch tisíc tři sta padesát Kieferových obětí byli samí Volksdeutschen a Ukrajinci.

Pak vojáci z kordonu přikázali Židům, aby se zvedli a šli. Blobel s Häfnerem a Zornem nastoupili do auta; von Radetzky mě pozval, abych jel s ním, a přibral i Thomase. Dav vyrazil za Židy, strhla se ohromná vřava. Všichni mířili za město k místu, kterému se říkalo Pferdefriedhof, koňský hřbitov: tam už byla vykopaná dlouhá jáma a za ní stála hromada pražců, které měly zachytit zbloudilé kulky. Obersturmführer Grafhorst, který velel naší rotě Waffen-SS, s dvacítkou svých lidí trpělivě vyčkával. Blobel a Häfner jámu obhlédli a pak se čekalo. Přemýšlel jsem. Myslel jsem na svůj život, na vztah, který zřejmě existoval mezi životem, jaký jsem vedl dřív – životem naprosto běžným, jaký žije každý, ale po určitých stránkách také životem neobyčejným, nezvyklým, i když nezvyklé bývá také zcela běžné –, a mezi tím, co se dělo tady. Vztah tam rozhodně být musel, a taky byl, to bylo dané. Poprav jsem se samozřejmě aktivně neúčastnil, nevelel jsem popravčím četám; ale to na věci nic moc neměnilo, protože jsem u nich pravidelně byl, pomáhal jsem s přípravami a pak jsem sepisoval hlášení; ostatně to, že jsem se dostal ke Stabu, a nikoli k Teilkommandos, byla spíše náhoda. Kdyby mi přidělili Teilkommando, také bych, jako Nagel a Häfner, organizoval razie, nechával kopat hroby, řadil odsouzené a křičel „Pal“? Nepochybně ano. Od dětství mě pronásledovala vášeň pro absolutno a pro překračování hranic; teď mě tahle vášeň dohnala až k masovým hrobům na Ukrajině. Vždy jsem chtěl myslet radikálně; Stát, Národ si však také zvolil cestu radikální, absolutní; jak bych se k ní tedy v tuhle chvíli mohl otočit zády, říci ne a dát přednost pohodlí měšťáckých zákonů, průměrné jistotě společenské smlouvy? To zjevně nešlo. A i když byla ona radikálnost radikálností zhoubnou, a i když se ukázalo, že ono absolutno je absolutnem špatným, i přesto bylo třeba, přinejmenším o tom jsem byl vnitřně přesvědčen, za nimi jít až do konce a mít při tom oči otevřené. Hrnul se sem dav a plnil hřbitov; všiml jsem si vojáků v plavkách, byly tu i ženy a děti. Pilo se pivo, rozdávaly se cigarety. Sledoval jsem skupinu důstojníků hlavního štábu; byl tu Oberst von Schuler, důstojník IIa, a mnozí další. Kompanieführer Grafhorst rozmisťoval své muže. Teď už se střílelo na jednoho Žida z jedné pušky, ranou do hrudi v úrovni srdce. Často to na zabití nestačilo, někdo musel slézt do hrobu a dorazit je; do hovoru a povyku lidí se mísil křik. Häfner, který akci víceméně oficiálně velel, řval. Mezi salvami z davu vystupovali muži a chtěli si s Waffen-SS vyměnit místo; Grafhorst proti tomu nic nenamítal, jeho muži Ländser předávali karabiny, ti jednou dvakrát vystřelili a vraceli se ke kamarádům. Grafhorstovi Waffen-SS byli poměrně mladí a už od začátku popravy působili rozčileně. Häfner začal nadávat jednomu z nich, který před každou salvou podal svou karabinu nějakému dobrovolníkovi a celý bledý stál stranou. Navíc šlo hodně výstřelů vedle, což byl skutečně problém. Häfner nechal popravu zastavit a svolal poradu s Blobelem a dvěma důstojníky Wehrmacht. Neznal jsem je, ale podle barvy výložek šlo o vojenského soudce a lékaře. Pak si šel Häfner promluvit s Grafhorstem. Všiml jsem si, že Grafhorst Häfnerovi cosi namítá, ale co říkali, to jsem neslyšel. Nakonec nechal Grafhorst přivést novou várku Židů. Ti se postavili čelem k hrobu, ale střelci z Waffen-SS jim nenamířili na hruď, nýbrž na hlavu; výsledek byl otřesný: vrchlíky lebek létaly vzduchem, střelcům do tváří dopadaly cákance mozků. Jeden z dobrovolníků se pozvracel a kamarádi se mu posmívali. Grafhorst zrudl a Häfnerovi vynadal, pak se vrátil k Blobelovi a zase začali diskutovat. Znovu změnili metodu: Blobel nechal přidat střelce, takže vždy dva stříleli do týla, jako v červenci; a když to bylo potřeba, Häfner rozdával rány z milosti.

Večer po téhle popravě jsem Thomase doprovázel do kasina. Důstojníci z AOK tu živě diskutovali o uplynulém dni; zdvořile nás pozdravili, ale tvářili se rozpačitě, jako bychom jim vadili. Thomas se s někým začal bavit; já se uklidil do salonku, abych si o samotě zakouřil. Po jídle hovor pokračoval. Všiml jsem si toho vojenského soudce, kterého jsem viděl mluvit s Blobelem; vypadal obzvlášť rozčileně. Přišel jsem blíž a připojil se ke skupince. Jak jsem vyrozuměl, důstojníci neměli námitky proti samotné akci, ale proti přítomnosti tolika vojáků Wehrmacht a jejich účasti na popravách. „Když to dostanou rozkazem, to je jiná věc,“ mínil soudce, „ale tohle je nepřípustné. Pro Wehrmacht je to ostuda.“ – „Cože?“ nadhodil Thomas. „SS může klidně střílet, ale Wehrmacht se nesmí ani dívat?“ – „O to nejde, tak to vůbec není. Je to otázka řádu. Podobné úkoly jsou nepříjemné pro každého. Ale provádět je musí jen ti, kdo to dostali rozkazem. Jinak přijde veškerá vojenská disciplína vniveč.“ – „Já souhlasím s dr. Neumannem,“ vložil se do hovoru Abwehroffizier Niemeyer. „Není to žádné sportovní utkání. Ti chlapi se chovali, jako kdyby byli na dostizích.“ – „Ale přitom AOK nebylo proti, aby se celá věc vyhlásila veřejně, Herr Oberstleutnant,“ připomněl jsem mu. „Dokonce jste nám půjčili i své PK.“ – „Já nekritizuji celou SS, ta vykonává velice těžkou práci,“ odpověděl poněkud zaskočeně Niemeyer. „Dokonce jsme to předem probírali a shodli jsme se, že to pro civilní obyvatelstvo bude dobrý příklad, že je třeba, aby na vlastní oči viděli, jak srážíme Židy a bolševiky na kolena. Ale dneska to zašlo trochu daleko. Vaši muži by neměli půjčovat zbraně našim.“ – „Vaši muži,“ opáčil jízlivě Thomas, „by je o to neměli prosit.“ – „Když už nic jiného,“ odsekl Neumann, ten soudce, „je potřeba tenhle problém přednést Generalfeldmarschallovi.“

To vše vyústilo v rozkaz, který byl pro von Reichenaua typický: s odkazem na nutné popravy zločinců, bolševiků a živlů od podstaty židovských zakazoval vojákům 6. armády, aby akcím přihlíželi, fotografovali si je nebo při nich pomáhali bez rozkazu nadřízeného důstojníka. To by samo o sobě na věci příliš neměnilo, ale Rasch nám přikázal konat akce mimo město a obehnat místo konání kordonem, aby se zamezilo přítomnosti diváků. Vše nasvědčovalo tomu, že se od nynějška bude přísně dbát na neveřejnost. Touha podobné věci vidět je ovšem lidská. Když jsem listoval Platónem, znovu jsem v Ústavě narazil na pasáž, která mě přinutila vzpomenout si na to, jak jsem reagoval při pohledu na mrtvoly v lucké pevnosti. Leontios, syn Aglaiónův, vraceje se z Peiraiea po vnější straně severní zdi a zpozorovav, že tam u kata leží několik mrtvol, měl chuť se na ně podívat, ale na druhé straně současně cítil odpor a odvracel sám sebe od toho; chvíli prý se sebou bojoval a zahaloval si obličej, ale konečně, přemožen žádostivostí, rozevřel si násilně oči a přiběhnuv k mrtvolám, zvolal: „Tu máte, zatracenci, nasyťte se toho krásného divadla!“ Po pravdě řečeno se zdálo, že vojáci Leontiovu úzkost zakoušejí jen zřídka, že si vystačí s jeho touhou, a právě to, představa, že by se lidem tyhle akce mohly líbit, zřejmě velení vadilo. A přesto všem, kteří se jich účastnili, přinášela jejich účast potěšení, to mi připadalo zřejmé. Někteří měli očividně požitek ze samotného výkonu, ale ti se dali pokládat za nemocné a bylo v pořádku, když se vyhledali a dostali jiné úkoly, případně – pokud to přehnali – jim byl uložen trest. Ostatní, ať už jim byla celá záležitost odporná, nebo lhostejná, se podřizovali, neboť měli smysl pro povinnost, a také jim dělala radost jejich slepá oddanost, jejich schopnost dotáhnout tak obtížný úkol přes všechno znechucení a strach do konce: „Ale mě zabíjení nijak netěší,“ říkali často, a tudíž je muselo těšit, jak jsou ukáznění a čestní. Velení zjevně posuzovalo tyto problémy v širším rámci a odpovědi, které dávalo, musely nutně být jen přibližné a nepřesné. Rozumí se samo sebou, že Einzelaktionen, tedy individuální akce, byly správně posuzovány a trestány jako vraždy. Berück von Roques už před časem veřejně tlumočil rozkaz OKW týkající se disciplíny, jímž se vojákům, kteří střílejí Židy z vlastní iniciativy, vyměřuje šedesát dní vězení; říkalo se, že v Lembergu dostal jeden poddůstojník za vraždu staré Židovky šest měsíců. Ale čím byly akce rozsáhlejší, tím bylo obtížnější poklesky kontrolovat. Jedenáctého a dvanáctého srpna svolal Brigadeführer Rasch v Žitomiru všechny velitele svého Sonderkommanda a Einsatzkommanda, a navíc Blobela, Hermanna z 4b, Schulze z 5. a Kroegera ze 6. Účastnil se i Jeckeln. Třináctého srpna měl Blobel narozeniny a důstojníci se rozhodli, že mu uspořádají oslavu. Přes den měl náladu ještě mizernější než obyčejně a trávil dlouhé hodiny o samotě v pracovně. Já sám jsem byl obstojně zaneprázdněný: právě jsme dostali rozkaz od Gruppenführera Müllera, šéfa Geheime Staatspolizei, abychom shromažďovali obrazovou dokumentaci našich aktivit – fotografie, filmy, plakáty, vývěsky – pro pozdější předání Führerovi. Vydal jsem se za Hartlem, intendantem Gruppenstabu, abych se s ním dohodl na vyčlenění nevelké částky, z níž by se od mužstva kupovaly jejich snímky; nejdřív odmítl, odvolával se na příkaz Reichsführera, kterým se členům Einsatzgruppen zakazovalo jakýmkoliv způsobem se na popravách obohacovat; považoval totiž příjem z prodeje fotografií za obohacování. Nakonec jsem ho přesvědčil, že nemůžeme po mužstvu chvít, aby financovalo práci Einsatzgruppe z vlastní kapsy, a že výdaje na vyvolání snímků, které chceme archivovat, je třeba jim proplatit. Souhlasil, ale pod podmínkou, že za fotografie budeme platit jen poddůstojníkům a vojákům; pokud fotografují důstojníci, budou muset fotografie množit za své. Vyzbrojen tímto souhlasem jsem zbytek dne strávil na ubytovnách mužstva, probíral jsem se jednotlivými sbírkami a objednával jsem si od nich snímky. Byli mezi nimi ostatně i velice zruční fotografové; jejich obrázky ve mně ale zanechávaly nepříjemnou pachuť, a zároveň jsem od nich nemohl odtrhnout oči, byl jsem jako hypnotizovaný. Večer se důstojníci sešli v jídelně, kterou Strehlke a jeho pomocníci pro tuto příležitost slavnostně vyzdobili. Když se k nám připojil Blobel, byl už opilý, oči měl podlité krví, ale ovládal se a moc nemluvil. Vogt, který byl z důstojníků nejstarší, mu za nás všechny popřál a pronesl přípitek; pak byl Blobel požádán o projev. Chvíli váhal, pak odložil sklenku a s rukama za zády nás oslovil. „Meine Herren! Děkuji vám za vaše přání. Vězte, že vaše důvěra mě dojímá. Musím vám svěřit nepříjemnou novinku. Včera nám HSSPF pro Russland-Süd, Obergruppenführer Jeckeln, předal nový rozkaz. Tento rozkaz vydal přímo Reichsführer-SS a podnět k němu, což vám zdůrazňuji stejně, jako to on zdůraznil nám, dal Führer osobně.“ Mluvil a přitom se chvěl; mezi jednotlivými větami se zevnitř kousal do tváří. „Od nynějška budou naše akce proti Židům zahrnovat celou populaci. Bez výjimky.“ Přítomní důstojníci reagovali zděšeně; několik jich začalo mluvit jeden přes druhého. Ozval se nevěřícný Callsenův hlas: „Všechny?“ – „Všechny,“ přisvědčil Blobel. – „Ale to přece nejde,“ řekl Callsen. Znělo to prosebně. Mlčel jsem a cítil, jak mnou prostupuje chlad. Bože, říkal jsem si, takže teď budeme muset udělat i tohle, bylo to řečeno a budeme tím muset projít. Zalila mě nezvladatelná hrůza, ale navenek jsem zůstal klidný, nedával jsem nic najevo, dýchal jsem pravidelně. Callsen pokračoval ve svých námitkách: „Ale my jsme tu většinou ženatí, Herr Standartenführer, máme děti. Tohle po nás nemůžete chtít.“ – „Meine Herren,“ přerušil ho Blobel ostrým, ale zároveň bezvýrazným hlasem, „jde o přímý rozkaz našeho Führera, Adolfa Hitlera. Jsme národní socialisté a příslušníci SS, a tak ho uposlechneme. Pochopte: v Německu mohla být židovská otázka zcela vyřešena, aniž by se zacházelo do krajností, v souladu s humánními zásadami. Ale dobytím Polska jsme vyzískali tři miliony Židů navíc. Nikdo netuší, co s nimi provést nebo kam je umístit. Zde, v této ohromné zemi, vedeme ničivou, nelítostnou válku proti stalinským hordám a od jejího začátku jsme museli pro zajištění bezpečnosti v týlu přijmout radikální opatření. Jejich nutnost a praktičnost jste jistě všichni pochopili. Na to, abychom dohlíželi na každou vesnici a zároveň vedli boj, naše síly nestačí; a nemůžeme si dovolit nechat si v zádech potenciálního nepřítele, který je takto lstivý a podlý. Na Reichsicherheitshauptamt se hovoří o možnosti, že až válku vyhrajeme, všechny Židy shromáždíme do velké rezervace na Sibiři nebo na severu. Tam budou mít klid a my také. Nejdřív je ale potřeba vyhrát válku. Tisíce Židů už jsme popravili, desetitisíce jich ještě zbývají; čím dál naše jednotky postoupí, tím jich bude víc. Pokud ovšem popravíme muže, nezůstane nikdo, kdo by se postaral o ženy a děti. Wehrmacht nemá prostředky na to, aby živila desetitisíce nepotřebných židovských samic a harantů. Nemůžeme je ani nechat umřít hlady: to jsou bolševické metody. Za daných okolností je nejhumánnějším řešením zahrnout je spolu s jejich muži a syny do našich akcí. Mimoto ze zkušenosti víme, že východní Židé, kteří jsou plodnější, jsou matečnou půdou, z níž neustále vzcházejí jak noví židobolševici, tak kapitalističtí plutokraté. Kdybychom z nich některé nechali přežít, byly by tyto produkty přirozeného výběru zdrojem nových jedinců ještě nebezpečnějších, než jsou ti, kteří nás ohrožují v současnosti. Dnešní židovské děti jsou budoucí sabotéři, partyzáni a teroristé.“ Důstojníci zachmuřeně mlčeli; všiml jsem si, že Kehrig pije jednu skleničku za druhou. Blobelovy krví podlité oči zářily skrz alkoholovou mázdru. „My všichni jsme národní socialisté,“ pokračoval, „jsme příslušníci SS ve službách našeho Volku a Führera. Připomínám vám, že Führerworte haben Gesetzeskraft, Führerovo slovo je zákonem. Svému nutkání být lidští musíte odolat.“ Blobel nebyl nijak zvlášť inteligentní; tak silná slova určitě nebyla z jeho hlavy. I přesto jim věřil; a ještě důležitější bylo, že jim věřit chtěl a na oplátku je nabízel těm, kteří je potřebovali, kterým mohla posloužit. Mně téměř k ničemu nebyla, já si byl schopen učinit závěry sám. Ale myšlení mi dělalo potíže, v hlavě mi hučelo nesnesitelným tlakem, rád bych si šel lehnout. Callsen si hrál se snubním prstenem, určitě o tom ani nevěděl; chtěl něco říct, ale rozmyslel si to. „Schweinerei, to je ale grosse Schweinerei,“ mumlal Häfner a nikdo mu neodporoval. Vypadalo to, že je Blobel v koncích, že mu došly myšlenky, ale všichni jsme cítili, že nás uchvátil svou vůlí a nepouští nás, tak, jako jeho uchvátila a nepouštěla vůle někoho jiného. Ve státě, jako je ten náš, měl každý přidělenou roli: ty jsi oběť, a ty, ty jsi kat, a nikdo neměl na vybranou, nikoho se neptali, jestli je s tím srozuměn, protože všichni byli zaměnitelní, oběti i katové. Včera jsme zabíjeli židovské muže, zítra to budou ženy a děti, pozítří zase někdo jiný; a jakmile splníme svou úlohu, někdo nás vystřídá. Aspoň že Německo své katy nelikvidovalo, naopak se o ně, na rozdíl od Stalina s jeho zálibou v čistkách, staralo; ale i to patřilo k logice věci. Ani pro Rusy, stejně jako pro nás, jednotlivec nic neznamenal, národ a stát byly vším, a v tom jsme si navzájem byli zrcadlovým obrazem. I Židé mají tento silný smysl pro společenství, pro Volk; když mohou, oplakávají své mrtvé, pohřbívají je a odříkávají kadiš, ale dokud z nich zůstane naživu jen jediný, žije celý Izrael. Jistě právě proto byli našimi výsostnými nepřáteli; příliš se nám podobali.

O otázku lidskosti tu nešlo. Někdo samozřejmě naše skutky kritizuje ve jménu náboženských hodnot, ale já mezi takové nepatřil, a v SS jich jistě mnoho nebylo; nebo ve jménu hodnot demokratických, ale to, čemu se říká demokracie, jsme v Německu už před nějakým časem překonali. Blobelovy úvahy nebyly tak docela od věci; jestliže je tou nejvyšší hodnotou Volk, lid, k němuž náležíme, a jestliže se vůle tohoto lidu vtělí do vůdce, pak tedy Führerworte haben Gesetzskraft. Přesto bylo podstatné chápat nutnost Führerových rozkazů jako takovou; ten, kdo je plnil z pouhého pruského smyslu pro poslušnost, v knechtovském duchu, aniž by je pochopil a aniž by je přijal, tedy kdo se jim podřídil, byl ovce, otrok, ne člověk. Když se Žid podřizuje Zákonu, cítí, že tento Zákon v něm žije, a čím je Zákon strašnější, tvrdší, náročnější, tím víc ho zbožňuje. Takový musel být i národní socialismus: živoucí Zákon. Zabít někoho je strašná věc; reakce důstojníků to dobře ukazovaly, i když ne všichni z té své vyvozovali důsledky; a ten, pro koho zabít strašnou věcí nebylo, zabít člověka ozbrojeného či neozbrojeného, zabít neozbrojeného člověka stejně jako jeho ženu a dítě, ten byl jen zvíře nehodné toho, aby náleželo do lidského společenství. Ale mohlo se stát, že tahle strašná věc byla zároveň nutná. Naše propaganda neustále opakovala, že Rusové jsou Untermenschen, podlidé; ale tomu jsem odmítal věřit. Vyslýchal jsem zajaté důstojníky a komisaře a dobře jsem si všímal, že i oni jsou lidé jako my, lidé, kteří si přejí jen dobro, kteří milují své rodiny a svou vlast. A přesto tito komisaři a tito důstojníci nechali zemřít miliony svých spoluobčanů, deportovali kulaky, vyhladověli ukrajinské sedláky, utiskovali a stříleli buržoazii a úchylkáře. Samosebou mezi nimi byli sadisté a pomatenci, ale byli tu i dobří, čestní a poctiví lidé, kteří si upřímně přáli dobro svého lidu a dělnické třídy; a sešli-li z cesty, učinili to v dobré víře. I oni byli většinou přesvědčení o nutnosti toho, co dělají, nebyli to samí blázni, oportunisté a zločinci jako Kieper; i na straně našich nepřátel se mohl dobrý a čestný člověk nechat přesvědčit, aby dělal strašné věci. A to, co se od nás nyní chtělo, nás stavělo před tentýž problém.

Nazítří jsem se probudil celý rozlámaný a s pocitem, že mi v hlavě ulpívá jakási smutná nenávist. Zašel jsem za Kehrigem a zavřel dveře do kanceláře: „Chtěl jsem s vámi mluvit, Herr Sturmbannführer.“ – „O čem, Obersturmführere?“ – „O Führervernichtungsbefehlu.“ Zvedl tu svou ptačí hlavu a zadíval se na mě skrz brýle s tenkou obroučkou: „Není o čem diskutovat, Obersturmführere. A já navíc odjíždím.“ Pokynul mi a já se posadil. „Odjíždíte? Jak to?“ – „Domluvil jsem si to přes jednoho přítele s Brigadeführerem Streckenbachem. Vracím se do Berlína.“ – „Kdy?“ – „Brzy, za pár dní.“ – „A náhrada za vás?“ Pokrčil rameny: „Až přijede, tak přijede. Mezitím tomu šéfujete vy.“ Znovu se na mě zahleděl. „Jestli chcete taky pryč, dalo by se to zařídit, víte? Kdybyste o to stál, můžu o vás v Berlíně se Streckenbachem promluvit.“ – „Díky, Herr Sturmbannführer. Ale já tu zůstanu.“ – „A proč?“ zeptal se naléhavě. „Abyste skončil jako Häfner nebo Hans? Abyste se taky vyválel v tom sajrajtu?“ – „Vy jste tu zůstal až doteď,“ nadhodil jsem tiše. Suše se zasmál: „Já si o přeložení zažádal na začátku července. V Lucku. Ale víte, jak to chodí, trvá to dlouho.“ – „Bude mi líto, až odjedete, Herr Sturmbannführer.“ – „Mně ne. To, co se chystají provést, je šílenost. A nejsem jediný, kdo si to myslí. Schulz z Kommanda 5 se zhroutil, když ten Führerbefehl slyšel. Okamžitě požádal, aby mohl odjet, a Obergruppenführer mu dal svolení.“ – „Možná máte pravdu. Ale když odjedete, když odjede Oberführer Schulz, když odjedou všichni slušní lidé, zůstanou tu jenom řezníci, lůza. To přece nesmíme připustit.“ Zatvářil se znechuceně. „Vy si snad myslíte, že když tu zůstanete, něco změníte? Vy?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, doktore, dejte na mě, odjeďte. Ať se o řezničinu postarají řezníci.“ – „Díky, Herr Sturmbannführer.“ Stiskl jsem mu ruku a odešel jsem. Zamířil jsem na Gruppenstab a šel za Thomasem. „Kehrig je bačkora,“ pronesl rozhodným hlasem, když jsem ho o našem rozhovoru zpravil. „Schulz taky. Na Schulze už si nějakou tu chvilku dáváme pozor. V Lembergu bez povolení propouštěl odsouzené. Dobře že odjíždí, takové lidi tu nepotřebujeme.“ Zamyšleně se na mě zadíval. „To, co se po nás chce, je samozřejmě kruté. Ale nějak to zvládneme, uvidíš.“ Zvážněl. „Já osobně si nemyslím, že je to správné řešení. Je to improvizovaná, okolnostmi vynucená reakce, protože je válka. Tuhle válku musíme rychle vyhrát; pak můžeme vést klidnější diskuse a řešení situací plánovat. A budou se brát v potaz i jemnější názorové odlišnosti. Ve válce to nejde.“ – „Myslíš, že potrvá dlouho? V Moskvě jsme měli být za pět týdnů. Už to jsou dva měsíce, a nemáme ani Kyjev a Leningrad.“ – „Těžko říct. Je jasné, že jsme podcenili jejich průmyslový potenciál. Vždycky, když už si myslíme, že vyčerpali veškeré zálohy, vytasí se s čerstvými divizemi. Ale teď už musí být v koncích. A kromě toho se Führer rozhodl, že nám pošle Guderiana, což frontu rychle uvolní. Co se týče Středu, od začátku měsíce už mají čtyři sta tisíc zajatců. A v Umani právě obkličujeme dvě armády.“

Vrátil jsem se na Kommando. V jídelně byl jen Jakov, ten Bohrův židovský chlapec, a hrál na klavír. Sedl jsem si na lavici a poslouchal. Hrál Mozarta, andante z jedné sonáty, a mně se svíralo srdce a smutek mě tížil čím dál víc. Když skončil, zeptal jsem se: „Znáš Rameaua, Jakove? A Couperina?“ – „Ne, Herr Offizier. Co to je?“ – „To je francouzská hudba. Měl by ses ji naučit. Zkusím ti sehnat partitury.“ – „Je hezká?“ – „Možná úplně nejkrásnější.“ – „Krásnější než Bach?“ Nad tou otázkou jsem zauvažoval: „Skoro stejně krásná jako Bach,“ usoudil jsem. Jakovovi mohlo být tak dvanáct; mohl by hrát v kterékoliv evropské koncertní síni. Pocházel od Czernowitze a vyrostl v německy mluvící rodině; po obsazení Bukoviny v roce 1940 se ocitl v SSSR; jeho otce Sověti deportovali, matka zahynula při jednom z našich bombardování. Byl to krásný chlapec: dlouhá, úzká tvář, plné rty, černé ježaté vlasy, dlouhé prsty s namodralými žilami. Všichni ho tu měli rádi; dokonce ani Lübbe mu neubližoval. „Herr Offizier?“ ozval se Jakov. Upíral oči na klavír. „Můžu se vás na něco zeptat?“ – „Samozřejmě.“ – „Je to pravda, že zabijete všechny Židy?“ Napřímil jsem se. „Kdo ti to řekl?“ – „Včera večer jsem slyšel Herr Bohra mluvit s jinými důstojníky. Hodně křičeli.“ – „Byli opilí. Neměl jsi je poslouchat.“ Dál klopil oči, ale nedal si říct. „Takže zabijete i mě?“ – „Ale ne.“ Svrběly mě ruce, snažil jsem se zachovat normální, téměř veselý tón: „Proč bychom tě měli zabíjet?“ – „Já jsem taky Žid.“ – „To nevadí, ty pro nás pracuješ. Teď jsi Hiwi.“ Začal prstem na jedné klávese vyťukávat vysoký tón. „Rusové nám vždycky říkali, že Němci jsou zlí. Ale já tomu nevěřím. Já vás mám rád.“ Nic jsem neříkal. „Chcete, abych vám něco zahrál?“ – „Zahraj.“ – „A co chcete, abych zahrál?“ – „Zahraj, co chceš.“

Ve velení Kommanda panovala otřesná nálada; důstojníci byli nervózní, křičeli kvůli maličkostem. Callsen a ostatní se vrátili ke svým Teilkommandům; své názory si každý nechával pro sebe, ale bylo zřejmé, že na ně nové úkoly těžce doléhají. Kehrig odjel rychle, skoro bez rozloučení. Lübbe byl často nemocný. Velitelé Teilkommandos posílali z terénu velice nepříznivá hlášení o náladě mužstva: vyskytly se deprese, muži plakali; podle Speratha jich mnoho začalo trpět impotencí. Došlo k několika incidentům s Wehrmacht: u Korosteně jeden Hauptscharführer přinutil židovské ženy, aby se svlékly, a pak je nechal běhat nahé před kulometem; fotografoval je při tom, a tyhle snímky zachytilo AOK. V Bílé Cerkvi měl Häfner výstup s jakýmsi důstojníkem hlavního štábu jedné divize nařčeným z toho, že bránil popravě židovských sirotků; na místo dorazil Blobel a celý případ se donesl až k von Reichenauovi, který popravu potvrdil a důstojníka pokáral; způsobilo to ale velký rozruch, navíc Häfner odmítl svěřit tuto akci svým mužům a hodil to na askarie. Jiní důstojníci postupovali stejně; ale potíže s OUN-B pokračovaly, a tak i tato praxe začala přinášet problémy, znechucení Ukrajinci dezertovali a někteří dokonce zradili. Jiní se naopak na popravách bez reptání podíleli, ale bezostyšně Židy okrádali, a než zabili jejich ženy, znásilňovali je; občas jsme museli střílet vlastní vojáky. Kehrigův nástupce nepřijížděl a já toho měl až nad hlavu. Koncem měsíce mě Blobel poslal do Korosteně. „Poleská sič“ na severovýchodě města nám na rozkaz Wehrmacht zůstávala uzavřená, ale i tak bylo v kraji hodně práce. Odpovídal za ni Kurt Hans. Hanse jsem moc rád neměl, byl to nepříjemný, vyšinutý člověk; on mě také neměl v lásce. Spolupracovat jsme však museli. Metody se už změnily, s ohledem na nové požadavky byly racionálnější a systematičtější. Tyto změny ovšem ne vždy usnadňovaly mužstvu práci. Od nynějška se museli odsouzení před popravou svlékat, protože jejich svršky se sbíraly pro Winterhilfe a pro repatrianty. V Žitomiru nám Blobel představil novou metodu zvanou Sardinenpackung, kterou vymyslel Jeckeln, onu „sardinkovou metodu“, již Callsen už znal. Jelikož se v Haliči od července značně zvýšily počty popravovaných, Jeckeln usoudil, že se hromadné hroby plní příliš rychle; těla do nich padala nazdařbůh, jedno přes druhé, spousta místa přišla nazmar, takže se ztrácelo hodně času kopáním; tady si nazí odsouzenci lehali na dno hrobu na břicho a několik vojáků je střelilo z bezprostřední blízkosti do týla. „Vždycky jsem byl proti Genickschuss,“ připomínal nám Blobel, „ale teď nemáme na vybranou.“ Po každé várce musel jeden z důstojníků provést kontrolu a ověřit, že jsou všichni odsouzení skutečně mrtví; pak byli zasypáni tenkou vrstvou hlíny a na ně si hlavou k jejich nohám lehla další skupina; když se takhle nastřádalo pět nebo šest vrstev, hrob se zasypal. Teilkommandoführer byli toho mínění, že to bude mužstvu příliš zatěžko, ale Blobel odmítal poslouchat námitky: „V mém Kommandu budeme dělat to, co říká Obergruppenführer.“ Kurtu Hansovi to každopádně nijak zvlášť nevadilo; působil dojmem, že je mu všechno jedno. Účastnil jsem se s ním několika poprav. Teď už jsem u svých kolegů rozlišoval tři typy povahy. V první řadě tu byli ti, kteří – i když se to snažili nedávat najevo – zabíjeli s rozkoší. O těch už jsem mluvil, to byli zločinci, jejichž sklony odhalila válka. Pak tu byli takoví, kteří zabíjeli s nechutí, z povinnosti, a svůj odpor překonávali z úcty k řádu. Konečně tu byli tací, kteří Židy považovali za zvířata a zabíjeli je, jako když řezník podřízne krávu, byla to pro ně podle nálady a okolností práce příjemná nebo krušná. Do poslední kategorie jasně spadal Kurt Hans; pro něj byla směrodatná jedině přesnost, účinnost, výkon. Každý večer pečlivě rekapituloval výsledky. A co já? Já se neztotožňoval s žádným z těchto tří typů, ale žádný další jsem neznal, a kdyby na mě někdo naléhal, jen těžko by se mi odpovídalo s čistým srdcem. Odpověď jsem pořád ještě hledal. Hrála tu roli má vášeň pro absolutno, a rovněž, jak jsem si jednoho dne s hrůzou uvědomil, zvědavost: jako při tolika jiných příležitostech jsem byl zvědavý, zajímalo mě, jak na mě bude všechno tohle působit. Neustále jsem se pozoroval: jako bych měl nad hlavou přidělanou kameru a byl zároveň tou kamerou samotnou, člověkem, kterého natáčejí, i tím, kdo se pak dívá na film. Občas mě to zneklidňovalo a někdy v noci jsem nespal, díval jsem se do stropu, ten objektiv mě nenechával v klidu. Odpověď na otázky mi ale neustále unikala.

Práce s ženami a hlavně s dětmi byla občas tak těžká, až to rvalo srdce. Vojáci, hlavně ti starší, ti, co měli rodiny, si neustále stěžovali. Před těmi bezbrannými lidmi, matkami, které se musely dívat, jak jim umírají děti, a nemohly je zachránit, mohly jen zemřít s nimi, přepadal naše muže mimořádný pocit bezmoci, i oni sami si připadali bezbranní. „Já chci jen zůstat živý a zdravý,“ svěřil mi jednou jeden mladý Sturmann z Waffen-SS, a já té touze dobře rozuměl, ale pomoci jsem jí nemohl. Židé svým přístupem nic neusnadňovali. Blobel musel poslat zpátky do Německa jednoho asi třicetiletého Rottenführera, který mluvil s odsouzeným; Žid asi v Rottenführerově věku držel v náručí dítě, kterému mohlo být dva a půl roku, jeho žena po jeho boku nesla modrooké novorozeně; a ten muž se Rottenführerovi zadíval zpříma do očí a klidným hlasem, němčinou beze stopy přízvuku, řekl: „Prosím vás, mein Herr, zastřelte ty děti pořádně.“ – „Byl z Hamburku,“ vysvětloval Rottenführer Sperathovi, který nám tuhle historku později vyprávěl, „byl to skoro můj soused, měl děti stejně staré jako já.“ I já sám ztrácel půdu pod nohama. Při jedné popravě jsem se díval, jak v jámě umírá malý chlapec; střelec nejspíš zaváhal, výstřel šel níž, než měl, do zad. Chlapec s otevřenýma, skelnýma očima supěl, a mně se tahle příšerná scéna překryla se scénou z mého dětství: jednou jsme si s kamarádem hráli na kovboje a na indiány. Bylo to krátce po světové válce, můj otec už byl zpátky doma, muselo mi být tak pět nebo šest, jako tomu chlapci v jámě. Měli jsme plechové pistolky. Já se schovával za stromem; když můj kamarád přišel blíž, vyskočil jsem, vyprázdnil mu pistoli do břicha a křičel jsem: „Pif! Pif!“ Upustil zbraň, popadl se za břicho oběma rukama, otočil se a svalil se na zem. Zvedl jsem jeho pistoli a chtěl jsem mu ji vrátit: „Na, vem si to. Hrajeme dál.“ – „Nemůžu. Jsem mrtvola.“ Zavřel jsem oči, to dítě pode mnou dál namáhavě oddechovalo. Po akci jsem zašel do štetlu, který byl teď prázdný a opuštěný, vcházel jsem do izeb, do nízkých chudinských domků, kde na stěnách visely sovětské kalendáře a obrázky z časopisů, tu a tam náboženské předměty, stál tu hrubě tesaný nábytek. S internazionales Finanzjudentum to mělo očividně jen málo společného. V jednom domku jsem na kamnech objevil velký hrnec ještě vroucí vody; na zemi stály kbelíky se studenou vodou a necky. Zavřel jsem dveře, svlékl jsem se a umyl jsem se tou vodou a kusem tvrdého mýdla. Horkou vodu jsem skoro neředil: pálilo to, kůže mi zrudla. Pak jsem se zase oblékl a vyšel jsem ven; na kraji vesnice už hořely domy. Ta otázka na mě ale dál dotírala, pořád jsem se k ní vracel, a jindy mě zase na kraji hrobu malá, asi čtyřletá holčička vzala za ruku. Zkusil jsem se jí vymanit, ale držela mě silně. Před námi stříleli Židy. „Gdě mama?“ zeptal jsem se děvčátka ukrajinsky. Ukázala na jámu. Pohladil jsem ji po vlasech. Zůstali jsme tam několik minut stát. Točila se mi hlava, bylo mi do pláče. „Pojď se mnou,“ řekl jsem jí německy, „neboj se, pojď.“ Vykročil jsem ke kraji hrobu. Zůstala stát, zase mě chytila za ruku, pak mě následovala. Zvedl jsem ji a podal jednomu z Waffen-SS: „Buď na ni hodný,“ řekl jsem mu poněkud hloupě. Měl jsem šílený vztek, ale nechtěl jsem si ho vylévat ani na té maličké, ani na vojákovi. Ten s děvčátkem v náručí sestoupil do hrobu, já se obrátil na patě a zmizel do lesa. Byl to velký, světlý borový les, úhledně upravený a prosluněný. Za mnou třeskaly salvy. Když jsem byl malý, často jsem si u Kielu, kde jsme po válce bydleli, v takových lesích hrával; a byly to hry opravdu zvláštní. Otec mi k narozeninám dal kufřík s několika díly Tarzana od amerického spisovatele E. R. Burroughse, které jsem nadšeně pořád dokola četl, u stolu, na záchodě, s baterkou v noci, a v lese jsem se jako můj hrdina svlékal a plížil se mezi stromy a vysokým kapradím, lehal jsem si na suché jehličí a s rozkoší si vychutnával, jak to píchá, krčil jsem se za keři nebo padlými kmeny nahoře nad cestou a sledoval ty, kdo se sem přišli projít, ty druhé, lidi. Tyhle hry nebyly otevřeně erotické, na to jsem byl moc malý, dokonce jsem určitě ani neměl erekci; celý les se pro mě však stal erotogenní zónou, ohromnou tělesnou plochou stejně citlivou, jako bylo moje dětské, husí kůží pokryté tělo. Nutno dodat, že později tyhle mé hry nabraly ještě zvláštnější směr, pořád to bylo v Kielu, ale už určitě po tom, co otec odešel, muselo mi být devět, nanejvýš deset let; věšel jsem se nahý na svém pásku za krk na větev, věšel jsem se plnou vahou, obličej mi nabíhal zděšenou krví, ve spáncích mi bušilo, div že mi nepraskly, sípal jsem, nakonec jsem se vždycky narovnal, popadl jsem dech a pak to zopakoval. Vida, dřív pro mě les znamenal takovéhle hry, bujnou radost, nespoutanou svobodu; teď mi les naháněl strach.

Vrátil jsem se do Žitomiru. Na Kommandostabu vládla značně rozjitřená atmosféra: Bohr měl domácí vězení a Lübbe byl v nemocnici. Bohr ho v jídelně plné lidí před ostatními důstojníky napadl, zaútočil na něj nejdřív židlí, pak nožem. Aby ho zvládli, muselo se jich na něj vrhnout šest, Verwaltungsführer Strehlke to odnesl pořezanou rukou, nijak hluboko, zato bolestivě. „Zbláznil se,“ ukazoval mi stehy. – „Ale co se vlastně stalo?“ – „To kvůli tomu jeho židáčkovi. Tomu pianistovi.“ Jakov opravoval s Bauerem auto a stala se mu nehoda: špatně nastavený hever se uvolnil a rozdrtil mu ruku. Sperath ji vyšetřil a prohlásil, že je nutná amputace. „Takže teď už k ničemu není,“ rozhodl Blobel a dal rozkaz k jeho likvidaci. „Postaral se o to Vogt,“ vysvětloval Strehlke, který mi to vyprávěl. „Bohr nic neříkal. Ale u večeře na něj Lübbe začal dorážet. Znáte ho. ‚S piánem máš utrum,‘ hulákal. Proto po něm Bohr skočil. Jestli chcete vědět, co si myslím já,“ dodal, „Lübbe dostal, co si zasloužil. Ale pro Bohra je to škoda: takový dobrý důstojník, a zničí si kariéru kvůli jednomu malému Židovi. Přitom tady Židé rozhodně nejsou nedostatkové zboží.“ – „Co s Bohrem bude?“ – „To záleží na Standartenführerově hlášení. Přinejhorším může jít do vězení. A jestli ne, čeká ho degradace a odkroutí si to u Waffen-SS.“ Rozloučil jsem se s ním, vyšel jsem nahoru a zhnuseně jsem se zavřel v pokoji. Bohrovi jsem naprosto rozuměl; pravdu samozřejmě neměl, ale rozuměl jsem mu. Lübbe se mu neměl posmívat, bylo to nedůstojné. Já se s malým Jakovem také tak trochu sblížil; tajně jsem napsal jednomu příteli do Berlína, aby mi poslal partitury Rameaua a Couperina. Chtěl jsem, aby si je Jakov mohl prostudovat, aby objevil Le Rappel des oiseaux, Les Trois Mains, Les Barricades mystérieuses a všechny ty ostatní zázraky. Teď už ty partitury k ničemu nebyly: já na klavír nehraji. Tu noc se mi zdál zvláštní sen. Vstal jsem a vydal se ke dveřím, ale cestu mi zastoupila nějaká žena. Měla bílé vlasy a brýle: „Ne,“ říkala. „Ty ven nemůžeš. Sedni si a piš.“ Obrátil jsem se ke svému stolu: na mé židli seděl nějaký člověk a bušil do mého psacího stroje. „Promiňte,“ zkusil jsem to. Bušení kláves bylo ohlušující, neslyšel mě. Ostýchavě jsem mu poklepal na rameno. Otočil se a zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl a ukázal mi na dveře. Vydal jsem se ke knihovně, ale tam taky někdo stál, nevzrušeně trhal z mých knih listy a prázdné desky házel do kouta. Dobře, řekl jsem si, v tom případě jdu spát. V posteli mi spala nějaká nahá mladá žena. Jakmile mě uviděla, strhla mě na sebe, zasypala mi tvář polibky, sevřela mě nohama a snažila se mi rozepnout pásek. Povedlo se mi ji odstrčit jen stěží; její úsilí mě udivovalo. Uvažoval jsem o tom, že vyskočím oknem; to se ale nedalo otevřít, bylo slepené lakem. Záchod byl naštěstí volný a já se tam spěšně zavřel.

Wehrmacht konečně začala opět postupovat a my jsme se připravovali na nové úkoly. Guderianovi se podařilo najít průlom a u Kyjeva sovětská vojska napadl z boku, ale ta nereagovala, jako by byla paralyzovaná. 6. armáda se dala do pohybu a překonala Dněpr; i 17. armáda o něco jižněji se dostala na druhý břeh. Bylo horko a sucho, postupující jednotky vířily sloupce prachu vysoké jako domy; když začalo pršet, vojáci se nejdřív radovali, ale pak začali proklínat bahno. Nikdo neměl čas se mýt, vojáci byli šediví od prachu a bláta. Pluky postupovaly jako osamělé koráby plující oceánem kukuřice a zralého obilí; vojáci celé dny nikoho nepotkali, jediné zprávy dostávali od šoférů Rollbahn, který jezdil proti směru pochodu; všude kolem nich se táhla nedozírná, liduprázdná pláň; Žije v té rovině širé rovině živá lidská duše? zpívá bohatýr v ruské bylině. Občas, když jsme vyrazili plnit úkol, některou z těchto jednotek jsme míjeli, důstojníci nás zvali k jídlu, byli šťastní, že nás vidí. 16. září se u Lochvice, asi pět set kilometrů za Kyjevem, Guderianovy divize spojily s von Kleistovými panzery, čímž podle informací zpravodajské služby obklíčili čtyři sovětské armády; na severu a na jihu je začalo drtit letectvo a pěchota. Kyjev se otevřel. Od konce srpna jsme v Žitomiru přestali zabíjet Židy a ty, co přežili, jsme shromáždili do ghetta.; 17. září Blobel se svými důstojníky, dvěma policejními pluky skupiny Jih a našimi askarii odjel z města a nechal tu jen vojenské sluhy, kuchyni a materiál na opravu aut. Kommandostab se měl co nejrychleji přesunout do Kyjeva. Nazítří ale Blobel změnil názor nebo dostal jiný rozkaz: vrátil se do Žitomiru zlikvidovat ghetto. „Jejich nestoudný postoj se přes veškeré naše upozorňování a zvláštní opatření nezměnil. Nemůžeme si je nechat v zádech.“ Sestavil Vorkommando, které mělo pod Häfnerovým a Janssenovým velením vstoupit do Kyjeva s 6. armádou. Já se nabídl jako dobrovolník a Blobel souhlasil.

Tu noc se naše Vorkommando utábořilo v jedné opuštěné vesničce nedaleko města. Vrány venku krákaly jako pominuté a jejich křik připomínal pláč novorozeňat. Když jsem se uložil na slamníku v jedné izbě, kterou jsem sdílel s dalšími důstojníky, vletěl do místnosti nějaký ptáček, možná vrabec, a začal nalétávat do zdí a zavřených oken. Několik vteřin zůstal polomrtvý a zadýchaný ležet s rozhozenými křídly, pak opět chvilku zběsile, marně poletoval. Zřejmě umíral. Ostatní už buď spali, nebo si ho nevšímali. Konečně se mi povedlo ho chytit pod čapku a vyhodit ven: zmizel do tmy, jako kdyby se probudil ze zlého snu. Za úsvitu už jsme byli na cestě. Válka se teď odehrávala přímo před námi, postupovali jsme velice pomalu. Kolem cest se válely mrtvoly, které jako by bděly, s otevřenýma, prázdnýma očima. Jednomu německému vojákovi se v ranním slunci zablýskal snubní prsten; tvář měl ten voják červenou a nateklou, oči a ústa plná much. Mezi muži tu leželi i koně, někteří z nich, zranění střelami nebo výbuchy, právě umírali, ržáli, zmítali se, zběsile se váleli po jiných mršinách nebo mrtvolách svých jezdců. K improvizovanému mostu před námi přinesl proud tři vojáky a ze strmého břehu byly promočené uniformy a bledé tváře pomalu se vzdalujících utopenců dlouho zřetelně k rozeznání. V pustých vesnicích, ze kterých jejich obyvatelé odešli, bučely bolestí krávy s nalitými vemeny, zešílevší husy kejhaly na zahrádkách izeb mezi králíky a kuřaty a psy odsouzenými ke smrti hladem na řetěze; dveře a okna byly otevřené dokořán, lidé tu v panice nechali knihy, obrázky, rádia, peřiny. Pak přišla zdevastovaná kyjevská předměstí, a konečně téměř nedotčené městské centrum. Podél Ševčenkova bulváru žloutly na příjemném podzimním sluníčku rozložité topoly a kaštany; na Chreščatyku, velké hlavní třídě, bylo potřeba se vyhýbat barikádám a protitankovým zátarasům, které se upachtění němečtí vojáci snažili rozebrat. Häfner se spojil s hlavním velitelstvím XXIX. armádního sboru, odkud nás nasměrovali k sídlu NKVD na kopec, jenž se vypínal nad Chreščatykem a vévodil městskému centru. Byl to velice krásný palác ze začátku 19. století, s dlouhou žlutou fasádou se štukovou výzdobou a s vysokými, bíle omítnutými sloupy lemujícími hlavní vchod pod trojúhelníkovým frontonem; nejdřív byl ale vybombardovaný, a pak ho pro změnu NKVD vypálil. Podle našich informátorů budova kdysi sloužila coby penzion pro nemajetné panny; v roce 1918 se tu usídlily sovětské úřady; poté se její temná pověst ještě zhoršila, protože v zahradě, za druhou budovou, se popravovalo. Häfner rychle vyslal jednu četu, aby sehnala Židy na úklid a nutné opravy; tam, kde to bylo možné, jsme si zařídili kanceláře a složili materiál, někteří se rovnou dali do práce. Já se vydal na velitelství požádat o ženisty: budovu bylo potřeba prohlédnout a zjistit, jestli není podminovaná, slíbili mi je na druhý den. Do paláce panen už pod dohledem přicházeli první Židé a začínali s vyklízením; Häfner nechal také zabavit matrace a peřiny, abychom nespali na tvrdém. Nazítří ráno, ještě jsem ani neměl čas se dojít zeptat na naše ženisty, se městským centrem rozlehl strašný výbuch a vyrazil nám i ten zbytek okenních skel. Rychle se roznesla zpráva, že vybuchla Pečerská citadela a výbuch zabil mimo jiné velitele dělostřelecké divize a šéfa jeho hlavního štábu. Mluvilo se o sabotáži, o zpožděných roznětkách; Wehrmacht byla opatrná a nevylučovala možnost, že to byla nehoda zaviněná špatným uskladněním munice. Häfner a Janssen začali se zatýkáním Židů, já se zatím snažil verbovat ukrajinské informátory. Bylo to těžké, nic jsme o nich nevěděli: ti lidé, kteří se nám nabízeli, mohli být klidně ruští agenti. Zatčení Židé byli shromažďováni v jednom kině na Chreščatyku; ve spěchu jsem probíral informace, které k nám proudily z mnoha stran: všechno nasvědčovalo tomu, že Sověti město pečlivě podminovali; ženisté se pořád neobjevovali. Po našich energických protestech nám poslali tři; ti odešli po dvou hodinách, nic nenašli. V noci se mi nervozita vkrádala do spaní a infikovala mé sny: náhle se mi začalo silně chtít na velkou a rozeběhl jsem se na záchod, vytryskl ze mě proud tekutých, hustých hoven, nepřestával, mísa byla rychle plná, hladina stoupala, sral jsem dál, sračky mi zespoda dosáhly ke stehnům, ulpívaly mi na zadku a na šourku a má řiť dál chrlila. Horečně jsem přemýšlel, jak všechny ty sračky uklidit, ale nedokázal jsem to zadržet, jejich trpké, sprosté, hnusné chuti jsem měl plná ústa, rozčilovalo mě to. Probudil jsem se přidušený, ústa jsem měl vyschlá, sliny mazlavé a hořké. Svítalo a já si vyšel na skály podívat se na východ slunce nad řekou, na rozebrané mosty, na město a na rovinu za ním. Pod mýma nohama se rozléval široký a pomalý Dněpr, na hladině uplývaly víry zelené pěny; uprostřed, pod odstřeleným železničním mostem, se táhlo několik ostrůvků obklopených rákosím a lekníny a u nich kotvilo několik opuštěných rybářských loděk; přes řeku přejížděl vlečný člun Wehrmacht; o něco výš na písčině rezivěla polorozpadlá, na bok převrácená loď. Lavra se skrývala za stromy a já z ní viděl jen zlatou báň zvonice, která tlumeně odrážela měděné paprsky vycházejícího slunce. Vrátil jsem se do paláce; na neděli se nehledělo, měli jsme práce až nad hlavu; navíc přišlo Vorkommando z Gruppenstabu. Ohlásili se dopoledne a vedl je dr. Krieger, Leiter V; s ním přišel Obersturmführer Breun, jistý Braun a Hauptmann od Schutzpolizei Krumme, který velel našim Orpo; Thomas ještě zůstal v Žitomiru, měl přijet za několik dní s dr. Raschem. Krieger a jeho kolegové se usadili v jiném křídle paláce, které už jsme dali trochu do pořádku; naši Židé nepřetržitě dřeli; na noc jsme je zavírali do sklepa poblíž bývalých cel NKVD. Blobel nás po obědě navštívil, poblahopřál nám k úspěchům a pak vyrazil zpět do Žitomiru. Zůstat tam ale nehodlal, protože město bylo Judenrein; v den našeho příjezdu do Kyjeva Kommando vyčistilo ghetto a zlikvidovalo ony zbylé tři tisíce sto čtyřicet pět Židů. Do našich hlášení přibylo další číslo a brzy měla přijít nová. Ptal jsem se sám sebe, kdo bude oplakávat všechny ty zabité Židy, ty děti pohřbené s otevřenýma očima v úrodné ukrajinské černozemi, když zabijeme i jejich sestry a matky? Jestli je zabijeme všechny, nezůstane na oplakávání nikdo, a o to možná vlastně šlo. Já pokračoval ve své práci: poslali mi důvěryhodné melnykovce, kteří roztřídili mé informátory; dokonce identifikovali tři bolševiky, z toho jednu ženu, a ti byli na místě zastřeleni. S jejich pomocí jsem nabíral dvorniky, sovětské domovníky, kteří dřív donášeli NKVD, ale výměnou za drobné výhody nebo za peníze dělali bez váhání totéž i pro nás. Zanedlouho už nám udávali důstojníky Rudé armády maskované v civilu, komisaře, banderovce i židovské intelektuály, které jsem po zběžném výslechu předával Häfnerovi nebo Janssenovi. Ti zase dál plnili zatčenými Židy Goskino 5. Od výbuchu pevnosti byl ve městě klid, Wehrmacht se znovu zorganizovala, zlepšilo se zásobování. Prohlídky ale proběhly trochu zbrkle. Ve středu ráno, tedy čtyřiadvacátého, zdemolovala další exploze Feldkommandatur, umístěnou v hotelu Continental na rohu Chreščatyku a Prorizné. Šel jsem se tam podívat. Ulice se hemžila zvědavci a vojáky, kteří neměli co na práci, a všichni se dívali, jak budova hoří. Feldgendarmen začínali dávat dohromady civilisty na úklid trosek; důstojníci vyklízeli hotelové křídlo, které zůstalo netknuté, a vynášeli odtud kufry, přikrývky a gramofony. Pod podrážkami skřípělo sklo; tlaková vlna vyrazila okna v několika okolních ulicích. Muselo zahynout mnoho důstojníků, ale nikdo přesně nevěděl, kolik. Náhle zaburácel další výbuch, tentokrát níž, směrem od Tolstého náměstí; pak v budově naproti hotelu vybuchla další silná nálož a zavalila nás sprškou suti a oblakem dýmu. Lidé v panice začali pobíhat sem a tam. Matky křičely na děti; němečtí vojáci na motorkách vyjížděli mezi protitankovými zátarasy nahoru po Chreščatyku a tu a tam vypálili dávku ze samopalu. Ulici rychle zahalil černý dým, na několika místech začalo hořet, dusil jsem se. Důstojníci Wehrmacht vykřikovali protichůdné rozkazy; nikdo jako by netušil, kdo tu velí. Chreščatyk zatarasily trosky a převrácená auta, ze sloupů viselo zpřetrhané trolejbusové vedení; dva metry ode mě vybuchla nádrž opelu a auto začalo hořet. Vrátil jsem se do paláce; shora to vypadalo, že hoří celá ulice, bylo slyšet další výbuchy. Blobel se právě vrátil a já ho uvědomil o situaci. Pak přišel i Häfner a oznámil, že většina Židů držených v kině u hotelu Continental využila zmatku a utekla. Blobel dal rozkaz je najít; nadhodil jsem, že znovu důkladně pročesat palác by možná bylo přínosnější. Janssen tedy rozdělil Orpo a Waffen-SS do skupinek po třech a poslal je do všech vchodů s příkazem vyrazit veškeré zamčené dveře a hlavně důkladně prohledat sklepy a půdy. Ani ne za hodinu jeden z mužů v suterénu objevil výbušniny. Jeden Scharführer z Waffen-SS, bývalý vojenský inženýr, se šel podívat: šlo asi o šedesát lahví plných benzínu, to, čemu Finové od Zimní války říkají „Molotovův koktejl“. Byly tu zřejmě jen uskladněné, ale pro jistotu bylo třeba, aby se na ně přišel podívat odborník. Způsobilo to paniku. Janssen řval a švihal naše Arbeitjuden bičíkem; Häfner, stále s tím svým praktickým výrazem, zakrýval bezradnost udílením nesmyslných rozkazů. Blobel se narychlo poradil s dr. Kriegerem a dal rozkaz k vyklizení budovy. Neměli jsme zařízenou žádnou náhradní pozici a nikdo nevěděl, kam jít; zatímco se spěšně tankovalo, já rychle zašel na hlavní velitelství armádního sboru; důstojníci ale byli zavalení prací, bylo mi řečeno, ať si nějak poradím. Vším tím zmatkem a požáry jsem se vrátil do paláce. Ženisté z Wehrmacht se snažili rozvinout požární hadice, ale oheň vítězil. Napadl mě stadión Dynama; ten byl od požárů daleko, stál u lavry, vysoko v Pečersku, a bylo málo pravděpodobné, že by si Rudá armáda dala práci s jeho zaminováním. Blobel můj nápad odsouhlasil a nasměroval tam auta a naložené nákladní automobily; důstojníci se usídlili v opuštěných kancelářích a šatnách, které ještě páchly potem a dezinfekcí, mužstvo si zabralo tribuny a naše dobře střežené Židy jsme usadili na trávník. Zatímco jsme vykládali auta, uklízeli si dokumenty, bedny a psací stroje, a zatímco specialisté navazovali spojení, Blobel se tentokrát vydal na velitelství armádního sboru osobně. Když se vrátil, vydal rozkaz všechno vzít či demontovat a zase sklidit: Wehrmacht nám přidělila bývalou carskou rezidenci o kus níž. Bylo potřeba všechno znovu naložit; tím stěhováním jsme ztratili celý den. Jen von Radetzky jako by měl z toho božího dopuštění radost: „Krieg ist Krieg und Schnaps ist Schnaps,“ utrousil vždycky povýšeně, když si někdo stěžoval. Večer jsem konečně měl čas na poradu se svými melnykovskými spolupracovníky: bylo toho třeba zjistit co nejvíc o plánech Rudých; ty výbuchy byly zjevně koordinované; bylo nutno zatknout sabotéry a zjistit, kdo z nich je zdejší Rostopčin. Abwehr měla informace o jistém Friedmannovi, agentu NKVD a pověstném šéfovi špionážní a sabotérské sítě ustavené ještě před ústupem Rudé armády; podle ženistů se jednalo o miny nastražené předem, ale se zpožděnou roznětkou. V centru panovalo hotové peklo. Vybuchlo ještě několik dalších náloží, požáry teď už zuřily po celém Chreščatyku, od náměstí u městské dumy až k Tolstého náměstí; Molotovovy koktejly, uskladněné na půdách, se působením žáru zažehovaly, po domovních schodištích stékal ztužený benzín a přiživoval požáry, které se v rovnoběžných ulicích zvolna spojovaly, v Puškinově, pak v Meringově, v ulici Karla Marxe, v Engelsově a až do ulice Říjnové revoluce ke dveřím našeho paláce. Pološílení obyvatelé vzali útokem oba obchodní domy CUM; hodně rabujících Feldgendarmerie pozatýkala a chtěla nám je předat, jiní zahynuli v plamenech. Všichni obyvatelé městského centra prchali, prohýbali se pod ranci a tlačili kočárky s nákladem rádií, koberců a vybavení domácnosti, zatímco děcka z plna hrdla křičela v náručích matek. Mnozí němečtí vojáci se mezi ně vmísili a rovněž se dali na bezhlavý útěk. Každou chvíli se za strašlivého skřípění trámů propadla střecha některé z budov. Na některých místech se dalo dýchat jen s mokrým kapesníkem před ústy, dávil jsem se kašlem a plival husté hleny.

Druhý den ráno dorazil Gruppenstab s většinou našeho Kommanda, kterému velel Kuno Callsen. Ženisté konečně prohledali náš palác a odstranili bedny se zápalnými lahvemi, takže jsme se mohli do našeho působiště vrátit právě včas, abychom štáb přivítali. Přijelo rovněž Vorkommando HSSPF a zabralo carskou rezidenci, kterou jsme právě opustili; přivezli si s sebou dva prapory Orpo, což pro nás byla značná posila. Aby se požáry nešířily, Wehrmacht začala odstřelovat budovy v centru. V Leninově muzeu se našly čtyři tuny výbušnin připravených k odpálení, ale ženistům se podařilo je zneškodnit a nosili je na hromadu před vchod. Nový Kommandant města, Generalmajor Kurt Eberhard, pořádal téměř nepřetržité porady, kterých se museli účastnit zástupci Einsatzgruppe a Kommanda. Jelikož Kehrig nebyl pořád ještě nikým nahrazen, stal se ze mě vlastně dočasný Leiter III Kommanda a Blobel si mě často vyžádal jako doprovod nebo mě posílal místo sebe, když byl zaneprázdněný; Gruppenstab se rovněž neustále radil s lidmi z HSSPF, a večer nebo zítra jsme čekali samotného Jeckelna. Ráno měla Wehrmacht stále ještě za to, že situaci zavinili sabotéři z řad civilistů, a žádala po nás, abychom je pomohli najít a potrestat; přes den pak Abwehr našla demoliční plán Rudých, kde se přesně uvádělo přes šedesát objektů, jež se měly před jejich odchodem vyhodit do vzduchu. Na místa byli vysláni ženisté a informace se zřejmě potvrdily, mělo vybuchnout ještě přes čtyřicet budov, v některých z nich byly patrně nálože s roznětkami ovládanými na dálku; ženisté zuřivě a co nejrychleji odminovávali. Wehrmacht hodlala přijmout radikální opatření; o opatřeních se mluvilo i v Einsatzgruppe.

V pátek zahájila Sicherheitspolizei činnost. S přispěním informací, které jsem nashromáždil, bylo přes den zatčeno tisíc šest set Židů a komunistů. Vogt už před nějakou dobou rozmístil do Dulagů, do tábora pro Židy, do tábora pro civilisty a do města sedm vyšetřovacích skupin, které měly za úkol prosít to množství vězňů a výslechy z nich vytřídit nebezpečné živly. Během jedné schůze jsem o tom uvědomil Eberharda: přikývl, ale armáda si žádala víc. Sabotáže pokračovaly: jakýsi židovský mladík se pokusil přeřezat trubky, které do Dněpru uložili ženisté a které měly napájet požární hadice; Sonderkommando ho zastřelilo, a stejně tak postřílelo i tlupu Cikánů, kteří byli přistiženi, jak slídí v jedné odlehlé čtvrti u pravoslavného kostela. Na Blobelův rozkaz jeden oddíl likvidoval duševně choré z Pavlovovy nemocnice, protože panovaly obavy, že by mohli uprchnout a ještě zvýšit zmatek. Jeckeln už tu byl; odpoledne vedl velkou poradu na Ortskommandantur, které byl přítomen generál Eberhard a důstojníci hlavního štábu 6. armády, důstojníci z Einsatzgruppe včetně dr. Rasche, a důstojníci ze Sonderkommanda. Rasch vypadal, že není ve své kůži: nemluvil, klepal o stůl tužkou, poněkud nepřítomným pohledem těkal po okolních tvářích. Jeckeln naopak překypoval energií. Pronesl krátkou řeč týkající se sabotáží, o hrozbě, kterou představuje to množství Židů ve městě, a o nutnosti pokud možno energických opatření represivních i preventivních. Sturmbannführer Hennicke, Leiter III pro Einsatzgruppe, nás seznámil se statistikou: podle jeho údajů se v Kyjevě momentálně nacházelo asi sto padesát tisíc Židů, ať už trvalých obyvatel, nebo uprchlíků ze západní části Ukrajiny. Jeckeln navrhl, aby se jich v první vlně zastřelilo padesát tisíc; Eberhard vřele souhlasil a slíbil logistickou podporu 6. armády. Jeckeln se obrátil na nás: „Meine Herren,“ prohlásil, „dávám vám čtyřiadvacet hodin na to, abyste mi předložili plán.“ Blobel vyskočil: „Rozkaz, Herr Obergruppenführer!“ Rasch se poprvé ujal slova: „Se Standartenführerem Blobelem můžete v tomto směru počítat!“ Pronesl to výrazně ironickým tónem, ale Blobel to vzal jako kompliment: „To rozhodně, rozhodně.“ – „Je třeba jednat rázně,“ uzavřel diskusi Eberhard a ukončil poradu.

Už teď jsem pracoval dnem i nocí, když byl čas, dvě hodiny jsem se prospal; na plánování jsem se ale po pravdě řečeno moc nepodílel: toho se ujali důstojníci z Teilkommandos, kteří zatím nebyli nijak zvlášť přetížení (stříleli se politruci odhalení Vogtovými vyšetřovateli a pár namátkou vybraných podezřelých, ale víc nic). Porady s 6. armádou a HSSPF pokračovaly i další den. Sonderkommando navrhlo místo: v západní části města, ve čtvrti Syrec, u židovského hřbitova, ale zároveň dost daleko od obydlených oblastí, leželo několik vhodných roklí. „Je tam i nákladové nádraží,“ upozornil Blobel. „Židé by si mohli myslet, že je chceme někam přesunout.“ Wehrmacht poslala zeměměřiče, aby pořídili nákresy: na základě jejich zprávy se Jeckeln a Blobel soustředili na rokli zvanou Babí, po jejímž dně protékal potůček. Blobel svolal všechny své důstojníky: „Židé určení k popravě jsou bezcenní, pro Německo nepřijatelní asociálové. Do poprav zahrneme i pacienty z ústavů, Cikány a všechny ostatní přebytečné strávníky. Začneme ale u Židů.“ Pozorně jsme studovali mapy, bylo třeba postavit kordony, připravit přístupové cesty a naplánovat dopravu; menší počet nákladních aut a kratší vzdálenost by znamenaly úsporu benzínu; rovněž bylo potřeba myslet na munici a zásobování jednotek; všechno se muselo propočítat. Proto bylo rovněž nutné vybrat popravčí metodu: Blobel se nakonec rozhodl pro Sardinenpackung. Jeckeln trval na tom, aby byly jeho dva prapory Orpo využity coby eskorty a střelci, což Blobela očividně rozčilovalo. Byli tu rovněž Grafhorstovi Waffen-SS a Orpo spadající pod Hauptmanna Krummeho. Na kordony nám 6. armáda dala k dispozici několik rot a měla nám rovněž poskytnout nákladní auta. Mezi pravoslavným a židovským hřbitovem asi sto padesát metrů od rokle stanovil Häfner místo, kde se budou třídit cenné předměty: Eberhard prosadil, aby se vybíraly i označené klíče od bytů, protože po katastrofě zůstalo pětadvacet tisíc civilistů bez přístřeší a Wehrmacht je chtěla co nejrychleji ubytovat. 6. armáda nám dodala sto tisíc nábojů a na nekvalitní, šedý balicí papír vytiskla plakáty v němčině, ruštině a ukrajinštině. Blobel neměl stání, ani když zrovna neležel v mapách, a našel si čas i na další činnosti: odpoledne nechal za asistence ženistů vyhodit do vzduchu Uspenský chrám, nádherný pravoslavný kostel z 19. století, který stál na kraji lavry. „I Ukrajinci musí trochu zaplatit,“ vysvětloval nám později spokojeně. Probíral jsem to s Vogtem, protože jsem smyslu téhle akce vůbec nerozuměl; podle něj to zaručeně nebylo z Blobelova popudu, ale vůbec netušil, kdo k tomu mohl dát povolení či rozkaz. „Určitě Obergruppenführer. Je to spíš v jeho stylu.“ V každém případě to nebyl dr. Rasch, kterého jsme už téměř nevídali. Když jsem jednou na chodbě míjel Thomase, pokradmu jsem se zeptal: „Co to do Brigadeführera vjelo? Jako kdyby něco nebylo v pořádku.“ – „Pohádal se s Jeckelnem. A s Kochem taky.“ Erich Koch, Gauleiter Východního Pruska, byl před měsícem jmenován Reichskommissarem pro Ukrajinu. „Kvůli čemu?“ zeptal jsem se. – „To ti řeknu někdy jindy. Každopádně už tu dlouho nebude. Vlastně jsem se chtěl na něco zeptat: ti Židé ve Dněpru, to je vaše práce?“ Večer předtím zmizeli všichni Židé, kteří se sešli v synagoze na šabat; jejich mrtvoly byly dnes ráno nalezeny, jak plavou v řece. „Armáda si stěžuje,“ pokračoval. „Říkají, že takové akce znepokojují civilní obyvatelstvo. Není to gemütlich.“ – „A to, co se chystá, to je gemütlich? Myslím, že civilní obyvatelstvo bude mít brzy ke znepokojení opravdový důvod.“ – „To je něco jiného. Naopak, ti budou šťastní, že se těch svých Židů zbaví.“ Pokrčil jsem rameny: „Ne, to jsme nebyli my. Pokud vím. Zrovna toho máme hodně, pracujeme na jiných věcech. A kromě toho to není tak docela náš styl.“

V neděli jsme po celém městě vylepili plakáty vyzývající Židy, aby se nazítří ráno shromáždili před židovským hřbitovem v Melnykově ulici, každý s padesátikilogramovým zavazadlem, jelikož budou přesídleni jako kolonisté do různých částí Ukrajiny. O úspěchu tohoto tahu jsem pochyboval: už jsme nebyli v Lucku a mně bylo známo, že zvěsti o osudu, který Židy čeká, prosákly skrz frontové linie; čím dál na východ jsme postupovali, tím méně jich tu bylo, dřív nás s důvěrou očekávali, teď už však před námi prchali s Rudou armádou. Na jednu stranu, jak mi sdělil Hennicke, bolševici o našich popravách pozoruhodným způsobem mlčeli: ve svém rozhlase nás obviňovali z příšerných, přehnaných zvěrstev, ale o Židech se nikdy nezmínili; podle našich odborníků možná nechtěli otřásat posvátnou jednotou sovětského lidu. Od našich informátorů jsme věděli, že mnozí Židé byli evakuováni do zázemí, ale ti byli vybíráni podle stejného klíče jako Ukrajinci a Rusové, byli to inženýři, lékaři, členové strany, kvalifikovaní řemeslníci; většina Židů prchala na vlastní náklady. „Těžko se to chápe,“ dodával Hennicke. „Jestli stranu opravdu řídí Židé, tak by měli na záchranu svých souvěrců vyvinout větší úsilí.“ – „Jsou mazaní,“ podotkl dr. von Scheven, další důstojník Einsatzgruppe. „Nechtějí je přehnaně podporovat, aby se nestali příliš snadným terčem naší propagandy. A Stalin musí také počítat s velkoruským nacionalismem. Aby se udrželi u moci, obětují své chudé příbuzné.“ – „To máte určitě pravdu,“ souhlasil Hennicke. Já se v duchu hořce usmál: stejně jako ve středověku jsme argumentovali navzájem se dokazujícími sylogismy. A tyto důkazy nás vedly na cestu, odkud není návratu.

Grosse Aktion začala v pondělí 29. srpna, ráno na Jom Kippur, svátek, kdy Židé činí pokání. Blobel nám to oznámil večer předtím: „Ti se tedy budou kát.“ Já zůstal v paláci v kanceláři a sepisoval jsem hlášení. Ve dveřích se objevil Callsen: „Vy nejdete? Víte přece, že Brigadeführer vydal rozkaz, že musí být přítomni všichni důstojníci.“ – „Já vím. Jen to dodělám a přijedu.“ – „Jak myslíte.“ Zmizel a já pokračoval v práci. Za hodinu jsem se zvedl, vzal jsem si čapku a rukavice a šel najít svého šoféra. Venku byla zima, napadlo mě, že se vrátím pro svetr, ale pak jsem si to rozmyslel. Bylo zataženo, podzim pokročil, brzy měla přijít zima. Projížděl jsem kouřícími troskami Chreščatyku, pak jsem zamířil vzhůru po Ševčenkově bulváru. Židovské rodiny tudy v dlouhých zástupech s ranci a batohy klidně kráčely směrem k západu. Většina Židů působila velice chudě, nepochybně to byli uprchlíci: muži a chlapci měli na hlavách sovětské proletářské čepice, tu a tam byl ale k vidění i klobouk. Někteří jeli na dvoukolácích tažených vychrtlými koňmi a plných starých lidí a zavazadel. Řekl jsem šoférovi, ať jede oklikou, chtěl jsem toho vidět víc; zahnul doleva a sjel podél univerzity, pak zabočil po Saksaganského ulici. Z domů vycházeli Židé se zavazadly a mísili se do proudu, který se s poklidným hukotem valil ulicemi. Nebylo vidět téměř žádné německé vojáky. Na rozích se tyhle lidské říčky bez vzruchu slévaly, sílily a tekly dál. Vyjel jsem na návrší za nádražím a na bulvár se vrátil na rohu u botanické zahrady. Tam stála skupinka vojáků s několika ukrajinskými pomocníky a na velikém rožni opékali prase. Krásně to vonělo. Procházející Židé prase závistivě sledovali a vojáci se jim smáli. Zastavil jsem a vystoupil z auta. Ze všech kolmých ulic proudili lidé a připojovali se k hlavnímu proudu, jako když se řeky vlévají do veletoku. Nekonečný zástup se pravidelně zastavoval a pak se s cuknutím zase dával do pohybu. Staří lidé s věnci cibule kolem krku drželi za ruce malé usmrkánky, všiml jsem si děvčátka stojícího mezi zavařovacími láhvemi, které byly větší než ona. Připadalo mi, že to jsou většinou starci a děti, ale dalo se to posoudit jen těžko: muži v plné síle se zřejmě přidali k Rudé armádě nebo utekli. Vpravo, před botanickou zahradou, ležela ve strouze mrtvola s rukou složenou přes tvář; lidé kolem ní bez povšimnutí procházeli. Přišel jsem k vojákům stojícím kolem prasete: „Co se tu stalo?“ Jakýsi Feldwebel mě pozdravil a odpověděl: „Nějaký buřič, Herr Obersturmführer. Křičel, nadával na Wehrmacht, rozrušoval lidi. Řekli jsme mu, ať je zticha, ale řval dál.“ Znovu jsem se zadíval do davu: lidé vypadali klidně, byli možná poněkud nervózní, ale pasivní. I já jsem přes svou síť agentů pomáhal šíření fám: Židé odjíždějí do Palestiny, do ghetta, do Německa na práci. Místní úředníci, které dosadila Wehrmacht, podnikli opatření, aby zabránili panice. Věděl jsem, že kolují i zvěsti o masakru, ale všechny tyhle pověsti se vzájemně popíraly, šlo o to, aby lidé nevěděli, čemu mají věřit, a my se mohli spolehnout na jejich vzpomínky na německou okupaci z roku 1918, na jejich důvěru v Německo a také na naději, na zbabělou naději.

Znovu jsme se rozjeli. Řidiči jsem žádný příkaz nedal, jen jsme sledovali proud Židů směrem k Melnykově. Zatím jsme pořád neviděli téměř žádné německé vojáky; jen na křižovatkách občas stály hlídky, jako ta u botanické zahrady nebo další na místě, kde se Arťomova napojuje na Melnykovu. Tam jsem se stal svědkem svého prvního dnešního incidentu: Feldgendarmen tu bili několik vousatých Židů s dlouhými kučeravými pejzy před ušima, možná rabínů, oblečených jen v košilích. Židé byli celí rudí od krve, košile jí měli celé nasáklé, ženy křičely, v davu to vřelo. Pak se Feldgendarmen rabínů chopili a odvedli je. Sledoval jsem lidi: věděli, že ti muži jdou na smrt, to se dalo vyčíst z jejich úzkostných pohledů; pořád ještě ale doufali, že se to týká jen rabínů, jen těch zbožných.

Na konci Melnykovy, před židovským hřbitovem, byla cesta zúžená protitankovými zátarasy a překážkami z ostnatého drátu, které hlídali vojáci Wehrmacht a ukrajinští policisté. Tady začínal kordon: jakmile Židé prošli tímhle hrdlem, už nebylo cesty zpět. Selekce probíhala o něco dál, vlevo, na volné parcele před ohromným pravoslavným hřbitovem. Ten lemovala nevysoká cihlová zeď; za ní stínily oblohu koruny stromů, buď opadaných, nebo ještě napůl zahalených červeným a žlutým listím. Na druhé straně Děgťjarovské ulice stálo několik stolů, před kterými Židé postupně procházeli. Tady jsem nalezl několik našich důstojníků: „Už to začalo?“ Häfner ukázal hlavou k severu. „Ano, před několika hodinami. Kde jste byl? Standartenführer zuří.“ Za každým stolem seděl poddůstojník Kommanda, vedle něj stál tlumočník a několik vojáků; u prvního museli Židé odevzdat doklady, u druhého peníze, cenné předměty a šperky, potom zřetelně označené klíče od bytů a nakonec oblečení a boty. Určitě něco tušili, ale nic neříkali; oblast byla ovšem v každém případě neprodyšně uzavřená kordonem. Někteří Židé se snažili s policisty diskutovat, ale Ukrajinci na ně křičeli, bili je a posílali zpátky do fronty. Foukal štiplavý vítr, litoval jsem, že jsem si nevzal svetr; občas sem s větrem zavanula slabá ozvěna střelby, ale většina Židů si toho zřejmě nevšímala. Za řadou stolů naši askariové vršili do nákladních aut rance zabaveného oblečení; auta se vracela do města, kde jsme zařídili třídicí středisko. Šel jsem se podívat na hromadu dokumentů, které byly halabala naházené uprostřed pozemku a připravené na pozdější spálení. Byly tu potrhané pasy, pracovní knížky, odborářské průkazky, přídělové lístky, rodinné fotografie; ty nejlehčí papíry roznášel vítr, zem jimi byla posetá. Pozorně jsem si prohlédl několik fotografií: ležely tu portréty, ateliérové fotografie mužů, žen a dětí, prarodičů a baculatých miminek; tu a tam záběr z dovolené, štěstí a všednodennost života před tímhle vším. Připomnělo mi to fotografii, kterou jsem míval na internátě v zásuvce nočního stolku. Byl to portrét pruské rodiny z doby před světovou válkou, tři mladí junkeři v kadetských uniformách a s nimi zřejmě jejich sestra. Už si nepamatuji, kde jsem k ní přišel, nejspíš při jedné z našich nečetných vycházek, u vetešníka nebo prodavače pohlednic. Byl jsem tehdy velice nešťastný, do toho příšerného internátu mě dali násilím poté, co jsem se dopustil vážného přestupku (stalo se to ve Francii, kam jsme se uchýlili několik let po otcově zmizení). Po nocích jsem tu fotografii celé hodiny zkoumal ve světle měsíce nebo s baterkou pod dekou. Proč, ptával jsem se sám sebe, jsem vyrostl v tom zkaženém pekle, a ne v takovéhle dokonalé rodině? Židovské rodiny na těch rozházených fotografiích také vypadaly šťastně; pro ně peklo vypuklo právě teď a tady, a té zmizelé minulosti mohli jen litovat. Za stoly se třásli zimou Židé ve spodním prádle; ukrajinští Polizei oddělovali chlapce a muže od žen a malých dětí; ženy, děti a starci byli nakládáni do nákladních aut Wehrmacht a odváženi do rokle; ostatní museli pěšky. Došel ke mně Häfner. „Standartenführer vás hledá. Dávejte si pozor, je vzteky bez sebe.“ – „Proč?“ – „Je naštvaný na Obergruppenführera, že mu vnutil ty dva své policejní prapory. Myslí si, že chce Obergruppenführer shrábnout veškeré zásluhy za Aktion.“ – „To je ale idiot.“ Přišel Blobel, byl opilý a obličej se mu leskl. „Kde se flákáte? Už tady na vás čekáme celé hodiny.“ Pozdravil jsem ho: „Herr Standartenführer! SD má své vlastní úkoly. Kontroloval jsem rozmístění jednotek, aby se předešlo veškerým možným incidentům.“ Trochu se uklidnil: „No a?“ zabručel. – „Všechno je zřejmě v pořádku, Herr Standartenführer.“ – „Dobře. Jděte nahoru. Brigadeführer chce vidět všechny důstojníky.“

Znovu jsem nasedl do auta a vyrazili jsme za nákladními vozy; na konci cesty nechali policisté vystoupit ženy a děti a ty se připojily k mužům, kteří sem přišli pěšky. Mnoho Židů si za chůze zpívalo náboženské písně; někteří se pokusili o útěk, ale byli rychle zastaveni kordonem nebo sraženi střelou z pušky. Zpoza hřebenu bylo zřetelně slyšet střelbu a hlavně ženy se začínaly plašit. Nic ale nenadělaly. Židé byli rozděleni na malé skupinky a poddůstojník sedící za stolem je spočítal; pak se jich ujali askariové a vedli je za hranu rokle. Po každé sérii výstřelů vyrazila další skupina, šlo to velice rychle. Obešel jsem rokli z východu, za ostatními důstojníky, kteří zaujali místo nahoře na severním svahu. Rokle se přede mnou rozevřela: mohla být asi padesát metrů široká a táhla se ještě několik kilometrů: tam se pak potůček tekoucí po dně vléval do Syrce, podle kterého dostala jméno celá čtvrť. Přes potok ležela prkna, aby ho mohli Židé a střelci snadno přejít; za ním se na holých svazích rokle množily rozptýlené bledé shluky těl. Členové Schutzmannschaft, ukrajinské pomocné policie, vodili své skupinky Židů k nim a nutili je, aby si lehli pod ně nebo vedle nich; pak je vystřídala popravčí četa, která prošla kolem řady ležících polonahých lidí a každého střelili ranou ze samopalu do týla; celkem byly popravčí čety tři. Mezi jednotlivými popravami několik důstojníků těla prohlédlo a pistolí doráželi umírající. Vysoko na svahu nad celou scénou stály skupinky důstojníků SS a Wehrmacht. Byl tu Jeckeln se svou suitou, po jeho boku dr. Rasch; poznal jsem i několik vysokých šarží 6. armády. Spatřil jsem Thomase, který si mě všiml, ale pozdrav mi neoplatil. Před námi po svahu scházely nepočetné skupinky a rozhojňovaly stále větší shluky mrtvol. Zima začínala zalézat za nehty, někdo nechal kolovat rum, trochu jsem se napil. Blobel právě sjížděl autem shora po našem svahu rokle, musel ji celou objet; popíjel z placatky a láteřil, křičel, že to jde moc pomalu. Vyšší tempo se přitom už nasadit nedalo. Střelci se každou hodinu střídali, ti, kteří zrovna nestříleli, zásobovali kolegy rumem a doplňovali zásobníky. Důstojníci moc nemluvili, někteří se zjevně snažili, aby na nich nebylo poznat, jak jsou nervózní. Ortskommandantur sem nechala přivézt polní kuchyni a vojenský kaplan vařil čaj, aby se Orpo a členové Sonderkommanda zahřáli. Na oběd vyšší šarže odjely do města, ale nižší důstojníci měli zůstat a najíst se s mužstvem. Protože popravy měly probíhat bez přestávky, kuchyň byla umístěna o něco níž, v dolíku, ze kterého nebylo do rokle vidět. Zásobování měla na starosti Einsatzgruppe; když se začaly otvírat konzervy, vojáci zjistili, že dostali příděl jelitového prejtu; začali se s křikem bouřit. Häfner, který právě hodinu dorážel raněné, házel otevřené konzervy na zem a řval: „Co je tohle za hnus?“; dva Waffen-SS za mnou hlučně zvraceli. Já sám jsem byl bledý jako stěna, z pohledu na prejt se mi zvedl žaludek. Otočil jsem se na Hartla, Verwaltungsführera Einsatzgruppe, a zeptal jsem se, jak to mohl udělat. Hartlovi, navlečenému ve směšně širokých rajtkách, to ale bylo jedno. Začal jsem na něj tedy křičet, že je to hanba: „Za stávající situace se bez stravy tohoto druhu obejdeme!“ Hartl se ke mně otočil zády a odkráčel; Häfner naházel konzervy do krabice a jiný důstojník, mladý Nagel, se mě mezitím snažil uklidnit: „No tak, Herr Obersturmführer…“ – „Ne, to není normální, na takovéhle věci je potřeba myslet. To je jeho starost.“ – „Samozřejmě.“ Häfner se zašklebil. „Seženu něco jiného.“ Někdo mi nalil kalíšek rumu a já ho do sebe hodil; příjemně to pálilo. Hartl se vrátil a namířil na mě tlustým prstem: „Obersturmführere, takhle se mnou nemůžete mluvit.“ – „A vy zase nemůžete… nemůžete…“ koktal jsem a ukazoval na zpřevracené krabice. – „Meine Herren!“ obořil se na nás Vogt. „Žádné scény, prosím.“ Všichni měli očividně nervy napjaté k prasknutí. Poodešel jsem a snědl kousek chleba se syrovou cibulí; důstojníci za mnou živě diskutovali. Za chvíli se vrátili vyšší důstojníci a Hartl zřejmě podal hlášení, protože za mnou přišel Blobel a jménem dr. Rasche mi vyčinil: „Za takovýchto okolností se musíte chovat jako důstojník.“ Dal mi rozkaz, abych v příslušnou dobu vystřídal v rokli Janssena. „Máte zbraň? Opravdu? Ve svém Kommandu totiž nechci žádné slečinky.“ Prskal, byl úplně opilý a už se skoro neovládal. Za chvilku jsem uviděl, že se Janssen vrací nahoru. Vrhl na mě nehezký pohled: „Je to na vás.“ Z té strany, kde jsme stáli, byla stěna rokle příliš prudká, musel jsem ji obejít až na konec. Písčitá zem kolem mrtvol byla nasáklá začernalou krví, i potok byl černý od krve. Nad pachem krve převládal příšerný zápach fekálií, protože mnozí se v okamžiku smrti pokáleli; naštěstí foukal silný vítr, který tyhle závany částečně odnášel. Zblízka dění nevypadalo zdaleka tak klidně: když Židé, které sem askariové a Orpo vháněli přes hřeben rokle, spatřili celou scénu, začali řvát hrůzou a bránit se, lidé ze Schutzmannschaft je švihali holemi nebo kabely, aby je přinutili sejít dolů a lehnout si, Židé křičeli ještě na zemi a snažili se vstát, a děti lpěly na životě stejně jako dospělí, vyskakovaly ze země a utíkaly, dokud je některý z Ukrajinců nechytil a nedobil, střely často míjely cíl a lidé byli jen zranění, ale střelci tomu nevěnovali pozornost a pokračovali k další oběti, ranění se váleli po zemi, svíjeli se, sténali bolestí, jiní zase v šoku a s vytřeštěnýma očima strnuli jako ochrnutí. Muži chodili sem a tam a téměř bez přestávky pálili ránu za ranou. Stál jsem jako zkamenělý, nevěděl jsem, co mám dělat. Přišel ke mně Grafhorst a popadl mě za paži: „Obersturmführere!“ Ukázal pistolí na těla. „Snažte se dorážet raněné.“ Vytáhl jsem pistoli a vydal jsem se k jedné skupině: nějaký mladý chlapec tu řičel bolestí, namířil jsem mu na hlavu a stiskl spoušť, ale rána nevyšla, zapomněl jsem zbraň odjistit, udělal jsem to a střelil ho do čela, trhl sebou a ztichl. Abych se k některým raněným dostal, musel jsem jít po mrtvolách; strašně to klouzalo, pod botami se mi převalovalo bílé, měkké maso, klopýtal jsem přes zrádně praskající kosti, po kotníky jsem se bořil do bahna a do krve. Bylo to strašné a plnilo mě to ostrým pocitem znechucení. Jako tenkrát večer ve Španělsku, na té latríně se šváby, byl jsem ještě mladý, nevlastní otec nás vyvezl na prázdniny do Katalánska, bydleli jsme na vesnici a jednou večer mě rozbolelo břicho, utíkal jsem na latrínu na konci zahrady, posvítil jsem si dovnitř baterkou a v díře, která byla ve dne čistá, se to hemžilo ohromnými černými šváby, vyděsilo mě to, vrátil jsem se dovnitř a chtěl jsem jít spát, ale křeče byly příliš silné a nočník jsme v pokoji neměli, obul jsem si tedy holínky a vrátil se na latrínu, řekl jsem si, že šváby můžu zašlapávat a že si pospíším, strčil jsem hlavu do dveří a posvítil si na zem, pak jsem si všiml odlesku na zdi, namířil jsem tam paprsek svítilny, stěna se taky hemžila šváby, vlastně všechny stěny i strop, i prkno nade dveřmi, zvolna jsem ve dveřích otočil hlavu, a i tam byla živá černá masa, a tak jsem hlavu velice pomalu vytáhl, vrátil jsem se do pokoje a vydržel jsem to do rána. Jak jsem šlapal po tělech Židů, měl jsem stejný pocit, střílel jsem téměř nazdařbůh po všem, co se pohnulo, pak jsem se vzchopil a zkusil dávat pozor, bylo potřeba, aby lidé trpěli co nejméně, ale já se stejně dostal jen k těm nejčerstvějším, pod nimi byli jiní ranění, kteří ještě žili, moc života jim však už nezbývalo. Nebyl jsem jediný, kdo ztratil rozvahu, i někteří střelci se třásli a mezi jednotlivými várkami se opíjeli. Všiml jsem si mladého Waffen-SS, jak se jmenoval, to jsem nevěděl: opřel si samopal o bok a začal střílet naslepo, děsivě se smál a nazdařbůh vyprazdňoval zásobník, jednu ránu vlevo, jednu vpravo, pak dvě rány, pak tři, jako dítě, které podle jakési tajemné vnitřní mapy sleduje vzor na dlažebních kostkách. Přišel jsem k němu a popadl ho, ale dál se přímo přede mnou smál a střílel, vyrval jsem mu samopal, vrazil mu facku a pak jsem ho poslal k mužům, kteří doplňovali munici; Grafhorst mi místo něj poslal jiného vojáka, já mu hodil samopal a zařval jsem: „A budeš to dělat pořádně, jasné?!!“ Přivedli ke mně další skupinu; očima jsem se střetl s pohledem krásné dívky, téměř nahé, ale velmi půvabné, byla klidná a oči měla plné nesmírného smutku. Odešel jsem. Když jsem se vrátil, ještě žila, ležela napůl na zádech, střela jí pronikla pod ňadro a dívka ztěžka oddechovala, hezké rty se jí chvěly a jako by se snažily vyřknout nějaké slovo, dívala se na mě velkýma, překvapenýma, nevěřícnýma očima, očima raněného ptáka, její pohled mi rozpáral břicho, ze kterého se vyřinula záplava pilin, byl jsem obyčejná loutka a nic jsem necítil, zároveň jsem se ale z celého srdce toužil sklonit se a otřít jí z čela hlínu smíšenou s potem, říci jí, že to bude dobré, že teď už bude všechno lepší, místo toho jsem ji však jako v křeči střelil do čela, což bylo ve výsledku totéž, určitě pro ni, když už ne pro mě, protože mě při pomyšlení na ten šílený lidský chaos zalil strašlivý, nesmírný vztek, dál jsem do ní pálil a jí se hlava rozletěla jako kus ovoce, pak se ode mě má paže oddělila a sama se vydala do rokle, střílela na všechny strany, běžel jsem za ní, druhou rukou jsem na ni mával, aby počkala, ale ona nechtěla, vysmívala se mi a zraněné střílela sama, beze mě, až mi konečně došel dech, zastavil jsem se a dal se do pláče. To je konec, pomyslel jsem si, ta ruka už se mi nikdy nevrátí, ale k mému velkému překvapení byla najednou zpátky, měl jsem ji pevně přirostlou k rameni, a blížil se ke mně Häfner se slovy: „To bude dobré, Obersturmführere. Vystřídám vás.“

Vyšel jsem nahoru a dostal čaj: teplá tekutina mě trochu ukonejšila. Na nebi už visel bledý a téměř nepostřehnutelný měsíc, který byl ve třech čtvrtích. Pro důstojníky tu postavili malý stan. Vešel jsem dovnitř a posadil jsem se dozadu na lavičku, že si zakouřím a vypiji čaj. Ve stanu byli další tři muži, ale nikdo nemluvil. Dole stále třeskaly salvy: ten gigantický mechanismus, který jsme uvedli do pohybu, neúnavně a metodicky dál vraždil lidi. Od začátku lidských dějin byla válka vždy vnímána jako to největší zlo. My, my jsme však vynalezli něco, vedle čeho válka působila čistě a neposkvrněně, něco, čemu se už teď mnozí snažili uniknout do prostých jistot frontových bojů. I vyšinutá řezničina světové války, kterou si prošli naši otcové nebo někteří ze starších důstojníků, působila ve srovnání s tím, co jsme přinesli světu, téměř čistě a správně. Připadalo mi to jako mimořádná věc. Zdálo se mi, že tu dochází k čemusi zásadnímu, a že kdybych to pochopil, chápal bych vše a mohl bych si konečně odpočinout. Nedařilo se mi ale myslet, mé myšlenky se navzájem tříštily, odrážely se mi v hlavě jako hřmot soupravy metra, která projíždí stanici za stanicí, všemi směry a na všech úrovních. Na to, na co jsem mohl myslet, ale každopádně nikdo žádný lék neměl. Náš systém, náš Stát se myšlenkám svých služebníků hluboce vysmíval. Bylo mu jedno, jestli Židy někdo zabíjí, protože je nenávidí, nebo protože chce postoupit na vyšší příčku kariérního žebříčku, nebo dokonce proto, že mu to do jisté míry dělá dobře. Stejně jako mu bylo jedno, že někomu zabíjení Židé, Rusové a Cikáni nevadí a že mu to nedělá vůbec, ale vůbec žádnou radost. A konečně mu bylo jedno i to, když někdo zabíjet odmítl, nenásledovaly žádné sankce, protože systém dobře věděl, že má po ruce bezednou zásobárnu zabijáků, mohl z ní čerpat muže dle libosti, a kdo chtěl, mohl být přeřazen na jiné úkoly, které víc odpovídaly jeho nadání. Například Schulz, Kommandant Ek 5, který po obdržení Führerbefehlu požádal o přeložení, byl konečně nahrazen a říkalo se, že dostal dobré místo v Berlíně, na Staatspolizei. Já taky mohl požádat, abych mohl odjet, určitě bych od Blobela nebo dr. Rasche rovněž dostal dobré doporučení. Proč jsem to tedy neudělal? Nepochybně jsem ještě nepochopil to, co jsem pochopit chtěl. Pochopím to vůbec někdy? Nic nebylo méně jisté. Hlavou mi zněla Chestertonova věta: Neříkal jsem, že vůbec není správné chodit do říše pohádek. Říkám jen, že je to vždy nebezpečné. Je tedy toto, je válka zvrácenou pohádkovou říší, hřištěm vyšinutého děcka, které rozbíjí své hračky a řičí přitom smíchy, dítěte, které vesele hází talíře z oken?

Chvíli před šestou zapadlo slunce a Blobel vydal rozkaz, aby byla akce na noc zastavena; střelci už neviděli. Svolal krátkou poradu s důstojníky, vstoje za roklí, aby prodiskutovali problémy. Na místě a v Melnykově ulici čekaly další tisíce Židů; podle propočtů jich už bylo zastřeleno kolem dvaceti tisíc. Několik důstojníků si stěžovalo, že se odsouzení vodí na místo podél okraje rokle: jakmile spatří scénu pod sebou, zpanikaří a začnou být těžko zvladatelní. Po debatě Blobel rozhodl, že ženisté z Ortskommandantur vykopou přístupy přímo do hlavní rokle a že Židé se budou vodit tudy; tak mrtvoly uvidí až na poslední chvíli. Rovněž vydal příkaz, aby se mrtvoly zasypávaly vápnem. Vrátili jsme se na ubikace. Na parcele před pravoslavným hřbitovem posedávaly na zavazadlech nebo na zemi stovky rodin a čekaly. Někteří si rozdělali oheň a vařili. Na ulici to vypadalo podobně: zástup se táhl až do města a hlídal ho těsný kordon. Nazítří ráno, za úsvitu, se začalo znovu. Ale myslím, že pokračovat v popisu by nikam nevedlo.

Prvního října bylo po všem. Blobel nechal svahy rokle odstřelit dynamitem, aby se přikryly mrtvoly; čekali jsme návštěvu Reichsführera, chtěl, aby bylo všude čisto. Zároveň pokračovaly popravy: další Židé, ale také komunisté, důstojníci Rudé armády, rabovači, sabotéři, funkcionáři, banderovci, Cikáni, Tataři. Pak do Kyjeva dorazilo Einsatzkommando 5, kterému místo Schulze velel jistý Sturmbannführer Meier, aby se ujalo poprav a administrativních úkolů; naše Sonderkommando mělo postupovat dále ve stopách 6. armády, k Poltavě a Charkovu; ve dnech bezprostředně po Velké akci jsem měl tedy hodně práce, protože jsem všechny sítě informátorů a kontakty musel předat svému nástupci, Leiterovi III z Ek 5. Bylo rovněž třeba vyřídit to, co po akci zbylo: shromáždili jsme sto pětatřicet nákladních aut šatstva určeného pro potřebné ukrajinské Volksdeutschen; přikrývky měly putovat do polní nemocnice Waffen-SS. A pak se musela sepsat hlášení: Blobel mi připomněl Müllerův rozkaz a uložil mi připravit obrazovou dokumentaci akce. Konečně přijel Himmler v doprovodu Jeckelna a ještě ten den nás vyznamenal proslovem. Nejprve nám vysvětlil, že je nutné židovskou populaci vymýtit, abychom vyrvali bolševismus ze samých kořenů, a poté vážně poznamenal, že si uvědomuje obtížnost tohoto úkolu; pak nám téměř bez přechodu nastínil svou představu budoucnosti německého Východu. Na konci války budou Rusové vytlačeni za Ural, kde si mohou založit nějaký zastrčený Slavland; samosebou se budou pravidelně snažit o návrat; aby se jim v tom zabránilo, Německo v horách vybuduje linii opevněných měst a bunkrů, které dostanou na starost Waffen-SS. Všichni mladí Němci budou povinně dva roky sloužit v SS a budou posíláni právě sem; samozřejmě to přinese ztráty, ale díky těmto drobným, neustálým konfliktům německý národ neusne na vavřínech a zachová bdělou, usilovnou bojovou ostražitost. Pod ochranou této linie bude ukrajinská a ruská půda otevřena německé kolonizaci a obdělávat ji budou naši veteráni: každý z nich, voják-rolník se svými syny, bude řídit velké, bohaté hospodářství; polní práce budou vykonávat slovanští héloti a Němci se budou věnovat pouze správě. Tyto statky budou soustředěny kolem malých posádkových a trhových měst; pokud jde o ona ohavná ruská průmyslová města, ta budou nakonec srovnána se zemí; ušetřen by nicméně mohl být Kyjev, prastaré německé město, které se původně jmenovalo Kiroffo. Všechna tato města budou na Reich napojena sítí dálnic a železnic s dvoupatrovými expresními vlaky vybavenými individuálními lůžkovými kupé, pro něž se vybudují speciální koleje s několikametrovým rozchodem; na těchto rozsáhlých stavbách budou pracovat zbylí Židé a váleční zajatci. A konečně bude k říši připojen Krym, dávné gótské území, stejně jako německá území v Povolží a ropná naleziště kolem Baku, aby se z nich stala letoviska a rekreační oblasti, spojené s Německem přímo železnicí přes Brest-Litevsk; až Führer dokončí své velké úkoly, odejde sem na odpočinek. Byl to pozoruhodný projev: i když mi načrtnutá vize připomínala fantastické utopie Julese Verna či Edgara Rice Burroughse, obsahovala, v nehmotných sférách vzdálených té naší, plán, konečný cíl.

Reichsführer této příležitosti využil rovněž k tomu, aby nám představil SS-Brigadeführera a Generalmajora der Polizei dr. Thomase, který s ním přijel, aby v čele Einsatzgruppe nahradil dr. Rasche. Rasch totiž z Kyjeva odjel druhý den akce, dokonce bez rozloučení: Thomas jako vždycky přesně předvídal události. Rychle se šířily fámy; spekulovalo se o jeho konfliktu s dr. Kochem, povídalo se, že se během akce zhroutil. Tento dr. Thomas, nositel Železného kříže, muž ovládající francouzštinu, angličtinu, řečtinu a latinu, byl jiného ražení: byl to lékař-psychiatr, který z idealismu a národně-socialistického přesvědčení v roce 1934 zanechal praxe a nastoupil k SD. Záhy se mi dostalo možnosti se s ním lépe seznámit, protože po svém příjezdu navštívil všechny úřady Einsatzgruppe a všechna Kommandos a hovořil s jednotlivými důstojníky. Zdálo se, že mu na srdci leží zejména psychické potíže mužstva a důstojníků: jak nám vysvětlil v přítomnosti Leitera z Ek 5, který přebíral mé dokumenty, a několika dalších důstojníků SD, není možné, aby byl duševně zdravý člověk celé měsíce vystaven podobným situacím bez následků, někdy velmi vážných. V Lotyšsku, v Einsatzgruppe A, se zbláznil jeden Untersturmführer, a než se ho povedlo zastřelit, zabil několik jiných důstojníků; tento případ Himmlera i vysoké důstojníky znepokojoval a Reichsführer požádal dr. Thomase, u něhož se vzhledem k jeho původní specializaci dal předpokládat hlubší vhled do problému, aby navrhl opatření. Brigadeführer rychle vydal nový rozkaz: všichni ti, kdo se už dále nedokáží podílet na zabíjení Židů, a to ať už kvůli svědomí, či vyčerpání, se měli hlásit na Gruppenstabu, aby se nechali přidělit na jiné úkoly nebo dokonce přemístit zpět do Německa. O tomto rozkazu se mezi důstojníky živě diskutovalo: někteří se domnívali, že pokud se někdo takto veřejně přizná ke své slabosti, nepříznivě se to odrazí v jeho osobní složce a dotyčný se tím připraví o veškerou možnost postupu; jiní naopak prohlásili, že dr. Thomase berou za slovo, a požádali o převelení. A další, jako například Lübbe, byli díky vyjádření lékařů přeloženi, aniž by o to žádali. Situace se poněkud zklidnila. Co se týče mé zprávy, rozhodl jsem se nepředkládat nazdařbůh řazené obrázky, ale uspořádat je do reprezentativního alba. Ukázalo se, že to nebude nic snadného. Jeden z našich Orpo, fotoamatér, nasnímal během poprav několik barevných filmů a měl k dispozici rovněž prostředky na jejich vyvolání; v jednom obchodě jsem mu nechal zkonfiskovat vybavení, aby mi z nejlepších negativů zhotovil snímky. Shromažďoval jsem i černobílé fotografie a veškerá hlášení týkající se akce jsem nechal přepsat na kvalitní papír, který nám dodala intendatura XXIX. sboru. Jeden ze zaměstnanců Stabu úhledným krasopisem přepsal popisky a titulní stranu, na níž stálo Velká kyjevská akce, menším písmem pak Hlášení a dokumenty a datum. Mezi specializovanými Arbeitjuden, kteří byli soustředěni v novém táboře v Syrci, jsem si našel jednoho starého ševce, který už restauroval knihy pro úřady Strany a dokonce připravoval alba pro jeden sjezd; velitel tábora von Radomski mi ho na několik dní půjčil, a švec mi hlášení a fotografie během několika dnů svázal do desek z černé kůže ze zkonfiskované obuvi, s vyraženým reliéfním znakem Sk 4a. Knihu jsem předvedl Blobelovi. Byl uchvácen; listoval si v ní, z vazby a písma byl u vytržení: „Takové bych na památku taky chtěl.“ Pogratuloval mi a ujistil mě, že album bude předáno Reichsführerovi, dokonce i samotnému Führerovi; celé Kommando na něj bude moci být hrdé. Neřekl bych, že toto album chápal tak jako já: pro něj to byla trofej, pro mě spíš hořká připomínka, slavnostní památka. Po večerech jsem o tom hovořil se svým novým známým, technikem od Wehrmacht jménem Osnabrugge. Seznámil jsem se s ním v důstojnickém kasinu, kde mě pozval na skleničku. Mluvil jsem s ním o albu a on pronesl tuto zvláštní úvahu: „Každý člověk má dělat svou práci s láskou.“ Osnabrugge měl diplom z jedné technické univerzity v Porýní, byl odborník na stavby mostů; své povolání miloval, rád se o něm rozhovořil: „Abyste rozuměl, mé vzdělání se neslo v duchu kulturního poslání. Most, to je konkrétní a hmotný příspěvek společnosti, tvoří nové cesty a nová spojení. A navíc je krásný. Nejen na pohled: kdybyste jen rozuměl těm výpočtům, napětí a silám, obloukům a lanům, tomu, jak se všechno matematickou hrou dostává do rovnováhy!“ On sám ovšem nikdy žádný most nepostavil; kreslil projekty, ale žádný z nich se nikdy nerealizoval. Pak ho Wehrmacht vyslala sem, aby prováděl expertízy mostů zničených Sověty. „Je to úžasné, viďte? Žádné dva mosty nejsou postavené stejně, a žádné dva mosty se nedají ani stejně vyhodit do vzduchu. Vždy to přináší překvapení a vždy je to poučné. Ale přesto je mi z toho pohledu smutno. Bývají to tak krásné práce. Jestli chcete, předvedu vám to.“ S potěšením jsem přijal, teď už jsem měl o něco více času. Domluvili jsme si schůzku u největšího zničeného mostu na Dněpru a já tam za ním jednou ráno přijel. „Skutečně obdivuhodné,“ poznamenal, když s rukama v bok bez hnutí zkoumal sutiny. Tento ohromný kovový obloukový most, vztyčený přímo pod pečerskými útesy, spočíval na pěti masivních pilířích z otesaných kamenů; celá tři mostní pole, čistě odříznutá náložemi, ležela ve vodě; vpředu se ještě dvě pole držela. Ženisté hned vedle budovali pontonový most z trámců a dřevěných součástek naházených na velkých nafukovacích člunech; překlenuli už téměř polovinu řeky. Dopravu v mezidobí zajišťovaly barže, ploché nákladní lodi, a na kamenitém břehu čekal dav lidí, vojáků i civilistů. Osnabrugge měl k dispozici motorový člun. Obepluli jsme rozestavěný ponton a pak pomalu přirazil ke zkrouceným nosníkům zříceného mostu. „Vidíte,“ ukazoval na pilíře, „tady nechali spadnout i podpěrný oblouk, ale tamhle ne. Vlastně to nebylo potřeba, stačilo narušit podpůrné prvky, a zhroutil se i zbytek. Udělali to z pilnosti.“ – „A pilíře?“ – „Všechny v pořádku, možná kromě toho středového. To zrovna zjišťujeme. Každopádně se rozhodně opraví, ale ne hned.“ Rozhlížel jsem se a Osnabrugge mě upozorňoval na další detaily. Na lesnatých skaliscích, která teď na podzim plápolala ohnivě žlutou a oranžovou s občasnými, jakoby náhodně rozesetými záblesky červeně, se na slunci leskly zlaté kupole lavry. Město bylo schované za nimi, z téhle strany nebylo vidět žádná obydlená místa. Níž po proudu řeku zatarasovaly další dva zbořené mosty. Řeka líně tekla mezi napůl potopenými nosníky; před námi se zvolna sunula barže plná venkovanek v křiklavých šátcích a dřímajících vojáků. Sledoval jsem, jak se pod hladinou vlní dlouhé řasy, a náhle jako by se mi zdvojilo vidění: zřetelně jsem rozeznával řasy, ale zároveň mi připadalo, že vidím, jak proud unáší napoleonské husary ve žlutých a hráškově či lahvově zelených uniformách, s kokardami a načechranými pštrosími pery. Byl to velice intenzivní pocit a já zřejmě císařovo jméno vyslovil nahlas, protože Osnabrugge náhle navázal: „Napoleon? Právě jsem narazil na knihu o Eblém, jeho veliteli ženijních vojsk, znáte ho? Obdivuhodný člověk. Kromě Neye téměř jediný, který se takříkajíc osobně namočil, a také jediný z Napoleonových vysokých důstojníků, který zahynul. V Königsbergu, na konci roku, po pracích na přemostění Bereziny.“ – „Ano, Berezina, ta je známá.“ – „My jsme ji překročili ani ne před týdnem. Věděl jste, že tam Eblé nechal postavit dva mosty? Jeden pro mužstvo a druhý pro dopravní prostředky, samozřejmě včetně důstojnických vozů.“ Vraceli jsme se k navigaci. „Měl byste si přečíst Hérodota,“ řekl jsem mu. „I on píše krásné příběhy o mostech.“ – „Toho já znám, toho znám.“ Ukázal na pontony: „Už Peršané stavěli mosty z lodí, jako tenhle.“ Ušklíbl se. „A určitě lepší.“ Nechal mě na břehu a já mu přátelsky stiskl ruku. „Děkuji vám za tuhle výpravu. Bylo to pro mě velice příjemné. Brzy na shledanou!“ – „Tak to nevím. Zítra odjíždím do Dněpropetrovska. Celkem musím obhlédnout třiadvacet mostů, představte si to! Ale určitě se zase potkáme.“

Desátého října mám narozeniny, a letos mě Thomas pozval na večeři. V podvečer mi několik důstojníků s láhví koňaku přišlo gratulovat a vypili jsme pár skleniček. Thomas se k nám přidal ve velmi dobré náladě, připil mi na zdraví, pak mě odtáhl stranou a stiskl mi ruku: „Kamaráde, nesu ti jako dárek dobrou zprávu; čeká tě povýšení. Ještě je to tajné, ale viděl jsem u Hartla dokumenty. Po Aktion si Reichsführer od Gruppenchefa vyžádal seznam zasloužilých vojáků a důstojníků. To tvé album udělalo hodně dobrý dojem, takže jsi na tom seznamu také. Vím, že Hartl byl proti, ještě pořád ti neodpustil, co jsi mu během Aktion řekl, ale Blobel tě podržel. Uděláš dobře, když se v nejbližších dnech zajdeš Hartlovi omluvit.“ – „To nepřipadá v úvahu. Omluvit by se měl spíš on.“ Zasmál se a pokrčil rameny: „Jak chcete, Hauptsturmführere. Ale tenhle postoj vám život nezjednoduší.“ Zamračil jsem se: „Já zastávám postoj důstojníka SS a národního socialisty. Ať mi přijdou něco vyčítat ti, co o sobě můžou říct totéž.“ Změnil jsem téma: „A ty?“ – „Co se mnou?“ – „Tebe nepovýší?“ Rozzářil se: „To nevím. Uvidíš.“ – „Dej si pozor! Však já tě doženu.“ Smál se a já se smál s ním. „To bych se divil,“ řekl.

Do města se pomalu vracel život. Poté, co byly přejmenovány ulice – z Chreščatyku se na počest německého generála, který v roce 1918 dobyl Kyjev, stala Eichhornstrasse, z Ševčenkova bulváru Rovnoverstrasse, z Arťomovy Lembergstrasse a z mé nejoblíbenější, Čekistů, obyčejná Gotenstrasse –, povolila Ortskommandantur otevření několika soukromých restaurací; z nich nejlepší, jak se říkalo, provozoval jeden oděský Volksdeutscher, který se ujal jídelny pro vysoké stranické funkcionáře, kde dřív pracoval jako kuchař. Thomas tu rezervoval stůl. Všichni hosté byli němečtí důstojníci, kromě dvou ukrajinských vyšších úředníků, kteří hovořili s důstojníky z AOK; poznal jsem Bahazyje, kyjevského „starostu“ dosazeného Eberhardem; SD ho podezírala z rozsáhlé korupce, ale podporoval Melnyka, von Reichenau jeho jmenování schválil a my své námitky stáhli. Okna se skrývala za těžkými závěsy z falešného sametu, každou kóji osvětlovala svíčka; nás usadili do rohu, poněkud stranou, a přinesli nám ukrajinské zakuski – kyselé okurky, nakládaný česnek a uzený špek – a k nim ledovou vodku s medem a pepřem. Připili jsme si, chroupali zakuski a povídali si. „Tak co,“ smál se Thomas, „láká tě Reichsführerova nabídka, hodláš se tu usadit coby statkář-gentleman?“ – „Ani bych neřekl. Na polní práce nemám nijak zvláštní nadání.“ To už Thomas přešel k Velké akci: „Bylo to vážně velice těžké a velice nepříjemné,“ poznamenal. „Ale bylo to nutné.“ Nechtěl jsem se o tom dál bavit: „Co se vlastně stalo s Raschem?“ zeptal jsem se. – „Aha, ten! Já věděl, že se mě na to zeptáš.“ Vytáhl z kapsy košile svazeček složených listů. „Na, přečti si to. Ale nikomu ani muk.“ Bylo to hlášení na papíře s hlavičkou Einsatzgruppe a s Raschovým podpisem, datované několik dní před Grosse Aktion. Přelétl jsem ho očima; na konci Rasch vyjadřoval pochyby, že se dají zlikvidovat všichni Židé, a zdůrazňoval, že nepředstavují to jediné nebezpečí: Bolševický aparát se ani zdaleka neomezuje na židovskou populaci. Pokud nahradíme náš hlavní úkol, tedy zničení komunistické mašinérie, úkolem relativně snadnějším, tedy likvidací Židů, naše bezpečnostní politika se mine účinkem.

Rovněž zdůrazňoval, že likvidace Židů se negativně odrazí na rekonstrukci ukrajinského průmyslu, a na základě mnohých argumentů navrhoval, aby se začala židovská pracovní síla ve velkém měřítku využívat. Vrátil jsem hlášení Thomasovi, který ho pečlivě složil a vložil zpět do kapsy. „Chápu,“ poznamenal jsem a sevřel rty. „Uznej ovšem, že se tak úplně nepletl.“ – „To samozřejmě! Ale pouštět si hubu na špacír je k ničemu. Ničemu to nepomůže. Vzpomeň si na to své hlášení z devětatřicátého. Brigadeführer Thomas, ten nechal pařížské extremisty vyhazovat do vzduchu synagogy. Wehrmacht ho z Francie vyrazila, ale Reichsführer byl nadšen.“ Dopili jsme vodku a číšník sklidil ze stolu; pak nám přinesli francouzské víno, bordeaux. „Kde tohle sehnali?“ divil jsem se. – „To je takové malé překvapení; nechal jsem si ho poslat od kamaráda z Francie. Představ si, že dorazilo v pořádku. Jsou tu dvě láhve.“ Velice mě to dojalo; za stávajících okolností to bylo skutečné krásné gesto. S rozkoší jsem víno ochutnal. „Nechal jsem ho pořádně odpočinout,“ poznamenal Thomas. „Po těch moldavských splaškách je to změna, co?“ Pozvedl sklenku: „Mám dojem, že nejen ty slavíš narozeniny.“ – „To je pravda.“ Thomas byl mezi mými kolegy jeden z mála, který věděl, že mám sestru-dvojče; obyčejně jsem o ní nemluvil, ale kdysi si toho všiml v mé složce a já mu všechno vysvětlil. „Jak dlouho jsi ji už neviděl?“ – „Brzy to bude sedm let.“ – „A máš o ní nějaké zprávy?“ – „Tu a tam. Vlastně hodně zřídka.“ – „Pořád žije v Pomořanech?“ – „Ano. Pravidelně jezdí do Švýcarska. Její muž tráví dost času po sanatoriích.“ – „Má děti?“ – „Myslím, že ne. Divil bych se. Nevím, jestli její muž vůbec může. Proč?“ Znovu pozvedl sklenku. „Takže na její zdraví?“ – „Na její zdraví.“ Mlčky jsme popíjeli, pak nám přinesli jídlo a v příjemném hovoru jsme se najedli. Po večeři Thomas nechal otevřít druhou láhev a z kabátu vytáhl dva doutníky. „Teď, nebo až při koňaku?“ Zrudl jsem radostí, ale zároveň mě to trochu roztrpčilo: „Ty jsi tedy vážně kouzelník. Vykouříme si je ke koňaku, ale nejdřív dopijeme to víno.“ Hovor se stočil na vojenskou situaci. Thomas byl velice optimistický. „Tady na Ukrajině postupujeme úspěšně. Von Kleist se řítí k Melitopolu a Charkov padne do týdne nebo do dvou. Oděsa, to je záležitost jednoho dne. Hlavní průlom ale momentálně znamená útok na Moskvu. Od chvíle, co se Hoth a Hoepner ve Vjazmě spojili, už jsme získali půl miliónu zajatců! Abwehr mluví o devětatřiceti zničených divizích. Z takových ztrát se Rusové nemohou nikdy vzpamatovat. Guderian je navíc skoro v Mcensku a brzy se k ostatním připojí. Poslat Guderiana sem, aby dorazil Kyjev, a pak ho vyslat k Moskvě, to byl od Führera vskutku geniální tah. Rudí to absolutně nechápali. V Moskvě určitě vládne panika. Za měsíc tam jsme, a je po válce.“ – „Dobrá, ale co když Moskvu neobsadíme?“ – „My ji obsadíme.“ Nevzdával jsem se: „Ano, ale co když ne? Co bude pak? Jak Wehrmacht přežije válku? Mluvil jsi s lidmi z intendantury? Na zimu vůbec, ale vůbec nemysleli. Naši vojáci mají pořád ještě letní uniformy. I kdyby jim teď začali dodávat teplé oblečení, v žádném případě nemohou jednotky vybavit pořádně. To je přece zločin! I když Moskvu dobudeme, přijdeme o desetitisíce lidí jen kvůli zimě a nemocem.“ – „Ty jsi ale pesimista. Já nepochybuji o tom, že Führer myslel na všechno.“ – „Ne. Na zimu se nemyslelo. Mluvil jsem o tom s lidmi na AOK, nic nemají, v jednom kuse posílají zprávy do Berlína, jsou v koncích.“ Thomas pokrčil rameny. „Nějak se z toho dostaneme. V Moskvě najdeme všechno, co bude potřeba.“ – „Počítej s tím, že než Rusové ustoupí, všechno zničí. A pak, co když Moskvu neobsadíme?“ – „Proč bychom ji podle tebe neměli obsadit? Rudí našim panzerům vzdorovat nedokážou. Všechno, co měli, použili ve Vjazmě, a tam jsme je rozdrtili.“ – „To ano, protože je pořád krásně. Ale jednou začne zničehonic pršet. V Umani už dokonce i sněžilo!“ Rozpálil jsem se, cítil jsem, jak se mi do tváří hrne krev. „Viděl jsi, co se tu děje, když prší pár dní? A teď bude pršet dva tři týdny. Touhle dobou se odjakživa celá země zastaví. Takže se armády budou muset zastavit taky. A pak začne být zima.“ Thomas mě uštěpačně pozoroval; tváře mě pálily, určitě jsem byl celý brunátný. „Z tebe se tedy na mou duši stal hotový vojenský expert,“ poznamenal. – „Ale vůbec ne. Jenže když člověk musí trávit celé dny s vojáky, hodně se toho naučí. A potom taky čtu. Mám například knížku o Karlu XII.“ Teď už jsem živě gestikuloval. „Znáš Romny? V té oblasti, kde se Guderian spojil s von Kleistem? Tak právě tam, kousek před Poltavou, měl Karel XII. v prosinci 1708 hlavní velitelství. On a Petr manévrovali s cennými jednotkami, které si měli šetřit, tyhle tanečky provozovali celé měsíce. Pak Petr u Poltavy po Švédech sekl drápem, a oni se okamžitě stáhli. Ale to byla ještě pořád válka feudální, válka šlechticů, kteří dbali na čest a hlavně si byli rovni, a tak je jejich boj nakonec zdvořilý, je to jakási obřadná hra či přehlídka, skoro divadlo, a v každém případě se v ní příliš nevraždí. Kdežto pak, když se z královských poddaných, ať už vesničanů či měšťanů, stali občané, to jest jakmile se stát demokratizoval, válka náhle začala být totální, strašlivá, zvážněla. To proto Napoleon rozdrtil celou Evropu: ne kvůli tomu, že měl početnější armádu nebo protože byl rafinovanější stratég než jeho protivníci, ale proto, že staré monarchie válčily ještě postaru, omezeným způsobem. On ovšem už nevedl omezenou válku. Napoleonova Francie je otevřena každému nadání, jak se říká, občané se podílejí na státní správě a stát reguluje, ale svrchovaným vládcem je lid, a tato Francie vede zcela přirozeně totální válku, do hry vloží veškeré své síly. Štěstí se obrátilo teprve ve chvíli, kdy to její nepřátelé pochopili a začali se chovat stejně, když Rostopčin vypálil Moskvu a když Alexandr vzbouřil kozáky a venkovany, aby během ústupu na Velkou armádu dotírali. Ve válce mezi Petrem Velikým a Karlem XII. byly sázky nízké; a když se prohrálo, co se vsadilo, hra končila. Když se ale do války pustí celý národ, hraje se o všechno a sázky se zvyšují až k úplnému bankrotu. A v tom je právě ta potíž. Pokud nezískáme Moskvu, nemůžeme se zastavit a rozumným způsobem vyjednat mír. Takže se bude muset pokračovat. Ale chceš slyšet jádro mé myšlenky? Pro nás je tahle válka sázkou. Obrovskou sázkou, do které se zapojil celý národ, celý Volk, ale přesto sázkou. A sázku buď vyhraješ, nebo ztratíš. Rusové, ti si tenhle luxus nemohou dovolit. Pro ně to není sázka, pro ně je to katastrofa, pohroma, která na jejich zemi dopadla. Když něco vsadíš, můžeš to prohrát, ale tváří v tvář pohromě prohrát nemůžeš, tu musíš překonat, nemáš na vybranou.“ Tohle všechno jsem řekl najednou, téměř bez nádechu. Thomas mlčel a popíjel víno. „A ještě jedna věc,“ dodal jsem vzrušeně. „Říkám to tobě, nikomu jinému. Vraždění Židů v zásadě k ničemu není. Asch má naprostou pravdu. Neplyne z něho žádný ekonomický ani politický užitek. Je to plýtvání, čirá ztráta. To je všechno. A proto může mít jen jediný smysl: je to konečná oběť, která nás definitivně zavazuje, jednou provždy nám brání couvnout. Chápeš to? Tímhle způsobem opouštíme svět sázek, už není cesty zpět. Endsieg, nebo smrt. Ty a já, my všichni jsme teď spojení, uvázaní k téhle válce společně spáchanými činy. A jestli jsme se přepočítali, jestli jsme podcenili množství továren, které Rudí postavili nebo přesunuli za Ural, tak jsme vyřízení.“ Thomas dopil víno. „Maxi,“ podotkl konečně, „ty moc přemýšlíš. A neprospívá ti to. Koňak?“ Rozkašlal jsem se a přikývl. Záchvat kašle neustával, jako by mi někde kolem bránice uvízlo něco těžkého, něco, co nechtělo ven, a pak jsem si silně říhnul. Spěšně jsem vstal, omluvil se a vyrazil lokálem dozadu. Našel jsem dveře, otevřel je, vedly na vnitřní dvorek. Začal se mi příšerně zvedat žaludek: nakonec jsem se trochu vyzvracel. Ulevilo se mi, ale vysílilo mě to, připadal jsem si prázdný: Musel jsem se na pár minut opřít o dvoukolák, který tu stál se vztyčeným ojem. Pak jsem se vrátil. Šel jsem za servírkou a požádal ji o sklenici vody: přinesla mi džber, trochu jsem se napil a opláchl si obličej. Pak jsem se vrátil na místo. „Omlouvám se.“ – „Je ti něco? Jsi nemocný?“ – „Ne, to nic, jenom se mi udělalo nevolno.“ Nebylo to poprvé. Ale kdy to začalo, to jsem přesně nevěděl. Možná v Žitomiru. Zvracel jsem jen jednou nebo dvakrát, ale po jídle mě pravidelně přepadaly ty nepříjemné a únavné žaludeční křeče, kterým vždycky předcházel suchý kašel. „Měl bys zajít k doktorovi,“ řekl Thomas. Přinesli nám koňak a já se trochu napil. Bylo mi lépe. Thomas mi znovu nabídl doutník; vzal jsem si, ale nevykouřil jsem ho hned. Thomas se tvářil ustaraně. „Maxi… nech si tenhle typ myšlenek pro sebe. Mohl bys z toho mít nepříjemnosti.“ – „Já vím. Říkám to jen tobě, protože jsi můj přítel.“ Obrátil jsem list. „Tak co, už jsi tu rozhodil sítě?“ Rozesmál se: „Nebyl čas. Ale nebude to nic těžkého. Ta servírka je docela k světu, všiml sis?“ Na servírku jsem se dosud ani nepodíval. Přesto jsem přisvědčil. „A ty?“ zeptal se. – „Já? Viděl jsi, kolik máme práce? Mám štěstí, když se mi povede se vyspat, já nemůžu spánkem plýtvat.“ – „A co v Německu? Než jsi přišel sem? Od Polska jsme se moc nevídali. A ty jsi tajnůstkář. Nemáš někde ulitou nějakou pěknou Fräulein, co ti píše dlouhé, uplakané milostné dopisy? ‚Maxi, Maxi, miláčku, vrať se mi brzy, ach, válka je takové neštěstí!‘“ Zasmál jsem se s ním a zapálil si doutník. Thomas už kouřil. Hodně jsem toho vypil a najednou jsem měl chuť si povídat. „Ne. Žádná Fräulein. Ale dlouho předtím, než jsme se potkali, jsem dívku měl. Takovou dětskou lásku.“ Všiml jsem si, že ho to zajímá. „Vážně? Tak povídej.“ – „Ono vlastně není co. Měli jsme se rádi už odmalička. Jenže její rodiče byli proti. Její otec, tedy spíš otčím, byl francouzský měšťák, zásadový muž. Násilně nás rozdělili, poslali nás do internátů daleko od sebe. Tajně mi psala zoufalé dopisy, já jí také. A nakonec mě dali na studia do Paříže.“ – „A už jsi ji nikdy neviděl?“ – „Do sedmnácti občas o prázdninách. A pak jsem ji viděl už jenom jednou, po letech, těsně předtím, než jsem odjel do Německa. Řekl jsem jí tehdy, že jsme spojeni nezničitelným poutem.“ – „Proč sis ji nevzal?“ – „Nešlo to.“ – „A co teď? Jsi na tom dobře.“ – „Teď už je pozdě; je vdaná. Vidíš, že se ženám nedá věřit. Vždycky to končí takhle. Hrůza.“ Bylo mi smutno, hořko, neměl jsem o tom začínat. „Máš pravdu,“ řekl Thomas. „Právě proto se nikdy nezamilovávám. Ostatně dávám přednost vdaným dámám, je to jistější. Jak se ta tvoje kráska jmenovala?“ Trpce jsem mávl rukou: „Na tom nezáleží.“ Mlčky jsme kouřili a pili koňak. Thomas počkal, až dokouřím doutník, a pak se zvedl. „No tak, neteskni. Máš přece narozeniny.“ Zbyli jsme tu poslední, servírka vzadu v lokále podřimovala. Venku šofér chrápal v opelu. Noční nebe zářilo, čistý a pokojný ubývající měsíc vrhal bílé světlo na tiché, zničené město.

Podobné otázky jsem si určitě nekladl jen já. Řadami Wehrmacht zmítala nevyslovená, leč hluboká nejistota. Spolupráce s SS probíhala i nadále výborně, ale Velká akce vzbudila neklid. Začal obíhat nový von Reichenauův denní rozkaz, syrový a drsný text, který neurvale popíral Raschovy závěry. Pochybnosti mužstva tu byly popsány coby neujasněné představy o bolševickém systému. Voják na východním území je nejen válečníkem bojujícím podle pravidel vojenského umění, psal, ale i nositelem nelítostné národní ideologie a mstitelem zvěrstev spáchaných na německém Národu a na národech s ním rasově spřízněných. Voják musí rovněž plně chápat nutnost přísné, ale spravedlivé pomsty na židovských podlidech. Je třeba potlačovat soucit: nabídnout jídlo slovanskému běženci, který může být bolševickým agentem, je čirá nerozvážnost, špatně pochopený akt lidskosti. Města budou zničena, straníci likvidováni, ti nerozhodní také. Ne všechny tyto myšlenky samozřejmě pocházely z von Reichenauovy hlavy, některé pasáže mu jistě našeptal Reichsführer, ale zásadní bylo, že tento rozkaz, řečeno krásnými slovy jednoho neznámého úředníka pruského ministerstva zemědělství, směřoval Führerovou cestou, sledoval jeho linii a jeho cíle, a nebylo tedy divu, že z něj byl Führer nadšen a jako příklad ho nechal rozeslat všem armádám na východě. O tom, že se takto podaří uklidnit náladu, jsem však pochyboval. Národní socialismus byl komplexní, ucelená filozofie, byla to Weltanschauung, jak jsme říkali; každý se v něm mohl najít, bylo tu místo pro všechny. Ale zde jako by se do tohoto celku nuceně, se zapojením veškerých národně-socialistických cílů prorazil tunel, jediná cesta bez návratu, a všichni byli nuceni po ní jít až na konec.

Neblahá situace v Kyjevě mé tíživé pocity jen zesilovala. Na chodbě paláce panen jsem narazil na známého z Berlína: „Herr Sturmbannführer Eichmann! Gratuluji k povýšení!“ – „Á, doktor Aue. Zrovna vás hledám. Mám pro vás balíček. Dali mi ho v paláci prince Albrechta.“ S tímhle důstojníkem jsem se seznámil v době, kdy pro Heydricha zakládal Ústřednu pro židovské vystěhovalectví; často docházel do mého oddělení, aby se s námi poradil o právních otázkách. Tenkrát byl Obersturmführer; nyní měl na límci černé vycházkové uniformy, která kontrastovala s naší feldgrau, čerstvé prýmky. Nesl se jako páv; bylo to zvláštní, já si ho pamatoval jako horlivého, pracovitého úředníka, nepoznával jsem ho. „Co vás sem přivádí?“ zeptal jsem se, když jsem ho uváděl do své kanceláře. – „Ten váš balíček, a ještě mám další pro vaše kolegy.“ – „Ne, myslím do Kyjeva.“ Posadili jsme se a on se spiklenecky naklonil: „Přijel jsem za Reichsführerem.“ Hrdě zářil a zjevně dychtil po tom, aby to mohl někomu říct: „S mým Amtchefem. Na zvláštní pozvání.“ Znovu se předklonil: takhle připomínal malého, nenápadného dravého ptáka. „Měl jsem přednést zprávu. Statistickou. Vypracovanou mými lidmi. Víte, že teď vedu Referat?“ – „Ne, to jsem nevěděl. Blahopřeji.“ – „IV B 4. Pro židovské otázky.“ Čepici měl odloženou na stole a ke kolenům tiskl černou koženou aktovku. Z kapsy saka vytáhl pouzdro, vyňal z něj velké brýle, nasadil si je, otevřel aktovku, vyndal z ní velkou a poměrně silnou obálku a podal mi ji. „Tady to je. Samozřejmě se neptám, co je uvnitř.“ – „Ale to vám klidně řeknu. Jsou to noty.“ – „Vy jste hudebník? Já tak trochu taky, představte si. Hraju na housle.“ – „Vlastně ne. Byly pro někoho jiného, ale ten mezitím zemřel.“ Sundal si brýle: „Ach tak. To je mi líto. Tahle válka je opravdu příšerná. Mimochodem,“ navázal, „váš přítel dr. Lulley mi taky svěřil krátký vzkaz a prosil mě, abych pro něj vyzískal peníze za poštovné.“ – „To není žádný problém. Do večera vám to zařídím. Kde jste se ubytoval?“ – „V Reichsführerově štábu.“ – „Výborně. Mockrát děkuji za doručení. Jste velice laskavý.“ – „Bylo mi potěšením. SS-Mäner si musí navzájem pomáhat. Jen mě mrzí, že jsem je přinesl pozdě.“ Pokrčil jsem rameny. „Stalo se. Dáte si skleničku?“ – „To bych neměl. Služba, to víte. Ale…“ Zjevně ho to mrzelo, a tak jsem mu pomohl z rozpaků: „Tady se říká Krieg ist Krieg…“ Dokončil větu se mnou: „…und Schnaps ist Schnaps. Ano, já vím. Tak tedy maličkou.“ Vytáhl jsem z kufru dvě skleničky a láhev, kterou jsem si schovával pro návštěvy. Eichmann obřadně vstal k přípitku. „Na zdraví našeho Führera!“ Přiťukli jsme si. Všiml jsem si, že by rád mluvil dál. „Čeho se vlastně ta vaše zpráva týká? Jestli to není tajné.“ – „Všechno je to velice hush-hush, jak říkají Angličané. Ale vám to říct mohu. Gruppenführera a mě sem poslal der Chef,“ – mluvil o Heydrichovi, který byl nyní ustanoven Reichsprotektorem v Praze – „abychom s Reichsführerem projednali plán evakuace Židů z Reich.“ – „Evakuace?“ – „Přesně tak. Na východ. Do konce tohoto roku.“ – „Všech?“ – „Všech.“ – „A kam je pošlou?“ – „Většinu určitě do Ostland. A taky na jih, na stavbu Durchgangstrasse IV. Ještě o tom není rozhodnuto.“ – „Aha. A ta vaše zpráva?“ – „To je statistický přehled. Osobně jsem ho přednesl Reichsführerovi. Je to shrnutí celkové situace ve vztahu k židovské emigraci.“ Zvedl prst. „Víte, kolik jich je?“ – „Koho?“ – „Židů. V Evropě.“ Zavrtěl jsem hlavou: „Nemám nejmenší představu.“ – „Jedenáct milionů! Jedenáct milionů, uvědomujete si to? U zemí, které ještě nemáme pod kontrolou, jako například Anglie, jsou to samozřejmě jen přibližné počty. Jelikož nemají rasové zákony, museli jsme se spolehnout na náboženská kritéria. Ale i tak je to ohromující počet. Jen tady na Ukrajině jich máte skoro tři miliony.“ Nasadil ještě pedantštější tón: „Přesněji řečeno dva miliony devět set devadesát čtyři tisíce šest set osmdesát čtyři.“ – „Tak to je skutečně přesné. Ale s jednou Einsatzgruppe toho moc nenaděláme, co myslíte?“ – „Přesně tak. Vyvíjíme jiné metody.“ Podíval se na hodinky a vstal. „Teď mě prosím omluvte, musím se vrátit pro Amtchefa. Díky za skleničku.“ – „Díky za balíček! Peníze pro Lulleyho vám nechám hned poslat.“ Společně jsme zvedli paže a zahřímali: „Heil Hitler!“

Eichmann odešel, já jsem se posadil a prohlédl obsah balíčku ležícího na stole. Obsahoval partitury Rameaua a Couperina, které jsem objednal pro toho malého žitomirského Žida. Byla to hloupost, sentimentální naivita; i přesto mě to naplnilo hlubokou melancholií. Teď už mi připadalo, že tomu, jak mužstvo a důstojníci reagují při popravách, rozumím lépe. Jestliže trpěli tak, jako jsem já trpěl během Velké akce, nebylo to jen kvůli pachům a pohledu na krev, ale kvůli hrůze a duševnímu utrpení odsouzených; a stejně tak ti, kteří byli stříleni, často víc trpěli bolestí těch, které milovali a kteří jim umírali před očima, svých žen, rodičů, hýčkaných dětí, než svou vlastní smrtí, která pro ně nakonec byla vysvobozením. To, co jsem v mnoha případech vnímal jako neopodstatněný Sadismus, jako bezpříkladnou krutost, s níž někteří vojáci zacházeli s odsouzenými, než je popravili, byl jen, říkal jsem si teď, důsledek obludné lítosti, kterou pociťovali a která se z nemožnosti jiného vyjádření proměnila v hněv, ale v hněv bezmocný, hněv bezpředmětný, jenž se tedy téměř nevyhnutelně musel obrátit proti těm, kteří byli jeho prvotní příčinou. Jestliže strašlivé masakry na východě něco dokazují, pak je to paradoxně neochvějná lidská solidarita. I když byli naši muži tolik uvyklí brutalitě, žádný z nich nedokázal zabít Židovku, aniž pomyslel na svou ženu, svou sestru či matku, nemohl zabít židovské dítě, aniž před sebou v hromadném hrobě spatřil své vlastní děti. Jejich reakce, jejich krutost, jejich alkoholismus, deprese, sebevraždy i můj vlastní smutek, to vše dokazovalo, že druhý existuje, že existuje coby druhý, coby lidská bytost, a že ničí vůle, žádná ideologie, žádná míra hlouposti a alkoholu nemůže toto napjaté, leč nezničitelné pouto přetrhnout.

Velení si tohoto faktu začínalo všímat a počítat s ním. Jak mi vysvětlil Eichmann, zkoumaly se nové metody. Několik dní po jeho návštěvě dorazil do Kyjeva jistý dr. Widmann, který nám přivezl nákladní automobil nového typu. Tento automobil značky Saurer řídil Findeisen, Heydrichův osobní šofér, mlčenlivý muž, který přes četné prosby tvrdošíjně odmítal vysvětlit, proč byl pro tuto cestu vybrán. Dr. Widmann, který řídil chemické oddělení Ústavu technické kriminologie při Kripo, důstojníkům zařízení obšírně představil: „Elegantnějším prostředkem,“ vysvětloval, „je plyn.“ Hermeticky uzavřený nákladní automobil prostřednictvím svých vlastních výfukových plynů dusil osoby v něm uzavřené; toto řešení bylo skutečně jak elegantní, tak úsporné. Jak nám Widmann vysvětlil, než k němu vědci dospěli, zkoušeli jiné metody; on sám v Minsku vedl spolu se svým Amtchefem, Gruppenführerem Nebem, pokusy na pacientech jedné léčebny pro choromyslné; experiment s výbušninami skončil nešťastně. „Nepopsatelné. Katastrofa.“ Blobel nešetřil nadšením: nová hračka se mu zamlouvala, nemohl se dočkat, až ji vyzkouší. Häfner namítal, že se do vozu vejde málo lidí – dr. Widmann nám řekl, že maximálně padesát, šedesát osob –, že nepracuje nijak zvlášť rychle, a že je tedy zřejmě málo účinný. Blobel tyto výhrady smetl ze stolu: „Necháme si ho pro ženy a děti, morálce mužstva to jedině prospěje.“ Dr. Widmann s námi povečeřel: pak, při kulečníku, nám vyprávěl, jak tento vynález vznikl: „Vlastně to napadlo Gruppenführera Nebeho. Jednou večer v Berlíně trochu popil a usnul v autě v garáži, motor běžel a on jen o vlásek unikl smrti. My už jsme o využití nákladního vozu uvažovali, ale hodlali jsme použít oxid uhelnatý v láhvích, což je v podmínkách panujících na východě velmi nepraktické. A právě Gruppenführera po této nehodě napadlo využít vlastní zplodiny automobilu. Skvělá myšlenka.“ Tuhle příhodu měl od svého nadřízeného dr. Heesse, který mu ji vyprávěl v metru. „Mezi Wittemberg-Platz a Thiel-Platz, abych byl přesný. Velice na mě zapůsobila.“

***

Blobel už několik dní vysílal v rychlém sledu Teilkommandos mimo Kyjev, aby čistili menší města, Perejaslav, Jagotin, Kozelec, Černigov, bylo jich hodně. Teilkommandoführer si ale zoufali: vždycky, když po akci projížděli městem, našli tam Židů ještě víc; ti poschovávaní se po jejich odjezdu vrátili. Velitelé si stěžovali, že jim to kazí statistiku. Podle všech údajů nashromážděných Blobelem Kommando už zlikvidovalo jedenapadesát tisíc osob, z toho čtrnáct tisíc bez vnější pomoci (tedy bez Jeckelnových praporů Orpo). Bylo vytvořeno Vorkommando, které mělo vstoupit do Charkova, a já k němu měl patřit; jelikož jsem v Kyjevě mezitím neměl co na práci (veškeré naše úkoly převzalo Ek 5), Blobel mě požádal o inspekční návštěvy u Teilkommandos, abychom na ně trochu přitlačili. Už nastaly deště a od chvíle, co jsme překročili rozvodněný Dněpr, jsme se topili v bahně. Z nákladních i osobních vozů stékalo černé, mastné bláto smíšené se stébly slámy, protože vojáci drancovali stohy podél cesty a slámu pak, beztak zbytečně, rozprostírali před auta. Za Häfnerem do Perejaslavi jsem jel dva dny. Většinu času nás táhly pásové transportéry Wehrmacht a já byl od hlavy k patě zablácený, jak jsem se brodil bahnem při tlačení Admirala. Přenocoval jsem v jakési vesničce ještě s několika důstojníky pěší divize, která byla na frontě už od Žitomiru, s vysílenými muži, kteří očekávali zimu s úzkostí a kteří se vyptávali, jaký je konečný cíl. Dával jsem si dobrý pozor, abych se před nimi nezmínil o Uralu; teď už se nedalo postoupit ani k Charkovu. Stěžovali si na nové povolance, které jim poslali z Německa jako náhradu za ztráty. Byli špatně vycvičení a v palbě rychle panikařili, přinejmenším tedy rychleji než ti před nimi. Vybavení se rozpadalo: moderní německé povozy s gumovými pneumatikami a kuličkovými ložisky se ve vyježděných kolejích rozkládaly, byly nahrazovány zdejšími houževnatými, téměř nezničitelnými koníky panje, zrekvírovanými vesničanům. Krásní němečtí, maďarští a irští koně, se kterými se tažení začínalo, hromadně umírali; přežívali jen tihle drobní ruští poníci, kteří žrali cokoliv, březové výhonky i slámu z doškových střech; na velké náklady byli ale příliš lehcí, a tak jednotky odhazovaly tuny munice a vybavení. „Vojáci se večer co večer perou o to, kdo najde střechu nad hlavou nebo nějakou aspoň napůl suchou díru. Všichni mají uniformy na cucky a zavšivené, už se nic nefasuje, skoro ani chleba.“ I důstojníkům chybělo skoro všechno: neměli žiletky, mýdlo, zubní pastu, neměli kůži na opravu bot, neměli jehly ani nitě. Dnem i nocí pršelo, na nemoci – úplavici, žloutenku, záškrt – umíralo víc mužů než v boji. Nemocní museli denně ujít až pětatřicet kilometrů, protože nebylo jak je přepravit, a kdyby byli ponecháni sami ve vesnicích, partyzáni by je přišli zabít. Partyzáni se teď množili jako blechy; vypadalo to, že jsou všude, a jednotliví kurýři a rychlé spojky se v lesích ztráceli. Přesto jsem mezi vojáky zaznamenal i mnoho Rusů v německé uniformě s bílou páskou Hilfswillige. „Hiwi?“ odpověděl jeden důstojník, když jsem se ho zeptal. „Ne, vlastně na to nemáme právo. Ale bereme je, nemáme na vybranou. Tihle chlapi, to jsou buď civilní dobrovolníci, nebo zajatci. Pracují jako nosiči a v druhém sledu; vedou si celkem dobře, jsou na tyhle podmínky víc zvyklí než my. A hlavnímu štábu je to navíc jedno, přivírají oči. V každém případě na nás zřejmě zapomněli. Až dorazíme do Poltavy, nebudou už ani vědět, kdo jsme.“ – „Ale nebojíte se, že toho partyzáni využijí, aby se mezi vás vetřeli a informovali Rudé o vašich pohybech?“ Unaveně, znechuceně pokrčil rameny. „Jestli je to baví… V okruhu sto kilometrů každopádně není ani jeden Rus. A Němec taky ne. Není tu nikdo. Déšť a bahno, to je vše.“ Tento důstojník působil dokonale malomyslně; předvedl mi ovšem, jak si vyčistit uniformu od bahna, potřeboval jsem to a nechtěl jsem mu odporovat. „Nejdřív musíte nechat bahno uschnout u kamen, pak ho seškrábete nožem, vidíte, takhle, a pak drátěným kartáčem; teprve teď můžete uniformu vyprat. Spodní prádlo se rozhodně musí vyvářet.“ Přihlížel jsem: byl to hrozný pohled, ve vařící vodě se odlupovaly hrozny tlustých, nacucaných vší. Když jsem konečně dorazil do Perejaslavi, dobře jsem rozuměl Häfnerovu potlačovanému vzteku. Häfner měl k ruce tři Untersturmführery, Otta, Riese a Dammanna, kteří skoro nic nedělali, protože cesty byly v tak špatném stavu, že téměř nemohli opouštět město. „Potřebovali bychom obrněné vozy!“ křičel Häfner, když mě uviděl. „Za chvíli se ani nedostaneme zpátky do Kyjeva. Nate,“ dodal, než se stroze otočil, „tohle je pro vás. Gratuluju.“ Byl to dálnopis od Blobela, který potvrzoval mé povýšení: rovněž jsem byl vyznamenán válečným křížem 2. třídy. Šel jsem za Häfnerem do školy obsazené Teilkommandem a hledal jsem, kam si uložit věci. Všichni, vojáci i důstojníci, spali v tělocvičně; třídy sloužily jako kanceláře. Převlékl jsem se a vrátil se za Häfnerem, který mi podal hlášení o strastech svých pobočníků. „Vidíte tuhle vesnici, Zolotonošu? Zřejmě tam bude přes čtyři sta Židů. Dammann se tam třikrát zkoušel dostat; třikrát to musel otočit, a naposledy se dokonce skoro ani nevrátil; lidé začínají být zlí.“ Večer byla polévka a špatný černý Komissbrot od Wehrmacht; brzy jsme si šli lehnout. Nespalo se mi dobře. Jeden z Waffen-SS kus od mého slamníku skřípal zuby, byl to příšerný zvuk, který mi drásal nervy; pokaždé, když jsem se uklidnil, zase mě probudil; myslel jsem, že se zblázním. Nebyl jsem sám: někteří na něj křičeli, slyšel jsem rány a viděl, že ho někdo bije, ale k ničemu to nebylo, ten děsný hluk pokračoval, případně přestal a za pár chvil se ozval nanovo. „Takhle je to každou noc,“ vrčel Ries, který spal vedle mě. „Já se z něj pominu. Jednou ho uškrtím.“ Konečně jsem usnul a zdál se mi divný, zarážející sen. Byl jsem velký sépií bůh a vládl jsem překrásnému opevněnému městu, zbudovanému z bílého kamene a vody. Hlavně jeho střed byl celý z vody a kolem se tyčily vysoké domy. Mé město obývali lidé, kteří mě uctívali; část své moci a pravomocí jsem převedl na jednoho z nich, na svého Služebníka. Jednoho dne jsem se ale rozhodl, že chci, aby všichni lidé z mého města aspoň na čas zmizeli. Zpráva o mém rozkazu se díky Služebníkovi rozšířila a městskými branami začaly okamžitě prchat davy, aby vyčkávaly v brlozích a chatrčích namačkaných v poušti za hradbami. Na můj vkus ale odcházeli příliš pomalu; začal jsem se tedy prudce zmítat, chapadly jsem zvířil vodu ve středu města, pak jsem je stáhl, vymrštil jsem se nad zděšené masy, bičoval jsem je a strašlivým hlasem jsem řval: „Ven! Ven! Ven!“ Můj Služebník zuřivě pobíhal sem a tam, udílel rozkazy, odváděl opozdilce a vydával jim pokyny, a tak se město vyprazdňovalo. Skupiny lidí v obydlích, která byla nejblíže k hradbám a nejdál od vodního středu, kde jsem dával průchod svému božskému hněvu, ale na mé rozkazy nedbaly. Šlo o cizince, kteří si mou existenci a moc nad tímto městem vlastně neuvědomovali. Rozkazy k evakuaci sice slyšeli, ale pokládali je za směšné a nevěnovali jim pozornost. Můj Služebník tedy musel tyto skupinky jednu po druhé navštívit a diplomaticky je přimět k odchodu: tak například onen sjezd finských důstojníků, kteří protestovali, protože si pronajali celý hotel a konferenční sál, zaplatili předem a odejít jen tak nehodlali. Takovým musel Služebník rafinovaně lhát, například jim říct, že se jedná o poplach, o vážnou hrozbu zvenčí, a že by se měli evakuovat v zájmu vlastního bezpečí. To mi přišlo vrcholně ponižující, protože skutečným důvodem byla má Vůle, měli odejít, protože jsem si to přál, a ne na základě nějakých báchorek. Můj hněv sílil, zmítal jsem se, řval jsem z plna hrdla a posílal jsem městem ohromné vlny. Když jsem se probudil, za okny pořád crčel déšť. Ke snídani nám naservírovali Kommissbrot, poměrně chutný margarin vyrobený na uhelné bázi v Porúří, syntetický med z borové pryskyřice a příšerný náhražkový čaj Schlüter, jehož identické sáčky nikdy neobsahovaly tytéž ingredience. Muži mlčky jedli. Ries mi mrzutě ukazoval jakéhosi mladého vojáka skloněného nad čajem: „To je on.“ – „Kdo?“ Ries předvedl zaskřípání zuby. Znovu jsem se podíval: byl to skoro holobrádek, tváře měl vpadlé a poďobané a oči se mu ztrácely v obrovských černých kruzích. Jeho druhové na něj neustále hrubě doráželi, nadávali mu, nechávali ho vyřizovat různé drobnosti, a když neběžel dost rychle, nafackovali mu. Chlapec neprotestoval. „Všichni doufají, že se nechá zabít partyzány,“ svěřil se mi Ries. „Zkusili jsme všechno, dokonce jsme mu dávali roubík. K ničemu to nebylo.“

Häfner byl muž omezený, ale metodický. Před mapou mi vysvětlil svůj plán postupu a sepsal mi seznam všeho, co mu chybí, abych mohl jeho požadavky doložit. Očekávalo se ode mě, že provedu inspekci všech Teilkommandos; to zjevně nebylo možné a já se nakonec rozhodl zůstat pár dní v Perejaslavi a vyčkat, jak se situace vyvine. Vorkommando už bylo v každém případě u Blobela v Poltavě; vzhledem ke stavu silnic jsem si nemohl dělat naděje, že je doženu, než padne Charkov. Häfner se netajil pesimismem: „V sektoru se to partyzány jenom hemží. Wehrmacht na ně pořádá hony, ale bez zvláštních výsledků. Chtějí, abychom jim pomohli. Jenže naši muži jsou vyčerpaní, vyřízení. Viděl jste ty sračky, co tu jíme.“ – „To je v armádě norma. A oni si toho vytrpí o moc víc než my.“ – „Fyzicky ano, to nepochybně. Jenže naši muži jsou na dně s morálkou.“ Häfner měl pravdu, což jsem si záhy mohl ověřit osobně. Ott s oddílem dvaceti mužů odjížděl pročesat nedalekou vesnici, kde prý byli spatřeni partyzáni; rozhodl jsem se, že pojedu s ním. Odjíždělo se za úsvitu jedním nákladním autem a jedním Kübelwagenem, terénním vozem zapůjčeným pro tuto příležitost od divize ubytované v Perejaslavi. Hustě, nekonečně pršelo, byli jsme promočení, ještě než jsme vyrazili. Ve voze to páchlo mokrou vlnou. Ottův řidič Harpe se zkušeně vyhýbal těm nejhorším kalužím; zadní kola pravidelně sklouzla po jílu, občas se povedlo smyk odvrátit, ale často se auto přetočilo napříč, a pak jsme museli vystoupit a narovnat ho; to jsme se pak po kotníky bořili do břečky, některým bahno dokonce stáhlo boty. Všichni kleli, křičeli, nadávali. Ott nechal do auta naložit prkna, kterými jsme teď podkládali uvízlá kola; někde to pomohlo, ale stačilo, aby bylo auto nevyvážené, a už se některé z kol s náhonem začalo bez opory protáčet a rozstřikovat gejzíry tekutého bláta. Zanedlouho mi plášť i rajtky pokrývala silná vrstva bahna. Někteří z mužstva měli zabahněný celý obličej, jen vyčerpané oči se v něm leskly; jakmile auto vyprostili, rychle si v kaluži opláchli ruce a tvář a zase nastoupili. Vesnice byla sedm kilometrů od Perejaslavi; cesta nám zabrala tři hodiny. Po příjezdu část mužů na Ottův rozkaz obklíčila poslední domy zezadu a ostatní se rozestavěli po obou stranách hlavní ulice. Řady ubohých izeb se krčily v dešti, z doškových střech crčela voda do zaplavených zahrádek; tu a tam pobíhalo zmoklé kuře, jinak nebylo vidět živou duši. Ott poslal jednoho poddůstojníka a Dolmetschera, aby sehnali starostu. Vrátili se za deset minut s drobným staříkem zachumlaným do ovčí šuby a ve vypelichané králičí čepici. Ott ho vestoje v lijáku vyzpovídal: děda kňoural, tvrdil, že tu žádní partyzáni nejsou. Ott se rozzlobil. „Říká, že tu jsou jen staří lidé a ženy,“ tlumočil Dolmetscher. „Všichni muži jsou prý buď mrtví, nebo odešli.“ – „Řekni mu, že jestli tu něco najdeme, bude viset jako první!“ vykřikl Ott. Pak poslal své lidi pročesat domy. „Prohlédněte podlahy! Občas pod nimi kopou skrýše.“ Vydal jsem se za jednou skupinkou. Jediná zdejší ulice byla rozbahněná stejně jako silnice; do izeb jsme vcházeli s botami obalenými blátem, všude jsme ho rozmazávali. Uvnitř jsme skutečně našli jen starce, špinavé ženské a na velkých hliněných, vápnem obílených pecích zavšivené děti. K prohledávání toho moc nebylo: podlahu tvořila ušlapaná hlína bez prken; nábytek tu nebyl skoro žádný a nebyly tu ani půdy, střechy spočívaly přímo na zdech. Páchlo to tu špínou, zatuchlinou a močí. Za řadou domů vlevo od uličky začínal mírně svažitý březový hájek; prošel jsem mezi dvěma izbami a vydal jsem se prozkoumat jeho kraj. Ve větvích a listí šelestila voda, kterou bobtnala vrstva hnijících opadaných listů na zemi. Na svahu to klouzalo, stoupalo se mi jen špatně. Zdálo se, že v lese nikdo není, ale v dešti nebylo vidět daleko. Můj pohled přitáhla podivně živoucí hromada větví: nahnědlé listí se hemžilo stovkami drobných černých brouků; pod větvemi ležely rozložené mrtvoly, ještě stále oblečené v cárech hnědých uniforem. Ta havěť mě tak děsila, že jsem se pokusil mrtvoly zakrýt, ale brouci proudili dál, běhali úplně všude. Rozčileně jsem do hromady kopnul. Jedna z lebek se uvolnila a skutálela se po svahu, až z ní brouci létali do bláta. Vrátil jsem se dolů. Čistá, omytá lebka ležela opřená o kámen, rozežrané rty odhalovaly žluté zuby opláchnuté deštěm: čelist se rozevřela, odhalila netknuté maso úst, tlustý, růžový, obscénní jazyk, který vypadal jako živý. Znovu jsem se připojil k Ottovi, kterého jsem našel se starostou a Dolmetscherem uprostřed vesnice. „Zeptej se ho, co je to za mrtvoly tam v lese,“ řekl jsem Dolmetscherovi. Staříkovi z čepice do vousů stékala voda, téměř bezzubými ústy brumlal: „To jsou rudoarmějci. V lese se minulý měsíc bojovalo. Hodně vojáků padlo. Vesničané pohřbili ty, které našli, ale neprohledali to všude.“ – „A jejich zbraně?“ Dolmetscher musel znovu překládat. „Odevzdali je Němcům,“ řekl starosta. Došel k nám jeden Scharführer a pozdravil Otta. „Nic tu není, Herr Untersturmführer.“ Ott byl vrcholně nervózní. „Tak hledejte dál! Vím určitě, že něco schovávají.“ Vrátili se další vojáci z Orpo. „Dívali jsme se, Herr Untersturmführer, nic tu není.“ – „Hledejte, říkám!“ V tu chvíli se o kus dál ozval pronikavý křik. Uličkou se rozeběhla nezřetelná postava. Scharführer zalícil a vystřelil skrz závěs deště. Postava se zhroutila do bláta. Muži se k ní v řadě ostražitě blížili. „Blbče, to byla ženská,“ ozval se čísi hlas. – „Kdo je u tebe blbec?“ vyjel Scharführer. Jeden z mužů postavu v bahně otočil: byla to mladá vesničanka s barevným šátkem na hlavě a byla těhotná. „Jenom se vyděsila,“ poznamenal jeden z mužů. „Nebylo potřeba po ní střílet.“ – „Ještě není mrtvá,“ řekl ten muž, který ji prohlížel. Přišel k nim zdravotník jednotky: „Odneste ji dovnitř.“ Několik vojáků ji zvedlo; hlava jí přepadla dozadu, zablácené šaty se jí lepily k ohromnému břichu, déšť jí bušil do těla. Odnesli ji do domu a položili na stůl. V koutě vzlykala jakási stařena, jinak byla izba prázdná. Děvče chroptělo. „S tou je konec. Ale už by měla rodit, při troše štěstí můžeme zachránit dítě.“ Začal dvěma vojákům poblíž udílet instrukce. „Dejte vařit vodu.“ Vyšel jsem zpátky do deště a vydal se za Ottem, který se vrátil k autům. „Tak co se tam děje?“ – „To děvče umírá. Váš zdravotník říká, že jí udělá císařský řez.“ – „Císařský řez? Ten se namouduši zbláznil!“ Začal se brodit uličkou k domu. Následoval jsem ho. Rázně vešel dovnitř. „Co je to tu za šaškárnu, Greve?“ Zdravotník držel v rukou krvavý uzlíček zabalený v přikrývce a právě zavazoval pupeční šňůru. Mrtvá dívka ležela s vytřeštěnýma očima na stole. Byla nahá, celá od krve a od pupku až po přirození rozříznutá. „Povedlo se to, Herr Untersturmführer,“ hlásil Greve. „Přežije to. Ale musíme mu najít kojnou.“ – „Ty ses zbláznil!“ zařval Ott. „Dej to sem!“ – „Proč?“ – „Dej to sem!“ Ott byl sinalý a třásl se. Vytrhl novorozence Grevemu z rukou, popadl ho za nohy a roztříštil mu hlavičku o pec. Pak dítě hodil na zem. „Proč jste to udělal?“ běsnil Greve. Ott se na něj také rozkřikl: „Měl jsi ho nechat chcípnout matce v břiše, ty idiote! Měl jsi ho nechat na pokoji! Proč jsi ho vyndal? Nebylo mu tam dost teplo?“ Otočil se na podpatku a vyšel. Greve se rozplakal: „To jste neměl dělat, to jste neměl dělat.“ Vydal jsem se za Ottem, který v bahně a dešti soptil před Scharführerem a hloučkem vojáků. „Orte…“ zavolal jsem na něj. Za sebou jsem zaslechl volání: „Untersturmführere!“ Otočil jsem se: Greve s rukama pořád ještě červenýma od krve vycházel z izby se zalícenou puškou. Ucouvl jsem a Greve vykročil přímo k Ottovi. „Untersturmführere!“ Ott se otočil, uviděl pušku a dal se do křiku: „Co je, ty buzerante, co ještě chceš? Jestli chceš střílet, tak střílej!“ Scharführer také zařval: „Greve, prokristapána, dej to pryč!“ – „To jste neměl dělat!“ vykřikl Greve a dál se blížil k Ottovi. – „Tak dělej, střílej, kreténe!“ – „Okamžitě toho nech, Greve!“ zahulákal Scharführer. Greve vystřelil; Ott, zasažený do hlavy, sebou hodil vzad a s hlasitým šplouchnutím se zřítil do louže. Greve pušku nesklonil; všichni zmlkli. Bylo slyšet jen, jak déšť bubnuje do kaluží, do bláta, do helem, do doškových střech. Greve stál s puškou na rameni a chvěl se jako osika. „Neměl to dělat,“ opakoval tupě. – „Greve,“ řekl jsem zlehka. Greve vyjeveně namířil na mě. Zvolna a beze slova jsem rozpřáhl ruce. Greve namířil na Scharführera. Dva z mužů zase namířili na Greveho. Greve stále mířil na Scharführera. Muži ho mohli zastřelit, ale to by nepochybně Scharführera zabil. „Greve,“ prohlásil Scharführer klidným hlasem, „to byla vážně pitomost. Ott byl hajzl, to je pravda. Ale ty máš každopádně průser.“ – „Greve,“ ozval jsem se. „Odložte zbraň. Jestli to neuděláte, budeme vás muset zabít. Jestli ji odevzdáte, budu svědčit ve váš prospěch.“ – „V prdeli jsem tak jako tak,“ řekl Greve. Dál měl na mušce Scharführera. „Jestli začnete střílet, vezmu někoho s sebou.“ Znovu na mě zblízka namířil. Přímo před mýma očima se z hlavně řinuly kapky deště, déšť mi stékal po obličeji. „Herr Hauptsturmführer!“ vykřikl Scharführer. „Souhlasíte s tím, abych to vyřešil po svém? Aby se zabránilo dalším ztrátám.“ Naznačil jsem mu, že souhlasím. Scharführer se otočil ke Grevemu. „Dávám ti pět minut náskok, Greve. Pak tě půjdeme hledat.“ Greve zaváhal. Pak sklonil pušku a vyrazil k lesu. Čekali jsme. Díval jsem se na Otta. Ležel hlavou ve vodě, tvář mu sotva čněla nad hladinu, v čele mu zela černá díra. V rozvířené vodě krev kreslila tmavé spirálky. Déšť mu omýval tvář, bušil do udivených otevřených očí, pomalu mu plnil ústa, stékal mu z koutků. „Andersene,“ řekl Scharführer, „vezmi si tři muže a běžte ho hledat.“ – „Toho nenajdeme, Herr Scharführer.“ – „Běž ho hledat.“ Otočil se ke mně: „Máte nějaké námitky, Herr Hauptsturmführer?“ Zavrtěl jsem hlavou: „Žádné.“ Mezitím se k nám připojili další muži. Čtyři z nich se s puškami na ramenou vydali k lesu. Čtyři další se ujali Ottovy mrtvoly a za kabát ji odnesli k nákladnímu autu. Se Scharführerem jsem vykročil za nimi. Naložili tělo z boku na korbu; Scharführer poslal vojáky, aby svolali ostatní. Chtěl jsem si zakouřit, ale nešlo to ani pod pláštěm. Muži se po skupinkách vraceli k autům. Čekali jsme na ty, které Scharführer vyslal pátrat po Grevem, a špicovali uši, jestli nezaslechneme výstřel. Všiml jsem si, že starosta moudře zmizel, ale nic jsem neříkal. Konečně se z deště jako šedé stíny vynořili Andersen a ostatní. „Prohledali jsme les, Herr Scharführer. Ale nic jsme nenašli. Určitě se schovává.“ – „To nic. Nastupte.“ Scharführer se na mě podíval: „Partyzáni toho hajzla každopádně dostanou.“ – „Už jsem vám to říkal, Scharführere, já proti vašemu rozhodnutí nic nenamítám. Zabránil jste dalšímu krveprolití, blahopřeji.“ – „Díky, Herr, Hauptsturmführer.“ Vrátili jsme se na silnici a s sebou jsme odváželi Ottovu mrtvolu. Zpáteční cesta do Perejaslavi nám zabrala delší dobu než cesta tam. Po příjezdu jsem se ani nepřevlékl a rovnou jsem celý incident šel vysvětlit Häfnerovi. Dlouze se zamyslel. „Myslíte, že se připojí k partyzánům?“ zeptal se nakonec. – „Myslím, že jestli tam nějací jsou a jestli ho najdou, tak ho zabijí. A kdyby ne, zimu rozhodně nepřežije.“ – „Co když se pokusí přežít ve vesnici?“ – „Tam mají strach, udají ho. Buď nám, nebo partyzánům.“ – „Dobrá.“ Znovu se zamyslel. „Nechám ho vyhlásit jako nebezpečného, ozbrojeného dezertéra, tak to udělám.“ Ještě jednou se odmlčel. „Chudák Ott. Byl to dobrý důstojník.“ – „Jestli chcete slyšet můj názor,“ poznamenal jsem suše, „už jste ho měli dávno poslat na dovolenou. Tím by se téhle situaci předešlo.“ – „To máte určitě pravdu.“ Pod mou židlí se rozlévala velká louže. Häfner napnul krk a vystrčil svou velkou, hranatou bradu: „Ale stejně, je to svinstvo. Chcete se ujmout hlášení pro Standartenführera?“ – „Ne, koneckonců je to vaše Kommando. Napište ho vy a já ho pak jako svědek podepíšu. A udělejte mi kopie, pro Amt III.“ – „Domluveno.“ Konečně jsem se šel převléci a vykouřit si cigaretu. Venku ještě pořád bubnoval déšť, člověk by řekl, že to nikdy neskončí.

Už zase jsem spal špatně; v Perejaslavi jako by to snad ani jinak nešlo. Muži mručeli a chrápali; skřípění zubů toho malého Waffen-SS se mi vkrádalo do spánku a prudce mě z něj budilo. V té táhlé dřímotě mi splývala Ottova tvář ve vodě a lebka ruského vojáka: Ott, ležící v kaluži, otvíral ústa dokořán a vyplazoval na mě tlustý a svěže růžový jazyk, jako kdyby mě lákal k polibku. Probudil jsem se unavený a ve stísněné náladě. U snídaně mě znovu přepadl kašel a pak se mi prudce zvedl žaludek; uchýlil jsem se na prázdnou chodbu, ale nic ze mě nevyšlo. Když jsem se vrátil do jídelny, Häfner už na mě čekal s dálnopisem: „Právě padl Charkov, Herr Hauptsturmführer. Standartenführer vás očekává v Poltavě.“ – „V Poltavě?“ Ukázal jsem na zmáčená okna. „To přehání. Jak si myslí, že se tam dostanu?“ – „Z Kyjeva do Poltavy pořád ještě jezdí vlaky. Když je partyzáni nevykolejí. Do Jagotina vyráží konvoj Rollbahn. Jagotin je na cestě, a tam už si nějaký vlak najdete.“ Häfner byl skutečně velice praktický důstojník. „Dobře, řeknu to svému řidiči.“ – „Ne, váš řidič zůstane tady. Do Jagotinu by Admiral v životě neprojel. Pojedete v některém z nákladních aut Rollbahn. Řidiče s autem pošlu do Kyjeva, hned jak to půjde.“ – „Dobře.“ – „Konvoj odjíždí v poledne. Dám vám depeše pro Standartenführera včetně hlášení o Ottovè smrti.“ – „Dobře.“ Šel jsem si sbalit. Pak jsem si sedl ke stolu a napsal Thomasovi dopis, kde jsem bez příkras vylíčil včerejší incident: Promluv o tom s Brigadeführerem, protože je mi jasné, že Blobel neudělá nic, leda že si bude chránit vlastní kůži. Je třeba vyvodit důsledky, jinak by se to mohlo opakovat. Dopsal jsem, zalepil dopis do obálky a odložil. Vydal jsem se za Riesem. „Povězte mi, Riesi, jak se jmenuje ten váš Kindersoldat, ten, co skřípe zuby?“ – „Hanika, myslíte? Franz Hanika? Ten, co jsem vám ho ukazoval?“ – „Ano, ten. Můžete mi ho dát?“ V rozpacích zvedl obočí: „Dát vám ho? A k čemu?“ – „Řidiče nechávám tady; sluhu jsem nechal v Kyjevě, potřebuji jiného. A kromě toho bude v Charkově víc možností, jak ho izolovat, aby nikoho neotravoval.“ Ries se zatvářil nadšeně. „Poslyšte, Herr Hauptsturmführer, jestli to myslíte vážně… Co se mě týče, tak s radostí. Zeptám se Obersturmführera; myslím, že nebude nic namítat.“ – „Dobře. Já to zajdu oznámit tomu Hanikovi.“ Našel jsem ho v jídelně, kde drhnul hrnce. „Haniko!“ Postavil se do pozoru a já si všiml, že má na tváři modřinu. „Ano?“ – „Právě odjíždím do Poltavy a pak do Charkova. Potřebuji sluhu. Chceš jet se mnou?“ Pohmožděná tvář se mu rozjasnila. „S vámi?“ – „Ano. Práci budeš dělat skoro stejnou, ale aspoň ti ostatní nepůjdou po krku.“ Přímo zářil, jako dítě, co dostane nečekaný dárek. „Honem, běž si pro věci,“ pobídl jsem ho.

Cesta nákladním autem se mi do paměti vryla jako jedna dlouhá, blouznivá, nekonečná tíseň. Muži strávili venku při tlačení aut víc času než v kabinách. Ale i když bahno bylo úděsné, mnohem víc děsilo pomyšlení na to, co ještě přijde. „Nemáme nic, Herr Hauptsturmführer, chápete? Nic,“ vysvětloval mi jeden Feldwebel. „Ani teplé prádlo, ani svetry, ani kožichy, ani nemrznoucí směs, nic. Rudí, ti budou na zimu připravení.“ – „Jsou to lidé jako my. Taky jim bude zima.“ – „O to nejde. Mráz nějak zvládneme. Ale potřebujeme materiál, a ten oni mají. A i kdyby ho neměli, umějí improvizovat. Oni v tom žijí celý život.“ Vyprávěl mi velmi názorný příklad, který měl od jednoho z Hiwi: v Rudé armádě muži fasují boty o dvě čísla větší, než je jejich velikost. „Mrazem nohy otékají, a takhle v botách ještě zbude místo, aby se vycpaly slámou a novinami. My máme boty správné velikosti. Půlka vojáků se za chvíli ocitne na marodce s amputovanými prsty u nohou.“

Po příjezdu do Jagotina jsem byl tak zabahněný, že poddůstojník, který měl na starost nádraží, nerozeznal moji hodnost a uvítal mě snůškou nadávek, protože jsem v čekárně našlapal. Odložil jsem si bagáž na lavičku a zhurta jsem opáčil: „Jsem důstojník, takže se mnou laskavě tímto tónem nemluvte.“ Vyšel jsem ven za Hanikou, který mi u pumpy pomohl se trochu opláchnout. Jakmile poddůstojník uviděl moje výložky, ještě s hodností Obersturmführera, začal se zalykat omluvami; nabídl mi koupel a pozval mě na večeři. Dal jsem mu dopis pro Thomase, aby ho poslal s poštou. Uložil mě v pokojíku pro důstojníky; Hanika spal na lavičce v čekárně s dovolenkáři, kteří čekali na vlak do Kyjeva. Velitel stanice mě probudil uprostřed noci: „Za dvacet minut jede vlak. Pojďte.“ Přestalo pršet, ale po všem ještě stékala voda, koleje se leskly ve světle truchlivých nádražních luceren. Dohnal mě Hanika se zavazadly. Pak ve stanici za dlouhého, přerušovaného skřípění brzd zastavil vlak. Jako všechny soupravy směrem na frontu byl zpola prázdný, mohli jsme si vybrat kupé. Zase jsem si lehl a znovu usnul. Jestli Hanika skřípal zuby, neslyšel jsem to.

Když jsem se probudil, ještě jsme neprojeli ani Lubny. Vlak často zastavoval, někdy kvůli poplachům, někdy pouštěl přednostní konvoje. U záchodků jsem se seznámil s jedním majorem od Luftwaffe, který se vracel z dovolené ke své letce v Poltavě. Z Německa vyjel před pěti dny. Vyprávěl mi o náladách mezi civilisty v Reich, kteří neztráceli důvěru, i když vítězství na sebe nechávalo čekat, a nabídl nám kus chleba a klobásu, což od něj bylo velice laskavé. Něco k snědku jsme občas sehnali i na nádražích. Vlak si dával na čas, a tak jsem se nikam nehnal. Při zastávkách jsem dlouze přemítal nad neutěšeností ruských nádraží. Nedávno namontované vybavení už teď působilo ošuměle; v kolejištích bujelo trní a plevel; tu a tam se i v tomhle ročním období dal zahlédnout barevný záblesk vytrvalého květu, utopeného v černém, olejem nasáklém štěrku. Krávy, které tudy poklidně procházely, v jejich zadumání vždycky znovu překvapila ryčná píšťala vlaku. Na všem ležela ponurá šeď bahna a prachu. Sem tam po cestě podél trati tlačil špinavý kluk sflikované kolo nebo tudy stará venkovanka pajdala k nádraží, aby tam zkusila prodat pár kousků plesnivé zeleniny. Nechal jsem se unášet rozvětvenou sítí kolejí bez konce, kolem výhybek, které obsluhovali zaostalí, opilí nádražáci. Na seřaďovacích nádražích čekaly nekonečné řady špinavých, umaštěných, zabahněných vagonů naložených obilím, uhlím, železem, naftou, dobytkem, veškerým bohatstvím obsazené Ukrajiny, zabaveným, aby bylo posláno do Německa, všechno to, co člověk nezbytně potřebuje k životu, se podle velkolepého, tajuplného plánu přemísťovalo z místa na místo. Tak pro tohle se válčí, pro tohle umírají lidé? Jenže tak to chodí i v každodenním životě. Někde někdo ubíjí svou existenci pod vrstvou uhelného prachu, v dusivých hlubinách dolu; a jinde, daleko, někdo jiný v teple odpočívá uvelebený v křesle a s dobrou knížkou, má na sobě vlněné oblečení a ani na chvíli mu nepřijde na mysl, kde se vzalo to křeslo, ta kniha, vlna a teplo. Národní socialismus se chtěl postarat, aby v budoucnu každý Němec dostal svůj skromný díl ze všeho toho dobrého, co život přináší; ukázalo se však, že v rámci Reich toho nedosáhneme; a tak jsme si nyní ty věci brali odjinud. Bylo to spravedlivé? Měli jsme potřebnou sílu a moc, a tak to spravedlivé bylo, protože pokud jde o spravedlnost, ta se nedá měřit absolutně a každý národ svou pravdu a spravedlnost definuje po svém. Pokud ale někdy naše síly ochabnou a naše moc selže, pak se budeme muset podřídit cizí spravedlnosti, ať bude sebehroznější. A to bude rovněž spravedlivé.

Hned jak mě v Poltavě Blobel uviděl, poslal mě na odvšivení. Pak mě informoval o situaci. „Vorkommando pustili do Charkova čtyřiadvacátého s LV. armádním sborem. Už si tam zařídili kancelář.“ Callsenovi ale silně chyběli lidé a urgentně žádal posily. Momentálně byly ovšem cesty kvůli dešti a bahnu neprůjezdné. Vlaky dál nejezdily, protože bylo potřeba opravit a rozšířit koleje – i s tím bylo třeba počkat, až se obnoví doprava. „Až začne mrznout, pojedete s několika dalšími důstojníky a s mužstvem do Charkova; Kommandostab za vámi dorazí později. V Charkově se celé Kommando ubytuje na zimu.“

Záhy se ukázalo, že Hanika je mnohem lepší sluha než Popp. Každé ráno jsem měl vyleštěné boty a uniformu vyčištěnou, usušenou a vyžehlenou; při snídani mi nezřídka něčím vylepšil můj příděl. Byl velice mladý; do Waffen-SS se dostal přímo z Hitlerjugend a z Waffen-SS ho přidělili k Sonderkommandu; nicméně měl mnohé přednosti. Naučil jsem ho třídit spisy, aby mi mohl zakládat nebo hledat dokumenty. Ries přehlédl, že má vedle sebe hotový poklad: ten chlapec byl milý a ochotný, stačilo vědět, jak na to. Nějakou dobu spával na prahu mého pokoje, jako pes nebo sluha z ruského románu. Lépe jedl, odpočinul si, tvář se mu zakulatila – i přes pubertální akné to byl vlastně hezký hoch.

Z Blobela se stával čím dál tím větší šílenec; pil, přepadaly ho záchvaty zběsilé a zcela bezdůvodné zuřivosti. Vždycky si mezi důstojníky vybral nějakého obětního beránka a toho pak dnem i nocí neúnavně pronásledoval a obtěžoval kvůli pracovním maličkostem. Zároveň to byl schopný organizátor, měl vyvinutý smysl pro priority a chápal, jaká omezení s sebou nese každodenní praxe. Naštěstí ještě neměl příležitost vyzkoušet svého nového Saurera; vůz uvízl v Kyjevě a Blobel netrpělivě čekal, až mu ho dovezou. Mně běhal mráz po zádech už jen z té představy a doufal jsem, že až dorazí, budu už pryč. Nadále jsem trpěl prudkými záchvaty nevolnosti, občas doprovázenými bolestným, úmorným nadýmáním; ale to jsem si nechával pro sebe. Ani o svých snech jsem s nikým nemluvil. Skoro každou noc jsem teď nastupoval do metra, pokaždé do jiného, ale vždycky bylo nějak výstřední, vyšinuté, nepředvídatelné, a žilo neustálým pohybem vlaků, které přijížděly a odjížděly, pohyblivých schodů či výtahů, které stoupaly a klesaly mezi poschodími, dveří, které se synkopicky otvíraly a zavíraly, semaforů, které se přepínaly ze zelené na červenou, aniž by vlaky zastavovaly, tras, které se křižovaly bez výhybek, a konečných, na kterých marně čekali cestující, byla to porouchaná, hlučná, nesmírná, nekonečná síť, v níž se neustále a nesmyslně přepravovalo. V mládí jsem metro zbožňoval; objevil jsem ho v sedmnácti letech, když mě poslali do Paříže, a jezdil jsem jím, jak to šlo, jen pro to potěšení z pohybu a z toho, že se můžu dívat na lidi a ubíhající stanice. Rok předtím převzala severojižní trasu společnost CMP a já mohl za jednotnou taxu cestovat z jedné čtvrti do druhé celým městem. Zanedlouho jsem znal podzemní místopis Paříže lépe než její povrch. S dalšími spolužáky z přípravky jsme pomocí kopie klíče, děděné mezi studenty z generace na generaci, utíkali z internátu a vyzbrojeni malými baterkami jsme čekávali na nástupišti, až odjede poslední souprava, abychom se pak vnořili do tunelů a po kolejích chodili ze stanice na stanici. Záhy jsme objevili spoustu nepřístupných tunelů a přístupových šachet, které se nám mnohokrát hodily, když nás začali pronásledovat zaměstnanci metra, vyrušení z noční práce. Tahle podzemní zábava v mých vzpomínkách navždy zanechala příchuť silných emocí, tvořených přátelským pocitem bezpečí a vřelosti a nepochybně i vzdáleným erotickým nádechem. Už tenkrát soupravy metra vystupovaly v mých snech, ale nyní s sebou nesly průsvitnou, nakyslou úzkost, nikdy jsem nedojel tam, kam jsem potřeboval, přejížděl jsem přestupní stanice, dveře vagonů se mi zavíraly před nosem, cestoval jsem bez lístku, děsil jsem se revizorů a často jsem se probouzel v návalu náhlé, ledové paniky.

Konečně na silnicích udeřily první mrazy a já mohl odjet. Chlad přišel zničehonic, během jediné noci; ráno se vesele kouřilo od úst a okna zbělela jíním. Před odjezdem jsem si navlékl všechny svetry, co jsem měl; Hanikovi se povedlo sehnat mi za pár říšských marek vydří čepici; v Charkově bude třeba rychle opatřit zimní oblečení. Cestou bylo nebe čisté a modré, před lesy vířila hejna vrabců; u vsí kosili venkované na zamrzlých rybnících rákosí na střechy izeb. Cesta sama byla i nyní nebezpečná: divoké vrásy bahna, zvednuté projíždějícími transportéry a nákladními auty, místy ztuhly mrazem a na ztvrdlých hřebenech se auta smýkala, pneumatiky praskaly a občas, když řidič špatně odhadl úhel a přestal vůz ovládat, se auto dokonce převrátilo. Jinde pod tenkou krustou, která se pod koly lámala, zůstalo bahno zrádně tekuté. Široko daleko se táhla pustá step, pokosená pole, tu a tam les. Z Poltavy do Charkova to je zhruba sto dvacet kilometrů; cesta zabrala celý den. Do města jsme vstoupili přes zničená předměstí plná ožehlých, rozbitých, pobořených zdí, mezi nimiž se na kupkách vršily spěšně srovnané ohořelé a rozlámané vraky válečného materiálu, který přišel při marné obraně města vniveč. Vorkommando se ubytovalo v hotelu International, táhnoucím se podél ohromného hlavního náměstí, kterému vévodila konstruktivistická změť Domu Gosprom, několik krychlových, do půlkruhu rozmístěných budov se dvěma vysokými hranatými oblouky a dvěma mrakodrapy; na tohle velké, ospalé město s dřevěnými domy a starými carskými kostely pozoruhodná stavba. Hned vedle, vlevo, se tyčily masivní fasády a řady vymlácených oken Domu pětiletky, vypáleného během bojů; uprostřed náměstí se k jeho dvěma blokům točil zády mohutný bronzový Lenin a rozmáchlým gestem zval kolemjdoucí k sobě, jako by mu německé nákladní automobily a obrněné vozy, parkující u jeho nohou, byly lhostejné.

V hotelu vládl zmatek; ve většině pokojů byla rozbitá okna, kradla se do nich hlodavá zima. Zabral jsem si malé, jakž takž obyvatelné apartmá, nechal jsem Haniku, aby se postaral o okna a topení, a sešel jsem dolů za Callsenem. „Ve městě se těžce bojovalo,“ řekl mi stručně, „hodně se toho zničilo, to jste sám viděl; pro celé Sonderkommando se bude ubytování hledat těžko.“ I přesto Vorkommando již zahájilo svou práci pro SP a vyslýchalo podezřelé; kromě toho jsme na žádost 6. armády pozatýkali mnoho rukojmí, aby se předešlo sabotážím podobným těm z Kyjeva. Callsen už měl hotovou politickou analýzu: „Obyvatelé města jsou většinou Rusové, takže ty ošemetné problémy spojené se vztahy s Ukrajinci tu tolik nehrozí. Je tu také početná židovská populace, i když hodně Židů uteklo s bolševiky.“ Blobel mu dal rozkaz sehnat a postřílet židovské vůdce. „Co s ostatními, to se uvidí později.“

V apartmá se Hanikovi povedlo ucpat okna lepenkou a celtami, sehnal i pár svíček na osvětlení; pokoje byly ale pořád vymrzlé. Zatímco Hanika vařil čaj, já se na pohovce dlouze oddával svým představám o tom, jak ho pod záminkou, že je mi zima, zvu k sobě do postele, abychom se vzájemně zahřáli, pak mu v noci pomalu zasouvám ruku pod kabát, líbám ho na mladé rty a šátrám mu v kalhotách, abych z nich vyprostil jeho ztuhlý penis. Svádět podřízeného, i kdyby k tomu byl svolný, bylo nepřijatelné; ale já o podobných věcech už dlouho nepřemýšlel, a tak jsem se nesnažil těmto sladkým vidinám uniknout. Upíral jsem mu pohled na šíji a v duchu jsem se ptal, jestli už měl děvče. Byl opravdu hodně mladý, ale my jsme v internátě už i v mladším věku mezi chlapci dělali všechno, co se dělat dá, a starší hoši, kterým tehdy muselo být asi tolik jako teď Hanikovi, si ve vedlejší vesnici uměli najít děvčata, co si to ochotně nechávala dělat zezadu. Myšlenky se mi rozbíhaly: místo jeho křehké šíje jsem před sebou viděl mohutnější zátylky, náležející mužům, které jsem znal nebo jen zahlédl, hodnotil jsem tyto zátylky pohledem ženy a náhle jsem chápal, že muži ničemu nevládnou, nic neřídí, že to jsou všechno děti, neřkuli hračky, seslané sem pro rozkoš žen, rozkoš neukojitelnou a o to výsostnější, že muži ve svých vlastních představách ženy ovládají, ale ve skutečnosti je ženy pohlcují, maří jejich vládu, rozpouštějí jejich moc a nakonec si od nich berou mnohem víc, než jsou muži ochotni dát. Muži naivně věří tomu, že ženy jsou zranitelné a že této zranitelnosti je třeba buď využít, nebo ji ochraňovat, a ženy se zatím tolerantně a s láskou či s pohrdáním smějí nekonečné, dětské zranitelnosti mužů, jejich křehkosti, rozbitnosti, která se tolik blíží trvalé ztrátě sebevlády, tomu neustále hrozícímu zhroucení, tomuto vakuu vtělenému do silné schránky. Právě to je nepochybně důvod, proč ženy tak zřídkakdy zabíjejí. Trpí mnohem víc, ale vždycky mají poslední slovo. Pil jsem čaj. Hanika mi do postele nastlal veškeré přikrývky, které kde našel; dvě jsem vzal a nechal jsem mu je na pohovce v prvním pokoji, kde spal. Zavřel jsem dveře, rychle jsem masturboval a pak jsem s břichem a rukama potřísněnými spermatem okamžitě usnul.

Blobel se kdovíproč rozhodl setrvat v Poltavě, zřejmě aby se nevzdaloval od von Reichenaua, který tu měl svůj štáb, a tak jsme na Kommandostab čekali přes měsíc. Vorkommando nesložilo ruce do klína. Stejně jako v Kyjevě jsem začal zakládat sítě informátorů; tady to bylo potřeba ještě víc, protože skladba místního obyvatelstva byla pestrá, uchýlilo se sem plno imigrantů z celého Sovětského svazu, mezi kterými se určitě schovávalo množství špiónů a sabotérů; mimoto jsme nemohli najít jediný seznam nebo složku NKVD: než se stáhli, systematicky vyčistili archivy a nenechali nic, co by nám usnadnilo práci. Dělat něco v hotelu bylo těžké: člověk se snažil sepsat hlášení nebo pohovořit s místním spolupracovníkem, a vtom se z vedlejšího pokoje ozval řev vyslýchaného; zmáhalo mě to. Jednou nám při večeři naservírovali červené víno: a sotva bylo po večeři, šlo zase ven. Ještě nikdy se mi to nepřihodilo tak prudce a já si začal dělat starosti: před válkou jsem nikdy nezvracel, nezvracel jsem prakticky od dětství. A tak jsem se ptal, s čím to souvisí. Hanika, který mé dávení slyšel přes dveře koupelny, nadhodil, že je to možná zkaženým jídlem nebo že mám střevní chřipku: zavrtěl jsem hlavou, tím to nebylo, protože to začalo přesně jako mé nevolnosti, kašlem a pocitem, že je mi těžko nebo že mi někde cosi uvízlo, jen to zašlo dál a všechno ze mě najednou vyletělo, nestrávené jídlo smíchané s vínem, odporná rudá kaše.

Konečně dostal Kuno Callsen od Ortskommandantur povolení přemístit Sonderkommando do prostor NKVD, na Sovnarkomovské, tedy ulici Rady lidových komisařů. Velká budova ve tvaru L pocházela ze začátku století a hlavní vchod se nacházel v kolmé uličce lemované holými, opadanými stromy; v rohu byla pamětní deska v ruštině, která připomínala, že tu za občanské války, v květnu a červnu 1920, pobýval slavný Dzeržinskij. Důstojníci i nadále spali v hotelu; Hanika nám obstaral kamínka; bohužel je umístil do malého salonku, kde nocoval, a když jsem nechal otevřené dveře, kvůli jeho příšernému skřípání zubů jsem se nevyspal. Požádal jsem ho, aby obě dvě místnosti pořádně vytopil přes den, abych mohl spát se zavřenými dveřmi; za svítání mě ale vždycky probudila zima, a tak jsem nakonec trávil noci oblečený a ve vlněné čepici, dokud mi Hanika nesehnal duchny, pod kterými jsem mohl spát nahý, jak jsem měl ve zvyku. Dál jsem zvracel skoro každý večer nebo alespoň obden, vždycky těsně po večeři a jednou dokonce ještě než večeře skončila, pil jsem k vepřové kotletě studené pivo a žaludek se mi obrátil tak rychle, že tekutina se ještě neohřála, což byl ošklivý pocit. Pokaždé se mi podařilo vyzvracet se slušně, do záchodové mísy nebo do umyvadla, a pokud možno nenápadně, ale vysilovalo mě to stejně: vždycky předtím, než jsem vyzvrátil jídlo, jsem se tak silně dávil, že mě to na dlouhou dobu vyčerpalo a zbavilo veškeré energie. Aspoň že jídlo vycházelo tak rychle, že ještě nestačilo zkysnout, neboť trávicí proces sotva začal a zvratky neměly žádnou chuť, a tak stačilo otřít si ústa, a hned jsem se cítil lépe.

Odborníci z Wehrmacht pečlivě pročesali veškeré veřejné budovy a pátrali po výbušninách a minách, a také zneškodnili několik zbraní; i přesto několik dní po prvním sněhu vybuchl Dům Rudé armády. Výbuch zabil velitele 60. divize, náčelníka jeho hlavního štábu, jeho důstojníka Ia a tři podřízené; všichni byli nalezeni strašlivě znetvoření. Téhož dne došlo ke čtyřem dalším výbuchům; důstojníci zuřili. Velitel ženistů 6. armády, Oberst Seile, vydal rozkaz, aby v zájmu zamezení dalším výbuchům byli do všech velkých budov rozmístěni Židé. Von Reichenau byl pro odvetné akce. Do těch se Vorkommando nemíchalo, postarala se o ně Wehrmacht. Ortskommandant nechal na všech balkonech ve městě oběsit rukojmí. Za naší úřadovnou se spojovaly dvě ulice, Černyševského a Giršmanova, a tvořily nepravidelné prostranství, jakési nevymezené náměstí mezi nevelkými budovami, které tu byly bez ladu a skladu rozmístěné. Některé z domů různých architektonických stylů i barev se do ulice natáčely nakoso a nad elegantními vstupními dveřmi vystupovaly malé balkonky; zanedlouho už na každém zábradlí jako pytle viseli lidé, po jednom nebo po několika. Na jednom předválečném panském domě, který měl tři patra a světle zelenou fasádu, dva svalnatí atlanti podpírali balkon bílými pažemi založenými za hlavou; když jsem procházel kolem, tělo visící mezi těmito nehybnými karyatidami sebou ještě škubalo. Každý oběšenec měl kolem krku ceduli v ruštině. Do úřadu jsem rád chodíval buď pod holými lípami a topoly ulice Karla Liebknechta, nebo zkratkou přes veliký park Odborů se Ševčenkovým pomníkem; bylo to jen pár set metrů a přes den bylo na ulicích bezpečno. V Liebknechtově ulici se také věšelo. Pod jedním balkonem se shromáždil dav. Francouzským oknem vyšlo na balkon několik Feldgendarmen a pevně tu uvazovali šest provazů se smyčkami. Pak se vrátili do temného pokoje. Za okamžik opět vyšli a nesli muže se spoutanýma rukama a nohama a s kápí přes hlavu. Jeden Feldgendarm mu kolem krku přetáhl smyčku a ceduli a pak mu sundal kápi. Krátce jsem zahlédl vytřeštěné oči toho člověka, oči splašeného koně; pak je zavřel, jako kdyby ho přemohla únava. Dva z Feldgendarmen ho zvedli a zvolna spustili z balkonu. Jeho svázané svaly sebou zuřivě zaškubaly, pak se zklidnily a on se s dohladka oholeným zátylkem už jen klidně houpal, zatímco Feldgendarmen věšeli dalšího. Lidé se dívali až do konce a já se s nezdravým zaujetím díval také. Hltal jsem pohledem tváře oběšenců a odsouzených těsně předtím, než byli přehozeni přes zábradlí: ty tváře, ty vyděšené nebo děsivě odevzdané oči mi nic neříkaly. Několika mrtvým groteskně vylézal jazyk, proudy slin jim z úst stékaly na chodník, někteří z přihlížejících se smáli. Jako příliv se mě zmocnila úzkost, zvuk dopadajících slin mi naháněl hrůzu. Jako mladý chlapec jsem už jednou oběšence viděl. Stalo se to v tom příšerném internátě, kam mě zavřeli: trpěl jsem tam, ale nebyl jsem sám. Jednou po večeři se konala mimořádná bohoslužba, už si nepamatuji proč, a já se z ní nechal pod záminkou svého luteránského původu uvolnit (gymnazium bylo katolické); směl jsem se tedy vrátit do svého pokoje. Ložnice byly uspořádané podle tříd a bylo v nich asi patnáct paland. Cestou nahoru jsem prošel kolem sousedního pokoje, kde spali prváci (já byl ve druhém ročníku, bylo mi asi patnáct); byli tam dva chlapci, kteří také unikli mši: Albert, se kterým jsem se tak trochu kamarádil, a Jean R., zvláštní, neoblíbený hoch, který ostatním žákům naháněl strach svými prudkými a divokými záchvaty vzteku. Pár minut jsem si s nimi povídal, pak jsem zašel do svého pokoje, lehl jsem si a začal jsem si číst román E. R. Burroughse, což byla četba v tomhle žaláři samozřejmě zakázaná jako všechno ostatní. Zrovna jsem se pouštěl do druhé kapitoly, když jsem uslyšel Albertův šílený křik: „Pomoc! Pomoc! Pojďte sem!“ S bušícím srdcem jsem vyskočil z postele, ale pak mě napadlo: co když se Jean R. pokouší Alberta zabít? Albert křičel dál. Přinutil jsem se tedy a šel se podívat; vyděšený a připravený okamžitě utéct jsem se přikradl ke dveřím a otevřel je. Jean R. visel na trámu, kolem krku měl červenou šálu a v obličeji už modral; řvoucí Albert ho držel za nohy a snažil se ho zvednout. Vyběhl jsem z pokoje a teď už také s křikem jsem uháněl dolů po schodech a přes nádvoří ke kapli. Několik profesorů vyšlo ven, zaváhali a pak se s davem žáků v patách rozeběhli za mnou. Vedl jsem je k ložnici a všichni chtěli dovnitř: jakmile profesoři pochopili, co se děje, dva z nich dveře zastoupili a vytlačili žáky na chodbu, ale já už uvnitř byl, už jsem všechno viděl. Dva nebo tři profesoři Jeana R. podpírali, zatímco třetí se zuřivě snažil přeříznout tlustou šálu kapesním nožem či klíčem. Konečně Jean R. padl jako podťatý strom a stáhl profesora s sebou na zem. Albert se krčil v koutě a s rukama sepjatýma před obličejem vzlykal. Otec Labourie, náš profesor řečtiny, se pokoušel vypáčit Jeanovi R. čelisti, oběma rukama mu roztahoval zuby od sebe, ale marně. Zřetelně si vzpomínám na temnou, zářivě modrou Jeanovu tvář a na jeho fialové rty pokryté bílou pěnou. Pak mě vykázali ven. Tu noc jsem strávil na ošetřovně, zřejmě mě nechtěli pouštět k ostatním chlapcům; kam dali Alberta, to nevím. O něco později ke mně poslali otce Labourieho, muže milého a trpělivého, což byly v tomto zařízení vzácné vlastnosti. Nebyl takový jako ostatní kněží a já si s ním rád povídal. Druhý den ráno se všichni žáci shromáždili v kapli na dlouhé kázání o ohavnosti sebevraždy. Bylo nám řečeno, že Jean R. přežil; a za spásu jeho hříšné duše je třeba se modlit. Už ho nikdy neuvidíme. Jelikož to žáky značně otřáslo, otcové se rozhodli uspořádat dlouhý výlet do lesa. „To je ale blbost,“ řekl jsem Albertovi, když jsem se s ním potkal na dvoře. Připadal mi zamlklý a nervózní. Přistoupil ke mně otec Labourie a tiše mě pobídl: „Jen pojď s námi. Tobě je to možná jedno, ale ostatním to udělá dobře.“ Pokrčil jsem rameny a připojil se ke skupině. Pochodovali s námi celé hodiny – a je pravda, že když jsme se večer vrátili, byli všichni klidní. Směl jsem zase do svého pokoje, kde se na mě sesypali ostatní chlapci. Na výletě mi Albert vyprávěl, že Jean R. si stoupnul na postel, navlékl si kolem krku smyčku, zavolal: „Koukej, Alberte!“ a skočil. Nad charkovským chodníkem se zvolna kývali oběšenci. Věděl jsem, že mezi nimi jsou Židé, Rusové i Cikáni. Všichni ti nakupení, chmurní viselci mi připomínali dřímající kukly, které trpělivě čekají na přeměnu. Pořád mi ale cosi unikalo. Konečně jsem začínal chápat, že ať uvidím mrtvých či těch, kteří právě umírají, kolik chci, nikdy se mi nepodaří uchopit smrt, onen okamžik, přesně v tu pravou chvíli, kdy se odehrává. Bylo to buď, anebo: buď je člověk mrtvý, a pak už každopádně není co chápat, nebo ještě mrtvý není, a v tom případě, i když má hlaveň v týle nebo provaz kolem krku, ona absurdní myšlenka, že bych já, jediný živý na světě, mohl zmizet, zůstává nepochopitelná a čistě abstraktní. Když umíráme, jsme možná už mrtví, ale nikdy nezemřeme, ten okamžik nikdy nenastane, nebo spíš neustále přichází, a pak je tu, přijde, a pak přijde znova a pak je náhle pryč a nikdy nepřišel. Takhle jsem tedy uvažoval v Charkově, určitě velice pomýleně, ale nebylo mi dobře.

Byl konec listopadu: na velké kruhové náměstí, přejmenované na Adolf-Hitler-Platz, z polední oblohy zlehka padal sníh šedý a bledý jako ústa plná světla. Z natažené Leninovy ruky visela na dlouhém provaze žena, pod ní si hrály děti, zvedaly hlavy a nakukovaly jí pod sukni. Oběšenců přibývalo, Ortskommandant vydal rozkaz, aby zůstali viset, pro výstrahu. Ruští chodci kolem nich procházeli spěšně a se sklopenými hlavami; němečtí vojáci a děti si je zvědavě prohlíželi a vojáci si je často fotografovali. Už několik dní jsem nezvracel a doufal jsem, že se to zlepší, ale bylo to jen dočasné; když mě to popadlo znovu, hodinu po obědě jsem jakž takž skrytý v postranní ulici vyzvracel klobásu, zelí i pivo. O něco dál, v koutě parku Odborů, stála šibenice; toho dne sem byli s rukama svázanýma za zády přivedeni tři velice mladí muži a jedna žena a kolem nich se mačkal dav složený pouze z německých vojáků a důstojníků. Žena měla na krku velkou ceduli, která vysvětlovala, že jsou trestáni pro výstrahu za pokus o vraždu důstojníka. Pak je pověsili. Jeden z mladíků se tvářil užasle, jako by se divil, že tu je, ten druhý byl jen smutný; když ženě podtrhli nohy, příšerně se zašklebila, ale to bylo všechno. Bůh ví, jestli byli do toho atentátu opravdu zapletení; věšel se skoro kdokoliv, Židé, ale i ruští vojáci, lidé bez dokladů, venkované, kteří tu hledali něco k snědku. Záměrem nebylo potrestat viníky, ale vyvoláním hrůzy předejít dalším atentátům. V samotném Charkově to, jak se zdá, fungovalo; od začátku poprav už k žádným výbuchům nedocházelo. Mimo město se ale situace zhoršila. Oberst von Hornbogen, Ic z Ortskommandantur, ke kterému jsem pravidelně docházel, měl na zdi velkou mapu okolí Charkova, propíchanou červenými špendlíky; každý z nich znázorňoval jeden partyzánský útok či atentát. „Začíná to být vážný problém,“ vysvětlil mi. „Z města už můžeme vyjíždět jen s ozbrojeným doprovodem; jednotlivé muže postřílejí jako králíky. Každou vesnici, kde se najdou partyzáni, srovnáme se zemí, ale moc to nepomáhá. Zásobování, i to armádní, je čím dál tím složitější; a na to, že bychom v zimě nakrmili zdejší obyvatelstvo, se nedá ani pomýšlet.“ Ve městě bylo asi šest set tisíc obyvatel; obecní zásoby neexistovaly, a už teď se mluvilo o tom, že staří lidé umírají hlady. „Pokud nemáte nic proti, rád bych si poslechl něco o vašich potížích s disciplínou,“ požádal jsem Obersta, s nímž jsem už nějakou dobu udržoval dobré vztahy. – „Pravda, máme s tím starosti. Hlavně případy rabování. Hodně vojáků bere zdejším lidem kožichy a kožešinové čapky. Rovněž došlo k jednomu znásilnění. Šest vojáků zatáhlo Rusku do sklepa a znásilnili ji jeden po druhém.“ – „Čím si to vysvětlujete?“ – „Podle mě je to otázka morálky. Mužstvo je vysílené, špinavé, zavšivené, už nefasuje ani čisté spodní prádlo, navíc přichází zima a oni mají pocit, že to bude ještě horší.“ S úsměvem se ke mně naklonil. „Čistě mezi námi, na zdech AOK v Poltavě se dokonce objevily nápisy. Věci jako Chceme se vrátit do Německa nebo třeba Jsme špinaví, máme vši a chceme domů. Generalfeldmarschall se mohl vzteknout, vzal to jako osobní urážku. Samozřejmě ví, že tu panuje napětí a nouze, ale myslí si, že by důstojníci mohli pro politickou výchovu mužstva dělat víc. Nejznepokojivější je ovšem situace v zásobování.“

Venku na náměstí ležela tenká vrstva sněhu, která zasypávala i ramena a vlasy oběšenců. Kolem mě vběhla na Ortskommandantur mladá Ruska, která v letu velice zlehka zadržela nohou těžké dveře, aby nebouchly. Popotáhl jsem; z nosu mi stekla kapka vody a studeným tahem mi přeškrtla rty. Von Hornbogen mě naladil velice pesimisticky. Život šel ale dál. Otevíraly se obchody provozované Volksdeutschen i arménské restaurace, a dokonce dva noční kluby. Wehrmacht znovu otevřela Ševčenkovo ukrajinské dramatické divadlo, nejdřív ale nechala jeho elegantní fasádu z 19. století se sloupovím a bílými, výbuchy poškozenými štuky, natřít na okrovou a vínovou barvu; začal tu fungovat kabaret jménem Panzersprenggranate, „Protitankový granát“, a nad bohatě vyřezávanými dveřmi tento název hlásala křiklavá vývěsní tabule. Jednoho večera jsem sem vzal Haniku na satirickou revui. Nebyl to žádný zázrak, ale diváci se nadšeně smáli a zuřivě tleskali; některé výstupy byly poměrně zábavné. V jedné parodické scéně sbor zahalený do pruhovaných rabínských modlitebních šálů zpíval pasáž z Janových pašijí:

Wir haben ein Gesetz

Und nach dem Gesetz

Soll er sterben.

Takovouhle šaškárnu by zbožný Bach určitě neocenil, říkal jsem si. Ale musel jsem uznat, že komické to bylo. Hanika zářil a tleskal po každém čísle; vypadal šťastně. Ten večer mi bylo příjemně, nezvracel jsem a užíval jsem si tepla a pohody v divadle. O přestávce jsem zašel do bufetu a koupil Hanikovi sklenku vychlazené vodky; celý zčervenal, nebyl na pití zvyklý. Když jsem si před zrcadlem upravoval uniformu, všiml jsem si skvrny. „Haniko,“ zeptal jsem se, „co to je?“ – „Co, Herr Hauptsturmführer?“ – „Ta skvrna tady.“ Prohlédl si ji: „Já nic nevidím, Herr Hauptsturmführer.“ – „Ale ano,“ trval jsem na svém, „tady je skvrna, to místo je trochu tmavší. Až budeš zase prát, lépe drhni.“ – „Ano, Herr Hauptsturmführer.“ Ta skvrna mi dělala starosti: snažil jsem se na ni zapomenout u další sklenky a pak jsem se vrátil do sálu na druhou část představení. Po jeho konci jsem se spolu s Hanikou vydal pěšky bývalou Liebknechtovou ulicí, přejmenovanou na Horst-Wesselstrasse nebo tak nějak. O něco výš, naproti parku, staré ženy pod dohledem vojáků sundávaly oběšence. Ti Rusové, které věšíme, pomyslel jsem si při tom pohledu, mají aspoň matky, které jim otřou pot z čela, zatlačí jim oči, složí paže a něžně je pohřbí. Myslel jsem na všechny ty Židy, kteří s očima pořád otevřenýma leží pod zemí kyjevské rokle: připravili jsme je o život, ale také o tuto něhu, protože jsme s nimi zabili i jejich matky a ženy a sestry a nenechali jsme nikoho, kdo by za ně truchlil. Jejich osudem je hořkost hromadného hrobu, jejich pohřební hostinou úrodná ukrajinská zem, která jim naplnila ústa, jejich jediným kadišem hvízdání stepního větru. A stejný osud se chystá pro jejich charkovské souvěrce. Konečně dorazil Blobel s Hauptkommandem a ke svému rozhořčení zjistil, že zatím nebyla přijata žádná opatření kromě povinného nošení žluté hvězdy. „Co ta Wehrmacht sakra dělá? Chtějí snad strávit zimu s třiceti tisíci sabotéry na krku?“ Přivezl náhradníka za dr. Kehriga, který právě dorazil z Německa; já jsem se tedy vrátil na nižší post, zpátky ke svým povinnostem podřízeného, a nijak mi to vzhledem k mé únavě nevadilo. Sturmbannführer dr. Woytinek byl drobný, nabručený mužík, který se velmi zlobil, že se mu nepovedlo chytit příležitost za pačesy na začátku tažení, a doufal, že se brzy naskytne možnost všechno dohnat. Možnost se skutečně naskytnout měla; ovšem ne okamžitě. Blobel a Vogt začali hned po příjezdu jednat s představiteli AOK ohledně nové Grosse Aktion. Mezitím byl ale kvůli ústupu od Rostova odvolán von Rundstedt a Führer určil, aby ho v čele skupiny armád Jih nahradil von Reichenau. Do čela 6. armády nebyl zatím jmenován žádný jeho nástupce; momentálně AOK řídil Oberst Heim, šéf generálního štábu; a ukázalo se, že co se týče spolupráce s SP a SD, je méně úslužný než jeho bývalý velící generál. Neměl žádné zásadní námitky, ale každý den písemně poukazoval na nové a nové praktické obtíže a debaty se protahovaly. Blobel soptil a vyléval si vztek na důstojnících Kommanda. Pokud jde o dr. Woytineka, ten se seznamoval s dokumenty a celé dny mě trápil otázkami. Když mě potkal dr. Sperath, poznamenal: „Nevypadáte dobře.“ – „To nic. Jsem jen trochu unavený.“ – „Měl byste si odpočinout.“ Ušklíbl jsem se: „Ano, po válce to udělám.“ Ale zároveň mě rozptylovaly skvrny od bláta na kalhotách, které Hanika, jenž začínal být poněkud nedbalý, špatně vyčistil.

Blobel přijel do Charkova i s nákladním automobilem Saurer a napevno počítal s tím, že ho při plánované akci využije. V Poltavě měl konečně možnost ho vyzkoušet. Häfner, který u toho byl – Teilkommandos se v Poltavě shromáždila, aby se do Charkova přemístila společně – mi tu scénu jednou večer v kasinu popsal: „Vlastně to není vůbec žádné zlepšení. Standartenführer nechal nastoupit ženy a děti a pak nastartoval. Když Židé pochopili, co se děje, začali bušit na stěny a křičet: ‚Drazí Němci! Drazí Němci! Pusťte nás ven!‘ Já zůstal sedět v autě se Standartenführerem, který popíjel kořalku. Při vykládání jsem si pak všiml, že není ve své kůži. Mrtvoly byly celé od hoven a zvratků, naši muži byli znechucení. Findeisen, který nákladní auto řídil, se taky nadýchal plynu a zvracel, kudy chodil. Hrůza. Jestli nevymysleli nic lepšího, aby nám pomohli, tak si to můžou strčit někam. Je na tom jasně vidět, že to napadlo nějakého úředníka.“ – „Ale Standartenführer ho chce i přesto používat?“ – „Jistě! Ovšem ujišťuji vás, že já u toho nebudu.“

Vyjednávání s AOK se konečně chýlilo ke konci. Blobel, kterého v tom podporoval Ic Niemeyer, vyzdvihl, že likvidace židovské populace a dalších nežádoucích a politicky podezřelých osob, i těch, kteří nejsou zdejší, pomůže ulehčit čím dál tím naléhavější zásobovací problémy. Wehrmacht ve spolupráci s městským ubytovacím úřadem souhlasila s tím, že dá Sonderkommandu pro evakuaci k dispozici místo, ChTZ, továrnu na výrobu traktorů včetně ubytoven pro dělníky. Továrna se nacházela mimo město, dvanáct kilometrů od centra, u řeky na staré silnici na Moskvu. 14. prosince byl vyvěšen rozkaz, kterým se veškerým Židům z města dávaly dva dny na přemístění do továrny. Stejně jako v Kyjevě se Židé přesunuli sami, bez ozbrojeného doprovodu; pro začátek byli skutečně ubytováni v barácích. V den evakuace sněžilo, byla velká zima, děti plakaly. Do ChTZ jsem se vydal autem. Areál nebyl uzavřený a dovnitř i ven proudilo množství lidí. V barácích nebyla ani voda, ani jídlo, ani topení, takže lidé odcházeli pro to nejnutnější a nikdo jim v tom nebránil; informátoři jen označovali ty, kdo šířili negativní zvěsti a zneklidňovali ostatní; ti pak byli nenápadně zadrženi a zlikvidováni ve sklepích úřadu Sonderkommanda. V táboře vládl mimořádný zmatek, baráky se rozpadaly, děti plakaly, staří lidé už umírali, a protože je jejich rodiny nemohly pohřbít, ukládaly je ven, kde těla tuhla mrazem. Nakonec byl tábor uzavřen a postavila se před něj německá hlídka. Nepřestávali sem ale proudit lidé, Židé, kteří se chtěli připojit ke svým rodinám, nebo ruští a ukrajinští příbuzní, kteří nosili svým ženám, mužům či dětem jídlo; ty jsme i nadále pouštěli dovnitř a ven, Blobel chtěl zabránit panice a tábor likvidovat postupně a nenápadně. Wehrmacht už dříve upozornila, že jednorázová akce jako ta kyjevská by způsobila příliš velké pozdvižení, a Blobel tenhle argument přijal. Na Štědrý den pozvala Ortskommandantur důstojníky Sonderkommanda na recepci do velkého sjezdového sálu Ukrajinské komunistické strany, který byl pro tuto příležitost slavnostně vyzdoben: u bohatého bufetu jsme popíjeli šnaps s důstojníky Wehrmacht, kteří připíjeli na zdraví Führera, na Endsieg a na naše velké společné dílo. Blobel a Kommandant města, generál Reiner, si předali dárky; pak začali důstojníci, kteří na to měli hlas, sborem zpívat. Dva dny nato – Wehrmacht trvala na posunutí data až po Vánocích, aby se nepokazily oslavy – byli Židé vyzváni, aby se dobrovolně přihlásili na práci v Poltavě, v Lubnách a v Romnách. Mrzlo, až praštělo, všude ležel sníh, vymrzlí Židé se choulili na místě, kde probíhal výběr, v naději, že z tábora co nejrychleji uniknou. Nahnali je do nákladních aut, která řídili ukrajinští šoféři; jejich majetek se dával zvlášť, do jiných aut. Pak byli odvezeni do Roganu, na vzdálené předměstí, a postříleni v balkách, roklích, které vybrali naši zeměměřiči. Jejich věci se dopravily do skladišť, kde měly být roztříděny a posléze je měli prostřednictvím NKV a Vomi dostat Volksdeutschen. Těsně před novým rokem jsem se jedné popravy zúčastnil. Všichni střelci byli mladí dobrovolníci z řad 314. policejního praporu, ještě na to nebyli zvyklí, stříleli šejdrem a bylo hodně raněných. Důstojníci jim nadávali a nechávali jim rozdávat alkohol, ale tím se jejich výkon nezlepšil. Čerstvá krev stříkala do sněhu, tekla po dně rokle, na promrzlé zemi se sbírala do kaluží; nemrzla, jen houstla. Kolem se na zasněžených polích zvedaly k obloze šedé, mrtvé stonky slunečnic. Všechno, i křik a výstřely, znělo tlumeně; pod nohama křupal sníh. Využili i nákladního Saurera, ale na to jsem se podívat nešel. Zvracel jsem teď často a cítil jsem, že začínám být trochu nemocný; měl jsem horečku, ne takovou, abych zůstal ležet, byla to jen vleklá třesavka a pocit křehkosti, jako kdybych měl kůži ze skla. V balce mezi poryvy větru mnou tahle horečka lomcovala v nepříjemných návalech. Všechno bylo bílé, děsivě bílé, až na krev, která špinila všechno, sníh, vojáky, můj kabát. Po nebi k jihu klidně táhla velká hejna divokých kachen.

Mráz přebíral vládu a uvelebil se tu téměř jako jakýsi živý organismus, který se šíří po zemi a proniká i na ta nejneočekávanější místa. Sperath mi oznámil, že Wehrmacht decimují omrzliny, které často vedou k amputacím: ukázalo se, že cvočky probité podrážky Kommisstiefel velice účinně odvádějí teplo. Každé ráno byly nalézány mrtvé hlídky, kterým zmrzl mozek, protože si daly helmu na hlavu jen tak, bez vlněné čepice. Řidiči panzerů museli pod svými stroji pálit pneumatiky, aby vůbec mohli odjet. Část mužstva konečně nafasovala teplé civilní oblečení, shromážděné v rámci Winterhilfe v Německu, ale šatstvo to bylo všelijaké, a tak někteří vojáci chodili v dámských kožiších, s boa či rukávníky. S okrádáním zdejších lidí to bylo čím dál tím horší: vojáci jim brali kožichy a kožešinové čepice a polonahé je házeli do sněhu, kde mnozí z nich umrzli. Vyprávělo se, že před Moskvou to je prý ještě víc na pováženou; od začátku měsíce, od sovětské protiofenzívy, naši muži, kteří se museli stáhnout do obrany, padali na pozicích jako mouchy, aniž vůbec spatřili nepřítele. Situace byla zmatená i politicky. V Charkově nikdo vlastně ani nechápal, proč jsme vyhlašovali válku Američanům: „Už tak jsme si toho nabrali dost,“ nadával Häfner a Kurt Hans mu sekundoval. „Budou se o ně muset postarat Japonci.“ Jiní jasnozřivě spatřovali v japonském vítězství nebezpečí pro Německo. Otázky vyvolaly i čistky mezi vysokými armádními důstojníky: podle většiny příslušníků SS bylo dobře, že se Führer osobně postavil do čela OKH; teď už ho ti staří reakční Prušáci nebudou moci nenápadně brzdit, říkali; na jaře bude po Rusech. Ve Wehrmacht byli skeptičtější. Podle Ic von Hoborgena kolovaly zvěsti o ofenzívě na jih, jejímž cílem měla být kavkazská ropa. „Já už tomu nerozumím,“ svěřil se mi, když jsme v kasinu vypili pár skleniček. „Jsou naše cíle politické, nebo ekonomické?“ Nadhodil jsem, že nepochybně obojího druhu; pro něj ale zásadní otázka spočívala v našich prostředcích. „Američanům chvilku potrvá, než zvýší výrobu a nashromáždí dostatek prostředků. To nám dává čas. Ale jestli do té doby s Rudými nezatočíme, jsme v háji.“ Jeho slova mě zaskočila; ještě nikdy jsem neslyšel, že by někdo svůj pesimismus vyjádřil tak na rovinu. Už jsem uvažoval o možnosti, že naše vítězství bude skromnější, než se předpokládalo, že to bude například mírový kompromis, kterým necháme Stalinovi Rusko, ale ponecháme si Ostland, Ukrajinu a Krym. Ovšem porážka? To mi připadalo nemyslitelné. Býval bych si o tom rád promluvil s Thomasem, ale ten byl daleko, v Kyjevě, a já od něj neměl žádné zprávy od chvíle, kdy byl povýšen na Sturmbannführera, což mi oznámil v odpovědi na můj dopis z Perejaslavi. V Charkově skoro nebylo s kým diskutovat. Blobel po večerech pil a z plna hrdla nadával na Židy, na komunisty a dokonce i na Wehrmacht; důstojníci ho poslouchali, hráli kulečník nebo odcházeli do svých pokojů. Já obvykle dělal totéž. Četl jsem v té době Stendhalův deník, v němž jsem nacházel záhadné pasáže, které zvláštně korespondovaly s mými pocity: Odmítnout Židy… Dusivě na mě doléhá čas… Bolest ze mě dělá stroj… Nepochybně v reakci na pocit špinavosti, vyvolaný zvracením, jsem se rovněž začal téměř posedle soustředit na osobní hygienu; Woytinek mě několikrát překvapil, když jsem zkoumal svou uniformu a hledal skvrny od bláta nebo jiné, a dal mi výslovný rozkaz, abych přestal chytat lelky. Hned po své první inspekci na Aktion jsem dal svou špinavou uniformu Hanikovi, aby ji vypral; vždycky, když mi ji vrátil, jsem na ní ale objevil nové skvrny; nakonec jsem si ho vzal stranou, nevybíravě jsem mu vynadal, že je líný a neschopný, a přetáhl jsem ho svým sakem přes obličej.

Sperath se přišel zeptat, jestli se mi dobře spí; když jsem přisvědčil, tvářil se spokojeně, a byla to pravda, protože jakmile jsem se večer uložil, usnul jsem jako špalek, ale můj spánek byl plný těžkých, nepříjemných snů, nebyly to přímo noční můry, spíš něco jako táhlé podmořské proudy, které vířily bahno v hlubinách, zatímco hladina zůstávala hladká a nezčeřená. Musím říct, že jsem se často účastnil poprav, nikdo to po mně nevyžadoval, chodil jsem tam z vlastního rozhodnutí. Nestřílel jsem, jen jsem sledoval ty, kteří stříleli, hlavně důstojníky jako Janssena či Häfnera, kteří tu byli od začátku a teď už je jejich popravčí práce v nejmenším nerozrušovala. Musel jsem se chovat jako oni. Jak jsem se té žalostné podívané schválně vystavoval, zjišťoval jsem, že nesměřuji k tomu, abych v sobě tenhle pocit skandálnosti, nepřekonatelný dojem, že je tu cosi překračováno, že se tu obludně znásilňuje Krása a Dobro, otupil, nýbrž že se tento pocit nepatřičnosti otupil sám, v podstatě jsme si na něj zvykli a už jsme nic necítili; také jsem se zoufale, ale marně snažil opět zakusit ten počáteční šok, ten pocit, že se celá má bytost nezměrně otřásla, zlomila; místo toho jsem zažíval už jen pochmurné, úzkostné vzrušení, čím dál tím kratší, trpčí, splývající s horečkou a mými tělesnými obtížemi, a tak jsem se zvolna a nevědomky na své cestě za světlem nořil do bahna. Do těchto rozsedlin, které se neustále rozšiřovaly, vrhla paprsek světla drobná příhoda. V rozlehlém, zasněženém parku pod sochou Ševčenka vedli k šibenici mladou partyzánku. Shromáždil se tu dav Němců: Ländser z Wehrmacht a Orpo, ale také lidé z Todtovy organizace, Goldfasanen z Ostministeria, piloti Luftwaffe. Bylo to mladé, hubené děvče s mírně hysterickým výrazem a tváří rámovanou vlasy hustými, černými a nakrátko ostříhanými, nahrubo, jako zahradnickými nůžkami. Jeden z důstojníků jí svázal ruce, dovedl ji pod šibenici a navlékl kolem krku provaz. Pak kolem ní přítomní vojáci a důstojníci jeden po druhém prošli a políbili ji na ústa. Mlčela a oči měla otevřené. Někteří ji líbali něžně, téměř cudně, jako školáci, jiní ji oběma rukama popadli za hlavu a své rty jí vnutili. Když přišla řada na mě, pohlédla na mě jasně a zářivě, zcela prázdně, a já viděl, že všechno chápe, že všechno ví, a před tím tak čistým věděním jsem chytil plamenem. Šaty se mi rozpadaly, kůže na břiše mi pukala, tuk se škvařil, oheň mi hučel v očních bulvách a čistil mi vnitřek lebky. Ten polibek byl tak mocný, že musela odvrátit hlavu. Zkameněl jsem, mé ostatky se proměnily v solný sloup; rychle zchladly a začaly se rozpadat, nejdřív rameno, pak dlaň, polovina hlavy. Nakonec jsem se jí celý zhroutil k nohám, vítr tu hromadu soli rozfoukal a rozpustil. To už se blížil další důstojník, a když se vystřídali všichni, byla oběšena. O té zvláštní scéně jsem přemýšlel celé dny; mé myšlenky se ale přede mnou prostíraly jako zrcadlo a vždycky z nich vyšel jen můj obraz, sice převrácený, ale věrný. I mrtvola té dívky pro mě byla zrcadlem. Provaz se přetrhl nebo ji někdo odřízl a ona sklouzla do sněhu v parku Odborů se zlomeným vazem, s nateklými rty, jedno obnažené ňadro ohlodávali psi. Drsné vlasy jí lemovaly hlavu jako Meduse a připadala mi pohádkově krásná, přebývala ve smrti jako modla, jako Panna Marie Sněžná. Ať jsem šel z hotelu do úřadu kteroukoliv cestou, vždycky jsem na ni narazil, na tu umíněnou, jasně vymezenou otázku, která mě vrhala do labyrintu marných úvah a z níž jsem ztrácel půdu pod nohama. Trvalo to celé týdny.

Několik dní po Novém roce Blobel Aktion ukončil. V ChTZ jsme měli několik tisíc Židů na nucené práce ve městě; ti měli být postříleni později. Tou dobou jsme se dozvěděli, že Blobel má být vystřídán. On to věděl už několik týdnů, ale nikomu nic neřekl. Bylo ovšem načase, aby odjel. Od svého příjezdu do Charkova se z něj stal uzlíček nervů, byl téměř v takovém stavu jako v Lucku: v jednu chvíli nás nechal svolat a rozplýval se nad výsledky Sonderkommanda, a hned nato se zmateně rozzuřil kvůli nějaké hlouposti, nešikovné poznámce. Jednoho dne na začátku ledna jsem zašel do jeho kanceláře, abych mu předal hlášení od Woytineka. Ani mě nepozdravil a hodil po mně jakýsi papír: „Koukněte se na tu hovadinu.“ Byl opilý a bledý vzteky. Vzal jsem si papír: byl to rozkaz generála von Mansteina, velitele 11. armády z Krymu. „Tohle mi předal váš ochránce Ohlendorf. Vidíte tady dole? To, že se důstojníci účastní poprav Židů, je hanebnost. Hanebnost! Kreténi. Jako kdyby to, co dělají oni, bylo bůhvíjak šlechetné… jako kdyby se oni chovali ke svým vězňům se ctí! Já byl ve světové válce. Za světové války jsme se o zajatce starali, dávali jsme jim najíst, nenechávali jsme je chcípat jako dobytek.“ Na stole stála láhev kořalky; nalil si sklenici a jedním lokem ji vypil. Pořád jsem stál před jeho stolem a nic jsem neříkal. „Jako kdybychom všichni neměli rozkazy z jednoho zdroje… Hajzlové. Ty svině z Wehrmacht si chtějí zachovat čisté ruce. A špinavou práci chtějí nechat na nás.“ Zvedl hlavu a zrudl. „Hovada. Až bude po všem, chtějí říkat: ‚Za ty hrůzy my nemůžeme. To všechno oni, ti vrahouni z SS. My s tím nemáme nic společného. My jsme se bili jako vojáci, se ctí.‘ Ale kdo obsadil všechna ta města, která teď čistíme, co? Koho chráníme tím, že likvidujeme partyzány, Židy a všechnu tuhle verbež? Myslíte si, že si stěžují? Oni to vyžadují!“ Rozkřičel se tak, že prskal. „Ta svině Manstein, ten pokrytec, ten položid, co učí svého psa zvedat packu, když se řekne ‚Heil Hitler‘, a co má na zdi za svým stolem, to mi říkal Ohlendorf, pověšený nápis: Ale co by tomu řekl Führer? Přesně tak, co by tomu řekl náš Führer? Co by říkal tomu, že AOK 11 žádá svou Einsatzgruppe, aby zlikvidovala všechny Židy ze Simferopolu před Vánoci, aby důstojníci mohli svátky strávit judenfrei? A pak zveřejňují kecy o tom, jak Wehrmacht jedná se ctí? Hajzlové. Kdo podepsal Kommissarbefehl? Kdo podepsal rozkaz o soudních pravomocích? Kdo? Že by Reichsführer?“ Zarazil se, aby popadl dech a vypil další sklenku; špatně polkl, zaskočilo mu a rozkašlal se. „A jestli se to zvrtne, všechno to na nás hodí. Všechno. Oni z toho vyváznou čistí, nažehlení, budou se ohánět takovýmihle sračkami,“ – vytrhl mi papír z ruky a zamával s ním – „a budou říkat: ‚Ne, my jsme Židy ani komisaře ani Cikány nezabíjeli, můžeme to dokázat, vidíte, my jsme s tím nesouhlasili, to všechno Führer a SS…‘“ Začal kňourat. „A i když zvítězíme, přechčijou nás. Protože – poslouchejte mě dobře, Aue,“ – teď hlas ztišil téměř k chraptivému šepotu – „jednoho krásného dne to všechno vyplave. Všechno. Je tu moc lidí, kteří to vědí, moc svědků. A až to vyplave, a je jedno, jestli válku vyhrajeme, nebo prohrajeme, bude z toho povyk, bude z toho skandál. A budou muset padat hlavy. A davu poslouží ty naše, zatímco všichni ti Prusožidáci, jako je von Manstein, všichni ti von Rundstedtové a von Brauchitschové a von Klugové se vrátí na svá von panství a budou sepisovat von paměti a budou se navzájem plácat po zádech za to, jací že to byli slušní a čestní von vojáci. A my skončíme ve starém železe. Přijde nový 30. červen, až na to, že tentokrát budeme lovná zvěř my. Parchanti.“ Prskal po všech svých papírech. „Hajzlové, hajzlové. Naše hlavy na talíři a jejich bílé ručky neposkvrněné, elegantní, namanikýrované, po krvi ani stopy. Jako kdyby nikdo z nich v životě nepodepsal rozkaz k popravě. Jako kdyby nikdo z nich v životě nezvedl ruku a nekřičel: ‚Heil Hitler!‘, když se mluvilo o zabíjení Židů.“ Vyskočil ze židle, postavil se do pozoru, vypjal prsa, ruku vymrštil téměř do kolmice a zařval: „Heil Hitler! Heil Hitler! Sieg Heil!“ Náhle se zase posadil a začal mumlat: „Svině. Šmejdi svatouškovský. Kdybychom je tak mohli taky střílet. Reichenaua ne, to je mužik, ale ty ostatní, všechny ostatní.“ Mluvil čím dál tím víc z cesty. Konečně zmlkl. Využil jsem toho, rychle mu podal Woytinekovo hlášení a omluvil jsem se. Než jsem došel ke dveřím, zase se dal do křiku, ale nezastavil jsem se.

Konečně za něj poslali náhradu. Blobel nic neprotahoval: pronesl k nám krátkou řeč na rozloučenou a prvním vlakem vyrazil do Kyjeva. Myslím, že toho nikdo z nás nelitoval, tím spíš, že náš nový velitel, Standartenführer dr. Erwin Weinmann, se od svého předchůdce v kladném slova smyslu lišil. Byl to mladý člověk, sotva o několik let starší než já, velice zdrženlivý, s ustaranou, téměř smutnou tváří, a byl přesvědčením nefalšovaný národní socialista. Stejně jako dr. Thomas byl povoláním lékař, ale už několik let pracoval u Staatspolizei. Okamžitě udělal dobrý dojem. „Strávil jsem několik dní v Kyjevě s Brigadeführerem Thomasem,“ informoval nás okamžitě, „a ten mi vysvětlil, s jakými nesmírnými potížemi se důstojníci a mužstvo tohoto Kommanda potýkají. Chci vám říci, že to není zbytečné a že Německo je na vás hrdé. V následujících dnech se budu seznamovat s prací Kommanda; proto si přeji s každým z vás si individuálně, upřímně a bez zastírání promluvit.“

Weinmann pro nás měl jednu důležitou zprávu: von Reichenau byl v čele AOK 6. armády od začátku roku konečně vystřídán nováčkem na bojišti, kterým byl General der Panzertruppe Friedrich Paulus, jeden z jeho bývalých náčelníků hlavního štábu, jenž byl od roku 1940 pověřen plánováním OKW a jehož von Reichenau sám doporučil. Paulus svého ochránce ovšem už ztratil. V předvečer Weinmannova příjezdu do Charkova von Reichenau po své ranní procházce v dvacetistupňovém mrazu zkolaboval, podle některých to byl infarkt, podle jiných mozková embolie; Weinmann se to dozvěděl ve vlaku od jednoho důstojníka z AOK. Jelikož von Reichenau ještě žil, vydal Führer rozkaz, aby byl převezen do Německa; u Lembergu se jeho letadlo zřítilo a von Reichenaua našli zakrváceného na sedadle s maršálskou holí v ruce, smutný konec německého hrdiny. Po jistém váhání byl na jeho místo jmenován Generalfeldmarschall von Bock; ještě v den jeho jmenování Sověti, kteří chtěli zúročit svůj úspěch od Moskvy, zahájili ofenzívu od Izjumu ležícího jižně od Charkova, směrem na Poltavu. Teď už bylo minus 30, téměř žádná auta už nejezdila, zásobování zajišťovali ruští poníci. A Rollbahn přicházela o víc lidí než divize na frontě. Rusové ve velkém nasazovali obávaný nový tank T-34, který odolával mrazu a Ländser z něj měli hrůzu; našim dělům ráže 88 naštěstí neodolal. Paulus přesunul AOK z Poltavy do Charkova a v našem městě došlo k oživení. Rudí se nepochybně pokoušeli Charkov obklíčit, ale severní rameno kleští se jim nepodařilo rozvinout; jižní rameno se zařízlo do našich linií a podařilo se ho s obtížemi rozbít až koncem měsíce před Krasnogradem a Pavlogradem, čímž v naší frontě vznikl ohromný, více než sedmdesátikilometrový zářez, nebezpečné předmostí podél řeky Doněc. Partyzáni za našimi liniemi zesílili činnost; dokonce i v Charkově začala být situace nejistá: atentátů přes kruté represe přibývalo; přispíval k tomu i hladomor, který ve městě zuřil. Nebylo ušetřeno ani Sonderkommando. Jednoho dne na samém začátku února jsem měl schůzku v jedné kanceláři Wehrmacht na Majdanu Teveleva v centru města. Hanika šel se mnou, aby zkusil sehnat něco na přilepšenou k přídělům, a já ho nechal jít po nákupech. Schůzka byla krátká, brzy jsem byl zase venku. Nahoře na schodech jsem se zastavil, nadechl se ostrého, ledového vzduchu a pak jsem si zapálil cigaretu. Vdechl jsem kouř a rozhlížel jsem se po náměstí. Nebe zářilo onou čistou modří ruské zimy, jaká není jinde k vidění. Na kraji náměstí seděly tři kolchoznice na bedýnkách a čekaly, až se prodá těch pár kousků povadlé zeleniny; v jeho středu, pod bolševickým památníkem osvobození Charkova (toho z roku 1919) si i v tom mraze půl tuctu dětí hrálo s hadrovým míčem. O něco níž se potloukalo pár našich Orpo. Hanika stál v rohu u opelu, jehož motor nechal řidič běžet. Hanika mi připadal bledý a uzavřený; mé nedávné výbuchy jím otřásly; on mně taky brnkal na nervy. Jednou uličkou běželo další dítě, uhánělo k náměstí. Drželo cosi v ruce. Když doběhlo k Hanikovi, vybuchlo. Výbuch vyrazil opelu okna, zřetelně jsem slyšel, jak se sklo roztříštilo o chodník. Orpo začali v panice střílet po hrajících si dětech. Stařeny začaly vřískat, hadrový míč se rozprskl do krve. Rozběhl jsem se k Hanikovi: klečel ve sněhu a držel se za břicho. Trudovitou tvář měl příšerně bledou, když jsem se k němu dostal, hlava se mu zvrátila nazad a jasně jsem viděl, jak jeho modré oči splynuly s modří oblohy. Nebe mu oči vymazalo. Pak se chlapec zhroutil na bok. Byl mrtvý, měl utrženou paži; na náměstí se zaražení policisté blížili k mrtvým dětem, kterými kolchoznice s pronikavým křikem třásly. Weinmannovi dělala větší starost chyba našich Orpo než Hanikova smrt: „Tohle je nepřípustné. Snažíme se o lepší vztahy s místními, a přitom jim zabíjíme děti. Viníci musí před soud.“ Já byl skeptický: „To bude těžké, Herr Standartenführer. Byla to nešťastná, ale pochopitelná reakce. A navíc před několika měsíci děti střílet museli; těžko je teď za totéž trestat.“ – „To není totéž! Tyhle děti za nic nemohly.“ – „Nezlobte se, Herr Standartenführer, ale odsouzení jsou vybíráni značně nahodile.“ Vytřeštil oči a chřípí mu hněvivě zacukalo; pak si to rozmyslel a rychle se uklidnil. „Obraťme list, Hauptsturmführere. Stejně si s vámi už několik dní chci promluvit. Myslím, že jste unavený. Dr. Sperath se domnívá, že jste na pokraji nervového zhroucení.“ – „Odpusťte, Herr Standartenführer, ale to bych si dovolil popřít. Cítím se velice dobře.“ Nabídl mi cigaretu a také si zapálil. „Hauptsturmführere, studoval jsem medicínu. I já některé příznaky rozeznám. Jste, jak se lidově říká, úplně na maděru. Nejste v tom ostatně sám: skoro všichni důstojníci Kommanda jsou s nervy v koncích. Kvůli zimě jsme už každopádně silně omezili činnost a můžeme si dovolit pár měsíců fungovat za sníženého stavu. Určité množství důstojníků bude buď propuštěno, nebo posláno na prodlouženou zdravotní dovolenou. Ti, kteří mají rodiny, se vrátí do Německa. Ostatní, jako třeba vy, pojedou na Krym, do jednoho ze sanatorií Wehrmacht. Prý je tam velice krásně. Za pár týdnů se tam dokonce budete moci koupat.“ Na úzké tváři se mu mihl úsměv a pak mi podal obálku. „Tady je cestovní povolení a potvrzení. Všechno je zařízené. Máte dva měsíce a pak se uvidí. Pořádně si odpočiňte.“

Weinmannovo rozhodnutí ve mně vzbudilo vlnu iracionálního vzteku a výčitek; jakmile jsem ale přijel na Krym, pochopil jsem, že měl pravdu. Během dlouhé cesty vlakem jsem přemýšlel jen málo, nechal jsem své myšlenky rozběhnout po širých bílých pláních. Bylo mi líto Haniky. Když jsem se vrátil do prázdného pokoje, abych si sbalil věci, sevřelo se mi srdce; připadalo mi, že jsem od hlavy k patě zacákaný Hanikovou krví, a zuřivě jsem se převlékal; o čistotě všech svých uniforem jsem měl pochybnosti, což mě přivádělo k šílenství. Opět na mě přišel záchvat zvracení; ani mě ale nenapadlo, že bych snad měl plakat. Jakmile to šlo, odjel jsem přes Dněpropetrovsk až do Simferopolu. Ve vlaku cestovali většinou rekonvalescenti nebo vojáci, kteří jeli na dovolenou zotavit se z frontových hrůz. Jeden vojenský lékař mi vysvětlil, že jen v lednu jsme následkem mrazu a nemocí přišli o množství mužů odpovídající dvanácti divizím. Mráz poněkud polevil a svítala naděje, že nejhorší je za námi; ale takhle tuhou zimu pamatoval málokdo, a to nejen v Rusku, byl takový mráz, že se všude po Evropě topilo knihami, nábytkem a klavíry, tak jako v různých částech kontinentu hořelo to, na co mohla být naše civilizace hrdá. Jestli tohle sledují černoši v pralese, říkal jsem si s hořkostí, musí se dobře bavit. Naše šílené ambice zrovna nějak nenesou očekávané výsledky a na všech stranách se šíří a prohlubuje utrpení. Ani Reich už nebylo v závětří: Britové pořádali masivní nálety, které soustředili hlavně na Porúří a Porýní; to se velice dotýkalo důstojníků, kteří měli v těchto oblastech rodiny. Přímo v mém kupé cestoval jeden Hauptmann, raněný u Izjumu do nohy, který při bombardování Wuppertalu přišel o obě děti; nabídli mu, že se může vrátit do Německa, ale požádal, zda může jet na Krym, protože nechtěl vidět svou ženu. „Nemohl jsem,“ poznamenal lakonicky a znovu upadl do mlčení.

Z onoho vojenského lékaře, zavalitého, téměř plešatého Vídeňáka jménem Hohenegg, se vyklubal velice příjemný spolucestující. Byl to profesor, který ve Vídni zastával důležitý úřad a sem se dostal ve funkci hlavního patologa 6. armády. I když pronášel sebevážnější názor, jeho měkký, téměř mazlavý hlas jako by prozrazoval špetku ironie. Medicína mu dala filozofický nadhled; poměrně dlouze jsme o tom hovořili, zatímco vlak projížděl záporožskou stepí, jež byla stejně bez života jako širé moře. „Výhoda patologické anatomie,“ vysvětloval, „tkví v tom, že jakmile řežete do mrtvol všeho věku a pohlaví, máte dojem, že smrt pozbývá děsivosti, že se z ní stává jen tělesný projev stejně všední a banální jako přirozené tělesné pochody. Já osobně si s naprostým klidem představuji, jak ležím na pitevním stole, nějaký můj nástupce zkoumá stav mých jater a mírně se přitom ušklíbá.“ – „Vy ovšem máte to štěstí, že se k vám dostanou už mrtví. To je něco úplně jiného, protože tady, zejména při práci u SD, je člověk často svědkem samotného překročení hranice mezi oběma světy.“ – „Dokonce k němu i přispěje.“ – „Přesně tak. A přihlížející, ať už je jakéhokoliv přesvědčení či postojů, nemůže zážitek umírajícího nikdy plně uchopit.“ Hohenegg se zamyslel: „Chápu, co chcete říci. Jenže ten předěl existuje jen pro toho, kdo přihlíží. Neboť jen ten dokáže rozpoznat obě dvě jeho strany. Umírajícímu nezbývá než projít čímsi zmatečným, víceméně krátkým, co v každém případě jeho vědomí uniká. Znáte Bossueta?“ – „Dokonce i ve francouzštině,“ odpověděl jsem v tomto jazyce s úsměvem. – „Výborně. Musím konstatovat, že máte poněkud širší vzdělání než běžný právník.“ Těžkopádnou, kostrbatou francouzštinou začal deklamovat: „Onen poslední okamžik, který jedním tahem vymaže celý váš život, se se vším ostatním ztratí v hluboké propasti nicoty. Na zemi nezůstane jediná stopa po tom, čím jsme: maso změní podstatu; tělo nabude nového jména; dokonce ani pojmenování mrtvola nevydrží dlouho. ‚Stane se z něho,‘ píše Tertullianus, ‚cosi, co už v žádném jazyce pojmenování nemá.‘“ – „Pro mrtvé je to dobře,“ řekl jsem, „často na to myslívám. Potíže s tím mají jen živí.“ – „Až do vlastní smrti,“ opáčil a zamrkal. Tiše jsem se zasmál a on také; ostatní cestující v kupé, kteří hovořili o klobásách a o ženských, nás překvapeně sledovali.

V Simferopolu, kde vlak končil, nás naložili do nákladních aut a sanitek mířících do Jalty. Hohenegg, který přijel navštívit lékaře AOK 11, v Simferopolu zůstal; rozloučil jsem se s ním jen nerad. Konvoj vyrazil horskou cestou na východ přes Aluštu, protože Bachčisaraj ještě pořád ležel v operační zóně obléhání Sevastopolu. Umístili mě do sanatoria na východě Jalty, nad silnicí na Livadii, tisknoucího se ke svahu zasněžených hor, jež se tyčily nad městem. Byl to bývalý knížecí palác přestavěný na Kurort pro sovětské dělníky, během bojů byl lehce poškozen, ale narychlo ho opravili a vymalovali. Dostal jsem nevelký, příjemný pokoj s koupelnou a balkonkem. Zařízen nebyl nijak přepychově, zato se mi u nohou podél řady cypřišů táhla plochá, šedá, klidná hladina Černého moře. Nemohl jsem se vynadívat. Bylo sice ještě trochu chladno, ale vzduch tu byl mnohem příjemnější než na Ukrajině a já mohl chodit na balkon kouřit; jinak jsem trávil dlouhé, klidné hodiny čtením na pohovce proti francouzskému oknu. O knihy jsem neměl nouzi: přivezl jsem si vlastní, a navíc byla v sanatoriu velmi eklektická knihovna tvořená povětšinou svazky, jež tu zapomněli předchozí pacienti; vedle Mýtu 20. století, který se nedal číst, obsahovala dokonce i německé překlady Čechova, ze kterých jsem měl velkou radost. Nedostal jsem předepsanou žádnou kúru. Po příjezdu mě prohlédl lékař a nechal si popsat mé příznaky. „To nic není,“ usoudil, když si přečetl vzkaz od dr. Speratha. „Nervová únava. Odpočinek, koupele, žádné rozčilování, co nejméně alkoholu a dávejte si pozor na Ukrajinky. Ono to přejde. Přeji příjemný pobyt.“

V sanatoriu vládla veselá atmosféra: pacienti a rekonvalescenti pocházeli většinou z řad mladých nižších důstojníků ze všech armádních složek a jejich nedisciplinovanost k večeru ještě sílila vlivem krymského vína, které nám servírovali k jídlu, a nedostatku žen. To zřejmě přispívalo k překvapivě svobodnému tónu rozhovorů: kolovaly tu velice kousavé vtipy o Wehrmacht a o stranických funkcionářích; jeden z důstojníků, který mi ukázal svou medaili ze zimního tažení, se mě jedovatě zeptal: „Copak vám v SS ještě nerozdávali Řád mraženého masa?“ Těmhle mládencům nikterak nevadilo, že mluví s důstojníkem SD; jako by předpokládali, že samosebou sdílím i jejich nejodvážnější názory. Nejkritičtější byli důstojníci ze skupiny armád Sever: zatímco na Ukrajině se srpnové nasazení Guderianovy 2. tankové armády obecně považovalo za geniální tah, který přinutil Rusy ustoupit, uvolnil zablokovanou jižní frontu, pomohl dobýt Kyjev a včas postoupit až k řece Doněc, lidé ze Středu byli toho mínění, že šlo jen o Führerův rozmar, o omyl, který mnozí z nich označovali za trestuhodný. Houževnatě tvrdili, že bez něj bychom dva měsíce nepřešlapovali u Smolenska, nýbrž bychom už v říjnu obsadili Moskvu, válka by už skončila nebo by se k jejímu konci schylovalo a vojáci by si ušetřili zimu ve vymrzlých brlozích, což je detail, na který pánové z OKH samozřejmě nemají lék, protože kdo kdy viděl generála, který by riskoval, že mu omrznou nohy? Dějiny jim nepochybně daly za pravdu, na tom se shodne většina odborníků; tenkrát ale panovala jiná hlediska, takové názory hraničily s poraženectvím a s nedisciplinovaností. Byli jsme však na dovolené, a tak to nevadilo a já se tím nenechal vykolejit. Tolik energie, tolik krásných a veselých mladíků nadto začalo opět probouzet touhy, které jsem už dlouhé měsíce nezažíval. A jejich uspokojení mi nepřipadalo neuskutečnitelné: byla to jen otázka výběru. U stolu jsem často sedával ve společnosti mladého Leutnanta Waffen-SS jménem Willi Partenau. Byl štíhlý, vznosný, s téměř černými vlasy, a zotavoval se tu po zranění hrudníku, které utrpěl před Rostovem. Někdy, když ostatní večer hráli karty či kulečník, zpívali nebo pili v baru, jsme zůstali sedět v některém z prosklených arkýřů salonu a povídali jsme si. Partenau pocházel z Porýní, z katolické maloburžoazní rodiny. Měl za sebou těžké dětství. I před krizí v roce 1929 jeho rodina balancovala na hraně chudoby; jeho otec, voják, postavou drobný, ale duchem tyran, byl posedlý svým společenským postavením a utrácel skrovné rodinné prostředky, jen aby udržel zdání blahobytu: den co den jedli brambory se zelím, ale do školy chlapci chodili v obleku, se škrobenými límečky a puky na kalhotách. Partenau byl vychován v přísně náboženském duchu; při sebemenším poklesku ho otec nutil pokleknout na studenou dlažbu a odříkávat modlitby; víru ztratil brzy, nebo ji spíš nahradil národní socialismus. Díky Hitlerjugend a později SS z tohoto dusivého prostředí unikl. V době řeckého a jugoslávského tažení ještě prodělával výcvik a bylo mu líto, že je zmeškal; když byl pro invazi do Ruska přidělen k „Leibstandarte Adolf Hitler“, jeho radost neznala mezí. Jednou večer se mi svěřil, jak se zděsil, když se poprvé seznámil s radikálními metodami, které Wehrmacht a SS používaly v boji proti partyzánům; pouze to však posílilo jeho hluboké přesvědčení, že tak extrémní kroky je nutno podnikat jen vůči barbarskému a naprosto nelidskému protivníkovi. „U SD jste jistě viděl strašlivé věci,“ dodal; ujistil jsem ho, že skutečně ano, ale že bych se do tohoto tématu nerad pouštěl. Místo toho jsem mu trochu vyprávěl o svém životě, hlavně o nejútlejším dětství. Býval jsem citlivé dítě. Od té doby, co otec odešel do války, měli jsme se sestrou jen sebe navzájem. Mléko a jídlo byly tehdy vzácné a já byl v dospívání hubený, bledý a nervní. K smrti rád jsem si hrál v lese nedaleko našeho domu; bydleli jsme v Alsasku, kde jsou lesy hluboké, a já do nich chodil pozorovat brouky nebo si máchat nohy v potoce. Jedna příhoda se mi vryla do paměti: kdesi na louce nebo na poli jsem našel opuštěné, nešťastně vyhlížející štěně, srdce se mi svíralo lítostí a chtěl jsem si ho vzít domů; ale když jsem k němu došel, abych ho vzal do náručí, pejsek mi utekl. Zkoušel jsem na něj zlehka mluvit, ukonejšit ho, aby šel za mnou, ale bezvýsledně. Neutíkal, pořád se držel několik metrů ode mě, ale nenechal mě přijít blíž. Nakonec jsem se posadil do trávy, přemohl mě žal nad tím štěnětem, které nechtělo, abych mu pomohl, a rozvzlykal jsem se. „Pejsku, pojď se mnou, prosím!“ žadonil jsem. Nakonec se psík nechal odvést. Když matka uviděla, jak nám přivázaný u plotu ňafá na zahradě, vyděsila se a přesvědčila mě, abych ho odvedl do útulku Společnosti na ochranu zvířat, kde, jak si od té doby myslím, ho zřejmě neprodleně utratili. Možná se ale tahle příhoda stala až po válce a po otcově návratu, v Kielu, kam jsme odešli, když Alsasko znovu obsadili Francouzi. Náš otec, který se k nám přeci jen vrátil, skoro nemluvil, tvářil se mrzutě a zatrpkle. Díky svým titulům rychle získal místo v jisté velké firmě; doma se často sám zavíral v knihovně, kam jsem se v jeho nepřítomnosti často vkrádal a hrál si s jeho sbírkou motýlů, z nichž někteří byli velcí jako dospělá dlaň. Vytahoval jsem je z kazet a otáčel jsem s nimi na dlouhém špendlíku jako s kolečky z barevného papíru, a to až do dne, kdy mě otec přistihl a potrestal. Tou dobou jsem začal krást u sousedů, nepochybně proto – jak jsem pochopil později –, abych upoutal jeho pozornost: bral jsem plechové pistolky, kapesní svítilny a jiné hračky a zakopával jsem je do skrýše na konci naší zahrady; nevěděla o tom ani moje sestra; nakonec se na všechno přišlo. Matka si myslela, že kradu prostě proto, že mi dělá radost jí ubližovat; otec mi trpělivě vysvětlil, jak je to se zákony, a pak mi vrazil facku. Tohle se nestalo v Kielu, ale na ostrově Sylt, kde jsme trávili letní prázdniny. Jezdilo se tam vlakem, který projížděl kolem Hindenburgovy přehrady; za přílivu tu voda stoupá až ke trati, takže ve vlaku měl člověk pocit, že jede po moři, vlny sahaly až ke kolům, tříštily se o jejich náboje. V noci mi nad postelí hvězdnatým nebem snů svištěly elektrické vláčky.

Připadá mi, že jsem už velice brzy začal lačně toužit po lásce každého, koho jsem potkal. Tenhle pud mi alespoň dospělí obvykle opláceli, protože tenkrát jsem byl krásný a velmi inteligentní chlapec. Ve škole jsem se ale setkával s krutými a agresivními dětmi, z nichž mnohé přišly ve válce o otce nebo je otcové, kteří se ze zákopů vrátili coby surovci a poloviční blázni, bili a zanedbávali. Ve škole se za tento nedostatek lásky mstily tím, že si vylévaly vztek na jiných, slabších a křehčích dětech. Býval jsem často bit a přátel jsem měl málo; když se při tělocviku sestavovala družstva, nikdo o mě nestál. A tak jsem se místo žadonění o přízeň snažil získat jejich pozornost. Také jsem zkoušel udělat dojem na profesory, kteří byli spravedlivější než chlapci mého věku; jelikož jsem byl inteligentní, nebylo to těžké: ostatní mě ale měli za šplhouna, a když mě bili, stálo to za to. Otci jsem to samosebou neříkal.

Po porážce a poté, co jsme se usadili v Kielu, musel zase odjet, kam a proč, o tom jsme mnoho nevěděli; k nám se definitivně vrátil teprve koncem roku 1919. V roce 1921 vážně onemocněl a musel přestat pracovat. Rekonvalescence se protahovala donekonečna a doma zavládla napjatá, dusná atmosféra. Na začátku léta, kdy, jak si vzpomínám, bylo ještě pošmourno a zima, k nám přijel jeho mladší bratr. Byl veselý a zábavný, při jeho neuvěřitelných historkách z války a z cest jsem výskal obdivem. Má sestra si ho tolik nezamilovala. Za několik dní s ním náš otec odjel navštívit dědečka, kterého jsem viděl jen jednou nebo dvakrát a na kterého se příliš nepamatuji (matčini rodiče byli myslím už mrtví). Na jeho odjezd si vzpomínám ještě dnes: matka, sestra a já jsme stáli před domovními vraty a otec si nakládal zavazadla do kufru auta, které ho mělo odvézt na nádraží: „Na shledanou, děti,“ řekl s úsměvem, „brzy se vrátím.“ Už jsem ho nikdy neviděl. V té době nám se sestrou bylo skoro osm let. Mnohem později jsem se dozvěděl, že za nějakou dobu dostala matka dopis od strýce: po návštěvě u dědečka se zřejmě pohádali a otec údajně odjel vlakem směrem do Turecka a na Střední východ; od jeho zmizení už o něm strýc nic nevěděl, a nic nevěděl ani jeho zaměstnavatel, se kterým se matka spojila. Ten dopis od strýce jsem nikdy nečetl; matka mi to jednou všechno řekla, a já si její slova nemohl ani ověřit, ani vyhledat onoho otcova bratra, přestože skutečně existoval. Partenauovi jsem to všechno nevyprávěl: vám to ale říkám.

Teď už jsem se s Partenauem scházel pravidelně. Připadalo mi, že sexuálně si není příliš jistý. Jeho disciplína a horlení pro národní socialismus a SS mohly být na překážku, ale tušil jsem, že co se touhy týče, bude podobně dezorientovaný jako každý jiný. Na gymnáziu jsem rychle pochopil, že homosexualita jako taková neexistuje, že chlapci zkrátka berou, co je k mání, a právě tak že to určitě chodí i v armádě a ve věznicích. Od roku 1937, kdy jsem byl krátce zadržen kvůli oné příhodě u Tiergarten, oficiální postoj samozřejmě ještě značně přitvrdil. V hledáčku byla zejména SS. Minulý rok na podzim, v době, kdy jsem přijel do Kyjeva, Führer podepsal výnos „O udržení mravní čistoty v řadách SS a policie“, kterým se odsuzuje k smrti každý SS-Mann či policejní činovník, který se dopustí nepřístojného chování s jiným mužem či se třeba jen nechá zneužít. Tento výnos nebyl zveřejněn kvůli obavám z možných nedorozumění, ale v SD jsme o něm byli informováni. Já osobně jsem měl za to, že se jedná spíš o povrchní rétoriku; kdo uměl být diskrétní, měl v praxi problémy jen zřídka. Šlo v zásadě o to, aby se člověk neprozradil před nějakým osobním nepřítelem; ale já nepřátele neměl. Partenau musel být nicméně ovlivněný vypjatou rétorikou Schwarzes Korps a dalších tiskovin SS. Má intuice mi však říkala, že pokud se podaří dodat mu potřebný ideologický rámec, zbytek přijde sám.

Nešlo o nenápadnost, spíše o metodičnost. Někdy jsme za příznivého počasí vyrazili na procházku dolů do města, toulali jsme se uličkami nebo po nábřežích lemovaných palmami a pak jsme si šli sednout do kavárny na sklenku krymského muškátu, který byl na můj vkus poněkud sladký, ale příjemný. Na navigaci jsme potkávali hlavně Němce, někdy v doprovodu děvčat; co se týče místních, kromě pár Tatarů či Ukrajinců s bílými páskami Hiwi je nebylo vidět; v lednu totiž Wehrmacht nechala veškeré zdejší muže evakuovat, nejdřív do tranzitních táborů, pak až do nikolajevského Generalkommissariatu; jako řešení problému s partyzány to bylo jistě radikální, ale je třeba si uvědomit, že vzhledem k přítomnosti tolika raněných a vojáků v rekonvalescenci jsme si nemohli dovolit riskovat. Než přišlo jaro, nebylo tu kromě divadla a filmových promítání organizovaných Wehrmacht příliš čím se zabavit. V Jaltě spí i bacily, napsal Čechov, ale mně ta pomalá nuda vyhovovala. Občas se k nám připojili další mladí důstojníci a šli jsme si sednout na některou zahrádku u moře. Když se nám to povedlo – zásobování zabavenými potravinami se řídilo jakýmisi záhadnými pravidly –, objednali jsme si láhev; kromě muškátu tu mívali červené portské, které bylo stejně sladké, ale k místnímu klimatu se hodilo. Padaly poznámky na adresu zdejších žen, které byly tak neradostně připraveny o manžely; a Partenaua zjevně nenechávaly chladným. Za všeobecného veselí některý odvážnější důstojník oslovoval dívky a lámaně je přesvědčoval, aby nám dělaly společnost; občas zrudly a šly dál, občas si přisedly; to se pak Partenau s chutí přidal k hovoru, sestávajícímu hlavně z posunků, zvuků a jednotlivých slov. Tomu bylo potřeba učinit přítrž. „Nechci vám, meine Herren, kazit radost,“ začal jsem při jedné podobné příležitosti. „Rád bych vás ovšem upozornil na to, jaká rizika podstupujete.“ Zaťukal jsem na desku stolu. „V SD dostáváme výtahy ze všech hlášení Wehrmacht o incidentech v týlu. Díky tomu máme o daných problémech přehled, který vy mít nemůžete. Musím vám sdělit, že vztahy se sovětskými, ukrajinskými či ruskými ženami jsou pro německého vojáka nejen nedůstojné, ale i nebezpečné. Nepřeháním. Mezi těmito ženami je mnoho Židovek s neodhadnutelným původem; už jen to znamená riskovat Rassenschande, prznění rasy. Ale jde i o něco jiného. Nejen Židovky, ale i slovanské ženy jsou tajně spřažené s partyzány; víme, že bezostyšně využívají svých tělesných předností a důvěřivosti našich vojáků ke špionáži ve službách nepřítele. Možná se domníváte, že umíte mlčet; já vás ale ujišťuji, že nic takového jako bezvýznamný detail neexistuje a že práce ve zpravodajské službě znamená skládat ohromnou mozaiku z nepatrných podrobností, které jsou jednotlivě nedůležité, ale ve vztahu s tisíci jiných dávají smysl. A ani bolševici nepostupují jinak.“ Mí druzi byli z toho výkladu nesví. Pokračoval jsem. „V Charkově a v Kyjevě se vyskytly četné případy vojáků a důstojníků, kteří se nevrátili z milostného dostaveníčka a byli nalezeni strašlivě zohavení. A pak tu jsou samozřejmě nemoci. Naše zdravotnická služba podle sovětských statistik odhaduje, že devadesát procent ruských žen trpí kapavkou a polovina syfilidou. Mnoho našich vojáků už se nakazilo; a jakmile se tito muži dostanou na dovolenou, nakazí své ženy či přítelkyně; říšské zdravotnické organizace zděšeně mluví o epidemii. Nebude-li takovému hanobení rasy rázně učiněna přítrž, nutně povede v dlouhodobém měřítku k nějaké podobě Entdeutschung, odněmčení naší rasy a naší krve.“

Můj projev na Partenaua viditelně zapůsobil. Už jsem nic nedodával, tohle pro začátek stačilo. Když jsem si druhý den četl v překrásném parku u sanatoria, plném cypřišů a ovocných stromů, zašel za mnou: „Poslyšte, vy opravdu věříte tomu, co jste včera tvrdil?“ – „Samozřejmě! Je to naprostá pravda.“ – „Ale jak se to tedy podle vás má dělat? Pochopte…“ Začervenal se, bylo mu to trapné, ale chtěl dál mluvit. „Pochopte,“ pokračoval, „už tu budu rok, v Německu jsem za tu dobu nebyl, je to těžké. Člověk má jisté potřeby.“ – „Chápu to moc dobře,“ odpověděl jsem vědeckým tónem. „Tím spíš, že podle všech odborných lékařů i masturbace přináší vážná rizika. Někteří samozřejmě tvrdí, že je jen příznakem duševní choroby, nikdy její příčinou; jiní, jako slovutný Sachs, jsou naopak přesvědčení, že se jedná o zhoubný návyk vedoucí k degeneraci.“ – „Vy se tedy v medicíně vyznáte,“ podotkl Partenau uznale. – „Nejsem profesionál. Ale zajímám se o ni, četl jsem o tom.“ – „A co čtete teď?“ Ukázal jsem mu obálku: „Symposion. Vy jste ho četl?“ – „Přiznám se, že ne.“ Zavřel jsem knihu a podal mu ji. „Vezměte si ji. Znám to nazpaměť.“

Počasí bylo čím dál příjemnější; brzy už bychom se bývali mohli koupat, ale moře bylo pořád studené. Vzduch voněl netrpělivě očekávaným jarem. Vzal jsem Partenaua na prohlídku letního paláce Mikuláše II. v Livadii, který během bojů vyhořel, ale jeho pravoúhlé, asymetrické fasády a krásná nádvoří ve florentském i arabském stylu stále ještě působily impozantně. Odtud jsme se vyškrábali po prosluněné cestě, která mezi stromy vede na ostroh vypínající se nad Oreandou; tam se nám naskytl úchvatný výhled na pobřeží. Nad silnicí na Sevastopol se vypínaly stále ještě zasněžené hory a vzadu, až dole, bylo vidět elegantní bílou žulovou budovu, z níž jsme vyrazili, jež byla ještě začernalá kouřem, ale přesto se na slunci třpytila. Vypadalo to na nádherný den, z výstupu na ostroh jsme byli celí propocení a já odložil blůzu uniformy. Ještě dál na západ bylo na vysokých útesech mysu vidět Vlaštovčí hnízdo, středověký přelud, který tu krátce před revolucí nechal vystavět jeden německý baron a naftový magnát. Navrhl jsem Partenauovi, abychom se vydali až k věži; souhlasil. Vykročil jsem po cestě podél útesů. Dole pod námi moře poklidně omývalo skály; nad našimi hlavami si sluneční světlo pohrávalo na strmých, zasněžených vrcholcích. Vzduch byl plný krásné vůně borovic a vřesu. „Dočetl jsem tu knížku, kterou jsi mi půjčil,“ řekl z ničeho nic. Před několika dny jsme si začali tykat. „Je moc zajímavá. Že Řekové byli sodomité, to jsem samozřejmě věděl, ale netušil jsem, jak propracovanou ideologii vytvořili okolo.“ – „Oni o tom celá staletí hluboce přemýšleli. Jde tu o mnohem víc než o prostou sexuální aktivitu. Pro ně to byl způsob života, ucelený systém, který se týkal přátelství, vzdělání, filozofie, politiky, dokonce válečnictví.“ Odmlčel jsem se; s blůzami přes rameno jsme kráčeli dál. Pak se Partenau zase ujal slova: „Když jsem byl malý, učili nás na náboženství, že je to hanebné a strašné. I můj otec o tom mluvil, říkal, že homosexuálové přijdou do pekla. Ještě dnes si vzpomínám na ten text svatého Pavla, který citoval: Podobně jsou muži, kteří zanechají přirozeného obcování se ženou, spalováni vzájemnou touhou, muž s mužem páchá hanebnosti… Proto je Bůh opustil. Onehdy jsem to četl v Bibli.“ – „Jistě, ale vzpomeň si, co říká Platón: V tomto ohledu není nic absolutního; ona věc sama o sobě není ani krásná, ani ošklivá. Já ti řeknu, co si o tom myslím: křesťanské předsudky a zákazy pramení z židovských pověr. Pavel, který si dříve říkal Šavel, byl židovský rabín, a tento zákaz nedokázal stejně jako mnoho jiných překonat. Ten zákaz má hmatatelný základ: Židé žili obklopení pohanskými kmeny, a u mnohých těchto národů praktikovali kněží během obřadů rituální homosexualitu. Ta je velmi běžná. Hérodotos uvádí podobné aktivity i u Skýtů, kteří obývali tuto oblast a celou ukrajinskou step. Hovoří o skýtských ženomužích, potomcích nájezdníků, kteří zničili chrám v Aškelonu a bohyně na ně seslala nemoc zženštilosti. V jeho podání to byli věštci s chováním žen; nazývá je rovněž androgynoï, muži-ženy, kteří měli pravidelně měsíčky. Zjevně jde o šamanské rituály, které si Hérodotos mylně vyložil. Slyšel jsem, že v Neapoli se ještě dnes dají podobné věci vidět, že prý během pohanských slavností tu mladík porodí loutku. Všimni si také, že Skýtové jsou předchůdci Gótů, kteří předtím, než se přesunuli na západ, žili právě tady. Ať se to Reichsführerovi líbí nebo ne, máme důvod se domnívat, že než je zkazili požidovštělí kněží, i oni znali homosexuální praktiky.“ – „To jsem nevěděl. Ale naše Weltanschauung tak či tak homosexualitu nepřipouští. V Hitlerjugend nám na tohle téma dělali přednášky a v SS nás učí, že je to zločin proti Volksgemeinschaft, národní pospolitosti.“ – „Já si myslím, že to, o čem mluvíš, je příklad špatně vyloženého národního socialismu, případně že se za něj schovávají jiné zájmy. Reichsführerovy názory na tuto otázku znám velice dobře; jenže Reichsführer pochází stejně jako ty z velice rigidního katolického prostředí, přes veškerou sílu svého národně-socialistického přesvědčení se nedokázal oprostit od jistých katolických předsudků a také míchá dohromady věci, které by se směšovat neměly. A když říkám katolické, dobře víš, že chci říci židovské, židovská ideologie. Je-li naše Weltanschauung pochopena správně, nenajdeš v ní nic, co by mužskému érotu protiřečilo. Právě naopak, a mohu ti to dokázat. Ostatně sám zjistíš, že ani Führer se k téhle otázce nikdy skutečně nevyjádřil.“ – „Ale vždyť po 30. červnu příkře odsoudil Röhma a ostatní za jejich zvrácené praktiky.“ – „Pro spořádaného německého měšťáka, který se všeho děsí, je to argument, který má váhu, a to Führer dobře věděl. Ale možná nevíš, že před 30. červnem Röhmovo chování vždy bránil; ve Straně se ozývalo mnoho kritiků, ale Führer jim odmítal naslouchat; pomlouvačům odpovídal, že SA není penzionátem pro dívenky z dobrých rodin, nýbrž útvarem spolehlivých bojovníků.“ Partenau se dal do smíchu. „Po 30. červnu,“ pokračoval jsem, „když se ukázalo, že mnoho Röhmových kompliců, například Heines, bylo i jeho milenci, se Führer obával, že homosexuálové by mohli vytvořit stát ve státě, tajnou organizace, jako Židé, kteří nesledují zájmy Volk, nýbrž vlastní, ‚Řád třetího pohlaví‘, podobný ‚Černému řádu‘. Odtud pramení veškerá obvinění. Jde ovšem o otázku politickou, nikoliv ideologickou. Ze skutečně národně-socialistického hlediska by se naopak dala bratrská láska považovat za tmel bojovné, tvůrčí Volksgemeinschaft. Platón měl svým způsobem stejný názor. Jistě si vzpomeneš na Pausaniovu řeč, v níž kritizuje ostatní národy, jež, jako například Židé, mužskou lásku zavrhují: Neboť u barbarů pro jejich samovládné zřízení je tato věc pokládána za něco ošklivého, stejně jako filosofie a záliba v gymnastice… A tak, kde bylo stanoveno, že je ošklivé býti po vůli milovníkům, vyplývá ta zásada ze špatnosti svých původců, totiž ze zištnosti vládců a ze zbabělosti poddaných. Mimochodem jeden můj francouzský přítel považoval Platóna za prvního skutečně fašistického autora.“ – „Ale i tak – homosexuálové jsou zženštilí, jsou to ženomuži, přesně jak jsi říkal. Jak by podle tebe mohl stát tolerovat muže, ze kterých se nemohou stát vojáci?“ – „To se pleteš. Dávat do protikladu mužného vojáka a zženštilého homosexuála je chybná představa. Takový typ mužů samosebou existuje, ale jde o moderní výplod zkaženosti a degenerace našich měst, jsou to Židé nebo lidé židovstvím načichlí, lidé, kteří neunikli ze spárů kněží a pastorů. V dějinách se ti nejlepší, elitní vojáci vždy zaměřovali na muže. Ženy měli, aby jim vedly domácnost a rodily děti, ale veškeré city si schovávali pro své druhy. Pohleď na Alexandra! A i když si to nechceme přiznat, s Bedřichem Velikým se to má podobně. Řekové z toho dokonce vytěžili princip boje: v Thébách vytvořili Posvátný oddíl, armádu tří set mužů, ve své době tu nejvěhlasnější jednotku. Každý muž tu bojoval v páru s přítelem; když milenec zestárnul a uchýlil se na odpočinek, jeho milovaný se stal milencem někoho mladšího. Takto vzájemně povzbuzovali svou odvahu do té míry, že byli neporazitelní; žádný z nich by si před svým přítelem netroufl dát se na útěk; v bitvě se vzájemně nutili k dokonalosti. Nechali se pobít do posledního muže Filipovými makedonskými vojsky u Chairónejí: pro Waffen-SS jsou vznešeným vzorem. Podobný jev nacházíme u našich Freikorps; všichni alespoň trochu poctiví veteráni to přiznají. Jak vidíš, je třeba to vnímat z intelektuálního hlediska. Je jasné, že pouze muž je skutečně tvůrčí: žena dává život, vychovává a kojí, ale nic nového netvoří. Blüher, filozof, který měl ve své době k mužům z Freikorps velice blízko a který s nimi šel dokonce do boje, ukázal, že mužský éros, jenž budí v mužích touhu předhánět se v odvaze, v ctnostech a v morálce, svědčí jak válce, tak budování států, které nejsou ničím jiným než prodloužením mužských společenství, jakým je armáda. Pro muže, jenž je intelektuálně na výši, se navíc jedná o vyšší formu vývoje. Ženská náruč je dobrá pro masy, pro stádo, ale ne pro vůdce. Vzpomínáš si na Faidrovu řeč: Právě tak vidíme, že se i milovaný stydí především svých milovníků, kdykoli je spatřen při něčem ošklivém. Kdyby tedy bylo nějak možno udělat, aby vznikla obec nebo tábor z milovníků a milovaných, nemohli by lépe žíti ve svém společenství nežli tak, že by se zdržovali všeho ošklivého a závodili vespolek o čest, a podobně kdyby takoví pospolu bojovali, zvítězili by i při malém počtu takřka nad celým světem. Právě tahle pasáž nepochybně inspirovala Thébany.“ – „A co se stalo s tím Blüherem, o kterém jsi mluvil?“ – „Myslím, že ještě žije. Během Kampfzeit byly jeho knihy v Německu populární, a přes jeho monarchistické přesvědčení si ho v jistých pravicových kruzích včetně národně-socialistických hodně cenili. Myslím, že potom se příliš přimknul k Röhmovi a od roku 1934 nesmí publikovat. Jednou ale bude tenhle zákaz zrušen. A chtěl jsem ti říct ještě něco: i dnes národní socialismus činí církvím příliš mnoho ústupků. Všichni si to uvědomují a Führer tím trpí, ale ve válce si nemůžeme dovolit proti nim bojovat otevřeně. Obě církve mají dosud velký vliv na nálady měšťáků a my je musíme tolerovat. Nepotrvá to však věčně: po válce se budeme moci znovu postavit proti vnitřnímu nepříteli a to dusivé sevření, to morální škrtidlo přervat. Až se Německo očistí od Židů, bude se muset očistit i od těchto zhoubných myšlenek. Uvidíš, že jednou vyjde najevo spousta věcí.“ Zmlkl jsem; ani Partenau nic neříkal. Cesta sestoupila podél skal k moři; mlčky jsme kráčeli po úzké, liduprázdné pláži. „Nechceš se vykoupat?“ navrhl jsem. – „Voda bude ledová.“ – „Studená je; ale Rusové rádi plavou i v zimě. Na Baltu se to dělá taky. Člověku to rozproudí krev.“ Svlékli jsme se donaha a já vběhl do vln; Partenau mě halasně následoval; pár chvil mě studená voda bodala do kůže, výskali jsme a smáli se, klopýtali jsme do vln, rychle se ponořili a stejně rychle z nich zase vyběhli. Lehl jsem si na břicho na svou blůzu; Partenau se položil vedle mě. Byl jsem ještě mokrý, ale bylo mi teplo, na kůži jsem cítil kapky vody a bledé slunce. Dlouho jsem s rozkoší odolával nutkání pohlédnout na Partenaua, pak jsem se k němu otočil: bledé tělo se mu lesklo mořskou vodou, ale tvář měl pokrytou červenými skvrnkami. Oči měl zavřené. Když jsme se oblékali, všiml si mého přirození: „Ty jsi obřezaný?“ vyrazil ze sebe překvapeně a vzápětí se začervenal. „Promiň.“ – „Nic se neděje. Infekce v dospívání, běžná věc.“ Vlaštovčí hnízdo bylo ještě dva kilometry odtud, museli jsme znovu vyšplhat na útesy; nahoře, na terásce za věží s cimbuřím, byla malá, prázdná kavárnička; budova byla zavřená, ale měli tu Portwein a nedozírný výhled na pobřeží, hory a bílou, nezřetelnou Jaltu posazenou na konci zálivu. Vypili jsme několik sklenek, mluvili jsme jen málo. Partenau byl teď bledý, ještě zadýchaný po výstupu, a vypadalo to, že je zabraný do myšlenek. Pak nás nákladní auto Wehrmacht odvezlo do Jalty. Tahle hra trvala ještě několik dní; nakonec ale dopadla podle mých představ. Nebylo to tak složité. Pevné Partenauovo tělo skýtalo jen málo překvapení; při vyvrcholení se mu ústa měnila v kulatý temný otvor; a jeho pleť vydechovala nasládlou, lehce odpornou vůni, která mě k zešílení vzrušovala. Jak mám tyto pocity popsat někomu, kdo je nezažil? Ze začátku, po průniku, to někdy jde trošku ztuha, zvlášť nasucho. Ale jakmile je jednou uvnitř, přijde nepředstavitelné blaho. Záda se prohnou a pánev jako by vám naplnil modrý a zářivý proud roztaveného olova a zvolna stoupal míchou, opanoval vaši hlavu a všechno z ní vymazal. Za tímhle pozoruhodným účinkem zřejmě stojí kontakt penetrujícího orgánu s prostatou, klitorisem chudých, který se u penetrovaného nachází přímo před tlustým střevem, zatímco u ženy, pokud jsou mé anatomické znalosti přesné, je prostata oddělena částí rozmnožovacího ústrojí, čímž se vysvětluje, proč ženy si obecně sodomii užívají tak málo, nebo spíš jako rozumové potěšení. U mužů je to něco jiného; a častokrát jsem si říkal, že prostata a válka jsou dva dary, které mužům poskytuje Bůh, aby je odškodnil za to, že nejsou ženami.

Přesto jsem k chlapcům netíhnul odjakživa. Když jsem byl mladý, ještě jako dítě, jak jsem vyprávěl Thomasovi, miloval jsem jistou dívku. Neřekl jsem mu ale všechno. Jako u Tristana a Isoldy všechno začalo na lodi. Několik měsíců předtím se má matka v Kielu seznámila s Francouzem jménem Moreau. Otec už byl myslím pryč tři roky. Tento Moreau vlastnil malou firmu na jihu Francie a do Německa jezdil na služební cesty. Nevím, k čemu mezi nimi došlo, ale za nějakou dobu se zase objevil a nabídl matce, aby se k němu přestěhovala. Přijala. Když s námi o tom mluvila, šla na to zchytra, naslibovala nám krásné počasí, moře, spousty jídla. Posledně jmenované bylo obzvlášť lákavé: Německo se sotva dostalo z krize, a i když jsme z toho ještě nemohli mít rozum, vytrpěli jsme si své. A tak jsme se sestrou odpověděli: „Výborně, ale co budeme dělat, až přijede tatínek?“ – „Napíše nám a my se k němu vrátíme.“ – „Slibuješ?“ – „Slibuji.“

Moreau žil v Antibes u moře, ve velkém, poněkud ošumělém domě plném nejrůznějších zákoutí. Hojnost jídla utápějícího se v olivovém oleji a krásné, teplé dubnové slunce, jaké jsme v Kielu zažívali až v červenci, nás okamžitě uchvátily. Moreau byl sice křupan, ale rozhodně nebyl hloupý a snažil se, seč mohl, aby si získal když ne naši lásku, tak přinejmenším naši náklonnost. Ještě to léto pronajal velkou plachetnici a vzal nás na plavbu k souostroví Lérins a pak dál až do Fréjusu. Ze začátku jsem trpěl mořskou nemocí, ale rychle to přešlo; ona, ta, o které mluvím, mořskou nemoc neměla. Usadili jsme se společně na přídi a sledovali jsme, jak se tříští vlny, pak jsme se podívali jeden na druhého, a skrz ten pohled, skrz hořkost dětství a všudypřítomné burácení moře se přihodilo cosi nevyléčitelného: byla to láska, hořkosladká a až za hrob. Ale zatím šlo jen o pohled.

Dlouho to tak nezůstalo. Nestalo se to hned, ale možná za rok jsme na ty věci přišli; a tak naše dětství naplnila rozkoš bez hranic. Potom, jak jsem už říkal, nás jednoho dne přistihli. Nastaly nekonečné scény, matka mi spílala do prasat a zvrhlíků, Moreau plakal, a tak skončilo všechno krásné. O několik týdnů později, na začátku školního roku, nás poslali do katolických internátů stovky kilometrů od sebe, a tím, vom Himmel durch die Welt zur Hölle, začal několikaletý zlý sen, který svým způsobem dodnes neskončil. Ukřivdění, zakyslí kněží, kteří byli o mých hříších zpraveni, mě nutili, abych trávil hodiny na kolenou na ledové kamenné dlažbě kaple, a sprchovat jsem se směl jen studenou vodou. Chudák Partenau! Já církev poznal také, a to z ještě horší stránky. Můj otec byl však protestant a já katolíky už předem pohrdal; při tomhle zacházení se rozplynuly i poslední zbytky mé naivní dětské víry, a místo abych se kál, naučil jsem se nenávidět.

V té škole bylo všechno pokřivené a zvrácené. V noci si starší chlapci chodili sedat ke mně na postel a strkali mi ruku mezi nohy, dokud jsem jim nedal facku; to se pak rozesmáli, klidně vstali a odešli; ve sprchách po tělocviku se ke mně vždycky přitočili a rychlými pohyby mi třeli svůj nástroj o zadek. I kněží si občas zvali chlapce do svých kanceláří ke zpovědi, a pak je pohrůžkami nebo sliby dárků nutili k hanebnostem. Žádný div, že se chudák Jean R. pokusil o sebevraždu. Byl jsem zhnusený, připadal jsem si, jako by mě vyváleli v bahně. Neměl jsem se na koho obrátit; můj otec by to jaktěživ nestrpěl, ale netušil jsem, kde ho hledat.

Jelikož jsem se odmítal podvolit hnusným choutkám starších chlapců, chovali se ke mně stejně nemilosrdně jako důstojní otcové. Pod sebemenší záminkou mě bili, nutili mě, abych jim sloužil, leštil boty, kartáčoval šaty. Jednou v noci jsem otevřel oči: nad mojí postelí stáli tři z nich a honili si je nad mým obličejem; než jsem stačil zareagovat, ta jejich hnusná věc mě oslepila. Z podobných situací se dalo uniknout jen jediným, tradičním způsobem – najít si ochránce. To mělo na gymnáziu přesná pravidla. Nejmladšímu chlapci se říkalo bažant; starší hoch se mu musel dvořit a jeho nabídky mohly být na místě odmítnuty. Pokud se tak nestalo, mohl ho začít přemlouvat. Já na to ale ještě nebyl připravený: radši jsem trpěl a snil o své ztracené lásce. Pak jsem po jedné zvláštní příhodě radši změnil názor. Na vedlejší posteli spal Pierre S., chlapec asi stejně starý jako já. Jednou v noci mě probudil jeho hlas. Nekňoural: naopak mluvil nahlas a zřetelně, ale všechno nasvědčovalo tomu, že spí. Já se probral jen napůl, ale i když si už jeho slova přesně nepamatuji, ta hrůza z nich je dodnes zřetelná. Říkal zhruba toto: „Ne, ještě ne, to stačí,“ nebo také: „Prosím tě, to je moc, jenom půlku.“ Když o tom člověk přemýšlí, může to znamenat leccos; ale vprostřed noci jsem si to vyložil zcela jednoznačně. Po zádech mi přejel mráz, ten nesmírný strach přemohl i mě, krčil jsem se v hloubi postele a snažil jsem se neposlouchat. Už tehdy mě překvapovalo, jak zprudka a rychle se mě ten děs zmocnil. Jak jsem v následujících dnech pochopil, tato slova, která průzračně pojmenovala zasuté, nepojmenovatelné věci, nejspíš někde na dně mého já nalezla své protějšky, a ty se probraly, zvedly zlověstné hlavy a otevřely zářící oči. Postupně jsem si začal říkat: Když nemohu mít ji, není to tedy jedno? Jednoho dne mě na schodech zastavil jeden z chlapců. „Koukal jsem na tebe při tělocviku,“ řekl mi, „byl jsem pod tebou, když jsi cvičil na nářadí a vyhrnuly se ti šortky.“ Byl to sportovně stavěný, asi sedmnáctiletý rozježený kluk, dost silný na to, aby ostatní odradil. „Tak dobře,“ řekl jsem a seběhl ze schodů. Pak už jsem žádné velké potíže neměl. Ten chlapec, který se jmenoval André N., mi dával dárečky a čas od času si mě odvedl na záchod. Jeho tělo čpělo kůží a potem a občas slabě po výkalech, jako kdyby se špatně utřel. Záchodky zase páchly močí a dezinfekcí, nikdy tam nebylo uklizeno, a ještě dnes mi pach mužů a spermatu evokuje zápach fenolu a moči, špinavý porcelán, oprýskanou malbu, rez a polámané západky. Ze začátku se mě jenom dotýkal nebo jsem mu ho bral do úst. Pak chtěl i to další. To už jsem znal, dělával jsem to s ní, když začala mít měsíčky; jí to působilo slast, tak proč by mi ji to nemělo působit také? A navíc, uvažoval jsem, mě to k ní ještě přiblíží; jistým způsobem bych mohl cítit to, co cítila ona, když se mě dotýkala, líbala mě, olizovala a pak mi nabídla své hubené, útlé hýždě. Bolelo to, ji to taky muselo bolet, pak jsem čekal, a když jsem dosáhl vrcholu, představoval jsem si, že takhle to musela prožívat také, byl to orgasmus pronikavý, drásavý, téměř se mi povedlo při něm zapomenout, jak je mé vyvrcholení ubohé a omezené proti tomu jejímu, proti nezměrnému orgasmu již hotové ženy.

Pak jsem si nepochybně zvykl. Když jsem se díval na děvčata a zkoušel jsem si představit, že beru jejich mléčně bílé prsy do úst a pak se třu penisem o jejich sliznice, říkal jsem si: K čemu by to bylo, když to není a nikdy nebude ona. Bude tedy lepší, když já sám budu jí a všichni ostatní mnou. Ty ostatní jsem nemiloval, to jsem vám vysvětlil hned na začátku. Má ústa, ruce, penis, můj zadek, to všechno po nich toužilo, někdy intenzivně, bez dechu, ale od nich jsem nechtěl nic než jejich ruce, penis a ústa. Neznamená to, že jsem nic necítil. Když jsem zkoumal Partenauovo krásné, nahé a už teď tak krutě poraněné tělo, zmocňovala se mě němá úzkost: jak jsem mu přejížděl prsty po prsou a jemně se dotýkal nejdřív bradavky a potom jizvy, představoval jsem si, že tu hruď znovu prorazí kov; když jsem ho líbal na rty, viděl jsem jeho bradu roztříštěnou žhavým výbuchem šrapnelu; a když jsem sestupoval mezi jeho nohy a nořil se do jeho smyslných útrob, věděl jsem, že někde čeká mina, která je roztrhá na kusy. Stejně zranitelné byly i jeho silné paže a hbitá stehna, žádná část jeho drahého těla nebyla v bezpečí. Za měsíc, za týden, snad dokonce už zítra se celé to krásné, něžné tělo v jediném okamžiku promění v maso, ve zkrvavenou, zuhelnatělou hroudu, a jeho zelené oči navždy vyhasnou. Někdy mě to skoro rozplakalo. Ale když se zotavil a odjel, nijak mě to nerozesmutnilo. Ostatně padl hned příští rok u Kurska.

Když jsem osaměl, četl jsem si a procházel jsem se. V zahradě sanatoria kvetly jabloně, bouganvilie, glycinie, šeříky i zlatý déšť právě rozkvétaly a marnotratně zaplavovaly vzduch pronikavými, těžkými a vzájemně se přebíjejícími vůněmi. Každý den jsem se také toulal botanickou zahradou na východním okraji Jalty. Nad mořem se stupňovitě rozkládala různá oddělení s širými výhledy až k modrému a šedému obzoru, a za nimi se i tady vzpínala zasněžená, všudypřítomná masa pohoří Jajla. V Arboretu vedly ukazatele návštěvníky k více než tisícileté pistácii a pětisetletému tisu; o něco výš, ve Verchném parku, měli rozárium se dvěma tisíci druhů, které právě začínaly nakvétat, ale už teď bzučely včelami jako levandulová pole v dobách mého dětství; v Primorském Parku byl téměř nepoškozený skleník se subtropickými rostlinami, a tady jsem si mohl sednout a s výhledem na moře si číst. Jednou, když jsem se vracel přes město, jsem navštívil Čechovův dům, malou, bílou, útulnou daču, kterou Sověti přestavěli na muzeum; soudě podle popisek bylo zdejší vedení zřejmě obzvlášť hrdé na piano v saloně, na které kdysi hrál Rachmaninov a Šaljapin; mě ale víc uchvátila zdejší vrátná Máša, nyní osmdesátiletá Čechovova sestra, která bez hnutí, mlčky, s dlaněmi na stehnech seděla na obyčejné dřevěné židli u vchodu. Věděl jsem, že i její život, jako ten můj, rozbilo neuskutečnitelné. Jestlipak i teď, přede mnou, sní o tom, který by tu měl stát po jejím boku, o faraovi, o svém zesnulém bratru i choti?

Jednoho večera ke konci dovolené jsem se zastavil v jaltském důstojnickém kasinu, které bylo zařízené v poněkud omšelém a poměrně přívětivém rokokovém paláci. Na velkém schodišti do sálu jsem potkal Oberführera SS, kterého jsem dobře znal. Uhnul jsem mu, postavil se do pozoru, pozdravil a on mi roztržitě odpověděl; o dva schody níž se zastavil, prudce se otočil a tvář se mu rozjasnila: „Doktor Aue! Já vás nepoznal.“ Byl to Otto Ohlendorf, můj berlínský Amtchef, který teď velel Einsatzgruppe D. Křepce vyběhl nahoru, stiskl mi ruku a poblahopřál k povýšení. „To je ale překvapení! Co tu děláte?“ Několika slovy jsem mu to vysvětlil. „Ach tak, vy jste byl u Blobela! Tak to s vámi soucítím. Nechápu, jak v SS mohou zůstávat duševně choří, jako je on, a tím méně že je jim svěřováno velení.“ – „Ať je to, jak chce,“ odpověděl jsem, „Standartenführer Weinmann na mě působí seriózním dojmem.“ – „Toho moc neznám. Pracoval u Staatspolizei, že?“ Chvíli se na mě díval a pak nadhodil: „Nechcete zůstat u mě? Potřeboval bych v Gruppenstabu pobočníka pro svého Leitera III. Ten původní dostal tyfus a byl repatriován. Znám se dobře s dr. Thomasem, ten mi vaše převelení neodmítne.“ Jeho nabídka mě zaskočila: „Musím vám odpovědět hned?“ – „Ne. Nebo vlastně ano!“ – „Tak tedy, pokud to Brigadeführer Thomas schválí, přijímám.“ Usmál se a znovu mi stiskl ruku. „Výtečně. Teď musím běžet. Zítra se za mnou zastavte v Simferopolu, zařídíme to a já vám vysvětlím podrobnosti. Najdete nás snadno, sídlíme vedle AOK, doptáte se. Pěkný večer!“ Zamával mi, seběhl ze schodů a byl pryč. Vydal jsem se k baru a poručil si koňak. Ohlendorfa jsem si nesmírně vážil a naše rozhovory mě vždy velice těšily; v nabídku, že bych s ním zase mohl pracovat, jsem ani nedoufal. Byl to pozoruhodně, pronikavě inteligentní muž, bezesporu jeden z nejskvělejších duchů národního socialismu, a také jeden z nejnekompromisnějších; svými postoji si nadělal mnoho nepřátel, ale pro mě byl inspirací. Přednáška, kterou měl v Kielu, když jsme se poprvé setkali, mě oslnila. Plynule řečnil jen podle několika stručných poznámek, mluvil výrazným, dobře modulovaným hlasem, kterým přesně a důrazně podtrhoval každý bod, začal energickou kritikou italského fašismu, který se podle něj provinil tím, že deifikuje stát, aniž by uznával lidská společenství, zatímco národní socialismus je na společenství, na Volksgemeinschaft, založen. A co víc, Mussolini systematicky potlačil veškeré institucionální nástroje ke krocení těch, již jsou u moci. To vede přímou cestou k totalitní verzi etatismu, kdy moc ani její zneužívání nepodléhají naprosto žádnému omezení. Národní socialismus je v zásadě založen na skutečných hodnotách individuálního života jednotlivce i lidu jako takového. Pro fašismus nemají lidé sami o sobě žádnou hodnotu, jsou to objekty státu a jedinou nadřízenou entitou je stát sám. Jisté elementy uvnitř Strany nicméně chtějí fašismus do národního socialismu začlenit. Od převzetí moci se národní socialismus v určitých oblastech deformuje a při překonávání dočasných problémů se uchyluje k zastaralým metodám. Tyto cizorodé tendence se projevují obzvlášť silně v oblastech potravinového hospodářství a těžkého průmyslu, jež jsou národně-socialistické jen podle jména a využívají nekontrolovaných schodkových státních výdajů k neomezenému růstu. Arogance a megalomanie vládnoucí v jistých složkách Strany situaci jen zhoršují. Dalším smrtelným nebezpečím pro Stranu je to, čemu Ohlendorf říkal „bolševická úchylka“, zejména kolektivistické tendence DAF, Fronty práce. Ley neustále očerňuje střední třídu, má v úmyslu zničit malé a střední podniky, které tvoří tu pravou společenskou základnu německé ekonomiky. Ekonomickopolitická opatření by měla být od základu rozhodně zaměřena na člověka; ekonomika, a v tom se dá naprosto souhlasit s Marxovými analýzami, je nejdůležitější a určující prvek lidského osudu. Je pravda, že národně-socialistický ekonomický řád zatím neexistuje. Ale národně-sociální politika musí mít ve všech sektorech, ekonomickém, sociálním i ústavním, stále na paměti, že jejím cílem je člověk a Volk. Kolektivistické snahy v ekonomické a sociální politice se od této linie odchylují. My, studenti, jakožto budoucnost národního socialismu, bychom měli vždy zůstat věrní jeho původnímu duchu a nechat se tímto duchem vést ve veškerém svém konání a rozhodování.

Byla to ta nejsžíravější kritika stavu věcí v současném Německu, jakou jsem kdy slyšel. Ohlendorf, muž sotva o něco starší než já, o těchto otázkách nepochybně dlouze uvažoval a své závěry zakládal na hlubokých a přesných analýzách. Později jsem se ostatně dozvěděl, že v době, kdy studoval v Kielu, v roce 1934, byl za své vášnivé výroky o tom, že se národní socialismus prostituuje, zatčen a vyslýchán gestapem; i tato zkušenost ho bezesporu přiblížila k bezpečnostním složkám. Ve své práci spatřoval vyšší ideje, chápal ji jako zásadní součást fungování národního socialismu. Když mi tehdy po přednášce nabídl, abych pro něj pracoval jako V-mann, a popisoval mi jejich úkoly, nešťastně a hloupě mi uklouzlo: „Ale to je špiclování!“ Ohlendorf suše zareagoval: „Ne, Herr Aue, to není práce špicla. My po vás nepožadujeme, abyste donášel, nám je naprosto jedno, jestli vaše hospodyně vyprávěla nějaký protistranický vtip. Zajímá nás ovšem ten vtip sám, protože prozrazuje lidové nálady. Gestapo má k dispozici síly, které jsou dokonale schopné postarat se o nepřátele státu, ale v kompetenci Sicherheitsdienstu, který je v zásadě zpravodajským orgánem, nic takového není.“ Po příchodu do Berlína jsem se s ním postupně sbližoval, a to zejména prostřednictvím svého profesora Höhna, s nímž nepřerušil styky ani poté, co Höhn od SD odešel. Občas jsme si zašli na kávu, dokonce mě zvával k sobě, aby mi vysvětlil nejnovější zhoubné tendence ve Straně a své představy o jejich napravování a potírání. V té době nepracoval u SD naplno, neboť vedl na univerzitě v Kielu výzkum a později zastával významný post v Reichsgruppe Handel, německé obchodní komoře. Když jsem konečně vstoupil do SD, byl to, stejně jako dr. Best, tak trochu můj patron. Jeho postavení podrýval jeho neustále se vyhrocující konflikt s Heydrichem a komplikované vztahy s Reichsführerem, navzdory tomu však byl po vytvoření RSHA jmenován Amtchefem III – šéfem Sicherheitsdienstu. V Pretzschi se o důvodech jeho odjezdu do Ruska povídalo leccos, vyprávělo se, že to místo několikrát odmítl, až ho k tomu Heydrich na Reichsführerův podnět přinutil, aby mu v tom vyráchal čumák.

Nazítří ráno jsem vojenskou kyvadlovou dopravou dojel do Simferopolu. Ohlendorf mě přijal jako obvykle zdvořile, nijak přehnaně vřele, ale mile a přátelsky. „Včera jsem se vás zapomněl zeptat, jak se má Frau Ohlendorfová?“ – „Käthe? Dobře, děkuji. Samozřejmě se jí po mně stýská, ale Krieg ist Krieg.“ Sluha nám naservíroval vynikající kávu a Ohlendorf se pustil do stručného výkladu. „Uvidíte, že pro vás ta práce bude hodně zajímavá. O výkonnou stránku věci se nebudete muset starat, to všechno nechávám na Kommandos; Krym už je každopádně téměř judenrein a Cikány už jsme také skoro vyřídili.“ – „Všechny Cikány?“ přerušil jsem ho s údivem. „Na Ukrajině takhle systematičtí nejsme.“ – „Podle mě,“ odpověděl, „jsou stejně nebezpeční jako Židé, ne-li nebezpečnější. Ve všech válkách Cikáni slouží jako špióni, zajišťují komunikaci přes bojovou linii. Stačí si přečíst, jak to líčí Ricarda Huchová nebo Schiller, když píší o třicetileté válce.“ Odmlčel se. „Ze začátku se budete zabývat hlavně výzkumem. Na jaře postoupíme na Kavkaz – to je tajemství, které si raději nechte pro sebe –, a jelikož to je ještě málo známá oblast, chtěl bych pro Gruppenstab a Kommandos uspořádat soubor informací, týkajících se zejména nejrůznějších etnických menšin a jejich vztahů mezi sebou navzájem i k sovětské vládě. Budeme tu uplatňovat v zásadě stejný okupační systém jako na Ukrajině, vytvoříme nový Reichskommissariat, ale SP a SD do toho budou samozřejmě také mít co mluvit, a čím víc budou jejich slova podložena argumenty, tím víc jim bude popřáno sluchu. Vaším přímým nadřízeným bude Sturmbannführer dr. Seibert, který je rovněž šéfem štábu Einsatzgruppe. Pojďte se mnou, představím vás jemu a také Hauptsturmführerovi Ulrichovi, který se postará o vaše převelení.“

Seiberta jsem tak trochu znal; v Berlíně vedl na SD oddělení D (tedy hospodářské). Byl to vážný, čestný, srdečný člověk, vynikající ekonom, absolvent univerzity v Göttingenu, který působil dojmem, že sem patří stejně málo jako Ohlendorf. Od té doby, co odjel, mu předčasně vypadávající vlasy ještě prořídly; ale ani to vysoké čelo, ani ustaraný pohled, ani dávná jizva po souboji, která se mu táhla po bradě, neskryly jakýsi jinošský, věčně zasněný výraz. Přijal mě přátelsky, představil mě svým spolupracovníkům a pak, když nás Ohlendorf opustil, mě odvedl do kanceláře za Ulrichem, který mi připadal jako malý, pedantský ouřada. „Oberführer má poněkud nekonvenční představy o přidělovacím řízení,“ sdělil mi kysele Ulrich. „Za normálních okolností je třeba poslat žádost do Berlína a pak počkat na odpověď. Sbírat lidi takhle na ulici, to nejde.“ – „Obergruppenführer mě nesebral na ulici, nýbrž v kasinu,“ poznamenal jsem. Odložil brýle a přimhouřenýma očima si mě prohlédl: „To si děláte legraci, Hauptsturmführere?“ – „Vůbec ne. Jestli si doopravdy myslíte, že to nejde, řeknu to Obergruppenführerovi a vrátím se ke svému Kommandu.“ – „Ne, ne, ne,“ prohlásil a mnul si kořen nosu. „Jen je to zkrátka složité, nic víc. Budu s tím mít spoustu papírování. Obergruppenführer už o vás každopádně informoval Brigadeführera Thomase. Pokud dostane kladnou odpověď, uvědomím o ní Berlín. Bude to chvíli trvat. Vraťte se do Jalty, a až vám bude končit dovolená, přijďte za mnou.“

Dr. Thomas dal souhlas obratem. Zatímco jsem čekal, až Berlín mé převelení potvrdí, stal jsem se „dočasným přidělencem“ Sonderkommanda 4a při Einsatzgruppe D. Nemusel jsem se ani vracet do Charkova, to málo věcí, které jsem tam nechal, mi Strehlke poslal. V Simferopolu jsem se ubytoval v příjemném měšťanském předrevolučním domě, z něhož se vystěhovali obyvatelé. Stál v Čechovově ulici, několik set metrů od Gruppenstabu. S potěšením jsem se ponořil do studia Kavkazu a pro začátek jsem si vybral řadu děl, historických studií, cestopisů i antropologických výkladů, z nichž bohužel většina pocházela z předrevolučních dob. Není tu místo na to, abych se o zvláštnostech této úchvatné oblasti rozepisoval; pokud to některého čtenáře bude zajímat, ať si zajde do knihovny, nebo, bude-li mít chuť, do spolkových archivů, kde s trochou vytrvalosti a štěstí objeví mé původní zprávy, které jsou podepsané Ohlendorfem či Seibertem, ale dají se rozeznat podle parafy M. A. O tom, jaké podmínky vládnou na sovětském Kavkaze, jsme toho věděli jen málo. Ještě ve dvacátých letech se sem mohlo nemnoho cestovatelů ze Západu vypravit; od té doby byly dokonce i zprávy dodávané naším Auswärtiges Amt, ministerstvem zahraničí, spíše skrovné. Informace bylo třeba pracně dobývat. Gruppenstab vlastnil několik čísel německého vědeckého časopisu jménem Caucasia: většina článků pojednávala o lingvistice, a to velice teoretickým způsobem, ale dalo se z nich vysbírat dost údajů; Amt VII si v Berlíně vyžádal všechna čísla. Existovalo rovněž množství sovětské vědecké literatury, ale ta nebyla přeložená a s její dostupností to bylo všelijaké; požádal jsem, aby nějaký pokud možno inteligentnější Dolmetscher přečetl to, co bylo k dispozici, a udělal mi výtahy. Co se praktických informací týkalo, měli jsme množství pramenů o ropném průmyslu, o infrastruktuře, o komunikacích a výrobě; naopak pokud jde o etnické či politické vztahy, byly naše fascikly téměř prázdné. K Einsatzgruppe byl přidělen jistý Sturmbannführer Kurreck z Amt IV, aby vytvořil „Sonderkommando Zeppelin“, což byl Schellenbergův projekt: objížděl Stalagy a Oflagy a najímal tu „protibolševické aktivisty“, kteří měli být posíláni za ruské linie za účelem špionáže a sabotáží. Program byl ale těsně po spuštění a ještě neměl žádné výsledky. Ohlendorf mě poslal poradit se s Abwehr. Jeho vztahy s AOK, které byly na začátku tažení velmi napjaté, se jednoznačně zlepšily s příchodem von Mansteina, jenž nahradil generála von Schoberta, který v září zahynul při letecké havárii. S Oberstem Wohlerem, náčelníkem štábu, se ne vždy podařilo vyjít. Měl sklon zacházet s Kommandos jako s jednotkami tajné vojenské policie a odmítal Ohlendorfa oslovovat hodností, což byla vážná urážka. Pracovní vztahy s Ic/AO, majorem Eislerem, však byly dobré, a s důstojníkem kontrarozvědky majorem Riesenem dokonce vynikající, zejména poté, co se Einsatzgruppe aktivně zapojila do protipartyzánského boje. Vydal jsem se tedy za Eislerem, který mě poslal za odborníkem, Leutnantem dr. Vossem. Voss, příjemný člověk asi v mých letech, vlastně nebyl důstojník, ale spíš univerzitní badatel, kterého na dobu tažení přidělili k Abwehr. Stejně jako já absolvoval berlínskou univerzitu; nebyl to ani antropolog, ani etnolog, nýbrž lingvista, což byla specializace, která, jak jsem si mohl zanedlouho ověřit, na cestě k vytvoření vlastní Weltanschauung rozhodně překračovala meze úzké problematiky fonetiky, morfologie a syntaxe. Voss mě přijal v malé kanceláři; cosi tu četl s nohama hozenýma na stole, který přetékal stohy knih a papírů. Když mě spatřil klepat na otevřené dveře, ani nepozdravil (byl jsem vyšší šarže než on, takže měl alespoň vstát) a zeptal se: „Dáte si čaj? Mám opravdový.“ Nečekal na odpověď a zavolal: „Hansi! Hansi!“ Pak zavrčel: „Kde se zas toulá?“, odložil knihu, vstal, prošel kolem mě a zmizel na chodbě. Za okamžik se zase objevil: „Už je to v pořádku. Voda se vaří.“ Pak ke mně prohodil: „Co tam tak stojíte? Pojďte dál.“ Voss měl úzký, jemný obličej a živé oči, rozcuchané, po stranách vyholené vlasy, vypadal jako čerstvý maturant. Střih jeho uniformy ale prozrazoval dobrého krejčího a on ji uměl nosit elegantně a sebejistě. „Dobrý den! Co vás sem přivádí?“ Vysvětlil jsem mu důvod své návštěvy. „Takže SD se zajímá o Kavkaz. Proč? My se ho chystáme obsadit?“ Můj zmatený výraz ho rozesmál. „Netvařte se takhle! Věřte, že jsem do věci zasvěcený. V podstatě jsem tu jenom kvůli tomu. Specializuji se na indogermánské a indoíránské jazyky, a mým podoborem jsou rovněž jazyky kavkazské. Veškeré předměty mého zájmu se tedy nalézají tam; tady jen tak přešlapuji na místě. Naučil jsem se tatarsky, ale to mě zase tolik nezajímá. Naštěstí jsem v knihovně našel kvalitní vědeckou literaturu. V závislosti na našem postupu mám za úkol tento soubor postupně zkompletovat a poslat do Berlína.“ Rozesmál se. „Kdybychom se Stalinem nezačali válčit, mohli jsme si ty materiály objednat. Bylo by to drahé, ale rozhodně levnější než invaze.“ Sluha přinesl horkou vodu a Voss vytáhl ze zásuvky čaj. „Sladíte? Mléko vám bohužel nabídnout nemohu.“ – „Ne, díky.“ Připravil dva šálky, jeden mi podal, svezl se na židli a koleno si přitáhl k hrudi. Jeho obličej mi částečně zakryla hromádka knih, a tak jsem se posunul. „Co tedy ode mě chcete slyšet?“ – „Všechno.“ – „Všechno! Tak to máte asi hodně času.“ Usmál jsem se. „Ano. Čas mám.“ – „Výborně. Začněme tedy jazyky, protože jsem lingvista. Určitě víte, že Arabové od 10. století říkali Kavkazu hora jazyků. A to je přesné. Jedinečný fenomén. Na jejich přesném počtu se nikdo neshodne, protože ještě není rozhodnuto o některých, zejména dagestánských dialektech, ale bude jich kolem padesáti. Vezmeme-li to podle jazykových skupin, máme tu nejprve jazyky indoíránské: samozřejmě překrásnou arménštinu, osetštinu, která mě zvláště zajímá, a tátštinu. Ruštinu samozřejmě nepočítám. Pak tu jsou jazyky turkické, které se všechny vyskytují podél úpatí hor: karačajština, balkarština, nogajština a kumykština na severu, na jihu pak azerština a mešketský dialekt. Azerština se současné turečtině podobá nejvíc, ale uchovává si staré perské vlivy, od kterých Kemal Atatürk takzvanou moderní turečtinu očistil. Všechny tyto národy jsou samozřejmě pozůstatky turecko-mongolských nájezdníků, kteří tuto oblast ovládli ve 13. století, případně pozdějších přistěhovalců. Na Krymu ostatně velmi dlouho vládli nogajští chánové. Už jste viděl jejich bachčisarajský palác?“ – „Bohužel ne. Ten je v oblasti fronty.“ – „To je pravda. Já mám povolení. A jeskynní města, to je také pozoruhodná věc.“ Napil se čaje. „Kde jsme to skončili? Aha. Dále tu máme zdaleka nejzajímavější jazykovou skupinu, tedy skupinu kavkazskou neboli iberokavkazskou. Hned vás zarazím: kartvelské jazyky, například gruzínština, nemají nic společného s baskičtinou. To byla představa, kterou vyplodil velký duch Humboldtův a která byla poté přejímána; je ovšem mylná. Předpona ibero– odkazuje pouze na to, že jde o skupinu jižní. Nejsme si koneckonců jistí ani tím, že jsou tyto jazyky spřízněné mezi sebou. Tento názor existuje – vycházejí z něho sovětští lingvisté –, ale na základě jazykové příbuznosti se dokázat nedá. Lze maximálně popsat podskupiny, které jsou samy o sobě geneticky jednotné. Z jihokavkazských jazyků je to kartvelština, svanština, megrelština a lazština, to je téměř jisté. Totéž u jazyků severozápadního Kavkazu: i přes ona poněkud překvapivá“ – vydal jakýsi podivný, šišlavě pískavý zvuk – „abchazských dialektů jde u abazštiny, adygejštiny, kabardino-čerkeských jazyků i s ubychštinou, která je prakticky na vymření a má už jen několik mluvčích v Anatolii, v podstatě o silné dialektické varianty jednoho jazyka. Totéž platí pro vajnachštinu, která má několik podob, z nichž nejdůležitější je čečenština a inguština. Naproti tomu co se týče Dagestánu, zatím panuje zmatek. Byly izolovány některé útvary, jako avarština, andijština, dido neboli cezština, lakština a lezginské jazyky, ale někteří badatelé se domnívají, že s nimi jsou vajnašské jazyky příbuzné, jiní tvrdí, že ne; a na vztahy uvnitř jednotlivých podskupin se názory velice různí. Například na vztah kubačského dialektu a darginštiny nebo na genetickou příbuznost chinalugštiny, ve kterém někteří spatřují samostatný jazyk, jako je arčinština.“ Moc jsem tomu nerozuměl, ale jeho pečlivému nástinu vlastního oboru jsem naslouchal s úžasem. I čaj byl velice dobrý. Nakonec jsem se zeptal: „Promiňte, ale vy všechny ty jazyky umíte?“ Dal se do smíchu: „Děláte si legraci? Snad vidíte, kolik je mi let, ne? A pak – bez práce v terénu nic nezmůžete. Ne, slušně teoreticky ovládám kartvelštinu a studoval jsem prvky jiných jazyků, zvlášť skupinu severozápadního Kavkazu.“ – „A kolik jazyků umíte celkem?“ Znovu se zasmál. „Mluvit nějakým jazykem neznamená, že v něm umíte číst a psát; a přesně se vyznat v jeho fonologii či morfologii, to je zase další věc. Abych se vrátil k jazykům severozápadního Kavkazu, u těch jsem probíral souhláskové systémy – samohlásky mnohem méně – a povšechně se vyznám v gramatice. S rodilým mluvčím bych ale hovořit nedokázal. Když si uvědomíte, že v každodenních projevech se jen málokdy používá víc než pět set slov a gramatika je poměrně základní, určitě bych si jakýkoliv jazyk jakž takž osvojil tak za týden nebo čtrnáct dní. Mimoto má ale každý jazyk své vlastní záludnosti a problémy, na kterých je třeba pracovat, chceme-li se v něm zdokonalit. Vlastně se dá říci, že jazyk coby předmět vědeckého zkoumání se co do přístupů hodně liší od jazyka jakožto komunikačního prostředku. Čtyřletý abcházský kluk bude schopen dokonalých, složitých výslovnostních pochodů, které já nikdy nedokážu zopakovat správně, budu je však schopen rozebrat a označit například za sérii jednoduchých či labializovaných alveolopalatál, což onomu chlapci, jenž nosí celou svou řeč v hlavě, ale nikdy ji nebude umět analyzovat, neřekne vůbec nic.“ Na okamžik se zamyslel. „Jednou jsem se například zaměřil na souhláskový systém jistého jihočadského jazyka, ale bylo to proto, abych ho mohl srovnat se systémem ubychštiny. Ubychština je fascinující jazyk. Jde o adygejský, nebo, jak se říká v Evropě, čerkeský kmen, který v roce 1864 Rusové z Kavkazu vyhnali. Ti, kdo přežili, se usadili v Osmanské říši, ale většinou svůj jazyk vyměnili za turečtinu nebo některý jiný čerkeský dialekt. První částečný popis jazyka pochází z pera Němce, Adolfa Dirra. To byl veliký průkopník popisu kavkazských jazyků; každý rok během své dovolené prostudoval jeden. Za velké války bohužel uvízl v Tbilisi, a když odtamtud konečně mohl uprchnout, přišel o většinu svých poznámek včetně těch týkajících se ubychštiny, které pořídil v roce 1913 v Turecku. V roce 1927 vydal tiskem jejich zbytek, a i ten je obdivuhodný. Poté se do zkoumání pustil Francouz Dumézil a v roce 1931 publikoval kompletní popis. Zvláštností ubychštiny totiž je, že obsahuje mezi osmdesáti a třiaosmdesáti souhláskami, podle způsobu počítání. Několik let to bylo považováno za světový rekord. Pak se zjistilo, že určité jazyky v jižním Čadu, jako margi, jich obsahují ještě víc. Ale uzavřené to zatím není.“

Odložil jsem šálek. „Tohle všechno je skutečně poutavé, Herr Leutnant. Já se ale budu muset zabývat konkrétnějšími problémy.“ – „Omlouvám se, samozřejmě! Vás zajímá hlavně národnostní politika Sovětského svazu. Uvidíte ale, že ty mé odbočky nebyly zbytečné: tato politika je totiž založena právě na jazyku. Za cara bylo všechno mnohem jednodušší: pokud se podrobení domorodci nebouřili a platili daně, mohli si dělat víceméně, co chtěli. Jejich elita se mohla vzdělávat v ruštině a dokonce se rusifikovat – jistá část ruských knížecích rodin je mimochodem kavkazského původu, zvláště od sňatku Ivana IV. s kabardskou princeznou Marií Temrukovnou. Koncem minulého století se ruští vědci začali těmito národy zabývat zejména z etnologického hlediska a vytvořili tehdy výjimečná díla. Byl mezi nimi například Vsevolod Miller, který byl zároveň vynikající lingvista. Většina těchto spisů je v Německu dostupná, některé byly dokonce přeloženy; existuje ovšem i mnoho méně známých či malonákladových monografií, které, jak doufám, najdu v knihovnách autonomních republik. Po revoluci a občanské válce začala bolševická vláda, zpočátku pod vlivem jednoho Leninova spisu, postupně vytvářet zcela originální národnostní politiku: stěžejní roli v ní hrál Stalin, který byl v té době lidovým komisařem pro národnostní otázky. Tato koncepce je podivuhodnou syntézou naprosto objektivních vědeckých názorů, jako je dílo velkých odborníků na Kavkaz Jakovleva a Trubeckého, a internacionalistické komunistické ideologie, která už od prvopočátku nedokázala brát etnické hledisko v potaz; a konečně sehrávala úlohu i realita vztahů a etnických aspirací v konkrétních oblastech. Sovětské řešení můžeme shrnout takto: lid, nebo, jak oni říkají, národnost, rovná se jazyk plus území. Věrni právě tomuto principu se pokusili poskytnout Židům, kteří měli jazyk – jidiš, ale neměli území, na Dálném východě jejich autonomní oblast, Birobidžan; tenhle experiment ale patrně zkrachoval, Židé tam nechtěli žít. Pak Sověti podle demografického významu každé národnosti vytvořili složitý žebříček úrovní administrativní nezávislosti, a každé úrovni přidělili přesná práva a omezení. Ty nejdůležitější národnosti, jako Arméni, Gruzínci a takzvaní Ázeři, mají stejně jako Ukrajinci a Bělorusové právo na SSR, Sovětskou socialistickou republiku. V Gruzii se může dokonce i univerzita vystudovat v kartvelštině a v tomto jazyce se publikují velice hodnotné vědecké práce. Totéž platí pro arménštinu. Nutno říci, že to jsou oba velice staré literární jazyky s bohatou tradicí, které měly psanou podobu mnohem dříve než ruština, ba i než staroslověnština, již poprvé zapsal Cyril a Metoděj. Ostatně, dovolíte-li mi odbočku, Mesrop, který začátkem 5. století vytvořil gruzínskou a arménskou abecedu – přestože tyto dva jazyky spolu nemají naprosto nic společného – musel být geniální lingvista. Jeho gruzínské písmo je plně hláskové, což se o kavkazských abecedách sestavených sovětskými lingvisty říci nedá. Ostatně se tvrdí, že Mesrop vytvořil i písmo pro kavkazskou albánštinu; to se bohužel vůbec nedochovalo. Abych se vrátil zpět – dále tu máme autonomní republiky, jako Kabardsko-Balkarsko, Čečensko-Ingušsko nebo Dagestán. Tento status mívali i povolžští Němci, ale jak víte, ti byli všichni deportováni a republika byla zrušena. Následují autonomní oblasti, a tak dále. Klíčovým pojmem je literárnost jazyka. Aby národ získal vlastní republiku, musí mít povinně literární, tedy psaný jazyk. Jak jsem vám však právě vysvětlil, kromě kartvelštiny v době revoluce tuto podmínku žádný z kavkazských jazyků nesplňoval. V 19. století se objevilo několik pokusů, ale čistě pro vědecké účely, a existují záznamy avarštiny arabským písmem, pocházející z 10. nebo 11. století, ale to je všechno. Tady sovětští vědci odvedli ohromný kus vynikající práce: na základě latinky a později azbuky vytvořili písmo pro jedenáct kavkazských jazyků i pro mnoho jazyků turkických, z toho některé sibiřské. Z praktického hlediska se těmto písmům zajisté dá mnohé vytknout. Azbuka pro ně není vhodná, mnohem lépe by fungovala latinka, jež se prosazovala ve dvacátých letech, dokonce i písmo arabské. Udělali ostatně zvláštní výjimku pro abcházštinu, která se dnes zapisuje upravenou řeckou abecedou, ovšem rozhodně ne z praktických důvodů. Povinný přechod na azbuku měl za následek mnoho poměrně komických deformací, jako použití diakritických znamének, dvojhlásek, trojhlásek, a v kabardštině se dokonce němá dyšná uvulární labializovaná okluzíva vyjadřuje čtyřhláskou.“ Vzal do ruky list papíru a na zadní stranu načmáral několik znaků. Pak mi jej podal a ukázal mi nápis КХЪУ. „Tohle je jedno písmeno. Je to stejně směšné, jako když u nás zapisujeme Щ“ – znovu cosi načmáral – „jako shch, nebo ještě hůř ve francouzštině chtch.

Dále – nový pravopis některých jazyků je velice nepravidelný. Abcházština má hrozivě nejednotný zápis aspirát a ejektiv. Mesrop by se zděsil. A navíc, což je nejhorší, si vzali do hlavy, že každý jazyk musí mít vlastní abecedu. Vznikají z toho nesmyslné lingvistické situace, jako u Щ, které v kabardštině představuje š a v adygejštině č, a přitom se v podstatě jedná o tentýž jazyk; v adygejštině se š zapisuje ЩЪ, v kabardštině se č zapisuje Ш. Totéž platí pro jazyky turkické, kde se například měkké g téměř v každém jazyce zapisuje jinak. Samozřejmě je to záměr: šlo o politické, nikoliv lingvistické rozhodnutí, které mělo podle všeho rozdělit co možná nejvíc sousedících národů. To je ostatně pro vás možná směrodatná informace: blízké národy nuceně přestaly fungovat jako síť, horizontálně, a se vším se musí vertikálně a paralelně obracet na centralizovanou moc, která si osobuje funkci nejvyššího arbitra v konfliktech, jež neustále sama podněcuje. Ale abych se vrátil к oněm abecedám – i přes veškeré mé výhrady je to velké dílo, tím spíš, že na jeho základě vznikly vzdělávací soustavy. Během patnácti, někdy i deseti let, se lidem, kteří předtím neměli ani písmo, dostalo novin, knih i časopisů v jejich vlastním jazyce. Děti se ve svém mateřském jazyce učí číst dřív než rusky. Podivuhodné.“

Voss pokračoval; snažil jsem se pokud možno co nejvíce si zapisovat. Ještě více než zevrubnost informací na mě ale zapůsobil jeho vztah к oboru. Intelektuálové, s nimiž jsem se stýkal, jako Ohlendorf či Höhn, své znalosti a teorie neustále rozvíjeli; hovořili, buď aby představili své myšlenky, nebo aby je ještě prohloubili. Ve Vossovi naopak jeho vědomosti žily coby jakýsi organismus, a Voss se z nich těšil smyslově, jako z milenky, nořil se do nich, neustále objevoval nové pohledy, které už v něm byly, jen si je zatím neuvědomoval, a prožíval přitom nezkalenou radost dítěte, jež se učí otvírat a zavírat dveře nebo plnit kyblíček pískem a zase ho vysypávat; tu radost s ním sdíleli i jeho posluchači, protože jeho řeč byla plná rozmarných zákrutů a neustálých překvapení; člověka to možná rozesmálo, ale byl to jen a jen potěšený smích otce, který sleduje, jak jeho dítě celé šťastné desetkrát za sebou otevře a zavře dveře. Zastavil jsem se u něj ještě několikrát a pokaždé mě uvítal stejně přátelsky a nadšeně. Brzy nás pojilo ono upřímné, rychle se rodící přátelství, jakému války a krizové situace přejí. Užívali jsme si slunce na rušných ulicích Simferopolu, toulali jsme se pestrými davy německých, rumunských a maďarských vojáků, vyčerpaných Hiwi, snědých Turků v turbanech a růžolících ukrajinských vesničanek. Voss znal všechny čajchany ve městě a v různých dialektech důvěrně rozprávěl s přeuctivými a veselými majiteli, kteří nám s omluvami servírovali nedobrý zelený čaj. Jednou mě vzal do Bachčisaraje na prohlídku překrásného malého paláce krymských chánů, který v 16. století postavili italští, perští a osmanští architekti a ruští a ukrajinští otroci; také do Chufut-Kale, židovské pevnosti, města tvořeného jeskyněmi hloubenými už od 6. století ve vápencových skalách a obývaného nejrůznějšími národy; ti poslední a také ti, kteří dali místu jeho perské jméno, byli karaité, odštěpená židovská sekta, na které se, jak jsem Vossovi vysvětlil, podle rozhodnutí ministerstva vnitra z roku 1937 nevztahují německé rasové zákony, a proto byli rovněž tady na Krymu zvláštním rozhodnutím SP ušetřeni. „Němečtí karaité zřejmě předložili carské listiny včetně jednoho ediktu Kateřiny Veliké, které potvrzují, že nejsou židovského původu, nýbrž konvertovali k judaismu mnohem později. Odborníci z ministerstva jejich pravost uznali.“ – „Ano, o tom jsem slyšel,“ pousmál se Voss. „Šli na to od lesa.“ Byl bych se ho rád zeptal, co přesně slyšel, ale Voss už změnil téma. Bylo nádherně. Slunce zatím ještě nepálilo, nebe bylo bledé a jasné; z vrcholků skal jsme v dálce viděli moře, o něco šedivější plochu pod světlejším nebem. Od jihozápadu k nám nezřetelně doléhalo dunění děl ostřelujících Sevastopol, které se zlehka odráželo podél skal. Mezi zříceninami si hrály nebo pásly kozy špinavé, otrhané tatarské děti; některé nás zvědavě pozorovaly, ale když na ně Voss zahalekal v jejich jazyce, utekly.

Když jsem v neděli neměl příliš práce, vzal jsem si opela a zajeli jsme dolů na pláž do Jevpatorie. Často jsem řídil já sám. Den ode dne bylo větší horko, jaro vrcholilo a já musel dávat pozor na hrozny nahých kluků, kteří leželi na břiše na asfaltu a před autem se ve změti hubených, opálených tělíček pokaždé rozprchli jako vrabci. V Jevpatorii byla krásná mešita, největší na Krymu, kterou v 16. století navrhl slavný osmanský architekt Sinan, a několik zajímavých zřícenin; neměli tu ale Portwein a vlastně ani opravdový čaj; voda v jezeře byla stojatá a bahnitá. Z města jsme se proto vydávali na pláže, kde jsme občas narazili na skupinku vojáků, kteří si sem přijeli ze Sevastopolu odpočinout od boje. Většinu času trávili nazí, těla měli bílá až na obličej, krk a předloktí; když vbíhali do vody, výskali jako malé děti a pak se ještě mokří vrhali do písku a nábožně nasávali horko, aby zahnali zimní prochladlost. Často bylo ale na plážích prázdno. Líbilo se mi, jak jsou omšelé: slunečníky pestře natřené, ale bez plátna, lavičky potřísněné ptačím trusem, rezavé, oprýskané kabinky, z nichž klukům, kteří tam byli na výzvědách, čouhaly nohy a hlavy. Měli jsme své oblíbené zákoutí, pláž jižně od města. V den, kdy jsme ji objevili, tu půl tuctu krav na dunách kolem barevně nalakovaného trauleru ležícího na písku spásalo mladou stepní trávu a vůbec si nevšímaly světlovlasého kluka, který se mezi nimi proplétal na rozhrkaném kole. Na druhém břehu úzké zátoky se tiše linula smutná ruská hudba z modré chatky trůnící na houpajícím se molu, pod nímž na ošoupaných lanech šplouchaly tři chudičké rybářské bárky. Místo tonulo v klidném zapomnění. Přivezli jsme si čerstvý chléb a červená loňská jablka, chroupali jsme je a zapíjeli vodkou; voda byla studená, osvěžující. Vpravo od nás stály dva staré kiosky se zámky na dveřích a polorozpadlá věž pro plavčíka. Hodiny běžely a my toho moc nenamluvili. Voss si četl; já zvolna dopil vodku a znovu jsem se ponořil do vody; jedna z krav se jen tak rozeběhla po pláži. Když jsme cestou zpátky procházeli rybářskou vesničkou k autu, které jsme měli zaparkované o kus výš, minul jsem hejno hus, které jedna po druhé zmizely v dřevěných vratech. Ta poslední za svými družkami utíkala se zeleným jablíčkem zaklíněným v zobáku.

Často jsem chodil i za Ohlendorfem. Pracovně jsem se stýkal hlavně se Seibertem, ale když Ohlendorf neměl zrovna moc práce, odpoledne jsem se zastavoval u něj v kanceláři na kávu. Tu pil neustále, zlí jazykové tvrdili, že se jí živí. Jako by neustále plnil zároveň několik úkolů, které měly občas s prací skupiny jen málo společného. O běžnou denní práci se ovšem staral Seibert; to on dohlížel na ostatní důstojníky Gruppenstabu, on řídil pravidelné porady s velitelem štábu nebo s Ic důstojníkem 11. armády. Oficiální dotazy na Ohlendorfa se vznášely prostřednictvím jeho pobočníka, Obersturmführera Heinze Schuberta, což byl potomek slavného skladatele a svědomitý, přestože poněkud omezený člověk. Když mě tedy Ohlendorf přijímal, tak trochu jako když profesor přijme studenta po vyučování, nikdy jsem s ním nemluvil o práci; zabývali jsme se spíše teoretickými či ideologickými otázkami. Jednoho dne jsem se s ním dostal na židovskou problematiku. „Židé!“ vykřikl. „Ať jsou prokleti! Jsou mnohem horší než hegeliáni!“ Na tváři se mu objevil u něj tak vzácný úsměv, a pak precizním, melodickým, snad jen poněkud pronikavým hlasem pokračoval.

„Dalo by se ostatně říci, že Schopenhauer v marxismu správně postřehl překroucenou židovskou verzi Hegela. Nemám pravdu?“ – „Hlavně jsem se vás chtěl zeptat, jaký máte názor na naše akce,“ odvážil jsem se. – „Chcete patrně mluvit o likvidaci židovského národa, že?“ – „Ano. Přiznám se vám, že mi to činí potíže.“ – „Potíže to činí všem,“ odpověděl stroze. „Mně také.“ – „A co si tedy o tom myslíte?“ – „Co si myslím?“ protáhl se a spojil si ruce před rty; jeho oči, obvykle tak pronikavé, náhle jako by naplnila prázdnota. Nebyl jsem zvyklý ho vídat v uniformě; Ohlendorfa jsem i teď vnímal jako civilistu a bylo mi zatěžko představit si ho jinak než v jeho nenápadných, dokonale střižených oblecích. „Je to chyba,“ řekl konečně. „Nicméně chyba nezbytná.“ Předklonil se a opřel se lokty o stůl. „Musím vám to vysvětlit. Dejte si kávu. Je to chyba, jelikož jde o důsledek naší neschopnosti ten problém vyřešit rozumnějším způsobem. Je to však chyba nezbytná, protože za stávající situace pro nás Židé představují ohromnou, bezprostřední hrozbu. Pokud Führer nakonec nařídil to nejradikálnější řešení, byl k tomu donucen nerozhodností a neschopností těch, kteří měli tento problém na starosti.“ – „Co máte na mysli tou naší neschopností ten problém vyřešit?“ – „To vám také vysvětlím. Určitě si vybavujete, jak po převzetí moci všichni ti nezodpovědní a psychopatičtí jedinci z řad strany začali povykovat a volat po radikálních opatřeních a jak se začaly podnikat nejrůznější nezákonné či škodlivé kroky, jako například ty pitomé Streicherovy akce. Führer tyto živelné aktivity velice moudře zbrzdil a začal problém řešit právní cestou, jež vyústila ve vcelku uspokojivé rasové zákony z pětatřicátého. I pak ale zásluhou pedantských byrokratů, kteří veškerý pokrok pohřbili pod hromadou lejster, a nadšenců, co – často z osobních zájmů – podněcovali Einzelaktionen, zůstávala židovská otázka jako celek nedořešená. Pogromy z osmatřicátého, které v Německu napáchaly tolik křivd, byly jen logickým vyústěním tohoto nedostatku součinnosti. Teprve když se problémem začala vážně zabývat SD, mohla vzniknout alternativa k těmto náhodným iniciativám. Po dlouhém bádání a diskusích jsme byli s to vypracovat a přednést ucelené globální politické řešení: urychlené vystěhování. I dnes si myslím, že by toto řešení bývalo všechny uspokojilo a že bylo i po Anschlussu naprosto uskutečnitelné. Struktury, které jsme pro podporu emigrace vytvořili, zejména ty určené pro financování emigrace chudých Židů z nekale nabytých židovských zdrojů, byly, jak se ukázalo, velice praktické. Možná se pamatujete na toho malého servilního polorakušáka, co pracoval pro Knochena a pak pro Behrendse…?“ – „Myslíte Sturmbannführera Eichmanna? Samozřejmě, loni v Kyjevě jsem se s ním zase setkal.“ – „Ano, to je on. Takže ten to ve Vídni zorganizoval pozoruhodným způsobem. Fungovalo to velice dobře.“ – „Dobrá, ale pak přišlo Polsko. A žádná země na světě nebyla s to přijmout tři miliony Židů.“ – „Přesně tak.“ Už se zase narovnal, dal si nohu přes nohu a začal jí pohupovat. „Ale i v té chvíli se obtíže daly řešit po etapách. Soustředění do ghett, to byla pochopitelně katastrofa; ale podle mého názoru k tomu hodně přispěl i Frankův postoj. Jádro problému tkvělo v tom, že jsme chtěli všechno provést najednou: vrátit do vlasti Volksdeutschen, vyřešit židovskou otázku a tu polskou také. Takže není divu, že vypukl chaos.“ – „Ano, ale na druhou stranu byla repatriace Volksdeutschen naléhavá záležitost: nikdo nemohl vědět, jak dlouho ještě Stalin vydrží spolupracovat. Ze dne na den mohl zavřít hranice. Povolžské Němce se ostatně nepovedlo zachránit dodnes.“ – „Možnost tu myslím byla. Oni ale nechtěli jít. Cítili se chráněni svým postavením, že. V každém případě máte pravdu: bylo naprosto nutné začít od Volksdeutschen. To se ale týkalo jen anektovaných území, nikoliv Generálního gouvernementu. Kdyby tehdy byli všichni ochotní spolupracovat, našel by se způsob, jak vysídlit Židy a Poláky z Warthegau a Danzig-Westpreussen do Generálního gouvernementu, aby se získalo místo pro repatrianty. Ale tady se dotýkáme hranic možností našeho stávajícího národně-socialistického státu. Jde o to, že organizace národně-socialistické správy zatím nedrží krok s politickými a sociálními potřebami našeho typu společnosti. Ve straně ještě pořád působí příliš mnoho zkažených živlů, které si hájí své soukromé zájmy. Každá neshoda se okamžitě mění ve vyhrocený konflikt. V případě repatriace všichni Gauleiter projevili nesmírnou aroganci, a Generální gouvernement reagoval stejně. Navzájem se obviňovali, že ho ostatní využívají jako skladiště. A SS, které mělo tento problém na starosti, nemělo dost pravomocí na to, aby dalo regulaci rozkazem. V každé etapě se někdo nadivoko ujal iniciativy, zpochybňoval Reichsführerova rozhodnutí a spoléhal na své kontakty s Führerem. Náš stát zatím ještě není úplný Führerstaat, národní a socialistický je jen teoreticky; z praktického hlediska je to jistá forma pluralistické anarchie, a bude se to jen zhoršovat. Führer se sice může snažit spory urovnávat, ale nemůže být všude, a naši Gauleiter dokážou jeho rozkazy velice dobře interpretovat, překrucovat, dělat si, co chtějí, a pak prohlašovat, že se řídí Führerovou vůlí.“

Tím jsme se od Židů trochu vzdálili. „No ovšem, vyvolený národ. I přes všechny tyto překážky tu existují možnosti spravedlivého řešení. Tak například po našem vítězství nad Francií začal SD ve spolupráci s Auswärtiges Amt vážně přemýšlet o Madagaskaru. Ještě předtím se uvažovalo o tom, že by se Židé soustředili do okolí Lublinu, do jakési velké rezervace, kde by si mohli klidně dál žít, aniž by ohrožovali Německo; to ale Generální gouvernement kategoricky odmítl a Frankovi se díky konexím podařilo tenhle projekt nechat smést ze stolu. S Madagaskarem to vypadalo nadějně. Dělaly se průzkumy, bylo by tam místo pro všechny Židy z námi ovládaných oblastí. Přípravy pokročily, zaměstnanci Staatspolizei byli dokonce preventivně očkováni proti malárii. Projekt řídil zejména Amt IV, ale SD dodával informace a návrhy, všechny zprávy jsem četl.“ – „A proč ten projekt nedospěl do konce?“ – „Jednoduše proto, že Britové velice nerozumně odmítli uznat naši drtivou převahu a podepsat s námi mírovou smlouvu! Na tom záviselo všechno. Za prvé proto, že bylo potřeba, aby nám Francie Madagaskar přepustila, což by se ve smlouvě řešilo, a za druhé bychom bývali museli využít britské loďstvo, že.“

Ohlendorf svůj výklad přerušil a řekl si sluhovi o další šálek kávy. „I tady v Rusku byla počáteční představa mnohem skromnější. Všichni se domnívali, že tažení nepotrvá dlouho, a chtěli to provést jako v Polsku, tedy popravit vůdce, inteligenci, bolševické šéfy, všechny nebezpečné osoby. Sám o sobě je to hrozný úkol, ale vzhledem k neúnosné povaze bolševismu a k jeho naprostému nedostatku zábran je potřebný a logický. Po dosažení vítězství jsme měli opět začít zvažovat celkové, definitivní řešení, například vytvoření židovské rezervace na severu nebo na Sibiři, poslat je do Birobidžanu, proč ne?“ – „Ať je to, jak chce, je to hrozné pověření,“ poznamenal jsem. „Mohu se zeptat, proč jste ho přijal? S vaším vzděláním a vašimi schopnostmi byste byl mnohem užitečnější v Berlíně.“ – „To jistě,“ ujal se znovu energicky slova. „Nejsem ani voják, ani policista, a dělat tu poskoka mi nevyhovuje. Ale byl to přímý rozkaz a já ho musel přijmout. A potom, jak jsem vám už říkal, všichni jsme si mysleli, že to potrvá měsíc nebo dva, déle ne.“ Jeho upřímnost mě udivovala; takhle otevřeně jsme spolu nikdy nemluvili. „A od té doby, co vyšel Führervernichtungsbefehl?“ pokračoval jsem. Ohlendorf s odpovědí chvilku otálel. Sluha přinesl kávu; Ohlendorf mi znovu nabídl. „Už jsem měl dost, díky.“ Zůstal zabraný do myšlenek. Konečně odpověděl, pomalu, pečlivě volil slova. „Führervernichtungsbefehl je strašná věc. Paradoxně působí jako nějaký boží rozkaz ze židovské Bible, že? Protož ihned táhni a zkaz Amelecha, a zahlaďte jako proklaté všecko, což má. Neslitovávejž se nad ním, ale zahub od muže až do ženy, od malého až do toho, kterýž prsí požívá, od vola také až do ovce, a od velblouda až do osla. Znáte to? Je to z První knihy Samuelovy. Když jsem ten rozkaz dostal, vzpomněl jsem si právě na tohle. A jak jsem vám už řekl, myslím, že je to chyba, že jsme měli mít dost zručnosti a inteligence na to, abychom nalezli… řekněme lidštější řešení, které by více souznělo s naším německým a národně-socialistickým svědomím. V tomto smyslu je to krach. Musíme ovšem rovněž přihlížet k válečné realitě. Válka pokračuje, a každý den, po který v našem týle tato nepřátelská síla existuje, našeho protivníka posiluje a nás oslabuje. Vedeme totální válku, národ nasazuje veškeré síly, v zájmu vítězství nesmíme nic, vůbec nic zanedbat. Führer to jasně pochopil: rozťal gordický uzel pochybností, otálení, protichůdných zájmů. Udělal to, stejně jako dělá všechno ostatní, aby zachránil Německo, s vědomím, že může-li poslat na smrt statisíce Němců, může a musí na smrt poslat i Židy a všechny naše nepřátele. Židé se modlí za naši porážku, pracují na ní, a jelikož jsme ještě nezvítězili, nemůžeme si takového protivníka hřát na prsou. A my ostatní, my, na něž bylo uvaleno těžké břímě tento úkol úspěšně provést, máme k našemu lidu coby dobří národní socialisté jedinou povinnost – uposlechnout. I přesto, že poslušnost je nůž, který podřezává lidskou vůli, jak pravil svatý Josef Kupertinský. Svůj úkol musíme přijmout stejně, jako Abrahám přijímá, když po něm Bůh žádá nepředstavitelné – obětovat vlastního syna Izáka. Četl jste Kierkegaarda? Ten Abraháma nazývá rytířem víry, který musí obětovat nejen svého syna, ale také a zejména své etické ideály. A my jsme na tom podobně, že? Musíme Abrahámovu oběť dovršit.“

Ohlendorf, jak jsem z jeho řeči postřehl, by se v tomto postavení raději býval neocitl; ale kdo měl v té době možnost dělat to, co dělat chtěl? To on jasnozřivě pochopil a přijal. Jako Kommandant byl přísný a svědomitý; na rozdíl od mé bývalé Einsatzgruppe, kde se od této nepříliš praktické metody rychle ustoupilo, trval na tom, aby popravy probíhaly polním způsobem, před popravčí četou, a často své důstojníky, třeba Seiberta a Schuberta, posílal na inspekce, aby dohlédli na dodržování jeho příkazů. Také se snažil co nejvíce omezit drobné krádeže a zpronevěry, kterých se vojáci vykonávající popravy dopouštěli. A konečně přísně zakázal bití a týrání odsouzených; podle Schuberta byla tato nařízení plněna tak dobře, jak to za daných okolností šlo. Mimoto se ale neustále snažil dávat podněty k pozitivním počinům. Loni na podzim sestavil ve spolupráci s Wehrmacht oddíl židovských řemeslníků a sedláků, kteří pak u Nikolajeva sklízeli obilí; tuto iniciativu musel na přímý rozkaz Reichsführera zastavit, ale věděl jsem, že toho lituje a že ten rozkaz soukromě považuje za chybný. Na Krymu se zasazoval zejména o rozvoj vztahů s tatarským obyvatelstvem, a to se značnými úspěchy. V lednu, kdy Sověti překvapivou ofenzivou dobyli Kerč a ohrozili všechny naše krymské pozice, dali Tataři z vlastního rozhodnutí Ohlendorfovi k dispozici desetinu své mužské populace, aby pomáhala při obraně našich linií; rovněž se nezanedbatelnou měrou podíleli s SP a SD na protipartyzánských bojích, zajatce nám buď přiváděli, nebo je sami likvidovali. Armáda jejich pomoc oceňovala a Ohlendorfovy snahy v této oblasti značně přispěly ke zlepšení jeho vztahů s AOK po konfliktu s Wohlerem. I přesto se ale na svém místě cítil nesvůj, a mě nijak zvlášť nepřekvapilo, když po Heydrichově smrti začal jednat o svém návratu do Německa. Heydrich byl raněn v Praze 27. května a 4. června zemřel; den nato odletěl Ohlendorf do Berlína na pohřeb; vrátil se ve druhé půli měsíce už jako SS-Brigadeführer a s ujištěním, že bude brzy převelen; hned po návratu se začal postupně loučit. Jednou večer mi krátce vylíčil, jak se to seběhlo: čtyři dny po Heydrichově smrti ho Reichsführer pozval na schůzku s většinou dalších Amtchefs, s Müllerem, Streckenbachem a Schellenbergem, aby probrali budoucnost RSHA a to, zda je úřad vůbec schopen bez Heydricha dál fungovat jako nezávislá organizace. Reichsführer se rozhodl nenahrazovat Heydricha hned; dočasného řízení se chtěl ujmout sám, ovšem na dálku; a toto rozhodnutí vyžadovalo přítomnost všech Amtchefs v Berlíně, aby mohli Himmlerovým jménem dohlížet přímo na své Ämter. Ohlendorfovi se očividně ulevilo; odměřenost ho sice neopustila, působil však téměř vesele. Ve všeobecně rozrušené atmosféře to ale skoro nebylo poznat: naše velká letní kavkazská ofenzíva byla na spadnutí. Operace Blau započala 28. června zároveň s von Bockovým útokem na Voroněž; o dva dny později do Simferopolu dorazil Ohlendorfův nástupce, Oberführer dr. Walter Bierkamp. Ohlendorf neodjížděl sám: Bierkamp si přivezl vlastního pobočníka, Sturmbannführera Thielecka, a předpokládalo se, že během léta bude vystřídána většina veteránů mezi důstojníky Gruppenstabu i šéfy Kommandos, a to podle toho, jak budou k dispozici jejich nástupci. Na začátku června k nám Ohlendorf s nadšením, jež v něm probudil pád Sevastopolu, pronesl mnohomluvný projev na rozloučenou, v němž se, důstojně jako obvykle, dovolával velkoleposti a obtížnosti našeho smrtelně nebezpečného zápasu s bolševismem. I Bierkamp, který sem přijel z Belgie a Francie, ale předtím vedl Kripo ve svém rodném Hamburku a poté sloužil jako IdS v Düsseldorfu, nám řekl několik slov. Se svým novým postem byl patrně velmi spokojený: „Práce na Východě, a to zejména ve válečných časech, je pro muže nanejvýš podnětná,“ prohlásil. Povoláním byl právník; z názorů, které projevil v proslovu a při následné recepci, čišela policejní mentalita. Mohlo mu být čtyřicet, byl poměrně statný, s poněkud krátkýma nohama a lehce potměšilým výrazem; navzdory doktorátu to určitě nebyl intelektuál a v jeho řeči se hamburské nářečí mísilo s žargonem SP; působil ale rázně a schopně. Od tohoto večera už jsem Ohlendorfa viděl jen jednou, na banketu, který AOK pořádalo na oslavu dobytí Sevastopolu: bavil se s armádními důstojníky a setrval v dlouhém rozhovoru s von Mansteinem; popřál mi však hodně štěstí a řekl mi, abych ho navštívil, až se dostanu do Berlína.

I Voss odjel, byl náhle převelen k AOK Generalobersta von Kleista, jehož panzery už překročily hranice Ukrajiny a rychle postupovaly k Millerovu. Začala na mě padat osamělost. Bierkampa plně zaměstnávala reorganizace Kommandos, z nichž některá bylo třeba rozpustit, aby se na Krymu mohly vytvořit stálé struktury SD a SP; Seibert se rovněž chystal k odjezdu. S příchodem léta bylo v krymském vnitrozemí vedro k zalknutí a já se snažil zajíždět na pláž, jakmile to jen šlo. Navštívil jsem Sevastopol, kde začalo fungovat jedno z našich Kommandos: podél dlouhého přístavu v jižním zálivu se táhly stále ještě kouřící trosky plné vysílených, vyděšených civilistů, jejichž evakuace už probíhala. Vojákům se pod nohama pletly vyzáblé, usoplené děti, které žebronily o chléb; zejména Rumuni jim místo odpovědi rozdávali facky a kopance do zadku. Sešel jsem do přístavních kasemat, kde měla Rudá armáda továrny na výrobu zbraní a munice; většinou byly vydrancované nebo vypálené plamenomety. V některých během závěrečné bitvy uhořeli i komisaři, kteří zůstali odříznutí buď tady, nebo v jeskyních pod útesy, a to se svými muži, s civilisty, kteří se u nich ukrývali, a někdy i s německými vojáky, kteří postoupili příliš vpřed. Všichni vysocí sovětští důstojníci a funkcionáři ale byli před pádem města evakuováni ponorkami, a tak jsme zajali jen mužstvo a pomocné síly. Holé svahy, které se kolem města tyčily nad rozlehlým severním zálivem, byly poseté zničenými pevnostmi: Jejich baterie ocelových moždířů ráže 305 mm byly rozdrceny našimi osmisetmilimetrovými granáty, vystřelovanými z gigantických houfnic umístěných na kolejnicích; dlouhá pokroucená děla stála přetočená bokem nebo jim hlavně čněly přímo k nebi. V Simferopolu už se AOK 11 balilo; von Manstein, který byl povýšen na Generalfeldmarschalla, se svou armádou táhl na Leningrad. O Stalingradu se tehdy samozřejmě vůbec nemluvilo: to byl zatím jen druhotný cíl.

Na začátku srpna se Einsatzgruppe dala na pochod. Naše síly, přeorganizované do dvou armádních skupin B a A, právě po krutém boji v ulicích znovu dobyly Rostov, panzery překonaly Don a postupovaly kubáňskou stepí. Bierkamp mě přidělil k Vorkommandu Gruppenstabu a poslal nás přes Melitopol a posléze Rostov za 1. tankovou armádou. Náš nevelký konvoj rychle překročil Perekopskou šíji a rozsáhlý Tatarský val, který Sověti přeměnili v protitankový příkop, a pak se za Perekopem stočil, aby se vydal napříč Nogajskou stepí. Bylo strašlivé vedro, pot ze mě lil a prach se mi lepil na tvář jako šedá maska; za svítání, krátce poté, co jsme vyrazili, ale zvolna modrající nebe hrálo nádhernými jemnými odstíny a já nijak netrpěl. Našim průvodcem byl Tatar, který pravidelně zastavoval auta, aby se mohl pomodlit; nechal jsem vždycky ostatní důstojníky nadávat, vystoupil jsem, protáhl jsem si nohy a dal si cigaretu. Po obou stranách silnice se táhly vyschlé řeky a potůčky a tvořily síť rozbrázděných balek, které se zařezávaly hluboko do stepi. Široko daleko nebylo vidět ani stromy, ani kopce; truchlivou planinu členily jen pravidelně rozmístěné stožáry anglicko-íránské telegrafní linky. Voda ve studnách byla slaná, káva chutnala slaně, polévka jako by byla přesolená; několik důstojníků, kteří se přejedli melounů, dostalo průjem, což náš postup ještě zpomalilo. Od Mariupolu jsme po špatné pobřežní silnici pokračovali do Taganrogu a pak do Rostova. Hauptsturmführer Remmer, důstojník Staatspolizei, který Vorkommandu velel, dal konvoji dvakrát rozkaz zastavit u rozlehlé oblázkové pláže porostlé zažloutlou trávou, aby muži mohli skočit do vody; na rozpálených kamíncích jsme během několika minut oschli; pak jsme se museli obléct a opět vyrazit. V Rostově naši kolonu přijal Sturmbannführer dr. Christmann, který v čele Sonderkommanda 10a vystřídal Seetzena. Právě dokončil popravy židovského obyvatelstva na druhé straně Donu, v rokli, které se říkalo Hadí; rovněž poslal jedno Vorkommando do Krasnodaru, který včera padl a kde V. armádní sbor ukořistil řadu sovětských dokumentů. Požádal jsem ho, aby je nechal co nejrychleji analyzovat a aby mi předal veškeré informace týkající se funkcionářů a členů strany; chtěl jsem zkompletovat tajný spisek, který mi v Simferopolu Seibert svěřil, abych ho předal jeho následníkovi. V knížečce byla drobným písmem na cigaretovém papíře natištěna jména, adresy a často i telefonní čísla aktivních komunistů nebo bezpartijních intelektuálů, vědců, profesorů, spisovatelů, známých novinářů, funkcionářů, ředitelů státních podniků, kolchozů a sovchozů z celé kubáňsko-kavkazské oblasti; byly tu dokonce seznamy přátel a rodinných příslušníků, popisy a několik fotografií. Christmann nás rovněž zpravil o postupu Kommandos: Sk 11, kterému stále ještě velel dr. Braune, Ohlendorfův dobrý přítel, právě s 13. tankovou divizí vstoupilo do Majkopu; Persterer se svým Sk 10b stále ještě vyčkával v Tamani, ale jedno Vorkommando příslušející k Ek 12 už se nacházelo ve Vorošilovsku, kde se až do dobytí Grozného měl usídlit Gruppenstab; i sám Christmann se podle předběžného plánu připravoval, že své Hauptkommando přestěhuje do Krasnodaru. Z Rostova jsem neviděl skoro nic; Remmer chtěl pokračovat, a jakmile jsme dojedli, dal rozkaz k odjezdu. Za širokým Donem, který jsme překonali po ženijním pontonu, se táhly kilometry polí zralé kukuřice, které se postupně rozplynuly v nesmírné pustině kubáňské stepi; dále na východě se klikatila dlouhá, nepravidelná řada Manyčských jezer a bažin, přerušovaná nádržemi s gigantickými hrázemi, jež pro některé zeměpisce představuje hranici mezi Evropou a Asií. Čelní kolony 1. tankové armády, které postupovaly v motorizovaných čtvercích s tanky obklopujícími nákladní auta a děla, bylo vidět na padesát kilometrů: na modrém nebi se zvedaly obří sloupce prachu, následované líným závojem černého dýmu z vypálených vesnic. My, kteří jsme postupovali v závěsu za nimi, jsme potkávali jen nečetné konvoje Rollbahn nebo posily. V Rostově nám Christmann ukázal kopii dnes už slavné von Kleistovy depeše: Přede mnou není nepřátel, za mnou není záloh. A v prázdnu této nekonečné stepi bylo skutečně čeho se bát. Postupovali jsme s obtížemi: cesty se pod vahou tanků proměnily v moře jemného písku; naše auta v něm často uvízla, a když jste do něj šlápli, mohli jste se zabořit až po kolena, jako by to bylo bahno. Konečně se před Tichoreckem objevila první slunečnicová pole, žluté pláně obrácené k nebi, předzvěst vody. A pak přišel ráj kubáňských kozáků. Cesta teď vedla přes lány kukuřice, pšenice, prosa, ječmene i melounů; byly tu i plochy bodláčí vysokého jako kůň, s růžovými a fialovými květy; a nad tím vším se do dáli táhlo něžné, bledé, bezmračné nebe. Kozácké vesnice byly bohaté, každá izba měla vlastní švestky, meruňky, jabloně, hrušně, rajčata, melouny, révu, všemožnou drůbež a pár prasat. Vždycky, když jsme se zastavili na jídlo, dostalo se nám srdečného uvítání, nosili nám čerstvý chléb, omelety, pečené kotlety, zelenou cibulku a chladnou vodu ze studně. Pak přišel Krasnodar, kde jsme se sešli s Vorkommandoführerem Lotharem Heimbachem. Remmer dal pokyn k třídenní zastávce, aby byl čas pohovořit si a v rychlosti prohlédnout ukořistěné dokumenty, které měl Christmann po svém příjezdu dát přeložit. Kvůli schůzkám přijel z Majkopu i dr. Braune. Pak se naše Vorkommando vydalo na Vorošilovsk.

Město, rozložené na vyvýšené plošině uprostřed polí a sadů, bylo vidět už zdaleka. Silnici tu lemovala převrácená auta, těžké zbraně a zničené tanky; v dálce na kolejích ještě jasným plamenem hořely stovky nákladních vagonů. Dříve se tohle město jmenovalo Stavropol, což řecky znamená „město Kříže“ nebo spíše „město na křižovatce“; bylo založeno v místě, kde se protínaly staré severské cesty, a v 19. století, v době vojenské pacifikace horských kmenů, sloužilo po jistou dobu jako vojenská základna ruských sil. Dnes to bylo poklidné, ospalé provinční městečko, které nevyrostlo dost rychle na to, aby bylo, tak jako tolik jiných měst, zohaveno otřesnými sovětskými předměstími. Od nádraží stoupal dvojitý bulvár s alejí platanů uprostřed; na jeho dolním konci jsem si všiml krásné secesní lékárny s kruhovým vchodem a prosklenými arkýři stejného tvaru; skleněné tabulky se vysypaly při výbuších. Dorazil i Kommandostab Ek 12 a byli jsme provizorně ubytováni v hotelu Kavkaz. Sturmbannführer dr. Müller, šéf Einsatzkommanda, měl podle všeho konat přípravy na příjezd Gruppenstabu, ale zatím se o ničem nerozhodlo; všechno bylo v běhu, očekával se totiž i štáb skupiny armád A a Oberst Hartung z Feldkommandatur se pachtil s hledáním ubytování: Einsatzkommando už mělo kanceláře v Domě Rudé armády naproti sídlu NKVD, ale hovořilo se o tom, že Gruppenstab bude umístěn do stejných prostor jako OKHG. Vorkommando mezitím nezahálelo. Okamžitě v nákladním voze Saurer zplynovali přes šest set pacientů jedné psychiatrické léčebny, kteří mohli případně dělat potíže; nejdřív zkusili některé z nich postřílet, ale nedopadlo to dobře; jeden ze šílenců začal pobíhat dokolečka a Hauptscharführer, který se ho snažil trefit, nakonec vystřelil, právě když se v dráze střely ocitl jeden z jeho kolegů; střela prošla bláznovi hlavou a ranila poddůstojníka do paže. Židovští vůdci byli povoláni do bývalého úřadu NKVD a rovněž zplynováni. Nakonec Vorkommando za městem, u tajného skladiště leteckého paliva, postřílelo početné sovětské vězně; mrtvoly byly posléze naházeny do podzemních nádrží.

Einsatzkommando 12 nemělo ve Vorošilovsku zůstat, protože mu byla přidělena zóna, které Rusové říkali KMV, Kavkazskije mineralnyje vody, řada městeček roztroušených mezi sopkami a vyhlášených léčivými prameny a lázeňskými domy; a po obsazení oblasti se mělo Einsatzkommando přesunout do Pjatigorsku. Dr. Bierkamp a Gruppenstab přijeli týden po nás; Wehrmacht nám konečně přidělila ubytování a kanceláře ve zvláštním křídle velkého komplexu budov, kde se usídlilo OKHG: oddělovala nás od něj zeď, která tu čerstvě vyrostla za tímto účelem, ale jídelna zůstala společná, takže jsme mohli s armádními důstojníky oslavit, že jedna PK z 1. horské divize vystoupila na Elbrus, nejvyšší vrchol pohoří Kavkaz. Když dr. Müller a jeho Kommando odjeli, nechali tu Teilkommando pod velením Wernera Klebera, aby dokončilo vyčištění Vorošilovska. Bierkamp očekával ještě Brigadeführera Gerreta Korsemanna, nového HSSPF pro Kubáň-Kavkaz. Náhrada za Seiberta stále nepřijížděla a dočasně ho zastupoval Hauptsturmführer Prill. Ten mě vyslal do Majkopu.

Přes věčnou letní mlhu nebyly kavkazské vrcholy vidět, dokud člověk nestál přímo na úpatí hor. Zvlněné horské výběžky jsem překonal přes Armavir a Labinskou; jakmile se vyjelo z kozáckého území, zavlály na domech zelené turecké vlajky s bílým půlměsícem, které nám tu muslimové vyvěsili na uvítanou. Majkop, jedno z důležitých kavkazských těžařských středisek, se choulil přímo na úbočí hor a protínala ho Bjelaja, hluboká řeka, nad kterou se na křídových útesech vypíná staré město. Ještě než nás silnice dovedla na předměstí, táhla se podél železnice zatarasené tisíci vagonů přetékajících kořistí, kterou Sověti nestihli odvézt. Za nepoškozeným mostem už bylo město rozdělené na čtverce dlouhými, rovnými ulicemi, jež byly všechny stejné, jen tu a tam přerušené Parkem kultury, kde se drolily sádrové sochy hrdinů práce. Braune, muž poněkud koňského vzhledu a s vypouklým čelem nad zasněnou tváří, mě ochotně přijal: cítil jsem, jak ho uklidňuje, že vidí jednoho z posledních „Ohlendorfových lidí“, kteří ve skupině zůstali, a to i přesto, že on sám za sebe každým týdnem očekával náhradu. Braune si dělal starosti kvůli ropným zařízením v Něftěgorsku: Abwehr se těsně před dobytím města úspěšně infiltrovala do zvláštní jednotky, označované „Šamil“, která byla složená z kavkazských horalů a maskovala se jako zvláštní prapor NKVD; chtěli se pokusit zmocnit nezničených ropných vrtů; mise ale skončila nezdarem a Rusové zařízení přímo před děly panzerů vyhodili do vzduchu. Naši odborníci už je ovšem dávali do pořádku a začínali tu kroužit první supi z Kontinental-Öl. Všichni tito úředníci byli napojeni na Göringův Čtyřletý plán a podporoval je Arno Schickedanz, Reichskommissar pro Kubáň-Kavkaz. „Určitě víte, že Schickedanz za své jmenování vděčí ministru Rosenbergovi, se kterým chodil v Rize na gymnázium. Pak se ale se svým bývalým spolužákem nepohodl. Za jejich usmířením prý stojí Herr Körner, Staatssekretär Reichsmarschalla Göringa; Schickedanz byl jmenován do správní rady společnosti KonÖl, kterou Reichsmarschall založil k průzkumu ropných polí na Kavkaze a kolem Baku.“ Braune byl toho mínění, že až Kavkaz přejde pod civilní správu, dá se čekat, že nastane ještě chaotičtější a nezvládnutelnější situace než na Ukrajině, kde si Gauleiter Koch dělal, co se mu zamanulo, a odmítal spolupracovat jak s Wehrmacht a SS, tak se svým vlastním ministerstvem. „Pro SS to nese jediné pozitivum, a to že Schickedanz jmenoval do funkcí Generalkomissarů Vladikavkazu a Ázerbajdžánu důstojníky SS: aspoň v těchto oblastech to zjednoduší vztahy.“

Tři dny jsem s Braunem pracoval, abych mu pomohl připravit dokumenty, předávací zprávy. Jediným rozptýlením mi bylo, že jsem chodil na špatné místní víno na dvůr jedné hospody, kterou provozoval vrásčitý starý horal. Seznámil jsem se nicméně – a nikoliv náhodou – s jedním belgickým důstojníkem, Kommandeurem legie Wallonie, Lucienem Lippertem. Chtěl jsem se vlastně setkat s Léonem Degrellem, vůdcem rexistické strany, který bojoval v okolí města; Brasillach mi o něm v Paříži vyprávěl s bezbřehým zanícením. Hauptmann z Abwehr, na kterého jsem se obrátil, se mi však vysmál: „Degrelle? O toho by stál každý. Je to nejspíš ten nejslavnější poddůstojník v naší armádě. Ale je na frontě, a tam je pěkně horko, to víte. Minulý týden tam při přepadovém útoku generál Rupp jen o vlásek unikl smrti. Belgičané ztratili hodně mužů.“ Místo něj mi představil Lipperta, mladého, hubeného a usměvavého důstojníka, oblečeného ve zmačkané, záplatované a poněkud velké polní uniformě. Vzal jsem ho na kus řeči o belgické politice pod jabloň na dvoře mé hospůdky. Lippert byl voják z povolání, dělostřelec; místo v legii přijal kvůli svému antibolševismu, ale zůstával opravdovým vlastencem a stěžoval si, že přes veškeré sliby se legionáři museli převléci do německých uniforem. „Muži zuřili. Degrelle měl co dělat, aby ten cirkus uklidnil.“ Když se Degrelle přihlásil, domníval se, že jeho politická úloha mu vyslouží důstojnické výložky, ale Wehrmacht ho striktně odmítla: nemá prý zkušenosti. „Stejně odjel, jako obyčejný kulometčík. Nutno říct, že neměl moc na vybranou, v Belgii se mu nedařilo.“ Přes počáteční zmatky v Gromovu-Balce poté bojoval statečně a byl povýšen za bojové zásluhy. „Protivné je, že se považuje za něco jako politického komisaře. Chce osobně diskutovat o závazcích legie, a to nejde. Koneckonců je to jen poddůstojník.“ Nyní snil o přičlenění legie k Waffen-SS. „Loni na podzim se setkal se Steinerem, vaším generálem, a úplně mu to zamotalo hlavu. Ale já jsem proti. Jestli to udělá, požádám, aby mě někdo vystřídal.“ V tu chvíli velice zvážněl. „Neberte to ve zlém, proti SS nic nemám. Ale jsem voják, a v Belgii se vojáci do politiky nemíchají. To není náš úkol. Jsem roajalista, jsem patriot a antikomunista, ale nejsem národní socialista. Když jsem se přihlásil, v Paláci mě ujistili, že tento krok bude v souladu s mou přísahou věrnosti králi, kterou se i dnes cítím být vázán, ať si kdo chce co chce říká. A zbytek, ty politické hry s Vlámy a tak dále, to se mě netýká. Jenže Waffen-SS není obyčejná armáda, to je složka strany. Degrelle říká, že jen slovo těch, kteří se budou bít po boku Němců, bude mít po válce váhu, že jen ti budou mít své místo v novém evropském řádu. Já s ním souhlasím. Ale nesmí se to přehánět.“ Usmál jsem se; přes všechnu svou zarputilost se mi tenhle Lippert líbil, byl to poctivý a upřímný člověk. Dolil jsem mu víno a obrátil list: „Budete určitě první Belgičané, co válčili na Kavkaze.“ – „Tak to se pletete!“ vykřikl pohoršeně, a pak mi ve zkratce vyprávěl o neuvěřitelných dobrodružstvích Dona Juana Van Halena, hrdiny belgické revoluce z roku 1830, šlechtice napůl vlámského, napůl španělského původu, bývalého napoleonského důstojníka, který byl za Ferdinanda VII. kvůli svým liberálním názorům uvržen do žaláře madridské inkvizice. Uprchl a bůh ví jak se dostal do Tbilisi, kde mu generál Jermolov, velitel ruské kavkazské armády, nabídl místo velitele. „Bojoval proti Čečencům,“ smál se Lippert. „Jen si to představte.“ Také jsem se rozesmál, byl mi velice sympatický. Musel ale odjet; AOK 17 připravovalo útok na Tuapse, aby získalo volný přístup k ústí ropovodu, a svou úlohu přitom měla sehrát i legie, přidružená k 97. divizi horských myslivců. Když jsme se loučili, popřál jsem mu hodně štěstí. I když však Lippert stejně jako jeho krajan Van Halen odjel z Kavkazu živý, o něco později ho štěstí bohužel opustilo: ke konci války jsem se dozvěděl, že v únoru 1944 padl při průlomu u Čerkas. Legie „Wallonie“ byla v roce 1943 přičleněna k Waffen-SS, ale Lippert nechtěl nechat své muže bez Kommandeura a za osm měsíců stále ještě čekal, až ho někdo vystřídá. Degrelle vyvázl ze všeho; po konečné porážce opustil u Lübecku své muže a uprchl osobním letadlem ministra Speera do Španělska. I když byl v nepřítomnosti odsouzen k smrti, nikdy neměl žádné vážnější problémy. Ubohý Lippert by se za podobné chování styděl.

Vrátil jsem se do Vorošilovska, když naše jednotky dobývaly Mozdok, důležité ruské vojenské středisko; fronta nyní postupovala podél řek Těrek a Baksan a 111. pěší divize se chystala překročit Těrek směrem na Groznyj. Naše Kommandos začínala vykazovat aktivitu: v Krasnodaru zlikvidovalo Sk 10a všech tři sta pacientů oblastní psychiatrické léčebny i chovance dětského psychiatrického ústavu; v KMV dr. Müller připravoval rozsáhlou Aktion a ve všech městech už ustavil židovské rady; v Kislovodsku byli Židé pod vedením jednoho dentisty tak horliví, že nám přinesli své koberce, šperky a zimní šatstvo dokonce ještě předtím, než k tomu byl vydán rozkaz. HSSPF Korsemann právě se svým štábem dorazil do Vorošilovska a týž večer, kdy jsem se vrátil, nás pozval na svůj úvodní projev. O Korsemannovi jsem slyšel už na Ukrajině: byl to bývalý člen Freikorps a SA, který pracoval hlavně na Hauptamt Orpo a do SS vstoupil na poslední chvíli, až před válkou. Říkalo se, že Heydrich o něj nestojí a chová se k němu jako k „buřiči z SA“; Korsemann měl ale podporu Daluegeho a von dem Bacha a Reichsführer se rozhodl z něj po malých krůčcích udělat HSSPF. Na Ukrajině už sloužil coby HSSPF z. b. V., tedy „ke zvláštnímu využití“, ale zůstával ve stínu Prützmanna, jenž v listopadu 1941 nahradil ve funkci HSSPF Russland-Süd Jeckelna. Korsemann se tedy pořád ještě nepředvedl; až díky kavkazské ofenzívě dostal možnost dokázat své schopnosti. Jako by to v něm probudilo nadšení, jímž jeho projev překypoval. SS, hřímal, musí plnit nejen úkoly negativní, bezpečnostní a represivní, ale i ty pozitivní, k nimž Einsatzgruppe může a musí přispět: je to pozitivní propaganda mezi místním obyvatelstvem; boj proti infekčním chorobám; zprovozňování sanatorií pro raněné příslušníky Waffen-SS; a hospodářská produkce, zejména ropný průmysl, ale rovněž další nerostné zdroje, které ještě nejsou přidělené a které by SS mohla převzít pod vlastní správu pro své podnikání. Rovněž zdůrazňoval téma vztahů s Wehrmacht: „Jistě všichni víte o problémech, které na začátku kampaně silně poznamenaly práci Einsatzgruppe. Abychom se nadále vyhnuli veškerým incidentům, budou kontakty SS s AOK a OKGH probíhat centralizovaně, přes můj úřad. Kromě obvyklých pracovních vztahů není žádný příslušník SS pod mým velením zmocněn k tomu, aby projednával důležité otázky přímo s Wehrmacht. V případě nevhodných kroků v tomto směru budu nemilosrdný, s tím počítejte.“ Přes nezvyklou přísnost, která zřejmě pramenila spíše z nedostatečné sebejistoty nováčka, jenž se ještě zcela nesžil se svou funkcí, byl Korsemann zdatný řečník a vyzařovalo z něj velké osobní kouzlo; obecný dojem z něj byl spíše kladný. Později ten večer, během neformálního setkání podřízených důstojníků, Remmer nabídl vysvětlení, proč Korsemann postupuje tak formálně; znervózňuje ho, že zatím nemá téměř žádnou faktickou autoritu. Podle principu dvojí subordinace podléhala Einsatzgruppe přímo RSHA, a Bierkamp mohl tedy touto kličkou blokovat veškeré Korsemannovy rozkazy, které by se mu nezamlouvaly; totéž platilo pro ekonomy SS z WVHA a samozřejmě pro Waffen-SS, které byly ostatně podřízeny Wehrmacht. HSSPF měl v zájmu upevnění své autority – a také proto, aby disponoval vlastními silami –, k dispozici několik praporů Orpo; Korsemannovi ovšem tyto jednotky ještě neposkytli, takže to byl v podstatě HSSPF „bez konkrétního využití“: mohl vznášet návrhy, ale pokud by s nimi Bierkamp nesouhlasil, nemusel je plnit.

Dr. Müller v KMV zahájil akci a Prill mě požádal, abych se tam vydal na inspekci. Začínalo mi to připadat podezřelé: proti inspekčním cestám jsem nic neměl, ale zdálo se mi, jako kdyby Prill dělal všechno pro to, abych byl od Vorošilovska co nejdál. Čekali jsme, že každou chvíli dorazí náhrada za Seiberta, dr. Leetsch; Prill, který měl stejnou hodnost jako já, se zřejmě obával, že bych vzhledem ke svým vztahům s Ohlendorfem mohl intrikami Leetsche přimět, abych byl jmenován na Prillovo místo. Jestli si to skutečně myslel, byla to hloupost: v tomto směru jsem neměl žádné ambice a Prill se mě neměl proč bát. Možná jsem si ale jen zbytečně dělal hlavu, těžko říci. Košatá pravidla přednostního postupu, která v SS fungovala, jsem si nikdy plně neosvojil a bylo lehké se v nich splést; teď by se mi hodil Thomasův šestý smysl a jeho rady. Ale Thomas byl daleko a v Einsatzgruppe jsem žádného důvěrného přítele neměl. Upřímně řečeno tu byli samí lidé, s jakými se nespřátelím snadno. Posbírali je v těch nejposlednějších kancelářích RSHA a většinou to byli velice ctižádostiví jedinci, kteří činnost v Einsatzgruppe chápali jako odrazový můstek; vyhlazovací práci zřejmě téměř všichni hned od nástupu považovali za přirozenou a dokonce si nekladli ani otázky, které tolik zaměstnávaly jejich předchůdce z prvního roku. Mezi těmito lidmi jsem působil dojmem komplikovaného intelektuála a byl jsem hodně osamělý. Nevadilo mi to: bez přátelství hulvátů jsem se odjakživa obešel. Ale musel jsem být ve střehu.

Do Pjatigorska jsem dorazil brzy ráno. Byl začátek září a šedomodré nebe stále ještě těžklo letní mlhou a prachem. Silnice z Vorošilovska se těsně před Minerálními Vodami kříží s železnicí a pak se podél ní vine mezi pěti vulkanickými vrchy, podle nichž se Pjatigorsk jmenuje. Do města se vjíždí od severu, po úbočí hory Mašuk; v tomhle místě silnice šplhá do výšky, město se mi zčistajasna objevilo u nohou a za ním se otevřela krajina zbrázděná horskými výběžky a nazdařbůh rozesetými propadlými kužely sopek. Einsatzkommando obsadilo jedno ze sanatorií ze začátku století, které se terasovitě vypínaly na úpatí Mašuku na východě města; von Kleistovo AOK zabralo obrovské sanatorium Lermontov, ale SS si vymohla vojenské léčebny, které měly sloužit jako lazaret Waffen-SS. Nedaleko mimochodem bojovala „Leibstandarte AH“ a mě lehce bodlo u srdce při vzpomínce na Partenaua; ale křísit staré románky k ničemu nevede a já věděl, že se nebudu nijak snažit se s ním znovu vidět. Pjatigorsk zůstal téměř netknutý; po krátké potyčce s milicí chránící továrnu bylo město obsazeno bez boje a na ulicích to vřelo jako v americkém hornickém městečku v dobách zlaté horečky. Všude kolem tarasily vojenským autům cestu koňské potahy a dokonce i velbloudi a tvořily se zácpy, které Feldgendarmen řešili dle vlastní vůle uštědřovanými nadávkami a ranami obuškem. Naproti velkému parku Cvětnik, před hotelem Bristol, naznačovala dokonale srovnaná auta a motocykly, že tu sídlí Feldkommandantur; úřadovny Einsatzkommanda se nacházely o něco níž, na Kirovově třídě, v bývalém dvoupatrovém penzionátu. Jeho pěknou fasádu stínily stromy na bulváru; prohlížel jsem si keramické květinové reliéfy zasazené pod štukovým cherubínem, který nesl na hlavě košík květin a seděl nad dvěma holubicemi; úplně nahoře bylo vidět papouška houpajícího se v obruči a smutnou dívčí tvář s úzkým nosem. Vpravo se klenutým průjezdem vcházelo na dvůr. Zatímco jsem ukazoval strážím své dokumenty, řidič zaparkoval vedle nákladního Saureru. Dr. Müller byl právě zaneprázdněn, a tak mě přijal Obersturmführer dr. Bolte, důstojník Staatspolizei. Zaměstnanci seděli v prostorných, vysokých sálech, které byly díky velikým oknům velmi světlé; dr. Bolte měl kancelář v pěkné kulaté místnůstce nahoře v jedné ze dvou věží přilepených v rozích budovy. Suše a podrobně mi vylíčil postup akce: každý den podle předem stanoveného rozpisu, vycházejícího z údajů dodaných židovskými radami, po železnici evakuují část nebo všechny Židy z měst oblasti KMV; vývěsky vyzývající k „přesídlení na Ukrajinu“ vytiskla Wehrmacht, která dala rovněž k dispozici vlak a eskortní oddíly; nejprve byli Židé posláni do Minerálních Vod a soustředěni do jedné sklárny, pak byli odvedeni o kus dál do sovětského protitankového příkopu. Ukázalo se, že údaje jsou důležitější, než se původně myslelo: našlo se mnoho Židů evakuovaných z Ukrajiny a Běloruska a také profesorský sbor a studenti Leningradské univerzity, kteří byli loni do KMV odesláni pro vlastní bezpečí a z nichž mnozí byli buď Židé, nebo členové strany, případně byli považováni za nebezpečné coby intelektuálové. Einsatzkommando využilo příležitosti k likvidaci zatčených komunistů, komsomolců, Cikánů, trestanců a personálu a pacientů několika sanatorií. „Abyste pochopil,“ vysvětloval mi Bolte, „zdejší infrastruktura je pro naši administrativu ideální. Reichkommissarovi vyslanci nás například požádali, abychom uvolnili sanatorium lidového komisariátu pro ropný průmysl v Kislovodsku.“ Aktion byla v plném proudu: už v prvních dnech se skoncovalo s Židy z Minvod, Jessentuk a Železnovodsku; zítra se mělo začít s těmi z Pjatigorska a na závěr akce měli přijít na řadu kislovodští. Příkaz k evakuaci byl vždy vyvěšen dva dny před operací. „Nemohou cestovat mezi městy, takže nemají žádné podezření.“ Pozval mě, abych se s ním jel podívat na průběh akce; odpověděl jsem, že bych nejdřív rád zajel do jiných měst KMV. „Tam vás doprovodit nemohu; Sturmbannführer Müller mě očekává.“ – „To nevadí. Stačí, když mi poskytnete někoho, kdo zná úřadovny vašich Teilkommandos.“

Silnice z města mířila na západ kolem svahů Beštau, největšího z pěti vulkánů; pod ní se tu a tam daly zahlédnout zákruty bahnité, šedivé řeky Podkumok. Po pravdě řečeno jsem toho v ostatních městech na práci moc neměl, ale byl jsem na ně zvědavý a akce mě nijak nelákala. Jessentuki se za sovětské vlády proměnily v nepříliš zajímavé průmyslové město; setkal jsem se tu s důstojníky Teilkommanda, promluvil si s nimi o jejich postupu, a dále jsem se tu nezdržoval. Naopak z Kislovodska se vyklubalo velice příjemné, staré lázeňské městečko, zelenější a malebnější než Pjatigorsk. Hlavní lázně se nacházely v jakési podivuhodné imitaci indického chrámu, pocházející ze začátku století; ochutnal jsem vodu, které se říká Narzaň, a připadala mi příjemně perlivá, jen trochu trpká. Po vyřízení rozhovorů jsem se šel projít do parku a poté jsem se vrátil do Pjatigorska.

Důstojníci večeřeli společně v jídelně sanatoria. Hovor se točil zejména kolem vojenského dění a stolovníci většinou projevovali přiměřený optimismus. „Teď, když Schweppenburgovy panzery překročily Těrek,“ tvrdil Wiens, Müllerův pobočník, zatrpklý Volksdeutscher, který z Ukrajiny odešel až ve čtyřiadvaceti letech, „budou naše jednotky brzy v Grozném. A pak už je Baku jen otázka času. Většina z nás může Vánoce oslavit doma.“ – „Ale panzery generála Schweppenburga stojí, Hauptsturmführere,“ poznamenal jsem zdvořile. „Tak tak se jim podařilo vytvořit předmostí. V Čečensku-Ingušsku Sověti vzdorují mnohem urputněji, než se předpokládalo.“ – „Prosím vás,“ vyrazil ze sebe Pfeiffer, tlustý, ruměný Untersturmführer, „to jsou jenom poslední křeče. Jejich jednotky jsou na konci sil. Nastrkují nám jenom chabou clonu, které máme uvěřit; při prvním razantním útoku ji ale buď prorazíme, nebo se rozprchnou jako králíci.“ – „A jak to víte?“ zeptal jsem se zvědavě. – „Říká se to na AOK,“ odpověděl za něj Wiener. „Od začátku léta vzali v obklíčených oblastech, jako je Millerovo, jen velice málo zajatců. Z toho usuzují, že bolševici už vyčerpali posily, přesně jak nejvyšší velení předpokládalo.“ – „Na Gruppenstabu a s OKHG jsme o této stránce věci také hodně diskutovali,“ řekl jsem. „A ne každý váš názor sdílí. Někteří jsou toho mínění, že Sověti se poučili ze svých strašlivých loňských ztrát a změnili strategii: spořádaně se před námi stahují, aby mohli přejít do protiútoku, až budou naše komunikační cesty příliš roztažené a snadno napadnutelné.“ – „Vidím, že jste pesimista, Hauptsturmführere,“ zamumlal velitel Kommanda Müller s ústy plnými kuřete. – „Nejsem pesimista, Herr Sturmbannführer,“ odpověděl jsem. „Jen podotýkám, že názory se různí, to je vše.“ – „Vy si myslíte, že naše linie jsou příliš roztažené?“ zeptal se Bolte zvědavě. – „To záleží na tom, co před sebou máme. Čelo skupiny armád B postupuje podél celého Donu, kde ještě odolávají sovětská předmostí, která se nám nepodařilo zlikvidovat, z Voroněže až do Stalingradu.“ – „Stalingrad už dlouho nevydrží,“ prohlásil důrazně Wiens a obrátil do sebe sklenici piva. „Obranu rozdrtila minulý měsíc Luftwaffe, 6. armáda to tam musí jen vyčistit.“ – „Možná. Ale právě proto, že jsou všechny naše jednotky soustředěné na Stalingrad, na Donu a ve stepi chrání boky skupiny armád B jen naši spojenci. A víte stejně dobře jako já, že rumunské ani italské jednotky se schopnostmi těm německým nepřibližují; Maďaři jsou možná dobří vojáci, ale mají nedostatek všeho. Tady na Kavkaze je to podobné, nemáme dost mužů na to, abychom v horách rozvinuli nepřerušovanou frontu. A mezi oběma skupinami armád se fronta rozptýleně táhne přes kalmyckou step; vysílají se jen hlídky a před nepříjemnými překvapeními nejsme nijak chránění.“ – „V tomhle směru,“ ozval se dr. Strohschneider, dlouhán, který velel odloučenému Teilkommandu v Buďonnovsku, „se Hauptsturmführer Aue tak úplně nemýlí. Step je otevřený prostor. Jediný odvážný atak by mohl naši pozici oslabit.“ – „Ale no tak,“ utrousil Wiens a znovu se chopil piva, „to budou vždycky jen taková komáří bodnutí. A jestli si troufnou na naše spojence, tak německé ‚výztuhy‘ situaci hravě zvládnou.“ – „Doufám, že se nemýlíte,“ řekl jsem. – „V každém případě,“ uzavřel vážným tónem dr. Müller, „bude už Führer vědět, jaká správná řešení všem těm reakčním generálům uložit.“ I tak se dalo na celou situaci nahlížet. To už se ale hovor stočil na dnešní Aktion. Tiše jsem poslouchal. Jako vždycky došlo na nezbytné historky o chování odsouzených, kteří prosili, plakali, zpívali Internacionálu nebo mlčeli, a na poznámky ohledně organizačních problémů a chování našich lidí. Už mě to unavovalo; i staří mazáci jen opakovali to, co už jsem poslouchal přes rok, v tom chvástání a mělkých řečičkách nebylo zrnko opravdové odezvy. Jeden důstojník ovšem v hojných a hrubých invektivách na adresu Židů obzvlášť vynikal. Byl to Leiter IV Kommanda, Hauptsturmführer Turek, nesympatický člověk, na kterého jsem už narazil v Gruppenstabu. Tento Turek byl jedním z nemnoha ryzích, bezostyšných antisemitů, se kterými jsem se v rámci Einsatzgruppen setkal; v SP a SD se už tradičně pěstoval antisemitismus intelektuální a na takovéto emocionální výlevy se pohlíželo svrchu. Turek byl ovšem postižený pozoruhodně židovskou fyziognomií: měl černé a kudrnaté vlasy, orlí nos, smyslné rty; někteří mu potají přezdívali „Žid Süss“, zatímco jiní tvrdili, že má v sobě cikánskou krev. Musel si hodně vytrpět už od dětství; při sebemenší příležitosti se tedy chlubil svými árijskými předky: „Já vím, že to není vidět,“ začínal vždycky své vysvětlování, jak nechal kvůli nedávné svatbě provést vyčerpávající genealogická pátrání a může své předky dokázat až do 17. století; zacházel dokonce tak daleko, že vytahoval osvědčení z RuSHA, prokazující, že je čisté rasy a schopen plodit německé potomky. Tomu všemu jsem rozuměl a bývalo by mi ho bylo líto; jeho přehnané sprosťárny ale překračovaly všechny meze: slyšel jsem, že se prý při popravách vysmíval obřezaným přirozením odsouzených a že nechával ženy svlékat donaha, aby jim pak mohl sdělit, že jejich židovské vagíny už nikdy žádné dítě neporodí. Ohlendorf by takové chování netrpěl, ale Bierkamp přivíral oči; a Müller, který ho měl hnát k zodpovědnosti, nic neříkal. Nyní Turek diskutoval s Pfeifferem, který během akce velel popravčím četám; Pfeiffer se jeho výlevům smál a ještě ho povzbuzoval. Zhnusilo mě to; před moučníkem jsem se omluvil a vyšel do svého pokoje. Opět na mě přišla nevolnost; už od Vorošilovska, možná ještě déle, jsem znovu trpěl únavnými žaludečními křečemi, které mě tolik vysilovaly na Ukrajině. Zvracel jsem jen jednou, ve Vorošilovsku po jednom poněkud těžkém jídle, ale občas mi dalo práci nevolnost zvládnout; často jsem kašlal, rudnul jsem v obličeji, bylo mi to nepříjemné a radši jsem odcházel.

Nazítří ráno jsem se s ostatními důstojníky vydal do Minvod na inspekci Aktion. Byl jsem u příjezdu a vykládky vlaku; Židy zjevně udivilo, že vystupují tak brzy, protože si mysleli, že jedou na Ukrajinu, ale nepanikařili. Aby se zabránilo nepokojům, byli ti, o kterých se vědělo, že jsou komunisté, drženi zvlášť. Ve velké, přeplněné, prašné tovární hale sklárny museli Židé odevzdat oblečení, zavazadla, osobní předměty a klíče od bytů. To vyvolávalo rozruch o to větší, že podlaha haly byla posetá střepy a lidé v ponožkách se o ně řezali do nohou. Upozornil jsem na to dr. Bolta, ale ten jen pokrčil rameny. Orpo usilovně rozdávali rány, vystrašení Židé ve spodním prádle si rychle sedali na zem, ženy se snažily konejšit děti. Venku foukal svěží vánek; do vysokých skleněných oken se ale opíralo slunce, a tak uvnitř panovalo dusno jako ve skleníku. Přistoupil ke mně postarší, ušlechtile působící muž s brýlemi a malým knírkem. V náručí držel maličkého chlapce. Smekl a promluvil na mě dokonalou němčinou: „Mohu vám říci několik slov, Herr Offizier?“ – „Mluvíte výborně německy,“ odpověděl jsem. – „Studoval jsem v Německu,“ prohlásil s poněkud škrobenou důstojností. „Bývala to kdysi úctyhodná země.“ Určitě to byl jeden z těch leningradských profesorů. „Co mi chcete?“ zeptal jsem se stroze. Chlapeček se držel muže kolem krku a sledoval mě velikýma modrýma očima. Mohly mu být tak dva roky. „Já vím, co tu děláte,“ pronesl vážně muž. „Je to hanebnost. Chtěl jsem vám jen popřát, abyste tuhle válku přežil a za dvacet let se každou noc s křikem budil. Doufám, že až se budete dívat na své děti, nedokážete nevidět ty naše, které jste zavraždili.“ Než jsem stihl odpovědět, otočil se ke mně zády a odešel. Chlapeček na mě přes jeho rameno dál upíral oči. Pak ke mně přistoupil Bolte. „To je ale drzost! Co si to dovoluje? Měl jste mu něco říct.“ Pokrčil jsem rameny. K čemu by to bylo? Bolte dobře věděl, co tomu muži a jeho dítěti uděláme. Bylo jen přirozené, že nás ten člověk chce urazit. Vykročil jsem k východu. Orpo tu obstoupili skupinu lidí ve spodním prádle a odváděli je k protitankovému příkopu kilometr odtud. Výkop byl příliš daleko na to, aby bylo slyšet střelbu, ale přesto museli tihle lidé mít o svém příštím osudu značné pochybnosti. „Jedete?“ houknul na mě Bolte. Naše auto předjelo skupinu, kterou jsem viděl odcházet; lidé se třásli zimou, ženy držely děti za ruce. Pak se před námi vynořil příkop. Vojáci a Orpo tu stáli s uštěpačnými výrazy v pohovu; slyšel jsem nějaký rozruch a výkřiky. Prošel jsem skupinkou vojáků a spatřil Tureka, jak lopatou mlátí jakéhosi polonahého muže na zemi. Ležela před ním dvě další zkrvavená těla; o kus dál stáli pod dozorem vyděšení Židé. „Ty svině!“ ryčel Turek s vyvalenýma očima. „Lez, Žide!“ Hranou lopaty ho udeřil do hlavy; muži praskla lebka a krev a mozek vystříkly Turekovi na boty; zřetelně jsem viděl, jak jedno oko, vymrštěné úderem, odletělo o několik kroků dál. Muži se rozesmáli. Dvěma skoky jsem byl u Tureka a hrubě jsem ho popadl za paži: „Vy jste se zbláznil! Okamžitě toho nechte.“ Byl jsem sinalý a třásl jsem se. Turek se na mě rozběsněně obrátil a vypadalo to, že lopatu zase zvedne; pak ji spustil a trhnutím se mi vyprostil ze sevření. Také se třásl. „Hleďte si svého,“ utrousil. Ve tváři byl rudý, potil se a koulel očima. Odhodil lopatu a odešel. To už u mě byl Bolte; stručně rozkázal Pfeifferovi, který tam stál a ztěžka oddechoval, aby nechal těla odnést a pokračoval v popravě. „Neměl jste se do toho plést,“ vyčinil mi. – „Ale tohle je přece nepřijatelné!“ – „To sice možná ano, ale tomuto Kommandu velí Sturmbannführer Müller. Vy jste tu jen jako pozorovatel.“ – „Ano? A kde je Sturmbannführer Müller zrovna teď?“ Ještě jsem se třásl. Vrátil jsem se do vozu a přikázal jsem šoférovi, aby mě odvezl do Pjatigorska. Chtěl jsem si zakouřit, ale ruce se mi chvěly, neovládal jsem prsty a nemohl jsem si poradit se zapalovačem. Konečně se mi to podařilo, několikrát jsem nasál kouř a vyhodil jsem cigaretu z okna. V protisměru jsme minuli pomalu kráčející zástup; koutkem oka jsem zahlédl, jak z řady vyběhl mladík, nedopalek sebral a zase se zařadil.

V Pjatigorsku jsem Müllera nemohl najít. Voják z hlídky se domníval, že se vrátil na AOK, ale jistý si tím nebyl; rozmýšlel jsem se, jestli na něj počkat, pak jsem se rozhodl odejít: o incidentu jsem mohl stejně tak uvědomit přímo Bierkampa. Zašel jsem si do sanatoria pro věci a poslal řidiče na AOK natankovat. Odjet bez rozloučení nebylo tak zcela správné, ale neměl jsem chuť se s nimi loučit. V Minerálních Vodách jsme projížděli jen kousek od sklárny, ležící pod horským svahem za železničními kolejemi; nezastavil jsem se. Po návratu do Vorošilovska jsem sepsal hlášení, týkající se zejména praktické a organizační stránky akce. Začlenil jsem do něj ovšem i pasáž o „jistých politováníhodných excesech důstojníků, kteří by měli jít příkladem“. Věděl jsem, že to bude stačit. Hned druhý den za mnou do kanceláře přišel Thielecke, aby mi sdělil, že mě Bierkamp chce vidět. Už Prill, který si mé hlášení přečetl, se mě vyptával; odmítl jsem mu odpovědět s tím, že se to týká jen Kommandanta. Bierkamp mě přijal zdvořile, pokynul mi, abych se posadil, a zeptal se, co se stalo; byl u toho i Thielecke. Pokud možno neutrálně jsem jim incident vylíčil. „A co myslíte, že je třeba dělat?“ zeptal se Thielecke, když jsem skončil. – „Myslím si, Herr Sturmbannführer, že tato věc spadá pod SS-Gericht, SS– a policejní soud,“ odpověděl jsem. „Nebo že je to přinejmenším případ pro psychiatra.“ – „To přeháníte,“ opáčil Bierkamp. „Hauptsturmführer Turek je vynikající a velice schopný důstojník. Jeho rozhořčení a oprávněná zášť vůči Židům, oporám stalinského systému, jsou pochopitelné. A navíc sám uvádíte, že jste se k tomu incidentu dostal až ke konci. Nepochybně byl vyprovokovaný.“ – „I kdyby na něj ti Židé byli drzí nebo se pokusili o útěk, jeho reakce nebyla hodna důstojníka SS. Hlavně v přítomnosti mužstva.“ – „V tomto ohledu máte nepochybně pravdu.“ S Thieleckem se na sebe na okamžik zadívali a pak se Bierkamp opět otočil na mě. „Předpokládám, že za několik dní vyrazím do Pjatigorska. Osobně si o tom incidentu s Hauptsturmführerem Turekem promluvím. Děkuji vám, že jste mě o těchto skutečnostech uvědomil.“

Téhož dne dorazil Sturmbannführer dr. Leetsch, náhrada za dr. Seiberta, v doprovodu Obersturmbannführera jménem Paul Schulz, který měl vystřídat v Majkopu dr. Brauneho; ještě než jsem se s nimi však mohl setkat, Prill mě požádal, abych odjel do Mozdoku na inspekci k Sk 10b, které se sem právě přesunulo. „Potom už budete mít zkontrolovaná všechna Kommanda. Až se vrátíte, referujte o tom Sturmbannführerovi.“ Na cestu do Mozdoku přes Minvody a Prochladnyj bylo potřeba počítat alespoň šest hodin; odjezd jsem tedy stanovil na zítřek na šestou ranní, ale s Leetschem jsem se nesešel. Řidič mě probudil chvíli před svítáním. Když vyšlo slunce, něžným přísvitem ozářilo pole a sady a v dálce vykreslilo siluety prvních sopečných kuželů KMV, už jsme sjeli z vorošilovské planiny. Za Minerálními Vodami se topoly vroubená silnice vinula mezi stále ještě sotva viditelnými výběžky kavkazského horského pásma; proti šedivému nebi se rýsovaly jen oblé, zasněžené kontury Elbrusu. Na sever od silnice začínala pole a tu a tam byla vidět chudá muslimská vesnička. Dojížděli jsme dlouhé kolony nákladních aut Rollbahn, které se daly jen těžko předjet. V Mozdoku vládl čilý ruch, prašné ulice byly ucpané vojenskou dopravou; zaparkovali jsme opela a já se po svých vydal najít hlavní velitelství LIL sboru. Přijal mě velice rozčilený důstojník Abwehr: „Vy jste to neslyšel? Generalfeldmarschall List byl dnes ráno přeložen.“ – „A proč, prosím vás?“ vyhrkl jsem. List byl na východní frontě nový, nevydržel ani dva měsíce. AO pokrčil rameny: „Když se nám nepodařil průlom na pravý břeh Těreku, museli jsme se stáhnout do defenzívy. Na vyšších místech se to nelíbilo.“ – „A proč jste nemohli postoupit?“ Rozhodil rukama: „Prostě nám chyběli lidé! Rozdělit skupinu armád Jih na dvě části byla osudná chyba. Teď nemáme dost potřebných sil ani na jeden, ani na druhý cíl. Ti u Stalingradu pořád ještě stojí na předměstích.“ – „A kdo byl jmenován místo Feldmarschalla?“ Dal se trpce do smíchu: „Tomu nebudete věřit: Führer tu pozici převzal osobně!“ Tak to bylo skutečně neslýchané: „Führer se osobně ujal velení skupiny armád A?“ – „Přesně tak. Nevím, jak to hodlá provést: OKHG zůstává ve Vorošilovsku a Führer je ve Vinnici. Ale je to génius, a tak určitě ví, jak na to.“ Jeho tón byl čím dál tím kousavější. „Už řídí Reich, velí Wehrmacht a pozemním vojskům. Teď ještě skupina armád. Co myslíte, bude v tom pokračovat? Mohl by se ujmout velení armády, pak armádního sboru, pak divize. Kdo ví, nakonec se možná ocitne na frontě jako desátník, jako na začátku.“ – „Dost si troufáte,“ opáčil jsem chladně. – „A vy,“ odpověděl mi, „vy se jděte vycpat. Tady jste na frontě, sem pravomoc SS nesahá.“ Vešel vojenský sluha. „Tohle je váš průvodce,“ oznámil důstojník. „Přeji pěkný den.“ Beze slova jsem vyšel. Zaskočilo mě to a zároveň znepokojilo; jestli naše kavkazská ofenzíva, na kterou jsme vsadili vše, uvízla na mrtvém bodě, neznamená to nic dobrého. Čas hraje proti nám. Zima se blížila, Endsieg i čarovné kavkazské štíty se naopak vzdalovaly. Ale co, uklidňoval jsem se v duchu, brzy padne Stalingrad; tím se uvolní síly, které nám pomohou postoupit tady.

Sonderkommando sídlilo v napůl rozbořeném křídle ruské vojenské základny; některé místnosti byly v použitelném stavu, jiné měly dveře zatlučené prkny. Přijal mě velitel Kommanda, útlý Rakušák s knírkem zastřiženým ve Führerově stylu, Sturmbannführer Alois Persterer. Byl z SD, sloužil jako Leiter v Hamburku v době, kdy tam Bierkamp řídil Kripo; nezdálo se ale, že by s ním měl nějak zvlášť blízké vztahy. Vylíčil mi, jaká přesně je situace: v Prochladném jedno Teilkommando postřílelo Kabardince a Balkary napojené na bolševické úřady, Židy a partyzány; v Mozdoku až na několik podezřelých, které jim dodal LIL sbor, ještě vlastně nezačali. Někdo ho informoval, že je v této oblasti židovský kolchoz; provede v té věci šetření a postará se o něj. Partyzánů tu v každém případě moc nebylo a obyvatelé frontových oblastí nebyli Rudým, jak se zdálo, přátelsky nakloněni. Zeptal jsem se, jaké jsou jeho vztahy s Wehrmacht. „Ty se nedají označit ani za průměrné,“ odpověděl po chvíli. „Mám spíš pocit, že nás ignorují.“ – „To je možné, mají starosti s tou neúspěšnou ofenzívou.“ Přespal jsem v Mozdoku na polním lehátku rozloženém v jedné kanceláři a nazítří ráno jsem odjel zpátky; Persterer mi nabídl, abych se zúčastnil popravy v Prochladném, ale zdvořile jsem se omluvil. Ve Vorošilovsku jsem se představil dr. Leetschovi, postaršímu důstojníkovi s úzkou, hranatou tváří, prošedivělými vlasy a zakaboněnými ústy. Přečetl si mé hlášení a chtěl ho probrat. Sdělil jsem mu své dojmy týkající se nálady Wehrmacht. „Ano,“ řekl nakonec, „máte naprostou pravdu. O kontakty s OKHG se postarám sám, ale chtěl bych v Pjatigorsku přidělit spolehlivého styčného důstojníka k Ic AOK. Chtěl jsem vás požádat, zda byste se toho neujal.“ Chvíli jsem váhal; přemítal jsem, jestli je to skutečně jeho nápad, nebo jestli ho na něj přivedl v době mé nepřítomnosti Prill. Nakonec jsem odpověděl: „Jde o to, že s Einsatzkommandem 12 nemám nejlepší vztahy. Nepohodl jsem se s jedním z jejich důstojníků a bojím se, že by to mohlo vést ke komplikacím.“ – „Z toho nemějte strach. Nebudete toho s nimi mít moc do činění. Ubytujte se u AOK a hned se potom se mnou spojte.“

A tak jsem se vrátil do Pjatigorska a nechal jsem si přidělit pokoj kousek od centra, v sanatoriu na úpatí Mašuku (což je nejvyšší část města). Bylo tu francouzské okno a za ním balkon, z něhož byla vidět Gorjačaja gora, dlouhý, holý hřeben s čínským pavilonem a několika stromy, a za ní planina a stupňovité, mlhou zahalené sopky. Když jsem se otočil a zaklonil, zahlédl jsem přes střechu kousek Mašuku přeškrtnutého mrakem, který jako by se blížil přímo ke mně. V noci pršelo, vzduch příjemně a svěže voněl. Zastavil jsem se na AOK, abych se představil zdejšímu Ic, Oberstovi von Gilsovi, a jeho kolegům, a pak jsem si vyšel na procházku. Z centra podél úbočí horského masivu stoupala dlouhá dlážděná alej; za Leninovým pomníkem se muselo po několika strmých, vysokých schodech, a když se prošlo kolem vodních nádrží mezi řady mladých doubků a voňavých borovic, svah se zmírnil. Vlevo za sebou jsem nechal sanatorium Lermontov, kde bydlel von Kleist se svým štábem; já byl ubytován poněkud stranou, v odděleném křídle přímo pod horou, nyní téměř zcela skrytou v mlze. O kus výš se alej rozšiřovala v cestu, která vedla kolem Mašuku a spojovala řadu sanatorií; tady jsem odbočil k pavilonku, kterému se říká Aiolova harfa a z něhož se naskýtá široký výhled na jižní pláň posetou fantastickými sopečnými homolemi, jeden vulkán, za ním další a další, všechny vyhaslé a poklidné. Vpravo se ve slunci blýskaly střechy domů rozptýlených v husté zeleni; ještě o něco dál, až úplně vzadu, se sbíraly mraky a zakrývaly kavkazský masiv. „Aue! Už jste tu dlouho?“ zahlaholil za mnou veselý hlas. Otočil jsem se: pod stromy ke mně s úsměvem kráčel Voss. Srdečně jsem si s ním potřásl rukou. „Právě jsem přijel. Přidělili mě sem jako styčného důstojníka při AOK.“ – „Výborně! Já jsem také u AOK. Už jste jedl?“ – „Ještě ne.“ – „Tak pojďte se mnou. Hned tady dole je příjemný hostinec.“ Vydal se úzkou cestou vysekanou ve skále a já za ním. Dole se táhla dlouhá rokle, která odděluje Mašuk od Gorjačej gory, jež byla na konci přehrazená dlouhým sloupořadím v italském, těžkopádném a zároveň frivolním stylu, postaveným z růžové žuly. „Akademická kolonáda,“ ukázal Voss. „Ach!“ zvolal jsem nadšeně, „vždyť to je přece bývalá Alžbětina galerie! Tady Pečorin poprvé spatřil komtesu Mary!“ Voss se dal do smíchu. „Tak vy tedy znáte Lermontova? Tady ho čtou všichni.“ – „Samozřejmě! Hrdinu naší doby jsem jednu dobu míval na nočním stolku.“ Cesta nás dovedla na úroveň kolonády, která měla za úkol skýtat ochranu sirnému pramenu. Chromí, bledí a pomalí vojáci se tu procházeli nebo odpočívali na lavičkách otočených k dlouhé roklině, jež se otevírala k městu; ruský zahradník plel záhonky tulipánů a červených karafiátů podél velkého schodiště, které se nakonec napojovalo na Kirovovu třídu. Pod svahem Gorjačej gory se choulily měděné střechy lázeňských budov, které vyčnívaly nad koruny stromů a leskly se na slunci. Za horou bylo vidět jen jeden jediný vulkán. „Jdete?“ zeptal se Voss. – „Okamžik.“ Vstoupil jsem do kolonády, abych se podíval na pramen, ale čekalo mě zklamání: sál byl holý, prázdný a voda tekla z obyčejného kohoutku. „Kavárna je vzadu,“ řekl Voss. Prošel obloukem, který dělí levé křídlo od ústřední kolonády; vzadu mezi stěnou a skálou se nacházel prostorný přístěnek, kde stálo několik stolků a stoliček. Usadili jsme se a ve dveřích se objevilo pěkné děvče. Voss s ní promluvil pár slov rusky. „Šašlik dnes nemají. Měli by ale kyjevské kotlety.“ – „Výborně.“ – „Dáte si vodu z pramene, nebo radši pivo?“ – „Asi raději pivo. Je vychlazené?“ – „Jakž takž. Ale varuji vás, německé pivo to není.“ Zapálil jsem si cigaretu a zády se opřel o stěnu kolonády. Byl tu příjemný chládek; po skále stékala voda a ze země zobali dva pestrobarevní ptáčci. „Takže se vám v Pjatigorsku líbí?“ zeptal se Voss. Usmál jsem se; byl jsem rád, že ho vidím. „Ještě jsem toho moc nestihl,“ řekl jsem. – „Jestli máte rád Lermontova, tak je pro vás tohle město hotové poutní místo, Sověti tu v jeho domě zařídili hezké malé muzeum. Až budete mít volné odpoledne, zajdeme tam.“ – „S radostí. A víte, kde se konal ten souboj?“ – „Pečorinův, nebo Lermontovův?“ – „Lermontovův.“ – „Za Mašukem. Samozřejmě je tam takový otřesný památník. A představte si, že jsme dokonce našli jeho příbuznou.“ Rozesmál jsem se: „To není možné.“ – „Ale ano. Jistou madame Jevgenii Akimovnu Chan Giraj. Je velice stará. Generál jí nechal přidělit důchod, vyšší než ten sovětský.“ – „Zažila ho?“ – „To rozhodně ne. Právě v den naší invaze se Rusové chystali vzpomenout sté výročí jeho smrti. Frau Chan Giraj se narodila deset nebo patnáct let nato, myslím, že v padesátých letech.“ Servírka se vrátila se dvěma talíři a příbory. „Kotlety“ byly vlastně kuřecí závitky naplněné máslem a osmažené, a jako příloha k nim byly nadrobno nasekané houby s česnekem. „Vynikající. A dokonce ani to pivo není špatné.“ – „Neříkal jsem to? Zajdu sem, kdykoliv to jde. Nebývá tu moc lidí.“ Mlčky, s hlubokým uspokojením jsem jedl. „Máte hodně práce?“ zeptal jsem se ho konečně. – „Řekněme, že mám dost času na své bádání. Poslední měsíc jsem plenil Puškinovu knihovnu v Krasnodaru a objevil jsem velmi zajímavé věci. Měli tam hlavně spisy o kozácích, ale povedlo se mi vyslídit i kavkazské gramatiky a poměrně vzácné spisky Trubeckého. Ještě musím do Čerkeska, tam budou mít určitě práce týkající se Čerkesů a Karačajců. Sním o tom, že najdu Ubycha, který by ještě ovládal svůj jazyk. Momentálně to ale nepřipadá v úvahu. Takže aspoň sepisuji letáky pro AOK.“ – „Jaké letáky?“ – „Propagandistické. Shazují je z letadel v horách. Napsal jsem, samozřejmě s pomocí místních lidí, jeden velice vtipný v karačajštině, kabardštině a balkarštině: Horalé! – Dříve jste měli vše, ale sovětská moc vás o všechno připravila! Přivítejte své německé bratry, kteří jako orlové přiletěli přes hory, aby vás osvobodili! A tak dál.“ Oba jsme vybuchli smíchy. „Také jsem stvořil propustku, která má partyzány pobídnout k tomu, aby přeběhli na druhou stranu. Píše se v ní, že je přijmeme jako sojuzniky v obecném boji proti židobolševismu. Židé v jejich řadách se určitě dobře baví. Tyto propustky platí až do konce války.“ Dívka sklidila ze stolu a přinesla nám dvě turecké kávy. „Tady mají všechno!“ zvolal jsem. – „To ano. Trhy fungují, dokonce i v obchodech se prodává jídlo.“ – „To není jako na Ukrajině.“ – „Ne. A snad ani nebude – při troše štěstí.“ – „Co tím myslíte?“ – „Některé věci se patrně změní.“ Zaplatili jsme a znovu jsme prošli obloukem. Mrzáci se pořád bezcílně šourali kolonádou a usrkávali vodu. „Opravdu je tak léčivá?“ zeptal jsem se Vosse a ukázal jsem na jednu sklenici. – „Tenhle kraj je vyhlášený. Víte, že do lázní se sem jezdilo dlouho před příchodem Rusů? Znáte Ibn Battútu?“ – „Toho arabského cestovatele? Slyšel jsem o něm.“ – „Kolem roku 1357 tudy projížděl. Byl na Krymu, u Tatarů, kde se cestou oženil. Tataři tehdy ještě žili ve velkých kočovných tábořištích, pojízdných městech tvořených stany na ohromných vozech, i s mešitami a obchody. Každé léto, když na Krymu začalo být příliš teplo, přejel chán Nogaj s celým svým městem přes Perekopskou šíji a dojel až sem. Ibn Battúta tohle místo přesně popsal a vychvaloval léčivé schopnosti zdejších sirných pramenů. Nazývá kraj Biš nebo Beš Dag, což stejně jako Pjatigorsk v ruštině znamená ‚pět hor‘.“ Užasle jsem se rozesmál: „A co se s Ibn Battútou stalo?“ – „Potom? Pokračoval v cestě, přes Dagestán a Afghánistán dojel až do Indie. Dlouho dělal v Dillí kádího a sedm let sloužil paranoidnímu sultánovi Muhammadu Tughlakovi, až nakonec upadl v nemilost. Poté dělal kádího na Maledivách a dostal se dokonce až na Cejlon, do Indonésie a do Číny. Pak se vrátil domů do Maroka, napsal knihu a zemřel.“

Večer v jídelně jsem znovu zjistil, že Pjatigorsk je místem setkávání: všiml jsem si, že u stolu s dalšími důstojníky sedí dr. Hohenegg, onen dobrosrdečný a cynický lékař, se kterým jsem se seznámil ve vlaku mezi Charkovem a Simferopolem. Šel jsem ho pozdravit: „Musím konstatovat, Herr Oberst, že se generál von Kleist obklopuje samými kvalitními lidmi.“ Vstal a podal mi ruku. „Ale já tu nejsem s Generaloberstem von Kleistem: jsem stále u 6. armády, u generála Pauluse.“ – „Tak co děláte tady?“ – „OKH se rozhodlo využít infrastruktur v KMV pro uspořádání meziarmádní lékařské konference. Výměna velmi užitečných informací. Uvidíme, kdo dokáže popsat nejotřesnější případ.“ – „Jsem si jistý, že tato čest připadne vám.“ – „Poslyšte, večeřím s kolegy; ale jestli chcete, zastavte se potom u mě v pokoji na koňak.“ Povečeřel jsem s důstojníky Abwehr. Byli to sympatičtí, realisticky uvažující lidé, ale s názory téměř stejně kritickými jako ten důstojník z Mozdoku. Někteří otevřeně tvrdili, že jestli Stalingrad brzy nepadne, válka je ztracená; von Gilsa pil francouzské víno a nevymlouval jim to. Poté jsem se šel sám projít do parku Cvětnik za Lermontovovu kolonádu, podivný pavilon ze světle modrého dřeva ve středověkém stylu, se špičatými věžičkami a secesními, růžově, červeně a bíle natřenými okny; výsledek byl velice eklektický, ale tady zcela na místě. Kouřil jsem, roztržitě si prohlížel povadlé tulipány, pak jsem vyšel zpět do kopce k sanatoriu a zaklepal na Hoheneggovy dveře. Přijal mě vleže na pohovce, byl bos a ruce měl zkřížené na velkém břiše. „Promiňte, že nevstanu.“ Hlavou pokynul ke kulatému stolku. „Koňak je tamhle. Nalijete mi prosím také?“ Nalil jsem dvě skleničky a jednu jsem mu podal. Pak jsem se usadil a dal nohu přes nohu. „Tak jaká je ta nejotřesnější věc, kterou jste viděl?“ Zamával rukou: „Samozřejmě člověk!“ – „Myslel jsem z lékařského hlediska.“ – „Z lékařského hlediska nejsou otřesné věci vůbec zajímavé. Zato se setkáváme s mimořádnými kuriozitami, které zcela převracejí naše představy o tom, co naše nebohé tělesné schránky dokážou vytrpět.“ – „Co například?“ – „Tak například člověk utrpí drobnou střelnou ránu do lýtka, která mu protrhne lýtkovou tepnu, a on do dvou minut vestoje zemře s botou plnou krve, aniž by si toho vůbec všiml. Jinému zase střela proletí oběma spánky, a on se sám zvedne a dojde na marodku.“ – „Člověk je nicotný tvor,“ poznamenal jsem. – „Přesně tak.“ Ochutnal jsem Hoheneggův koňak: byl arménský, poněkud sladký, ale pít se dal. „Za ten koňak se omlouvám,“ pronesl, aniž by se otočil, „ale Rémy-Martin jsem v téhle divošské vesnici nesehnal. Abych se vrátil k tomu, o čem jsem mluvil, historky tohoto ražení znají téměř všichni moji kolegové. Není to ostatně nic nového: četl jsem paměti jistého vojenského lékaře z Napoleonovy armády, a ten vypráví totéž. Samozřejmě dosud hodně lidí ztrácíme. Vojenská medicína od roku 1812 sice udělala velký pokrok, nástroje řezníků ho ovšem udělaly taky. Pořád jsme o pár kroků pozadu. Ale postupně se zdokonalujeme; pravda je, že Gatling vykonal pro moderní chirurgii víc než Dupuytren.“ – „Ale i tak děláte hotové zázraky.“ – „Možná,“ povzdechl si. „Každopádně už nesnesu pohled na těhotnou ženu. Příliš mě skličuje myšlenka na to, co asi čeká její plod.“ – „Umírá jen to, co se rodí,“ zacitoval jsem. „Zrození je dlužníkem smrti.“ S krátkým heknutím se svižně zvedl a jedním douškem vypil svůj koňak. „To na vás oceňuji, Hauptsturmführere. Je vždy příjemné narazit na člena Sicherheitsdienstu, který necituje Rosenberga a Hanse Franka, ale Tertulliana. Váš překlad bych ovšem poopravil: Mutuum debitum est nativitati cum mortalitate bych přeložil spíše jako: ‚Zrození má se smrtí vzájemný dluh‘ nebo ‚Zrození a smrt si vzájemně dluží‘.“ – „Máte nepochybně pravdu. Vždycky mi šla lépe řečtina. Mám tu přítele lingvistu, zeptám se ho na to.“ Podal mi skleničku, abych mu znovu nalil. „Když už mluvíme o smrtelnosti,“ zeptal se laškovně, „ještě pořád vraždíte bezbranné chudáky?“ Nehnul jsem ani brvou a vrátil mu skleničku. „Od vás to neberu ve zlém, doktore. Každopádně jsem teď pouhý styčný důstojník, což mi vyhovuje. Pozorovat a nic nedělat, to je má oblíbená pozice.“ – „Z vás by byl mizerný doktor. Pozorování bez praxe není k ničemu.“ – „Tak to je dobře, že jsem právník.“ Vstal jsem a šel otevřít francouzské okno. Venku bylo vlaho, ale nebylo vidět hvězdy a ve vzduchu jsem cítil blížící se déšť. Stromy šustily v lehkém vánku. Vrátil jsem se k pohovce, kde se Hohenegg, který si mezitím rozepnul košili, opět rozvalil. „Mohu vám ovšem říci,“ poznamenal jsem, když jsem stál před ním, „že někteří z mých zdejších kolegů jsou skutečně gauneři.“ – „O tom vůbec nepochybuji. To je obecná chyba těch, kdo provádějí praxi bez pozorování. U lékařů se s tím setkáte také.“ Otáčel jsem si skleničkou v prstech. Náhle jsem si připadal zbytečný a těžkopádný. Dopil jsem a zeptal jsem se ho: „Budete tu dlouho?“ – „Máme se tu sejít dvakrát: teď se zaobíráme zraněními, koncem měsíce se sem vrátíme a budeme probírat nemoci. Jeden den na pohlavní choroby, další dva dny budou zasvěcené vším a svrabu.“ – „V tom případě se ještě uvidíme. Na shledanou, doktore.“ Podal mi ruku a já ji stiskl. „Omluvte mě, vstávat nebudu,“ řekl.

Z Hoheneggova koňaku se vyklubal špatný digestiv: po návratu do pokoje jsem vyzvrátil večeři. Žaludeční křeče mě přepadly tak rychle, že jsem nestihl doběhnout do koupelny. Jelikož už jsem jídlo strávil, daly se zvratky snadno utřít; chutnaly ale hořce, kysele a odporně; raději jsem zvracíval hned po jídle, šlo to hůře a bolestněji, ale zvratky aspoň nijak nechutnaly nebo měly chuť jídla. Napadlo mě, že bych si k Hoheneggovi zašel ještě na jednu skleničku a zeptal se ho, co si o tom myslí; nakonec jsem si jen vypláchl ústa, vykouřil jsem cigaretu a uložil se. Další den jsem nutně musel na zdvořilostní návštěvu na Kommando; očekávali Oberführera Bierkampa. Vydal jsem se tam před jedenáctou. Z bulváru v dolní části města byl zřetelně vidět rozeklaný hřeben Beštau, vypínající se do výšky jako ochranný totem; nesprchlo sice, ale vzduch byl pořád svěží. Na Kommandu jsem se dozvěděl, že Müller se věnuje Bierkampovi. Čekal jsem na schodišti na nevelkém dvoře a sledoval jsem řidiče, jak myjí zabahněné nárazníky a kola nákladního Saureru. Zadní dveře byly otevřené: ze zvědavosti jsem k nim přistoupil, abych se podíval dovnitř, protože jsem ještě neviděl, jak to tam vypadá; v tu ránu jsem ucuknul a okamžitě jsem se rozkašlal; vyřinul se odtud nesmírný puch, smrdutá bažina zvratků, exkrementů a moči. Řidič si mé nevolnosti všiml a prohodil ke mně pár slov rusky: zachytil jsem: „Grjaznyj, každyj raz,“ ale jeho větě jsem nerozuměl. Přistoupil ke mně jeden Orpo, nejspíš Volksdeutscher, a přeložil mi ji: „Říká, že je to vždycky takhle, Herr Hauptsturmführer, že je to hrozná špína, ale že se vnitřek bude upravovat, nakloní se podlaha a doprostřed se namontuje malý poklop. Bude se to lépe čistit.“ – „To je Rus?“ – „Kdo, Zajcev? Je to kozák, Herr Hauptsturmführer, máme jich tu víc.“ Vrátil jsem se na schodiště a zapálil si cigaretu; právě v tu chvíli mě zavolali a já ji musel odhodit. Müller mě přijal v Bierkampově přítomnosti. Pozdravil jsem ho a vyložil mu, co mám v Pjatigorsku za úkol. „Ano, ano,“ přisvědčil Müller, „Oberführer mi to vysvětlil.“ Zeptali se mě na několik věcí a já jim řekl o pesimistických náladách, které zřejmě mezi armádními důstojníky vládnou. Bierkamp pokrčil rameny: „Vojáci jsou odjakživa pesimisté. Už kvůli Porýní a Sudetům kňourali jako staré báby. Nikdy nepochopili sílu Führerovy vůle a národního socialismu. Povězte mi něco jiného; slyšel jste nějaké zvěsti o vojenské vládě?“ – „Ne, Herr Oberführer. O co jde?“ – „Síří se fámy, že Führer schválil pro Kavkaz režim vojenské správy místo civilní. Pořád se nám ale nedaří získat oficiální potvrzení. Na OKHG se tváří velice vyhýbavě.“ – „Zkusím se informovat na AOK, Herr Oberführer.“ Vyměnili jsme si ještě pár slov a pak jsem odešel. Na chodbě jsem se minul s Turekem. Změřil si mě jízlivým, zlým pohledem a s neslýchanou sprostotou prohodil: „Á, Papiersoldat. Ty tedy nezahálíš.“ Bierkamp s ním už určitě mluvil. Odpověděl jsem mu přátelsky a s úsměvem: „K vašim službám, Hauptsturmführere.“ Ještě chvilku se na mě vztekle díval a pak zmizel v jedné z kanceláří. Vida, říkal jsem si, udělal sis nepřítele; takže to není tak těžké.

Na AOK jsem si sjednal schůzku s von Gilsou a předložil jsem mu Bierkampovu otázku. „Vlastně se o tom mluví,“ odpověděl. „Ale podrobnosti mi zatím nejsou zřejmé.“ – „A co se tedy stane s Reichskommissariatem?“ – „Ustavení Reichskommissariatu se o nějakou dobu odloží.“ – „Proč o tom nebyli informováni zástupci SP a SD?“ – „To vám nedokážu říci. Ještě pořád čekám na doplňující informace. Ale tenhle problém spadá do kompetence OKHG. Oberführer Bierkamp by se měl obrátit přímo na ně.“ Z von Gilsovy kanceláře jsem odcházel s dojmem, že ví víc, než prozradil. Sepsal jsem krátkou zprávu a odeslal ji Leetschovi a Bierkampovi. Z toho teď obecně sestávala většina mé pracovní náplně: Abwehr mi předávala hlášení, o která měla zájem a jež se obvykle týkala vývoje partyzánského problému; já k nim přidával informace, které jsem posbíral z ústního podání, většinou u jídla, a všechno nechal poslat do Vorošilovska; na oplátku jsem dostával jiná hlášení, která jsem předával von Gilsovi nebo některému z jeho kolegů. Hlášení o činnosti Ek 12, které sídlilo pět set metrů od AOK, musela být tedy nejdřív odeslána do Vorošilovska, porovnána s těmi od Sk 10b (ostatní Kommanda pracovala v operačních zónách nebo v týlu 17. armády), pak se zčásti vracela zpět ke mně a já je odevzdával důstojníkovi Ic; zároveň ovšem Einsatzkommando udržovalo s AOK přímé styky. Prací jsem zavalený nebyl. Využíval jsem toho: Pjatigorsk bylo příjemné město, bylo tu toho hodně k vidění. Ve společnosti neustále po poznání dychtícího Vosse jsem zašel do městského muzea, které se nacházelo kousek pod hotelem Bristol, naproti poště a parku Cvětnik. Měli tu krásné sbírky, které tu za desítky let nashromáždilo Kavkazskoje gornoje obščestvo, společnost sice amatérských, leč nadšených přírodovědců: ze svých výprav přivezli řadu vycpaných zvířat, minerálů, lebek, rostlin, sušených květin; staré náhrobky a kamenné pohanské modly; dojemné černobílé fotografie, na nichž elegantní pánové v kravatách, s náprsenkami a slamáky na hlavách hrdě pózovali na horských vrcholech; a také tu byla stěna, u které jsem si okouzleně vzpomněl na otcovu pracovnu, zaplněná velkými kazetami plnými stovek druhů motýlů, z nichž každý byl označený datem a místem odchytu, jménem sběratele, pohlavím a latinským názvem. Byli tu motýli z Kislovodska, z Adygeje, z Čečenska, dokonce až z Dagestánu a z Adžarie; našel jsem data 1923,1915 nebo 1909. Večer jsme se občas vydali do Těatra operetty, který nedávno znovu zprovoznila Wehrmacht, další fantasmagorické budovy, zdobené červenými keramickými kachlemi s reliéfními obrázky knih, hudebních nástrojů a květinových girland; po divadle jsme večeřeli v důstojnické jídelně, v kavárně nebo v kasinu, což nebylo nic jiného než bývalý hotel Restoracija, kde Pečorin potkal Mary a kde podle pamětní desky, již mi Voss přeložil z ruštiny, Tolstoj oslavil pětadvacáté narozeniny. Sověti z něj udělali Hlavní státní výzkumný ústav balneologický; Wehrmacht tento impozantní nápis, vyvedený nad sloupovým vchodem zlatými písmeny, sice ponechala, ale budova se vrátila k původnímu účelu, a tak si tam člověk k pití mohl dát suché kachetské víno a k jídlu šašlik a občas i zvěřinu. Představil jsem Vosse Hoheneggovi a oba strávili večer tím, že rozebírali původ jmen nemocí v pěti jazycích.

Asi v polovině měsíce přišla depeše ze skupiny, která poněkud objasnila situaci. Führer skutečně dal souhlas k tomu, aby byla pro kubáňsko-kavkazskou oblast vytvořena vojenská správa spadající pod OKHG A, již má řídit General der Kavallerie Ernst Köstring. Ostministerium k této správě přidělilo jednoho vysokého důstojníka, ale vytvoření Reichskommissariatu bylo odloženo na neurčito. Ještě překvapivější bylo, že OKH dalo OKHG A rozkaz ustavit autonomní územní jednotky pro kozáky a nejrůznější horské národy; kolchozy budou rozpuštěny, nucené práce zakázány; to byl zcela opačný postup než naše politika na Ukrajině. Připadalo mi to příliš rozumné, než aby to byla pravda. Musel jsem bezodkladně odjet do Vorošilovska na schůzi: HSSPF chtěl prodiskutovat své nové výnosy. Byli tu všichni velitelé Kommandos i většina jejich pobočníků. Korsemann působil nervózně. „Dělá mi starosti, že Führer toto rozhodnutí pojal už začátkem srpna, ale já se o něm dozvěděl až včera. To je nepochopitelné.“ – „OKH se nejspíš obává vměšování SS,“ prohlásil Bierkamp. – „Ale proč?“ opáčil sklesle Korsemann. „Naše spolupráce probíhá skvěle.“ – „SS dalo hodně práce, aby rozvinula s designovaným Reichskommissarem dobré vztahy. A všechna tahle práce je teď ztracená.“ – „V Majkopu,“ vmísil se do hovoru Schulz, náhrada za Brauneho, kterému se pro jeho tloušťku přezdívalo Eisbein-Paule, „se říká, že Wehrmacht se ujme dohledu nad ropnými zařízeními.“ – „Také bych vás chtěl upozornit, Herr Brigadeführer,“ dodal Bierkamp na Korsemannovu adresu, „že pokud budou vyhlášeny tyto ‚místní samosprávy‘, budou mít pod kontrolou i fungování oblastní policie. Což je z našeho hlediska nepřijatelné.“ V tomto duchu hovor ještě nějakou dobu pokračoval; panoval zřejmě obecný názor, že SS byla podvedena. Konečně nás rozpustili s tím, že máme nasbírat co nejvíc informací.

V Pjatigorsku jsem začal navazovat obstojné vztahy s některými z důstojníků Kommanda. Hohenegg odjel a kromě důstojníků Abwehr jsem se vídal téměř jen s Vossem. Večer jsem se občas scházel v kasinu s důstojníky SS. Turek se mnou samozřejmě nemluvil; pokud jde o dr. Müllera, ve chvíli, kdy jsem ho slyšel veřejně vysvětlovat, že plynové auto nemá moc rád, zato hromadné popravy před popravčí četou shledává mnohem víc gemütlich, jsem usoudil, že si toho nemáme mnoho co říci. Mezi nižšími důstojníky se ale našli slušní, i když často nudní lidé. Když jsem jednou večer s Vossem popíjel koňak, přišel k nám Obersturmführer dr. Kern a já ho pozval k našemu stolu. Představil jsem ho Vossovi: „Ach tak, to je ten váš lingvista z AOK,“ řekl Kern. – „Zajisté,“ opáčil pobaveně Voss. – „Tak to se hodí,“ konstatoval Kern, „zrovna jsem s vámi chtěl probrat jeden případ. Říkali mi, že se vyznáte v kavkazských národech.“ – „Trochu,“ připustil Voss. „Profesor Kern vyučuje v Mnichově,“ přerušil jsem je. „Je to odborník na islámské dějiny.“ – „Tak to je nesmírně zajímavý obor,“ řekl uznale Voss. – „Ano, strávil jsem sedm let v Turecku a poměrně se tam vyznám,“ pokračoval Kern. – „A jak to, že jste tedy skončil tady?“ – „Jako všichni ostatní, byl jsem mobilizován. Tou dobou už jsem byl členem SS a zpravodajem SD, a tak jsem skončil v Einsatzkommandu.“ – „Ach tak. A ten váš případ?“ – „Jedna mladá žena, kterou ke mně přivedli. Velice krásná, okouzlující rusovláska. Její sousedky ji udaly coby Židovku. Ukázala mi sovětský pas vystavený v Děrbentu, kde je v kolonce ‚národnost‘ napsáno tátská. Ověřil jsem si to v naší dokumentaci: podle našich odborníků se Tátové smísili s Bergjuden, horskými Židy. Ta dívka mě ale přesvědčovala, že se mýlím a že Tátové jsou turkický národ. Poslechl jsem si ji: mluvila zvláštním, těžko srozumitelným dialektem, ale turečtina to bezesporu byla. Takže jsem ji propustil.“ – „Vzpomínáte si na výrazy nebo obraty, které používala?“ Následoval celý rozhovor v turečtině. „Tohle nebude přesně ono,“ prohlásil Voss. „Jste si tím jistý?“ a pokračovali dál. Nakonec Voss konstatoval: „Podle toho, co mi tu říkáte, se ten dialekt víceméně podobá variantě turečtiny, která se na Kavkaze používala coby lingua franca, než tu bolševici zavedli povinnou výuku ruštiny. Četl jsem, že v Dagestánu, zejména v Děrbentu, se jí ještě mluví. Ale znají ji všechny zdejší národy. Poznamenal jste si její jméno?“ Kern vytáhl z kapsy notýsek a zalistoval v něm: „Tady je to. Nina Šaulovna Cokotová.“ – „Cokotová?“ svraštil Voss obočí. „Tak to je zvláštní.“ – „To je jméno jejího manžela,“ vysvětlil Kern. – „Aha. A kdyby to byla Židovka, co s tím uděláte?“ Kern se zatvářil udiveně. „Tak to bychom přece… přece…“ Zjevně váhal. Přispěchal jsem mu na pomoc: „Bude převezena jinam.“ – „Ach tak,“ poznamenal Voss. Chvilku přemýšlel a pak Kernovi řekl: „Pokud vím, mají Tátové vlastní jazyk, který je dialektem perštiny a s kavkazskými nebo turkickými jazyky nemá nic společného. Nejspíš existují i tátští muslimové; nevím, jak v Děrbentu, ale zjistím to.“ – „Děkuji,“ řekl Kern. „Myslíte, že jsem ji měl dát zadržet?“ – „Ale ne. Určitě jste neudělal chybu.“ Kern vypadal přesvědčeně; ironii v poslední Vossově větě očividně nepostřehl. Ještě chvíli jsme se bavili, pak se rozloučil. Voss se za ním rozpačitě zahleděl. „Vaši kolegové jsou poněkud zvláštní,“ řekl nakonec. – „Jak to?“ – „Kladou zarážející otázky.“ Pokrčil jsem rameny: „Dělají svoji práci.“ Voss zavrtěl hlavou: „Vaše postupy mi připadají trochu svévolné. Ale do toho mi vlastně nic není.“ Netvářil se spokojeně. „Kdypak zajdeme do Lermontovova muzea?“ zeptal jsem se, abych obrátil list. – „Kdy budete chtít. Co v neděli?“ – „Jestli bude hezky, ukážete mi, kde se konal souboj.“

Co se týče nové vojenské správy, přicházely nejrůznější a někdy velmi protichůdné informace. Generál Köstring se se svým úřadem usídlil ve Vorošilovsku. Byl to už starší důstojník, kterého odvolali z penze, ale důstojníci Abwehr, s nimiž jsem hovořil, tvrdili, že je pořád schopný, a přezdívali mu Moudrý marabu. Narodil se v Moskvě, s hejtmanem Skoropadským dovedl v roce 1918 německou vojenskou posádku do Kyjeva a dvakrát sloužil jako vojenský atašé na našem velvyslanectví v Moskvě; byl tedy považován za jednoho z největších německých odborníků přes Rusko. Oberst von Gilsa mi sjednal schůzku s novým zástupcem Ostministeria při Köstringově úřadě, bývalým konzulem v Tbilisi dr. Otto Bräutigamem. Jeho kulaté brýle, škrobený límeček a hnědá uniforma se zlatým odznakem Strany na mě působily poněkud upjatě; držel si odstup, tvářil se téměř chladně, ale udělal na mě lepší dojem než většina Goldfasanen. Von Gilsa mi vysvětlil, že zastává vysokou funkci na politickém odboru ministerstva. „Velice rád vás poznávám,“ řekl jsem, když jsem mu podával ruku. „Možná konečně vnesete do situace trochu světla.“ – „Ve Vorošilovsku jsem se sešel s Brigadeführerem Korsemannem a vedli jsme spolu dlouhý rozhovor. O tom snad byla Einsatzgruppe informována?“ – „Samozřejmě! Ale máte-li chvilku čas, rád bych si s vámi pohovořil, protože mě tyto otázky velice zajímají.“ Zavedl jsem Bräutigama k sobě do kanceláře a nabídl mu něco k pití; zdvořile odmítl. „Na Ostministeriu jste museli být z odkladu ustavení Reichskommissariatu rozčarovaní, že?“ začal jsem. – „Ale vůbec ne. Naopak soudíme, že Führerovo rozhodnutí skýtá jedinečnou příležitost vylepšit onu katastrofální politiku, kterou v této oblasti vedeme.“ – „Jak to?“ – „Uvědomte si, že oba dva stávající komisaři byli jmenováni bez konzultace s ministrem Rosenbergem a že Ostministerium nad nimi nemá takříkajíc žádnou kontrolu. Není tedy naše chyba, že si Gauleiter Koch i Lohse jednají na vlastní pěst; za to jsou zodpovědní ti, kdo je podporují. A pro jejich nepromyšlenou a scestnou politiku se ministerstvu přezdívá Chaosministerium.“ Usmál jsem se; on ale zůstal vážný. „Strávil jsem rok na Ukrajině,“ řekl jsem, „a politika Reichskommisara Kocha nám tam způsobila nemálo problémů. Dalo by se říci, že to byl vynikající verbíř partyzánů.“ – „Přesně jako Gauleiter Sauckel a ti jeho lovci otroků. Tomu bychom se tady chtěli vyhnout. Pokud se budeme ke kavkazským kmenům chovat, jako jsme se chovali k Ukrajincům, vzbouří se a odejdou do hor. A potáhne se to donekonečna. Rusům v minulém století trvalo třicet let, než si podrobili imáma Šamila. A to povstalců bylo jen pár tisíc; a na jejich zdolání Rusové potřebovali přes tři sta padesát tisíc vojáků!“ Významně se odmlčel a pak pokračoval: „Ministr Rosenberg i politický odbor od začátku kampaně hájí jasnou politickou linii: definitivně rozdrtit stalinský systém se Německu podaří, jen když se spojí s východními národy, které bolševik utlačuje. Tato strategie, tato, chcete-li, Ostpolitik, dosud nezískala odezvu; Führer vždy podporoval ty, kdo se domnívají, že Německo tohoto cíle může dosáhnout samo, represemi proti národům, které by mělo osvobozovat. Designovaný Reichskommissar Schickedanz přes své staré přátelství s ministrem zřejmě rovněž uvažuje tímto směrem. Ale ti z ústředí Wehrmacht, kdo si zachovali chladnou hlavu, zejména Generalquartiermeister Wagner, se chtěli na Kavkaze vyvarovat opakování ukrajinského debaklu. Jejich řešení, tedy ponechat území pod vojenskou správou, nám připadá dobré, tím spíše, že generál Wagner výslovně prosazoval, aby se na věci podílely ty nejprozíravější složky ministerstva, jak dokazuje má přítomnost zde. Pro nás i pro Wehrmacht je to jedinečná šance předvést, že Ostpolitik je jedinou možností; pokud uspějeme zde, možná budeme mít možnost napravit škody napáchané na Ukrajině a v Ostland.“ – „V sázce je tedy hodně,“ poznamenal jsem. – „To ano.“ – „A nedotklo se designovaného Reichskommissara Schickedanze, že se ocitl takto mimo hru? On má přeci také konexe.“ Bräutigam pohrdavě mávl rukou; oči se mu za skly brýlí zaleskly: „Toho se nikdo neptal. Designovaný Reichskommissar Schickedanz má i tak plné ruce práce s prohlížením nákresů svého budoucího tbiliského paláce a přemýšlením, kolik tam bude potřeba dveří, takže nemá čas se jako my ostatní zaobírat správními malichernostmi.“ – „Aha.“ Chvilku jsem přemýšlel: „Ještě jedna otázka. Jakou podle vás má v tomto uspořádání hrát roli SS a SP?“ – „Sicherheitzpolizei tu má samosebou důležité úkoly. Jejich plnění ale musí probíhat v součinnosti s armádní skupinou a s vojenskou správou, aby nenarušovaly pozitivní akce. Jak jsem naznačil Brigadeführerovi Korsemannovi, bude třeba prokázat jistou zručnost v navazování vztahů s menšinami kozáků a horalů. Jsou mezi nimi sice tací, kteří spolupracovali s komunisty, ale spíše z nacionalismu než z bolševického přesvědčení, chtěli bránit zájmy svého národa. Není třeba s nimi jednat jako se stalinskými komisaři nebo funkcionáři.“ – „A co si myslíte o židovské otázce?“ – Zvedl ruku: „To je jiná věc. Je jasné, že židovská populace je i nadále jednou z hlavních opor bolševického systému.“ Zvedl se k odchodu. „Děkuji vám, že jste si našel čas na rozhovor,“ řekl jsem, když jsem mu na schodech tiskl ruku. – „Není zač. Podle mého je třeba, abychom si s SS i s Wehrmacht uchovali dobré vztahy. Čím lépe pochopíte, o co nám tu jde, tím lépe všechno proběhne.“ – „Můžete si být jistý, že v tom smyslu podám hlášení svým nadřízeným.“ – „Výborně. Tady je má vizitka. Heil Hitler!“

Když jsem tenhle rozhovor tlumočil Vossovi, dobře se bavil. „To je dost! Nic tolik nebystří rozum jako neúspěch.“ Sešli jsme se podle domluvy v neděli dopoledne před Feldkommandantur. K zábradlí se mačkala parta kluků, kteří jako uhranutí sledovali zaparkované motocykly a jeden obojživelný Schwimmwagen. „Partyzáni!“ pokřikoval na ně jeden rezervista, který se je marně snažil rozehnat jezdeckým bičíkem. Jakmile je na jednom konci zahnal, nahrnuli se sem z druhé strany a rezervista funěl námahou. Vystoupali jsme příkrou ulicí Karla Marxe k muzeu a já cestou uzavřel své shrnutí Bräutigamových myšlenek. „Lépe pozdě, než nikdy,“ poznamenal Voss, „ale podle mého to nebude fungovat. Už jsme si osvojili příliš mnoho špatných návyků. A ta věc s vojenskou správou, to je jen milosrdné zdržování. Za šest nebo deset měsíců budou stejně muset předat vedení, pak se sem nahrnou všichni ti vlci, co jsou zatím pořád ještě uvázaní, Schikedanzové, Körnerové, Sauckel-Einsatz, a zase vypukne mela. Víte, potíž je v tom, že nemáme žádnou koloniální tradici. Už před světovou válkou jsme se o naše africká území starali hodně špatně. A po ní už jsme žádná území neměli a přišli jsme i o to málo zkušeností nasbíraných v koloniální správě. Jen si to srovnejte s Angličany: všimněte si té elegance, zručnosti, s jakou svému impériu vládnou a využívají ho. Když je potřeba, dokážou výtečně zapráskat bičem, ale vždycky nejdřív nabízejí mrkvičku a také se k ní po biči hned vracejí. Dokonce i Sověti si v zásadě vedli lépe než my: přes všechnu krutost dokázali vytvořit pocit společné identity, takže jejich říše drží pohromadě. Jednotky, které nás porazily na Těreku, byly složené převážně z Gruzínců a Arménů. Mluvil jsem s arménskými zajatci: cítí se být sovětskými občany a za Sovětský svaz bojují bez pocitu křivdy. My jim nedokázali nabídnout nic lepšího.“ Došli jsme před zelené dveře muzea a já zaklepal. Za několik minut se o kousek výš otevřela brána a v ní se objevil starý, vrásčitý venkovan v čepici, s bradkou a mozolnatými prsty žlutými od machorky. Prohodil s Vossem několik slov a pak bránu pootevřel o něco víc. „Říká, že je zavřeno, ale že jestli chceme, můžeme se podívat. V místní knihovně bydlí několik německých důstojníků.“ Brána vedla na dlážděný dvorek obklopený malebnými, vápnem obílenými domky; vpravo bylo na kůlně vystavěné patro s vnějším schodištěm; tam byla knihovna. Za ní se vypínal všudypřítomný masiv Mašuku, po jehož východním úbočí se plazily cáry mraků. Vlevo o něco níž jsme zahlédli zahrádku s révou obtěžkanou hrozny a další domky se střechami porostlými mechem. Voss vyšel po schodech do knihovny. Regály z lakovaného dřeva uvnitř zabíraly tolik místa, že se mezi nimi člověk sotva propletl. Stařík šel za námi; podal jsem mu tři cigarety; tvář se mu rozjasnila, ale přesto zůstal stát ve dveřích, aby na nás dohlédl. Voss si přes sklo prohlížel knihy, ale ničeho se nedotýkal. Já se zadíval na malou, poměrně pěknou olejomalbu představující Lermontova; byl tu vyvedený v červeném dolmanu zdobeném zlatým premováním a nárameníky, s vlhkými rty, očima zvláštně neklidnýma a váhajícíma mezi hněvem, strachem a krutým výsměchem. V jiném rohu visela rytina, pod kterou jsem jen tak tak rozluštil nápis azbukou: byl to portrét Martynova, Lermontovova vraha. Voss se jednu z knihoven pokusil otevřít, ale byla zamčená. Stařík cosi prohodil a pak chvilku diskutovali. „Kurátor utekl,“ tlumočil pro mě Voss. „Klíče má jedna zaměstnankyně, ale ta tu dnes není. Škoda, mají tu krásné věci.“ – „Můžete přijít jindy.“ – „To určitě udělám. Pojďte, otevře nám Lermontovův dům.“ Přešli jsme přes dvůr a zahrádku k jednomu z dolních domů. Stařík se opřel do dveří; uvnitř bylo šero, ale díky světlu pronikajícímu sem zvenčí tu bylo vidět. Stěny byly obílené, zařízení prosté; byly tu krásné orientální koberce a na hřebících visely kavkazské šavle. Úzká pohovka působila na pohled velice nepohodlně. Voss se zastavil před psacím stolem a pohladil ho prsty. Stařík mu ještě cosi vysvětlil. „U tohoto stolu napsal Hrdinu naší doby,“ tlumočil zamyšleně Voss. – „Přímo tady?“ – „Ne, v Sankt Petěrburku. Když tu otevřeli muzeum, vláda sem ten stůl dala poslat.“ Nic jiného k vidění tu nebylo. Venku zaclonily mraky sluce. Voss staříkovi poděkoval a já mu věnoval ještě pár cigaret. „Musíme se sem vrátit, až tu bude někdo, kdo nám bude schopný podat výklad,“ poznamenal Voss. „Vlastně jsem vám zapomněl něco říct,“ dodal v bráně. „Je tu profesor Oberländer.“ – „Oberländer? Ale toho já znám. Potkali jsme se na začátku tažení v Lembergu.“ – „To je dobře. Chtěl jsem vám navrhnout, abychom společně zašli na večeři.“ Na ulici Voss zahnul vlevo, k dlouhé dlážděné aleji, která začínala u Leninova pomníku. Cesta stále stoupala, už mi docházel dech. Místo aby Voss odbočil k Aiolově harfě a k Akademické kolonádě, pokračoval stále rovně podél svahu Mašuku po asfaltové cestě, kterou jsem se ještě nikdy nevydal. Rychle se zatahovalo a já měl obavy, aby se nedalo do deště. Prošli jsme kolem několika sanatorií, pak asfalt skončil a my pokračovali po široké silnici z udusané hlíny. Nebylo tu nijak rušno: minul nás vesničan na žebřiňáku, do cinkání postroje se mísilo bučení tažného vola a vrzání špatně namazaných kol; pak už jsme nepotkali ani živáčka. O něco dál vlevo se ve svahu hory otvíral cihlový oblouk. Došli jsme k němu a přimhouřenýma očima se snažili nahlédnout do tmy. Ve vstupu do chodby bránila mříž zamčená na zámek. „To je Proval,“ vysvětlil Voss. „Na konci je jeskyně s propadlým stropem a v ní sirný pramen.“ – „Nesetkal se tady Pečorin s Věrou?“ – „Nejsem si jistý. Nebylo to spíš v jeskyni pod Aiolovou harfou?“ – „Budu to muset zjistit.“ Oblaka nám plula přímo nad hlavou; připadalo mi, že stačí zvednout ruku, a můžu si na spirály par sáhnout. Nebe už jsme vůbec neviděli a rozhostila se zdušená, tichá atmosféra. Naše kroky skřípěly pískem; cesta mírně stoupala; a za okamžik už nás mračna obklopila. Sotva jsme rozeznávali vysoké stromy lemující silnici; vzduch působil utlumeně, svět zmizel. V dálce se z lesa ozvěnou rozléhalo nešťastné, neklidné volání kukačky. Mlčky jsme kráčeli dál. Šli jsme dlouho. Tu a tam jsem kradmo zahlédl velké, temné a nezřetelné tvary, zřejmě domy; pak zase přišel les. Mračna řídla, šeď zářila kalným leskem, z ničeho nic se mlha roztrhala a rozptýlila a my se ocitli na slunci. Nespadla ani kapka. Napravo od nás se za stromy rýsovaly rozeklané svahy Beštau; za dalších dvacet minut jsme byli u památníku. „Šli jsme delší cestou,“ řekl Voss. „Druhou stranou je to rychlejší.“ – „Ano, ale stálo to za to.“ Památník, bílý obelisk vztyčený uprostřed neudržovaného trávníku, byl celkem nezajímavý: bylo těžké si v těchto kulisách, vystavěných tu pečlivě a s měšťáckou pietou, představit výstřely, krev, chraplavý křik, vztek skoleného básníka. Na prostranství parkovala německá auta; o něco níž u lesa byly rozestavěné lavice a stoly, u kterých jedli vojáci. Pro klid duše jsem šel prozkoumat bronzovou plaketu a nápis na památníku. „Viděl jsem fotografii dočasného památníku, který tu postavili v roce 1901,“ řekl mi Voss. „Byla to taková komická polorotunda ze dřeva a sádry s vysoko posazenou bustou. To bylo mnohem zábavnější.“ – „Museli tu mít problémy se základy. Nezajdeme se najíst?“ – „Ano, dělají tu dobrý šašlik.“ Přešli jsme přes prostranství dolů ke stolům. Na dvou z aut byly taktické značky Einsatzkommanda; u jednoho stolu sedělo několik důstojníků, které jsem znal. Kern na nás zamával a já gesto opětoval, ale pozdravit jsem ho nešel. Byli tam i Turek, Bolte a Pfeiffer. Vybral jsem stůl poněkud stranou, u lesa, s nahrubo stlučenými stoličkami. Přistoupil k nám horal v jarmulce a se špatně oholenými tvářemi nad hustým knírem. „Vepřové nemají,“ překládal Voss. „Jenom skopové. Ale mají vodku a kompot.“ – „Výtečně.“ Od ostatních stolů k nám doléhal hluk hovoru. Byli tu i nižší důstojníci Wehrmacht a několik civilistů. Mezi stoly pobíhaly cikánské děti. Jeden chlapec přiběhl i k nám. „Chljeb, chljeb,“ volal zpěvavě a natahoval ruku černou od špíny. Horal nám už donesl několik krajíců chleba, a tak jsem chlapci jeden podal a on si ho v tu ránu nacpal do úst. Pak ukázal do lesa: „Sestra, sestra, děv. Krasivaja.“ Naznačil oplzlé gesto. Voss vybuchl smíchy a utrousil větu, po které chlapec utekl. Vydal se k důstojníkům SS a zase začal se svou pantomimou. „Myslíte, že s ním půjdou?“ zeptal se Voss. – „Takhle veřejně ne,“ ujistil jsem ho. A opravdu, Turek mu vrazil takovou herdu, že se klučina svalil do trávy. Pak naznačil, že vytahuje zbraň; chlapec zmizel mezi stromy. Horal, který úřadoval za dlouhou kovovou bednou na nožičkách, se k nám vrátil se dvěma špízy položenými na krajících; pak nám donesl pití a sklenice. Vodka dokonale ladila s masem, ze kterého kapala šťáva; oba jsme jí vypili několik skleniček a všechno jsme zapíjeli kompotem, šťávou z vařeného ovoce. Na trávě, na vzrostlých borovicích, památníku i svazích Mašuku v pozadí se lesklo slunce; mraky na druhé straně hory definitivně zmizely. Znovu jsem si vzpomněl na Lermontova, který na trávě několik kroků odtud s rozervanou hrudí umíral kvůli jedné letmé poznámce na adresu Martynovova oblečení. Na co asi Martynov myslel, když se díval na mrtvolu svého protivníka? On sám se měl za básníka a Hrdinu naší doby určitě četl; možná tedy cítil hořkou ozvěnu a pomalé vlny rodící se legendy a věděl také, že jeho jméno si budoucnost zapamatuje jen jako jméno Lermontovova vraha, druhého d’Anthèse, který se postavil do cesty ruské literatuře. A přece musel mít na začátku životní dráhy jiné cíle, určitě chtěl tvořit, a dobře. Možná prostě jen Lermontovovi záviděl jeho talent? Možná mu také bylo milejší, když se na něj bude vzpomínat ve zlém, než když se na něj nebude vzpomínat vůbec. Zkusil jsem si představit jeho portrét, ale už se mi nevybavoval. A Lermontov? Jaká byla jeho poslední myšlenka, když vystřelil do vzduchu a zjistil, že Martynov míří na něj? Byla v ní trpkost, zoufalství, vztek, ironie? Nebo jen pokrčil rameny a zadíval se na sluncem ozářené borovice? Stejně jako u Puškina se vyprávělo, že jeho smrt byla předem připravená, že šlo o vraždu na objednávku; jestli to tak bylo, přijal ji s otevřenýma očima, ochotně, čímž prokázal, jak je jiný než Pečorin. To, co napsal Blok o Puškinovi, platilo o něm nepochybně ještě víc: Nezabila ho d’Anthèsova kulka, zabil ho nedostatek vzduchu. I mně chyběl vzduch, ale díky slunci, šašliku a veselé Vossově dobrosrdečnosti jsem se mohl nadechnout. Horalovi jsme zaplatili v okupačních karbovancích a opět jsme vykročili po cestě podél Mašuku. „Co kdybychom se zastavili na starém hřbitově?“ navrhl Voss. „Je tam sloup na místě, kde býval Lermontov pohřben.“ Po souboji přátelé básníka pohřbili na místě; o rok později, sto let před naším příjezdem do Pjatigorska, si ostatky vyzvedla jeho babička z matčiny strany a převezla je ke svému domovu poblíž Penzy, aby byl pohřben vedle své matky. S Vossovým návrhem jsem rád souhlasil. V oblaku prachu nás minula dvě auta: důstojníci z Kommanda se vraceli. První vůz řídil Turek; s tím svým nenávistným výrazem, který jsem postřehl skrz okno, vypadal opravdu úplně jako Žid. Nevelký konvoj pokračoval rovně, ale my se vydali vlevo, dlouhou kolmou cestou, která stoupala po úbočí Mašuku. Po jídle, vodce a posezení na slunci mi bylo těžko; pak jsem začal škytat a musel jsem si z cesty odskočit do lesa. „Je vám dobře?“ zeptal se Voss, když jsem se vrátil. Neurčitě jsem mávl rukou a zapálil si cigaretu. „To nic. Pozůstatek nemoci, kterou jsem si uhnal na Ukrajině. Občas se mi to vrací.“ – „Měl byste si zajít k lékaři.“ – „Snad. Dr. Hohenegg se asi brzy vrátí, uvidíme.“ Voss počkal, než dokouřím, a pak se vydal těsně za mnou. Bylo mi teplo, odložil jsem čapku i blůzu. Nahoře na kopci cesta opisovala široký oblouk, z něhož byl krásný výhled na město a rovinu za ním. „Kdybychom pokračovali rovně, dojdeme zpátky k sanatoriím,“ vysvětlil mi Voss. „Na hřbitov se dá dostat přes tenhle sad.“ Prudký svah porostlý povadlou trávou byl osázený ovocnými stromy. Mezek uvázaný na provaze pátral na zemi po spadaných jablkách. Sešli jsme dolů, i když to trochu klouzalo, a pak jsme to vzali přes hustý les, kde jsme rychle ztratili cestu. Znovu jsem si oblékl blůzu, protože mě větve a trní škrábaly do rukou. Konečně jsem za Vossem vyšel do úzkého příkopu, který lemoval zídku z kamenů spojených maltou. „To bude ono,“ řekl Voss. „Obejdeme to.“ Od chvíle, kdy nás minula ta dvě auta, jsme nikoho nepotkali, měl jsem dojem, jako bychom šli pustinou; o pár kroků dál nás ale minul bosý mladík vedoucí osla. Podél zdi jsme nakonec došli na malé prostranství s pravoslavným kostelem. Na bedně tu seděla stará žena a prodávala květiny; z kostela vycházely další ženy. Za plotem byly rozeseté hroby a pod vysokými stromy tonul celý hřbitov ve stínu. Vydali jsme se cestou dlážděnou hrubě tesanými kameny zapuštěnými do země, která stoupala mezi starými hroby mizejícími v suché trávě, mezi kapradím a trnitými keři. Místy sem mezi stromy padaly skvrny světla, a na těchto slunečních ostrůvcích kolem povadlých květin tančili černobílí motýlci. Pak cesta zahnula, kmeny se rozestoupily a odhalily výhled na jihozápadní rovinu. V nevelké ohrádce tu byly vysazené dva stromy, které stínily sloup označující místo prvního Lermontovova hrobu. Ozývalo se jen cvrčení cikád a šepot vánku v listoví. Poblíž obelisku ležely hroby Lermontovových příbuzných, rodiny Chan Giraj. Otočil jsem se: v dálce byla planina zvrásněná travnatými balkami až k prvním výběžkům hor. Homole vulkánů vypadaly jako hroudy hlíny, spadlé sem z nebe; v dáli jsem tušil zasněžené svahy Elbrusu. Voss se zvědavě vydal ještě dál, já se mezitím posadil na schody vedoucí k obelisku a znovu jsem přemýšlel o Lermontovovi: nejdřív ho zabili, teď ho uctívají, tak už to s básníky chodí.

Do města jsme sestoupili přes Verchnyj rynok, kde právě vesničané nakládali neprodané slepice, ovoce a zeleninu zpátky na vozy nebo na muly. Kolem se trousili prodavači slunečnicových semínek a čističi bot; kluci posedávali na kárkách podomácku stlučených z prken a kol od dětských kočárků a čekali, jestli po nich nějaký opozdilý voják nebude chtít, aby mu odvezli nákupy. Na úpatí kopce, na Kirovově třídě stály na návrší obehnaném zídkou čerstvé kříže: pěkný parčík s Lermontovovým pomníkem byl přeměněn na hřbitov německých vojáků. Směrem k Cvětniku třída vedla kolem trosek starého pravoslavného chrámu, který v roce 1936 NKVD vyhodila do vzduchu. „Všiml jste si?“ ukázal Voss ke zborceným kamenům. „Německého kostela se ani nedotkli. Ještě teď se tam naši lidé chodí modlit.“ – „To sice ano, ale zato vyplenili tři okolní vesnice, kde žili Volksdeutschen. Car je sem pozval v roce 1830. Loni je Rusové všechny poslali na Sibiř.“ Voss měl ale ještě pořád v hlavě ten svůj luteránský kostel. „Víte, že ho vystavěl voják? Jistý Kempfer, který pod Jevdokimovem bojoval proti Čerkesům a usadil se tu.“ V parku, hned za vstupní branou, stál dvoupatrový dřevěný pavilon s věžičkami, futuristickými kupolemi a otevřenou terasou podél celého horního poschodí. Bylo tu několik stolků, kde se těm, kteří na to měli, podávala turecká káva a zákusky. Voss vybral místo s výhledem na hlavní cestu, nad skupinkami hašteřivých, bručivých, špatně oholených staříků, kteří si sem po večerech chodili na lavičky zahrát šachy. Objednal jsem si kávu a koňak; donesli nám i malé citronové koláčky; koňak byl z Dagestánu a připadal mi ještě sladší než ten arménský, ale k těm koláčkům a mé dobré náladě se hodil. „Jak pokračujete s prací?“ zeptal jsem se Vosse. Rozesmál se: „Žádného ubyšského mluvčího jsem ještě nenašel; zato v kabardštině dělám pokroky. Ale hlavně čekám na to, až dobudeme Ordžokinidze.“ – „Proč to?“ – „Už jsem vám vysvětloval, že kavkazské jazyky jsou jen má vedlejší specializace. Zajímají mě hlavně jazyky zvané indogermánské, konkrétněji jazyky íránského původu. Zejména pozoruhodným íránským jazykem je osetština.“ – „Co je na ní tak zajímavého?“ – „Uvědomte si geografickou situaci Osetie: zatímco všechny národy používající nekavkazské jazyky žijí na úpatí nebo na výběžcích hor, oni dělí pohoří na dvě části přesně na úrovni nejpřístupnějšího průsmyku, Darjalu, kudy Rusové vedli svoji Vojennuju dorogu z Tbilisi do Ordžokinidze, bývalého Vladikavkazu. Tito lidé sice přijali kroj a zvyky svých horských sousedů, ale zjevně jde o vlnu pozdějších migrantů. Má se za to, že tito Oseti jsou potomky Alanů, a tedy Skýtů; jestli to tak skutečně je, pak by jejich jazyk byl živou archeologickou stopou skýtského jazyka. A ještě něco: v roce 1930 Dumézil vydal soubor osetských legend, vypravujících o bájném polobožském národě jménem Nartové. Dumézil ale rovněž formuluje myšlenku o propojení mezi těmito legendami a skýtským náboženstvím, jak ho popisuje Hérodotos. Ruští badatelé se tímto tématem zabývají už od konce minulého století; knihovna a vědecké ústavy v Ordžokinidze musí přetékat mimořádně zajímavými a v Evropě nedostupnými materiály. Doufám jen, že během útoku na město neshořely.“ – „Takže jestli jsem vám dobře rozuměl, tito Oseti by měli být jakýsi Urvolk, jeden z původních árijských národů.“ – „Původní, to je slovo, které se hodně používá i zneužívá. Řekněme, že jejich jazyk má archaickou a z vědeckého hlediska velice zajímavou povahu.“ – „A co o pojmu původnosti soudíte vy?“ Pokrčil rameny: „Původnost, to je spíše představa, psychologický nebo politický výmysl, než vědecký pojem. Vezměte si například němčinu: celá století, dokonce ještě před Lutherem, se předstíralo, že jde o původní jazyk, na základě toho, že na rozdíl od jazyků románských, s nimiž byla srovnávána, prý nemá vazby na cizí jazyky. Určití teologové ve svém blouznění zašli až tak daleko, že podle nich byla němčina jazykem Adama a Evy a že hebrejština se z ní vyvinula až později. To je ale naprosto mylná představa; samotné kořeny němčiny jsou totiž sice autochtonní, tedy odvozené přímo z jazyků indoevropských kočovníků, ale naše gramatika je skrznaskrz strukturovaná podle té latinské. Naše kulturní představy jsou nicméně silně poznamenávány touto ideou, představou, že němčina je oproti jiným evropským jazykům jedinečná, že na rozdíl od nich dokáže sama jistým způsobem generovat svou slovní zásobu. Každé osmileté německé dítě zná všechny gramatické kmeny našeho jazyka a dokáže rozebrat a pochopit jakékoliv slovo, dokonce i to nejodbornější, což se například o francouzských dětech říci nedá, těm trvá velice dlouho, než se ‚obtížná‘ slova odvozená z řečtiny a latiny naučí. Myšlenka, že se tvoříme sami ze sebe, mimochodem vede velice hluboko: Deutschland je jedinou evropskou zemí, která se nevymezuje geograficky, která nenese jméno podle místa nebo národa, jako Anglie či Francie, je to země ‚lidu jako takového‘; deutsch je adjektivní forma staroněmeckého Tuits, ‚lidé‘. Právě proto nám žádní z našich sousedů neříkají stejně: Allemands, Germans, Duit, italské Tedeschi, které je rovněž odvozeno od slova Tuits, případně zde v Rusku Němci, což znamená ‚němí‘, ti, co neumějí mluvit, přesně jako řecké Barbaros. A na těchto velice starých německých představách v jistém smyslu stojí celá naše současná rasová a völkisch ideologie. Dodávám, že tyto představy nejsou ojedinělé: vlámský autor Goropius Becanus v roce 1569 tvrdil totéž o holandštině, kterou srovnával s tím, čemu říkal původní jazyky Kavkazu, lůna lidstva.“ Zvesela se zasmál. Rád bych v hovoru pokračoval, zejména na téma rasových teorií, ale Voss už se zvedal. „Musím jít. Nechcete povečeřet s Oberländerem, jestli bude mít čas?“ – „Rád.“ – „Sejdeme se tedy v kasinu kolem osmé.“ Svižně sešel po schodech. Já se zase usadil a pozoroval staříky hrající šachy. Podzim pokročil: slunce už zapadlo za Mašuk, barvilo horský hřeben dorůžova a o kousek níž na hlavní třídě vrhalo mezi stromy oranžové odlesky až do oken a na hrubou, šedou omítku domů.

Kolem půl osmé jsem sešel do kasina. Voss tu ještě nebyl, objednal jsem si tedy koňak a odnesl si ho stranou, do jednoho výklenku. Za několik minut vešel Kern, rozhlédl se po sále a zamířil ke mně. „Herr Hauptsturmführer! Vás jsem hledal.“ Smekl čapku, posadil se a rozhlížel se; vypadalo to, že je nesvůj, nervózní. „Herr Hauptsturmführer, chtěl jsem vám sdělit něco, co se vás podle mě týká.“ – „Ano?“ Zaváhal: „Říká se… Často se vyskytujete ve společnosti toho Leutnanta z Wehrmacht. A to… Jak to říci? To zavdává příčinu k řečem.“ – „K řečem jakého druhu?“ – „Řekněme… k nebezpečným. K těm řečem, které vedou rovnou do koncentračního tábora.“ – „Ach tak.“ Nehnul jsem ani brvou. „A nešíří tyto pomluvy náhodou jistý typ lidí?“ Zbledl: „Víc vám toho neřeknu. Mně to připadá ostudné a podlé. Chtěl jsem vás jen varovat, abyste mohl… abyste mohl zařídit, že to nezajde dál.“ Zvedl jsem se a podal mu ruku. „Děkuji vám za informaci, Obersturmführere. Ale těmi, kdo zbaběle šíří špinavé pomluvy, místo aby se na člověka obrátili přímo, těmi já pohrdám a ignoruji je.“ Stiskl mi ruku. „Vaší reakci zcela rozumím. Ale i tak si dávejte pozor.“ Rozzuřeně jsem se posadil; vida, za jaký konec to vzali! A navíc byli úplně vedle. Už jsem to říkal: se svými milenci nikdy nenavazuji vztahy; přátelství, to je něco úplně jiného. Na tomto světě jsem miloval jen jedinou osobu, a i kdybych ji už nikdy neviděl, stačilo mi to. Ale to omezení lumpové jako Turek a jeho přátelé nikdy nepochopí. Rozhodl jsem se, že se pomstím; jak, to jsem zatím nevěděl, ale příležitost se najde. Kern byl slušný člověk, udělal dobře, že mě varoval: poskytlo mi to čas na přemýšlení.

Chvilku nato dorazil Voss ve společnosti Oberländera. Byl jsem stále ještě zabraný do myšlenek. „Dobrý večer, profesore,“ řekl jsem a potřásl Oberländerovi rukou. „Dlouho jsme se neviděli.“ – „Ano, ano, od Lembergu se toho hodně seběhlo. A ten druhý mladý důstojník, co byl tenkrát s vámi?“ – „Hauptsturmführer Hauser? Ten bude zřejmě pořád ještě u Einsatzgruppe C. Už nějakou dobu jsem o něm neslyšel.“ Následoval jsem je do restaurace a nechal jsem Vosse, aby nám objednal. Přinesli nám kachetské víno. Oberländer působil unaveně. „Prý velíte nové zvláštní jednotce,“ obrátil jsem se na něj. – „Ano, Kommandu ‚Bergmann‘. Všichni moji muži jsou kavkazští horalé.“ – „Jaké národnosti?“ zeptal se Voss zvědavě. – „Všech možných. Samozřejmě tam mám Karačajce a Čerkesy, ale také Inguše, Avary a Laky, které jsme naverbovali ve Stalazích. Dokonce mám i jednoho Svana.“ – „To je skvělé! S tím bych si rád promluvil.“ – „Tak to budete muset do Mozdoku. Účastní se tam protipartyzánských operací.“ – „Ubychy náhodou nemáte?“ zeptal jsem se zlomyslně. Voss se dal do smíchu. „Ubychy? Myslím, že ne. Co to má být?“ Voss se snažil zdusit smích a Oberländer ho ohromeně sledoval. Já s jistým úsilím zachoval vážnou tvář a odpověděl jsem: „Takový koníček dr. Vosse. Myslí si, že v zájmu zachování rovnováhy mezi kavkazskými národy by Wehrmacht měla vést politiku vstřícnou k Ubychům.“ Voss, který se právě napil vína, vyprskl. Oberländer pořád nic nechápal a začínal být jako na trní: „Vůbec netuším, o čem to mluvíte,“ poznamenal suše. Pokusil jsem se mu to vysvětlit: „Je to kavkazský národ, který Rusové deportovali. Do Turecka. Kdysi ovládal celou tuto oblast.“ – „Byli to muslimové?“ – „Ano, samozřejmě.“ – „V tom případě by podpora těchto Ubychů byla zcela v souladu s naší Ostpolitik.“ Voss se, celý rudý, zvedl, zamumlal omluvu a vydal se k toaletám. „Co mu je?“ zeptal se zaraženě Oberländer. Poklepal jsem si na břicho. „Ach tak,“ poznamenal. „To je tu časté. Kde jsem to skončil?“ – „U naší promuslimské politiky.“ – „Ano. Ta má pochopitelně v Německu tradici. To, o co se snažíme zde, je jen pokračování Ludendorffovy panislámské politiky. Respektujeme islámské kulturní a společenské vazby, a díky tomu získáváme důležité spojence. Navíc takto zvládáme i Turecko, které je i nadále důležité, zejména chceme-li v Sýrii a Egyptě vpadnout Angličanům do zad.“ Voss se vrátil; zdálo se, že se už uklidnil. „Jestli vám dobře rozumím,“ řekl jsem, „jde o to, sjednotit kavkazské národy, zejména ty turkické, v jedno obrovské muslimské antibolševické hnutí.“ – „Je to jistá možnost, ale na vyšších místech ještě nebyla přijata. Někteří se obávají panturkického obrození, které by mohlo Turecko v této oblasti příliš posílit a zasáhnout do našich výbojů. Ministr Rosenberg je nakloněn ose Berlín-Tbilisi. To ovšem pod vlivem toho Nikuradzeho.“ – „A co si o tom myslíte vy?“ – „Momentálně sepisuji článek o Německu a Kavkaze. Možná je vám známo, že po rozpuštění ‚Nachtigallu‘ jsem pracoval jako Abwehroffizier u Reichskommissara Kocha, starého Königsbergova přítele. Ale ten na Ukrajinu skoro nezavítá a jeho podřízení, hlavně Dargel, tam vedli nezodpovědnou politiku. Proto jsem odešel. V tom článku se snažím demonstrovat, že na dobytých územích musíme s místními lidmi spolupracovat, protože se tak během invaze a okupace vyhneme přílišným ztrátám. Měla by k tomu patřit i promuslimská a proturecká politika. Rozhodující slovo však samozřejmě musí mít jen jedna jediná mocnost.“ – „Domníval jsem se, že na Kavkaz jsme postupovali mimo jiné proto, abychom přesvědčili Turecko, že by mělo vstoupit do války po našem boku?“ – „To samozřejmě. A jestli se nám podaří dostat do Iráku a Íránu, Turecko se k tomu nepochybně odhodlá. Saracoglu je opatrný, ale nebude si chtít nechat uniknout možnost, že znovu získají bývalá osmanská území.“ – „Copak to neovlivní náš Grossraum?“ zeptal jsem se. – „Vůbec ne; naším cílem je kontinentální Evropa; na porobování vzdálených území nemáme ani zájem, ani prostředky. Je samozřejmé, že si ponecháme ropné oblasti v Perském zálivu, ale celý zbytek britského Blízkého východu můžeme nechat Turecku.“ – „A co na oplátku udělá Turecko pro nás?“ zeptal se Voss. – „Může nám být velice užitečné. Strategicky má klíčovou polohu. Může nám poskytnout námořní i pozemní základny, které nám dovolí oslabit britskou vojenskou přítomnost na Středním východě. Může nám poskytnout i jednotky pro protibolševickou frontu.“ – „Ano,“ přitakal jsem, „může nám například poslat ubyšský pluk.“ Voss opět dostal nezvladatelný záchvat smíchu. Oberländera to rozčililo: „Co to pořád máte s těmi Ubychy? Já vám nerozumím.“ – „Už jsem vám to říkal, dr. Voss je jimi posedlý. Je úplně zoufalý, protože sepisuje jedno hlášení za druhým, ale nikdo z velení přesto není schopen strategický význam Ubychů pochopit. Tady ho přiznávají jen Karačajcům, Kabardincům a Balkarům.“ – „Ale čemu se tedy směje?“ – „Ano, dr. Vossi, čemu se smějete?“ zeptal jsem se velice vážným tónem. „Myslím, že je to od nervů,“ sdělil jsem Oberländerovi. „Tady máte, doktore Vossi, dejte si ještě víno.“ Voss se napil a poněkud se ovládl. „Já,“ prohlásil Oberländer, „nejsem v této problematice natolik zběhlý, abych ji dokázal posoudit.“ Otočil se k Vossovi: „Pokud máte o těch Ubyších nějaké hlášení, s radostí si je přečtu.“ Voss potřásl hlavou: „Byl bych vám vděčný, doktore Aue, kdybyste změnil téma.“ – „Jak si přejete. Ostatně nám nesou jídlo.“ Obsloužili nás. Oberländer působil rozčileně; Voss byl ve tváři celý rudý. Abych znovu rozproudil hovor, zeptal jsem se Oberländera: „A vedou si vaši Bergmänner v boji proti partyzánům dobře?“ – „V horách jsou hotový postrach. Někteří z nich nám den co den nosí uříznuté hlavy nebo uši. V nížinách nejsou o moc lepší než naše vlastní jednotky. Kolem Mozdoku vypálili několik vesnic. Snažím se jim vysvětlit, že není dobrý nápad to dělat systematicky, ale je to v nich jako atavismus. A mimoto máme vážné problémy s disciplínou: hlavně dezerce. Mnoha z nich zřejmě nejde o nic jiného, než aby se vrátili domů; od té doby, co jsme na Kavkaze, v jednom kuse utíkají. Všechny, co se povedlo pochytat, jsem ale před ostatními nechal postřílet: myslím, že je to trochu zklidnilo. A pak mám hodně Čečenců a Dagestánců, tam u nich to ještě mají v rukou bolševici. Mimochodem, slyšeli jste o čečenském povstání? V horách.“ – „Něco se šušká,“ odpověděl jsem. „Zvláštní jednotka přidělená k Einsatzgruppe se pokusí vysadit tam agenty, aby navázali kontakt s povstalci.“ – „Aha, to je velice zajímavé,“ poznamenal Oberländer. „Prý se tam bojuje a povstání je potlačováno velice krutě. Tím by mohl vzniknout prostor pro naše síly. Jak bych se o tom mohl dozvědět víc?“ – „Radím vám, abyste se obrátil na Oberführera Bierkampa ve Vorošilovsku.“ – „Výtečně. A tady? Dělají vám partyzáni velké potíže?“ – „Ani ne. Kolem Kislovodska řádí jedna skupina. Odloučená jednotka ‚Lermontov‘. Tady je tak trochu v módě pojmenovávat všechno podle Lermontova.“ Voss se zasmál, tentokrát od srdce: „Jsou aktivní?“ – „Vlastně ne. Drží se v horách, dolů se bojí. Hlavně zkoumají terén pro Rudou armádu. Například posílají kluky před Feldkommandantur, aby tam počítali motorky a nákladní auta.“ Dojedli jsme; Oberländer dál hovořil o Ostpolitik nové vojenské správy: „Generál Köstring, to byla velice dobrá volba. Myslím, že s ním má tenhle experiment naději na úspěch.“ – „Znáte dr. Bräutigama?“ zeptal jsem se. – „Herr Bräutigama? Samozřejmě. Často si vyměňujeme názory. Je to velice odhodlaný a inteligentní muž.“ Oberländer dopil kávu a omluvil se. Rozloučili jsme se a Voss ho šel doprovodit. Čekal jsem na něj a kouřil jsem cigaretu. „Byl jste hrozný,“ řekl mi, když se zase usadil. „A pročpak?“ – „Však vy dobře víte.“ Pokrčil jsem rameny: „Nemyslel jsem to zle.“ – „Oberländer si určitě myslel, že se smějeme jemu.“ – „Ale vždyť jsme se mu vlastně smáli. Jenže on by to nikdy nepřiznal. Kdyby připustil, že o Ubyších nemá ani tušení, mohlo by to uškodit jeho pověsti ‚Lawrence z Kavkazu‘.“ Pak jsme i my vyšli z kasina. Lehce mžilo. „A je to,“ poznamenal jsem pro sebe. „Podzim je tu.“ Před Feldkommandantur zařehtal a zafrkal uvázaný kůň. Vojáci na stráži byli oblečení v nepromokavých pláštích. Po svažité ulici Karla Marxe stékaly drobné potůčky. Déšť sílil. Před našimi ubikacemi jsme si popřáli dobrou noc. V pokoji jsem otevřel francouzské okno a dlouho jsem poslouchal, jak voda bubnuje o listy stromů, o dlaždice na balkoně, o plechovou střechu, o trávu a o vlhkou zem.

***

Pršelo celé tři dny. Sanatoria se plnila raněnými, vozili je sem až od Malgobeku a Sagopši, kde se naše nová ofenzíva na Groznyj střetla s tuhým odporem a vylámala si zuby. Korsemann přišel rozdat medaile finským dobrovolníkům z divize „Wiking“, krásným, světlovlasým a poněkud pomateným chlapcům, které zdecimovala křížová palba v dolině řeky Juruch pod Nižným Kurpem. Nová vojenská správa Kavkazu se zabydlovala. Na začátku října dostalo výnosem Generalquartiermeistera Wagnera šest kozáckých rajonů se 160 000 obyvatel nový statut „samospráv“; karačajská autonomie měla být oficiálně vyhlášena během velké slavnosti v Kislovodsku. Bierkamp a Korsemann si mě a další vedoucí důstojníky SS z této oblasti opět zavolali do Vorošilovska. Korsemannovi dělalo starosti omezení policejních pravomocí SS v samosprávných oblastech, ale přál si i nadále vést politiku usilovné spolupráce s Wehrmacht. Zato Bierkamp zuřil: Ostpolitiker pro něj byli caristé a baltští baroni: „Celá ta slavná Ostpolitik jenom křísí ducha Tauroggenu,“ prohlašoval. Leetch mi mezi čtyřma očima nepřímo sdělil, že Bierkamp se může pominout kvůli počtu poprav, kterých Kommandos vykonávají sotva několik desítek týdně: Židé v obsazených oblastech už byli zlikvidováni až na několik řemeslníků, které si Wehrmacht nechala jako ševce a krejčí; partyzánů a komunistů bylo dopadeno jen málo; a co se týče národnostních menšin a kozáků, tedy většinového obyvatelstva, ti jsou momentálně jaksi nedotknutelní. Považoval jsem to z Bierkampovy strany za uvažování sice omezené, ale pochopit jsem ho dokázal: v Berlíně posuzovali výkonnost Einsatzgruppen podle výsledků a nižší aktivita se dala vykládat tak, že Kommandantovi se nedostává energie. Einsatzgruppe ovšem nezahálela. V Elistě na pomezí kalmycké stepi bylo za účelem převzetí města vytvořeno Sk „Astrachan“; v krasnodarské oblasti Sk 10, které dokončilo všechny ostatní přednostní úkoly, likvidovalo útulky pro debily, hydrocefaly a degenerované osoby, a to nejčastěji s využitím plynového nákladního vozu. V Majkopu 17. armáda znovu zahájila útok na Tuapse a Sk 11 se muselo podílet na potírání intenzivní partyzánské činnosti v lesích, ve velmi složitém terénu, k jehož obtížnosti ještě přispíval vytrvalý déšť. 10. října jsem s Vossem v restauraci oslavil své narozeniny, ale neřekl jsem mu o nich; nazítří jsme doprovodili velkou část AOK do Kislovodska na slavnost Uraza-Bajram, konec půstu, kterým se zakončuje měsíc ramadán. Slavnost proběhla jako jakýsi triumf. Na rozlehlé louce za městem karačajský imám, vrásčitý stařec s pevným a jasným hlasem, vedl dlouhou společnou modlitbu; stovky čepic, čepiček, klobouků i kožešinových papach se v rytmu jeho odříkávání v těsných řadách skláněly k blízkým kopcům. Poté na pódiu ozdobeném německými a muslimskými vlajkami Köstring a Bräutigam hlasy zesílenými přes ampliony poskytnuté PK vyhlásili založení Autonomního karačajského okresu. Každou větu podtrhoval jásot a výstřely do vzduchu. Voss s rukama za zády tlumočil Bräutigamův proslov; Köstring svou řeč pronesl přímo v ruštině a pak ho nadšená mládež několikrát vyhodila do vzduchu. Bräutigam představil kádího Bajramukova, protisovětsky smýšlejícího venkovana a novou hlavu okresu: stařec v čerkesce a bešmetu a s ohromnou papachou z bílé beraní kožešiny slavnostně poděkoval Německu za to, že zbavilo Karačajce ruského jha. Potom jakési dítě přivedlo před pódium překrásného kabardského bělouše, který měl přes hřbet přehozený pestrý dagestánský sumak. Kůň zafrkal a stařec vysvětlil, že je to dar karačajského národa náčelníkovi Němců, Adolfu Hitlerovi; Köstring mu poděkoval a ujistil ho, že kůň bude Führerovi doručen do ukrajinské Vinnici. Nato mladí horalé v krojích vzali Köstringa a Bräutigama na ramena a za jásotu mužů, kvílení žen a rachotu dvojnásobných salv ze stařičkých pušek je odnášeli. Zardělý Voss to všechno s radostí sledoval. Šli jsme za davem: na konci louky malá armáda žen rovnala pochutiny na dlouhé prostřené stoly pod přístřešky. V obrovských litinových kotlích bublalo neuvěřitelné množství skopového, které se podávalo i s vývarem; byla tu vařená kuřata, divoký česnek, kaviár a manti, jakési kavkazské ravioli; karačajské ženy, některé z nich rozesmáté a půvabné, před hodovníky neustále kladly další jídla; mladíci se drželi stranou a zuřivě se chechtali, zatímco starší muži seděli a jedli. Köstring a Bräutigam seděli se stařešiny pod baldachýnem nedaleko kabardského koně, na kterého jako by se zapomnělo a který na nataženém provaze k pobavení přihlížejících očichával talíře. Hudebníci z hor zpívali dlouhé lkavé písně za doprovodu strunných nástrojů s poměrně pronikavým zvukem; zanedlouho se k nim připojili bubeníci a hudba zdivočela jako posedlá zlým duchem, udělal se velký kruh a mladí muži pod vedením zkušeného mistra zatančili vznosnou, úchvatnou a mužnou lesginku a pak další tance, při kterých s ohromující zručností používali nože. Alkohol se nepodával, ale přesto se většina německých hostů, rozehřátých jídlem a tanci, chovala jako opilá, rudli, potili se, byli celí rozjaření. Výstřely, jimiž Karačajci odměňovali nejlépe zvládnuté taneční figury, stupňovaly vzrušení na nejvyšší míru. Srdce mi bušilo jako splašené; s Vossem jsem v kruhu diváků dupal a tleskal, křičel jsem jako smyslů zbavený. Snesla se noc, přinesly se pochodně a pokračovalo se dál; když jsme se cítili příliš unavení, vrátili jsme se ke stolům napít se čaje a něco sníst. „Tak to se těm Ostpolitiker vážně povedlo!“ halekal jsem na Vosse. „Tohle přesvědčí každého.“

Novinky z fronty však nebyly dobré. Navzdory zprávám z hlavního stanu, které den co den hlásily rozhodující průlom, 6. armáda ve Stalingradu podle Abwehr beznadějně uvízla ve středu města. Důstojníci, kteří se vraceli z Vinnici, tvrdili, že na hlavním velitelství vojsk vládne mizerná atmosféra, že Führer s generály Keitelem a Jodlem už skoro nemluví a že je vykázal od stolu. Voss mi občas svěřoval chmurné zvěsti, které se šířily ve vojenských kruzích: Führer má nervy na huntě, trpí záchvaty nepříčetného vzteku a dělá protichůdná a nesmyslná rozhodnutí; generálové mu přestávají důvěřovat. Bylo to určitě přehnané, ale skutečnost, že se v armádě takové řeči trousí, mě znepokojovala a zmínil jsem se o ní v kapitole o náladě Wehrmacht. Hohenegg se už vrátil, ale lékařská konference probíhala v Kislovodsku a já se s ním ještě neviděl; za několik dní mi poslal vzkaz s pozváním na večeři. Voss se připojil ke III. tankovému sboru v Prochladném; von Kleist se chystal k nové ofenzívě na Nalčik a Ordžonikidze, a Voss chtěl být co nejblíž, aby se postaral o knihovny a vědecké ústavy.

Téhož rána do mé kanceláře vešel Leutnant Reuter, von Gilsův pobočník. „Máme tu jeden takový případ, na který byste se měl podívat. Nějaký stařec se nám tu sám od sebe přihlásil, vykládá divné věci a tvrdí, že je Žid. Oberst navrhl, abyste ho vyslechl.“ – „Jestli je to Žid, tak je potřeba ho poslat na Kommando.“ – „Asi ano. Ale nechcete ho vidět? Ujišťuji vás, že je to neuvěřitelná věc.“ Služba mi toho člověka přivedla. Byl to statný stařec s dlouhými bílými vousy a rozum mu ještě zjevně sloužil; na sobě měl černou čerkesku, vysoké boty z měkké černé kůže, přes ně kavkazské venkovské galoše a na hlavě krásnou, fialově, modře a zlatě vyšívanou čepičku. Pokynul jsem mu, aby se posadil, a poněkud nerudně jsem se služby zeptal: „Předpokládám, že mluví jen rusky. Kde je Dolmetscher?“ Stařík si mě změřil pronikavýma očima a oslovil mě klasickou řečtinou, sice se zvláštním přízvukem, ale srozumitelně: „Vidím, že jsi vzdělaný člověk. Řecky určitě umíš.“ V rozpacích jsem službu propustil a odpověděl jsem: „Ano, řecky umím. A jak to, že tímhle jazykem mluvíš ty?“ Na mou otázku nereagoval. „Jmenuji se Nachúm ben Ibrahim, jsem z Magaramkendu z Děrbentské gubernie. Pro Rusy jsem přijal jméno Šamiljev na počest velkého Šamila, po jehož boku bojoval můj otec. A jak se jmenuješ ty?“ – „Jmenuji se Maximilien. Jsem z Německa.“ – „A kdo byl tvůj otec?“ – Usmál jsem se: „Proč tě můj otec zajímá?“ – „Jak bych s tebou mohl mluvit, když neznám tvého otce?“ Teď už jsem si všímal, že jeho řečtina obsahuje velmi nezvyklé obraty, ale dařilo se mi jim rozumět. Řekl jsem mu jméno svého otce a stařec se zatvářil spokojeně. Pak jsem poznamenal: „Jestli tvůj otec bojoval se Šamilem, tak to musíš být hodně starý.“ – „Můj otec slavně zahynul v Dargu poté, co zabil mnoho Rusů. Byl to velmi zbožný muž a Šamil jeho víru ctil. Říkal, že my, Dag-čufut, vyznáváme Boha lépe než muslimové. Vzpomínám si na den, kdy to v mešitě ve Vedenu veřejně prohlásil před svými muridy.“ – „To není možné! Přece jsi Šamila nemohl znát osobně. Ukaž mi pas.“ Podal mi doklad a já jej zběžně prolistoval. „Podívej se sám! Píše se tu, že ses narodil v roce 1866. Tou dobou už Šamila Rusové drželi v Kaluze.“ Nevzrušeně mi vzal pas z ruky a zasunul ho do náprsní kapsy. V očích mu vesele, zlomyslně zajiskřilo. „Jak chceš po nebohém činovnikovi z Děrbentu,“ použil ruský výraz, „po člověku, který nedokončil ani základní školu, aby věděl, kdy jsem se narodil? Nezeptal se mě a odečetl sedmdesát let od data, kdy tenhle papír vystavoval. Já jsem ale o hodně starší. Narodil jsem se ještě předtím, než se Šamil postavil do čela kmenů. Když můj otec padl v Dargu, když ho tam zabili ti ruští psi, byl jsem už dospělý. Měl jsem nastoupit na jeho místo u Šamila, ale to už jsem studoval práva a Šamil mi řekl, že válečníků má dost, že však potřebuje i učené muže.“ Vůbec jsem netušil, co si o tom mám myslet; zdálo se, že je o svých výrocích přesvědčený, ale bylo by to dost zvláštní: muselo by mu být alespoň sto dvacet let. „A co řečtina?“ zeptal jsem se znovu. „Kde ses ji naučil?“ – „Dagestán, to není Rusko, mladý důstojníku. V Dagestánu žili nejučenější muži světa, Židé i muslimové, než je Rusové bez milosti povraždili. O radu k nim chodili z Arábie, Turecka a dokonce i z Číny. A Dag-čufut nejsou žádní zavšivení ruští Židé. Jazykem mé matky bylo farsí a turecky mluví všichni. Rusky jsem se naučil, abych mohl dělat obchody, protože, jak říkal rabi Eliezer, zbožných myšlenek se člověk nenají. Arabštinu jsem se naučil od imámů v dagestánských medresách, a řečtinu i hebrejštinu z knih. Jazyk polských Židů jsem se neučil nikdy. To je jen pouhá němčina.“ – „Tak to jsi skutečně učený muž.“ – „Nesměj se mi, meirakion. I já jsem četl vašeho Platóna a Aristotela. Četl jsem ale i Mošeho z Leonu, a to je velký rozdíl.“ Už chvíli jsem si prohlížel jeho dohranata zastřižené vousy a hlavně jeho vyholený vrchní ret. Něco mě zarazilo: pod nosem měl hladkou kůži, chyběla mu tam obvyklá rýha uprostřed. „Jak je možné, že máš takový ret? Nikdy jsem nic takového neviděl.“ Přejel si ret prsty. „Tohle? Když jsem se narodil, nezapečetil mi anděl ústa. A tak si vzpomínám na všechno, co se dělo předtím.“ – „Tomu nerozumím.“ – „A přitom jsi vzdělaný muž. To všechno je popsáno v Knize o stvoření dítěte v Malém midraši. Rodiče člověka spolu nejprve obcují. Tím vznikne kapka, do které Bůh vloží lidského ducha. Ráno pak anděl odnese kapku do ráje a večer do pekla a nakonec jí ukáže, kde bude žít na zemi a kde bude pohřbena, až si Bůh zavolá ducha, kterým ji obdařil. Dále je psáno – odpusť mi, budu-li špatně recitovat, ale musím překládat z hebrejštiny, kterou neumíš: Anděl však vždy kapku uloží do těla matky a svatý, budiž pochválen, zavře za ní dveře i zámky. A svatý, budiž pochválen, jí praví: Půjdeš sem, a nikoliv dál. A dítě zůstane v matčině lůně po devět měsíců. Dále je psáno: Dítě se živí tím, čím se živí jeho matka, pije vše, co pije jeho matka, a nevyměšuje, neboť kdyby tak učinilo, způsobí matčinu smrt. A dále je psáno: A když přijde chvíle, kdy musí přijít na svět, zjeví se před ním anděl a řekne mu: Vyjdi ven, neboť chvíle tvého příchodu na svět nadešla. A duch dítěte mu odpoví: Už jsem řekl tomu, který tu byl, že je mi dobře ve světě, kde přebývám. A anděl mu odpoví: Proti své vůli jsi byl v těle své matky stvořen, a proti své vůli se zrodíš, abys vstoupil na svět. Dítě se rozpláče. A proč pláče? Kvůli světu, v němž žilo a který musí opustit. A jakmile vyjde ven, anděl mu uštědří ránu do nosu a zhasne světlo nad jeho hlavou, přiměje dítě proti jeho vůli vyjít ven a dítě zapomene vše, co vidělo. A jakmile vyjde, dá se do pláče. Ta rána do nosu, o níž se v knize mluví, to je ono: anděl dítěti zapečetí rty a tato pečeť zanechá stopu. Dítě ale nezapomíná hned. Když byly mému synovi tři roky, už je to dávno, překvapil jsem ho v noci u kolébky jeho mladší sestřičky: ‚Vyprávěj mi o Bohu,‘ říkal jí. ‚Já už to zapomínám.‘ Právě proto se lidé musí o Bohu vše znovu dozvídat z knih, a proto lidé začnou být zlí a zabíjet se navzájem. Mě ale anděl pustil na svět bez zapečetěných rtů, jak vidíš, a tak si všechno pamatuji.“ – „Takže si pamatuješ i místo, kde máš být pohřben?“ zeptal jsem se. Rozzářil se úsměvem. „Právě proto jsem za tebou přišel.“ – „A je to daleko?“ – „Ne. Jestli chceš, mohu ti to ukázat.“ Vstal jsem a vzal jsem si čapku. „Jdeme.“

Na odchodu jsem si u Reutera vyžádal jednoho Feldgendarma; poslal mě k veliteli roty, který vybral jistého Rottwachmeistera: „Hanningu! Doprovodíš Hauptsturmführera a uděláš, co ti řekne.“ Hanning si vzal helmu a hodil si na rameno pušku; bylo mu něco ke čtyřicítce, na úzké hrudi mu poskakoval velký plechový půlměsíc. „Ještě budeme potřebovat lopatu,“ dodal jsem. Venku jsem se obrátil na starce: „Kudy?“ Ukázal prstem na Mašuk, jehož v oblacích zahalený vrcholek jako by chrlil dým. „Tudy.“ S Hanningem v patách jsme stoupali ulicemi až k té poslední, k té, jež se vine kolem hory; tady stařec ukázal doprava k Provalu. Cestu lemovaly borovice a na jednom místě se mezi stromy nořila úzká pěšina. „Tudy půjdeme,“ prohlásil stařec. – „Víš určitě, že jsi tudy nikdy nešel?“ zeptal jsem se ho. Pokrčil rameny. Cesta se klikatila po strmém svahu. Stařec křepce, jistým krokem kráčel před námi; Hanning s lopatou přes rameno za ním supěl jako býk. Když jsme vyšli z lesa, všiml jsem si, že vítr rozfoukal mraky halící vrcholek. Za chvíli jsem se otočil. Celý obzor zabíral Kavkaz. V noci pršelo, déšť konečně smyl všudypřítomná letní oblaka a odhalil jasně se rýsující majestátní hory. „Nechte toho lelkování,“ houkl na mě stařec. Znovu jsem vykročil. Šplhali jsme vzhůru asi půl hodiny. Srdce mi bilo jako o život, byl jsem zadýchaný a Hanning také; stařík působil svěže jako mladý stromek. Konečně jsme došli na jakousi travnatou terasu necelých sto metrů pod vrcholem. Stařec popošel a zkoumal výhled. Tehdy poprvé jsem skutečně spatřil Kavkaz. Horský řetěz se majestátně, jako nezměrná, svažitá hradba prostíral až k samému obzoru, skoro by se zdálo, že když přimhouříte oči, uvidíte, jak se poslední hory v dálce vpravo noří do Černého moře a vlevo do moře Kaspického. Nad modrými svahy se vypínaly bleděžluté a bělavé hřebeny; vrcholům vévodil bílý Elbrus, převrácený hrnec mléka; o něco dále se nad Osetií zvedal Kazbek. Bylo to krásné jako Bachova hudební věta. Díval jsem se a nic neříkal. Stařec ukázal k východu: „Tam za Kazbekem už je Čečensko, a ještě dál je Dagestán.“ – „A kde je tvůj hrob?“ Změřil si plošinu pohledem a o několik kroků popošel. „Tady,“ řekl konečně a dupl nohou o zem. Znovu jsem se zadíval na hory. „Pro hrob krásné místo,“ řekl jsem. Stařík se zeširoka, nadšeně usmál. „Viď?“ Začal jsem uvažovat, jestli si ze mě nedělá blázny. „Opravdu jsi ho viděl?“ – „Samozřejmě!“ prohlásil rozhořčeně. Měl jsem ovšem dojem, že se směje pod vousy. „Tak dobrá, začni kopat,“ řekl jsem. – „Jak to, začni kopat? To se nestydíš, meirakiske? Víš, kolik mi je? Mohl bych být dědem tvého děda! Kopat? To bych tě radši proklel.“ Pokrčil jsem rameny a otočil se k Hanningovi, který tu s lopatou stále čekal. „Kopejte, Hanningu.“ – „Kopat, Herr Hauptsturmführer? Co mám kopat?“ – „Hrob, Rottwachtsmeistře. Tady.“ Pohodil hlavou: „A co ten děda? Ten kopat nemůže?“ – „Ne. No tak, začněte.“ Hanning odložil pušku a přilbu do trávy a vydal se k označenému místu. Plivl si do dlaní a pustil se do kopání. Stařec pozoroval hory. Slyšel jsem šumění větru, tlumený hluk města u našich nohou, slyšel jsem i nárazy lopaty o zem, dopadající drny a Hanningovo hekání. Podíval jsem se na starce: stál čelem k horám a ke slunci a cosi si mumlal. Znovu jsem se podíval na hory. Jemné, nekonečné variace modři, které barvily svahy hor, se daly číst jako dlouhá notová linka frázovaná vrcholy. Hanning, který už odložil i svůj půlměsícový štítek a blůzu, hloubil poměrně systematicky a v jámě stál už po kolena. Stařec se na mě zvesela obrátil: „Jde to dobře?“ Hanning přestal kopat, opřel se o lopatu a oddechoval. „Nestačí to už, Herr Hauptsturmführer?“ zeptal se. Na délku jáma vypadala přiměřeně, ale byla jen půl metru hluboká. Otočil jsem se ke starci: „Stačí ti to?“ – „Ty žertuješ! Přece mě, Nachúma ben Ibrahima, nepohřbíš jako nějakého chudáka! Nejsi přece nepios.“ – „Bohužel, Hanningu. Musíte kopat dál.“ – „Řekněte mi, Herr Hauptsturmführer,“ zeptal se mě, než se zase pustil do práce, „jakým jazykem to s ním mluvíte? To přece není ruština.“ – „Ne, to je řecky.“ – „On je to Řek? Já myslel, že je Žid.“ – „No tak, kopejte.“ Zanadával a zase se dal do díla. Asi za dvacet minut opět přestal a hlasitě funěl. „Víte, Herr Hauptsturmführer, tohle se normálně dělá ve dvou. Já už nejsem nejmladší.“ – „Podejte mi tu lopatu a vylezte.“ Teď jsem zase já odložil čapku a kabát a zaujal jsem Hanningovo místo ve výkopu. S kopáním jsem moc zkušeností neměl. Několik minut jsem se dostával do tempa. Stařec se nade mnou naklonil: „Moc ti to nejde. Je vidět, že jsi proležel život v knihách. U nás i rabín umí postavit dům. Ale jsi hodný hoch. Dobře jsem udělal, že jsem se na tebe obrátil.“ Kopal jsem dál, teď už bylo třeba hlínu házet vysoko a valná část jí padala zpět do jámy. „Půjde to takhle?“ zeptal jsem se konečně. – „Ještě trošku. Chci mít hrob pohodlný jako matčino břicho.“ – „Hanningu,“ zavolal jsem, „pojďte mě vystřídat.“ Teď už mi jáma sahala po prsa a Hanning mi musel pomoci ven. Oblékl jsem se a zakouřil si, a Hanning se mezitím znovu dal do kopání. Opět jsem se rozhlížel po horách, nemohl jsem se jich nabažit. Stařec se díval také. „Nejprve mě zdrtilo, že nebudu pohřbený ve svém rodném údolí u Samuru,“ řekl mi. „Teď už ale chápu, jak je anděl moudrý. Tady je krásně.“ – „To ano,“ opáčil jsem. Pohlédl jsem stranou: Hanningova puška opuštěně ležela v trávě vedle přilby. Když už Hanningovi byla vidět jen hlava, stařík se zatvářil spokojeně. Pomohl jsem Hanningovi nahoru. „A co teď?“ zeptal jsem se. – „Teď mě musíš dostat dovnitř. No tak! Snad si nemyslíš, že do mě Bůh udeří bleskem.“ Otočil jsem se na Hanninga. „Rottwachtmeistře, oblečte si uniformu a zastřelte tohoto muže.“ Hanning zrudl, odplivl si a zaklel. „Co je?“ – „Při vší úctě, Herr Hauptsturmführer, pro zvláštní úkoly musím mít rozkaz od nadřízeného.“ – „Leutnant Reuter mi vás dal k dispozici.“ Zaváhal: „Tak dobře,“ řekl konečně. Navlékl si blůzu i veliký štítek a nasadil si helmu, pak si oprášil kalhoty a chopil se pušky. Stařec si stoupl na kraj hrobu tváří k horám a nepřestával se usmívat. Hanning zalícil a namířil starci na zátylek. V tu chvíli mě sevřela úzkost. „Počkejte!“ Hanning sklonil zbraň a stařec se na mě otočil. „A co můj hrob,“ zeptal jsem se, „ten jsi viděl také?“ Usmál se. „Ano.“ Sípavě jsem oddechoval, nejspíš jsem zesinal, zmocňoval se mě prázdný děs: „A kde je?“ Dál se usmíval. „Neřeknu.“ – „Pal!“ křikl jsem na Hanninga, ten zvedl zbraň a vystřelil. Stařec padl naráz, jako když se loutce přetnou šňůry. Přistoupil jsem k jámě a naklonil se nad ni: ležel na dně jako pytel, hlavu zvrácenou na stranu, stále ještě se mírně usmíval do vousů zacákaných krví; i otevřené oči, upřené na hliněnou stěnu, se usmívaly. Otřásl jsem se. „Zasypte to,“ rozkázal jsem suše Hanningovi.

Pod úbočím Mašuku jsem Hanninga poslal na AOK a sám jsem se vydal Akademickou galerií k Puškinovým lázním, které Wehrmacht částečně znovuotevřela pro své rekonvalescenty. Tady jsem se svlékl donaha a ponořil se do vařící, nahnědlé, sirné vody. Vydržel jsem v ní dlouho, pak jsem se opláchl pod studenou vodou. Tahle kúra mě vzpružila na těle i na duchu: kůži jsem měl červenobíle mramorovanou, probral jsem se, bylo mi téměř lehko. Vrátil jsem se na ubikace a na hodinku jsem se se zkříženýma nohama a tváří k otevřenému francouzskému oknu natáhl na pohovku. Poté jsem se oblékl a sešel do AOK pro auto, o které jsem ráno požádal. Cestou jsem kouřil a sledoval sopky a něžné, modré vrcholky Kavkazu. Den už se skláněl k podvečeru, byl podzim. Na samém začátku Kislovodska silnice překračovala Podkumok; vozy vesničanů pod námi překonávaly řeku přes brod; poslední z nich, jen prkno na kolech, táhl velbloud s dlouhou srstí a tlustým krkem. Hohenegg mě čekal v kasinu. „Vypadáte, že jste ve formě,“ prohodil, když mě uviděl. – „Jsem jako znovuzrozený. Ale mám za sebou zvláštní den.“ – „To mi budete vyprávět.“ U stolu čekaly v kyblících s ledem dvě láhve bílého rýnského. „Tohle jsem si nechal poslat od své ženy.“ – „Doktore, vy jste ďábel.“ Otevřel první z nich: víno bylo studené, jazyk se z něj svíral a v ústech po něm zůstávalo ovocné pohlazení. „Co vaše konference?“ zeptal jsem se ho. – „Jde to výborně. Už jsme prošli choleru, tyfus a úplavici, a teď se dostáváme k palčivému tématu omrzlin.“ – „Na ty ještě není sezona.“ – „Brzy bude. A co vy?“ Vyprávěl jsem mu historku o starém Bergjude. „Moudrý muž, tenhle Nachúm ben Ibrahim,“ podotkl, když jsem skončil. „Můžeme mu jen závidět.“ – „To máte určitě pravdu.“ Náš stůl stál těsně u příčky; za ní se nacházelo separé, ze kterého se ozýval smích a nezřetelné hlasy. Znovu jsem se napil vína. „Nicméně vám řeknu,“ dodal jsem, „že ho moc nechápu.“ – „Já ano,“ ujistil mě Hohenegg. „Podle mého lze totiž k našemu absurdnímu životu zaujmout jen tři postoje. Za prvé je to postoj mas, lůzy, která zkrátka odmítá uznat, že život je vtip. Tihle lidé se mu nesmějí, nýbrž pracují, hromadí majetek, žerou, vyměšují, smilní, rozmnožují se, stárnou a umírají jako ten vůl zapřažený do žebřiňáku, stejně pitomí, jako byli celý život. Těch je velká většina. Pak jsou tací, jako jsem třeba já, kteří vědí, že život je vtip, a kteří mají odvahu se mu smát po způsobu taoistů nebo toho vašeho Žida. A konečně jsou tací – a nemýlím-li se ve svém úsudku, je to váš případ –, kteří si sice uvědomují, že život je fraška, ale trpí tím. Jako ten váš Lermontov, kterého jsem si konečně přečetl: Žizň takaja pustaja i glupaja šutka, píše.“ Už jsem uměl rusky natolik, abych tomu rozuměl a mohl ho doplnit: „I grubaja, mělo by se dodat. Prázdný, hloupý a sprostý vtip.“ – „Určitě to tak myslel. To by ovšem narušilo metrum.“ – „Ti, kteří zastávají tento postoj, určitě vědí, že existuje i ten předchozí,“ řekl jsem. – „Ano, ale nedaří se jim ho dosáhnout.“ Hlasy z druhé strany přepážky zazněly zřetelněji: servírka, která ze separé vyšla, nezatáhla závěs. Rozeznal jsem hulvátskou intonaci Tureka a jeho kumpána Pfeiffera. „Takovíhle buzeranti nemají v SS co dělat!“ hulákal Turek. – „Přesně tak. Ten má být v koncentráku, a ne v uniformě,“ sekundoval mu Pfeiffer. – „Ano,“ ozval se další hlas, „ale na to jsou potřeba důkazy.“ – „Vždyť jsme je viděli,“ prohlásil Turek. „Onehdá, za Mašukem. Slezli z cesty a šli si vyřizovat ty svoje záležitosti do lesa.“ – „Víte to jistě?“ – „Dávám vám na to své slovo důstojníka.“ – „A poznal jste ho?“ – „Aueho? Byl tak blízko, jako jste teď vy.“ Muži rychle zmlkli. Turek se pomalu otočil a zjistil, že stojím ve dveřích separé. Z ruměné tváře mu zmizela krev. Pfeiffer v čele stolu zbledl. „Je politováníhodné, že své důstojnické slovo rozdáváte tak lehkovážně, Hauptsturmführere,“ pronesl jsem důrazně, pevným, neutrálním tónem. „Ztrácí tím na hodnotě. Každopádně ještě máte čas své sprostoty odvolat. Upozorňuji vás, že jestli to neuděláte, čeká nás souboj.“ Turek hrubě odstrčil židli a vstal. Rty mu zkřivil groteskní tik, který mu propůjčil ještě zbabělejší a vyšinutější výraz než obyčejně. Očima vyhledal Pfeiffera; ten na něj povzbudivě kývl. „Nemám co odvolávat,“ ucedil Turek lhostejně. Ještě stále váhal, zda zajít až do krajnosti. Byl jsem silně rozrušený, ale hlas jsem měl i dál klidný a přesně odměřený. „Určitě?“ Chtěl jsem ho ještě popostrčit, dostat do varu a spálit za sebou mosty. „Buďte si jistý, že mě nezabijete tak lehko jako neozbrojeného Žida.“ Tato slova vzbudila rozruch. „To je urážka SS!“ horlil Pfeiffer. Sinalý Turek na mě beze slova vrhal pohled rozzuřeného býka. „Tak tedy výborně,“ řekl jsem. „Hned vám někoho pošlu na úřad Teilkommanda.“ Otočil jsem se na podpatku a vyšel z restaurace. Hohenegg mě dohnal: „To od vás nebylo moc chytré. Ten Lermontov vám tedy popletl hlavu.“ Pokrčil jsem rameny. „Považuji vás za čestného člověka, doktore. Budete mi dělat sekundanta?“ Teď pokrčil rameny on. „Budu, jestli chcete. Ale je to pitomost.“ Přátelsky mi poklepal na rameno. „Nic si z toho nedělejte. Ono to dobře dopadne. Ale nezapomeňte si tu víno, budeme ho potřebovat.“ Zavedl mě k sobě do pokoje a tam jsme dopili první láhev. Trochu jsem mu vyprávěl o svém životě a o svém přátelství s Vossem: „Velice si ho cením. Je to úžasný člověk. Ale s tím, co si představují ti hajzlové, to nemá nic společného.“ Pak jsem ho poslal do úřadu Teilkommanda; čekal jsem na něj a k tomu jsem si otevřel druhou láhev vína, kouřil jsem a sledoval, jak se odlesky zapadajícího slunce mihotají ve velkém parku a po úbočích Malého Sedla. Z výpravy se vrátil za hodinu. „Upozorňuji vás, že chystají nějakou nekalost,“ řekl bez okolků. – „Jak to?“ – „Když jsem přišel na Kommando, slyšel jsem je, jak tam řvou. Začátek konverzace jsem zmeškal, ale zaslechl jsem, jak ten tlustý říká: ‚Takhle nic neriskujeme. Stejně si nic jiného nezaslouží.‘ Pak váš protivník, to je ten s tou židovskou vizáží, že? odpověděl: ‚A co jeho svědek?‘ Ten druhý vykřikl: ‚Tak ten má taky smůlu.‘ V tu chvíli jsem vstoupil a všichni ztichli. Podle mě se zkrátka a dobře připravují, že nás povraždí. Mně povídejte něco o cti SS.“ – „Nebojte se, doktore. Dám si pozor. Dohodli jste se na průběhu?“ – „Ano. Sejdeme se s nimi zítra u výjezdu na Železnovodsk a najdeme nějakou odlehlou balku. Mrtvola se svede na partyzány, co se tam potulují.“ – „Ano, ta Pustovova banda. To je dobrý nápad. Nezajdeme se najíst?“

S chutí jsem se najedl a napil a pak jsem se vrátil do Pjatigorska. Hohenegg byl u večeře mrzutý; bylo mi jasné, že se mu mé jednání a celá tahle historie nezamlouvá. Já byl stále ještě zvláštně rozjařený; jako by mi z ramen spadlo jakési těžké břímě. Tureka bych zastřelil s chutí; musel jsem ale myslet i na to, jak vyváznout z léčky, kterou na mě s Pfeifferem chystají. Hodinu poté, co jsem se vrátil, mi někdo zaklepal na dveře. Byla to služba z Kommanda, která mi podala papír. „Omlouvám se, že vás ruším tak pozdě, Herr Hauptsturmführer. Jde o naléhavý rozkaz z Gruppenstabu.“ Rozložil jsem list: Bierkamp si mě i Tureka v osm hodin volal k sobě. Někdo mu to donesl. Poslal jsem službu pryč a zabořil se do pohovky. Připadalo mi, že mě stíhá jakési prokletí: ať dělám, co dělám, ať se pokusím cokoliv podniknout, vždycky mi to někdo zakáže! Připadalo mi, že vidím, jak se mi ten starý Žid z hrobu na Mašuku směje. S pocitem marnosti jsem se dal do pláče a v slzách, oblečený jsem usnul.

Nazítří ráno jsem se v nařízenou hodinu dostavil do Vorošilovska. Turek přišel zvlášť. V pozoru a beze svědků jsme stáli před Bierkampovým stolem. Bierkamp přešel rovnou k věci. „Meine Herren, doneslo se ke mně, že jste si na veřejnosti vyměňovali výrazy nehodné důstojníků SS a že jste svoji roztržku chtěli řešit oficiálně zakázaným postupem, jímž byste Gruppe připravili hned o dva důležité a těžko nahraditelné členy; můžete si totiž být jisti, že ten, který by přežil, by se neprodleně ocitl před SS– a policejním soudem a byl by buď odsouzen k smrti, nebo převezen do koncentračního tábora. Připomínám vám, že tu jste, abyste sloužili Führerovi a lidu, a ne abyste podléhali osobním vášním: pokud položíte životy, pak jedině pro Reich. Proto jsem si vás sem zavolal, abyste se omluvili a usmířili. Dodávám, že je to rozkaz.“ Ani Turek, ani já jsme neodpověděli. Bierkamp se zadíval na Tureka: „Hauptsturmführere?“ Turek dál mlčel. Bierkamp se otočil ke mně: „A vy, Hauptsturmführere Aue?“ – „Při vší úctě, Herr Oberführer, urážlivá slova, která jsem pronesl, byla jen odpovědí na ta, která pronesl Hauptsturmführer Turek. Proto jsem toho názoru, že by se on měl omluvit jako první, protože jinak bych se cítil povinen bránit svou čest bez ohledu na následky.“ Bierkamp se znovu obrátil k Turekovi: „Je pravda, Hauptsturmführere, že jste první urážky pronesl vy?“ Turek tak silně zaťal zuby, až mu zacukaly svaly: „Ano, Herr Oberführer,“ řekl konečně, „přesně tak to je.“ – „V tom případě vám dávám rozkaz, abyste se Hauptsturmführerovi dr. Auemu omluvil.“ Turek udělal čtvrtobrat, cvakl podpatky a stále v pozoru se ke mně otočil; udělal jsem totéž. „Hauptsturmführere Aue,“ pronesl zvolna, chraptivým hlasem, „prosím vás, abyste přijal mou omluvu za urážlivé výroky, které jsem snad na vaši adresu řekl. Byl jsem pod vlivem alkoholu a nechal jsem se unést.“ – „Hauptsturmführere Tureku,“ odpověděl jsem s bušícím srdcem, „vaši omluvu přijímám a ve stejném duchu se za svou zraňující reakci omlouvám i já.“ – „Výtečně,“ prohlásil suše Bierkamp. „A teď si podejte ruce.“ Stiskl jsem Turekovi ruku a zjistil, že ji má vlhkou. Pak jsme se znovu otočili k Bierkampovi. „Meine Herren, nevím, co jste si řekli, a vědět to nechci. Jsem rád, že jste se smířili. Pokud by se měl podobný incident opakovat, oba vás nechám poslat do trestného praporu Waffen-SS. Je to jasné? Rozchod.“

Když jsem, stále ještě rozrušený, vyšel z jeho kanceláře, zamířil jsem k úřadovně dr. Leetsche. Von Gilsa mě informoval, že průzkumný letoun Wehrmacht přeletěl nad oblastí kolem Šatoj a vyfotografoval několik vybombardovaných vesnic; IV. letecký sbor ovšem trval na tom, že jeho stroje na Čečensko nezaútočily, a škody byly připisovány letounům sovětským, což by patrně potvrzovalo zvěsti o poměrně rozsáhlém povstání. „Kurreck už v horách vysadil několik lidí,“ vysvětlil mi Leetsch. „Od té doby s nimi ale nemáme žádné kontakty. Buď okamžitě dezertovali, nebo jsou mrtví či v zajetí.“ – „Wehrmacht má za to, že vzpoura v sovětském týlu by mohla usnadnit útok na Ordžonikidze.“ – „Možná. Podle mě ji ovšem už potlačili, jestli se vůbec někdy konala. Stalin by takové riziko nepřipustil.“ – „To jistě ne. Mohl byste mi dát vědět, kdyby Sturmbannführer Kurreck něco zjistil?“ Když jsem konečně odcházel, zaskočil jsem Tureka, jak opřený o dveře hovoří s Prillem. Když jsem procházel kolem nich, zmlkli a upřeně mě sledovali. Zdvořile jsem Prilla pozdravil a vrátil se do Pjatigorska.

Hohenegg, se kterým jsem se večer sešel, nepůsobil nijak zklamaně. „Tak už to na světě chodí, drahý příteli. Ono vás to odnaučí chtít si hrát na romantického hrdinu. Pojďte na skleničku.“ Ale mě ta věc hnětla. Kdo nás mohl udat Bierkampovi? Určitě to byl některý z Turekových kumpánů, který měl strach ze skandálu. Nebo chtěl snad některý z nich zabránit připravované léčce? Že by sám Turek měl výčitky, to se dalo předpokládat jen stěží. V duchu jsem se ptal, co to asi kuli s Prillem; určitě nic dobrého.

Nová vlna událostí ale tuto aféru zatlačila do pozadí. Von Mackensenův III. tankový sbor s podporou Luftwaffe zahájil ofenzívu na Ordžonikidze; sovětská obrana u Nalčiku do dvou dnů podlehla, na konci října naše síly město dobyly a panzery postupovaly dále na východ. Požádal jsem o vůz a vydal jsem se nejprve do Prochladného, kde jsem se setkal s Perstererem, a poté do Nalčiku. Pršelo, ale provoz to nijak zvlášť nebrzdilo; od Prochladného dál kolony Rollbahn převážely zásoby. Persterer se chystal přemístit svůj Kommandostab do Nalčiku a už na místo vyslal Vorkommando, aby zajistilo ubytování. Město padlo tak rychle, že bylo možno pozatýkat hodně bolševických funkcionářů a jiných podezřelých; rovněž mezi nimi bylo mnoho Židů, jak úředníků z Ruska, tak příslušníků početné zdejší obce. Připomněl jsem Perstererovi příkazy Wehrmacht týkající se zacházení s místním obyvatelstvem: plánovalo se rychlé vytvoření kabardinsko-balkarského autonomního okresu a za žádnou cenu nesměly být poškozeny dobré vztahy. V Nalčiku jsem našel Ortskommandantur, která se tu stále ještě zařizovala. Město vybombardovala Luftwaffe, a tak z trosek mnoha obytných domů i jiných budov v dešti stále ještě stoupal dým. Znovu jsem se tu setkal s Vossem, který v prázdné místnosti třídil hromady knih; svými objevy byl zjevně nadšen. „Podívejte na tohle,“ řekl a podával mi starou knížku ve francouzštině. Přečetl jsem titulní stranu: Národy Kavkazu a zemí na sever od moří Černého a Kaspického v 10. století, aneb Cesta Abú el-Kásima, vydáno v Paříži v roce 1828 jistým Constantinem Mouradgeou d’Ohsson. S uznalým výrazem jsem mu ji vrátil. „Našel jste toho hodně?“ – „Dost. Knihovnu sice zasáhla bomba, ale moc škody nenapáchala. Zato vaši kolegové chtěli zabrat část sbírek pro SS. Ptal jsem se jich, co je zajímá, ale jelikož to nejsou odborníci, moc toho nevěděli. Navrhl jsem jim oddělení marxistické politické ekonomie. Odpověděli, že se musí poradit s Berlínem. Do té doby s tím budu hotový.“ Rozesmál jsem se: „A já budu mít nejspíš za úkol vás trochu přibrzdit.“ – „Možná. Ale to vy neuděláte.“ Popsal jsem mu rozmíšku s Turekem, která mu přišla velice komická. „Vy jste se chtěl kvůli mně bít? Doktore Aue, vy jste nenapravitelný. To je ale nesmysl.“ – „Nechtěl jsem se bít kvůli vám: oni uráželi mě.“ – „A říkáte, že dr. Hohenegg vám měl dělat sekundanta?“ – „Tak trochu proti své vůli.“ – „To mě překvapuje. Já ho měl za inteligentního člověka.“ Vossův postoj mě poněkud roztrpčil; musel si mého mrzutého výrazu všimnout, protože se rozesmál: „Netvařte se takhle! Říkejte si, že hulváti a omezenci se trestají sami.“

Nemohl jsem v Nalčiku strávit večer; musel jsem se vrátit do Pjatigorska a podat hlášení. Nazítří si mě zavolal von Gilsa. „Hauptsturmführere, máme v Nalčiku drobný problém, který se týká i Sicherheitspolizei.“ Sonderkommando, vysvětloval, už začalo u dostihového závodiště střílet Židy; byli to ruští Židé, většinou členové či funkcionáři strany, ale rovněž Židé místní, zřejmě oni proslulí horští neboli kavkazští Židé. Jeden z jejich starších se vypravil za Selimem Šadovem, kabardinským právníkem, který byl vojenskou správou pověřen vedením budoucího autonomního okresu; ten si zase v Kislovodsku vyjednal audienci u Generalobersta von Kleista, kterému vysvětlil, že gorskij Jevrej z rasového hlediska není Žid, že jde o horský národ, který k judaismu konvertoval právě tak, jako Kabardinci konvertovali k islámu. „Podle něj tito Bergjuden jedí totéž co jiní horalé, oblékají se jako oni, sňatky uzavírají jako oni a nemluví ani hebrejsky, ani jidiš. V Nalčiku žijí už přes sto padesát let a kromě svého rodného jazyka hovoří i kabardsky a balkarsky. Pan Šadov Generaloberstovi řekl, že Kabardinci by zabíjení svých horských bratří neschvalovali, že tito musí být represí ušetřeni a že dokonce ani nemají nosit žlutou hvězdu.“ – „A co na to Generaloberst?“ – „Jak víte, Wehrmacht tu vede politiku, jež má za cíl vytvoření dobrých vztahů s protibolševickými menšinami. Tyto dobré vztahy by se neměly lehkovážně dávat všanc. Samozřejmě že bezpečnost našich jednotek je rovněž naším životně důležitým zájmem. Ale pokud tito lidé nejsou z rasového hlediska Židé, je možné, že nepředstavují žádnou hrozbu. Je to choulostivá otázka a je třeba ji pečlivě prozkoumat. Wehrmacht ustanoví komisi odborníků a nechá sepsat posudek. Generaloberst žádá, aby Sicherheitspolizei mezitím proti této skupině nepodnikala žádné kroky. Samozřejmě že se Sicherheitspolizei může k tomuto problému svobodně vyjádřit a skupina armád k jejímu názoru přihlédne. Domnívám se, že OKHG tuto záležitost přidělí Generalu Köstringovi. Vždyť se přece týká oblasti, kde má být zavedena samospráva.“ – „Dobrá, Herr Oberst. Poznamenal jsem si vše a podám o tom hlášení.“ – „Děkuji. Byl bych vám rovněž vděčný, kdybyste Oberführera Bierkampa požádal, aby nám písemně potvrdil, že Sicherheitspolizei bez rozhodnutí Wehrmacht nepodnikne žádnou akci.“ – „Zu Befehl, Herr Oberst.“

Zavolal jsem Obersturmbannführerovi Hermannovi, nástupci dr. Müllera, který minulý týden odjel, a celou záležitost jsem mu vysvětlil: odpověděl mi, že má právě dorazit Bierkamp, a pozval mě, abych zašel na Kommando. Bierkamp už o věci věděl: „To je naprosto nepřijatelné!“ hřímal. „To už Wehrmacht skutečně přehání. Chránit Židy, to je přímé porušování Führerovy vůle.“ – „Pokud dovolíte, Herr Oberführer, pochopil jsem to tak, že Wehrmacht není přesvědčena o tom, zda tyto osoby lze považovat za Židy. Jestli se prokáže, že to Židé jsou, OKHG nebude mít námitky proti tomu, aby SP postupovala, jak je třeba.“ Bierkamp pokrčil rameny: „Jste naivní, Hauptsturmführere. Wehrmacht prokáže to, co prokázat chce. Je to jen a jen další záminka, jak bránit práci Sicherheitspolizei.“ – „Promiňte,“ zasáhl do hovoru Hermann, muž jemných rysů a přísného, ale také poněkud zasněného vzhledu, „už se nějaké podobné případy vyskytly?“ – „Pokud vím,“ odpověděl jsem, „tak pouze jednotlivé. Bylo by potřeba to ověřit.“ – „To není všechno,“ dodal Bierkamp. „OKHG mi napsalo, že podle Šadova jsme u Mozdoku zlikvidovali celou vesnici těchto Bergjuden. Chtějí po mně, abych jim poslal hlášení, které by to dokazovalo.“ Hermann působil dojmem, že mu dělá potíže vnímat. „A je to pravda?“ zeptal jsem se. – „Poslyšte, jestli si myslíte, že znám seznam našich akcí nazpaměť… Zeptám se Sturmbannführera Persterera, to bude v jeho sektoru.“ – „Jestli to byli Židé,“ mínil Hermann, „tak se mu každopádně nedá nic vyčítat.“ – „Vy ještě neznáte zdejší Wehrmacht, Obersturmbannführere. Chopí se každé příležitosti, aby na našem konání hledala hnidy.“ – „Co si o tom myslí Brigadeführer Korsemann?“ odvážil jsem se zeptat. Bierkamp znovu pokrčil rameny. „Brigadeführer říká, že není potřeba navozovat mezi námi a Wehrmacht zbytečné napětí. Tím je momentálně posedlý.“ – „Mohli bychom nechat vypracovat vlastní posudek,“ navrhl Hermann. – „To je dobrý nápad,“ řekl uznale Bierkamp. „Co si o tom myslíte, Hauptsturmführere?“ – „SS má k tomuto tématu k dispozici dostatek dokumentace,“ odpověděl jsem. „A pokud by to bylo třeba, můžeme samosebou povolat vlastní odborníky.“ Bierkamp potřásl hlavou. „Jestli se nemýlím, Hauptsturmführere, pro mého předchůdce jste už výzkumy týkající se Kavkazu prováděl?“ – „Přesně tak, Herr Obersturmführer. Ale nešlo konkrétně o Bergjuden.“ – „Dobrá, ale alespoň už znáte dostupné materiály. A navíc je z vašich hlášení vidět, že se v národnostních otázkách vyznáte. Mohl byste se pro nás této záležitosti ujmout? Shromáždit veškeré informace a připravit naše odpovědi pro Wehrmacht. Připravím vám cestovní rozkaz. Samozřejmě se v každé fázi budete radit s dr. Leetschem nebo se mnou.“ – „Zu Befehl, Herr Oberführer. Vynasnažím se.“ – „Dobrá. A ještě něco.“ – „Ano, Herr Oberführer?“ – „Nezabíhejte v těch vašich výzkumech do teorie. Snažte se mít neustále na zřeteli zájmy SP.“ – „Zu Befehl, Herr Oberführer.“

Veškeré naše vědecké materiály Gruppenstab skladoval ve Vorošilovsku. Z toho, co jsem našel, jsem dal pro Bierkampa a Leetsche dohromady krátké hlášení: výsledky nebyly slavné. Podle jedné brožurky z roku 1941, kterou vydal Ústav pro zahraniční zkoumání pod názvem Seznam národností SSSR, byli Bergjuden skutečně Židé. Novější brožura vydaná SS obsahovala doplňující zpřesnění: Smíšené orientální národy, pocházející z Indie, ale židovského původu, na Kavkaz přišly v 8. století. Nakonec jsem našel podrobnější výklad, který si SS objednala v Institutu Wannsee: Kavkazští Židé nejsou asimilovaní, tvrdil text s odkazem jak na ruské Židy, tak na Bergjuden. Podle autora horští nebo dagestánští Židé (Dag-čufut) přišli, stejně jako gruzínští Židé (Kartveli Ebraelebi) zřejmě někdy kolem Kristova narození z Médie, Palestiny či Babylonie. Aniž by uváděl prameny, dospěl k tomuto závěru: Bez ohledu na přesnost těch či oněch názorů jsou Židé jako celek – a to nově příchozí i Bergjuden – v oblasti Kavkazu Fremdkörper, cizorodým prvkem. Předmluva sepsaná na Amt IV upřesňovala, že tato expertiza by měla Einsatzgruppe stačit k tomu, aby byla schopna ve své operační zóně identifikovat Weltanschauungsgegner, „ideologické odpůrce“. Když se druhý den Bierkamp vrátil, předal jsem mu svou zprávu a on ji zběžně prolistoval. „Výborně, výborně. Tady je váš cestovní rozkaz pro Wehrmacht.“ – „Co říkal Sturmbannführer Persterer o té vesnici, o které se zmiňoval Šadov?“ – „Prý v této oblasti 20. září skutečně zlikvidovali jeden židovský kolchoz. Nevěděl ale, jestli to byli Bergjuden, nebo ne. Mezitím se jeden ze židovských starších dostavil na Kommando v Nalčiku. Nechal jsem vám z toho rozhovoru udělat výtah.“ Pročetl jsem si listinu, kterou mi podal: dotyčný starší, jistý Markel Šabajev, se dostavil v čerkesce a ve vysoké astrachánové čepici; rusky vysvětlil, že v Nalčiku žijí tisíce Tátů, příslušníků íránského národa, které Rusové omylem nazývají gorskij Jevrej. „Podle Persterera,“ dodal zjevně znuděný Bierkamp, „to bude tentýž Šabajev, který orodoval u Šadova. Asi byste se s ním měl sejít.“

Von Gilsa, který si mě o dva dny později zavolal do své kanceláře, se tvářil velice ustaraně. „Co se děje, Herr Oberst?“ zeptal jsem se. Ukázal na čáru na nástěnné mapě: „Panzery Generalobersta von Mackensena nepostupují. Sovětská obrana se zaklínila před Ordžonikidze a už začalo sněžit. Ale jsou pouhých sedm kilometrů před městem.“ Očima putoval po dlouhé modré linii, která se klikatila, stoupala a nakonec se ztrácela v píscích kalmycké stepi. „Stihl jste se zabývat otázkou Bergjuden?“ Vysvětlil jsem mu, že podle naší dokumentace je třeba na ně pohlížet jako na Židy. „Naši odborníci si patrně myslí pravý opak,“ odpověděl. „A dr. Bräutigam také. Generál Köstring navrhuje svolat na zítřek na toto téma poradu ve Vorošilovsku; chce, aby na ní byly zastoupeny i SS a SP.“ – „Výborně. Uvědomím o tom Oberführera.“ Zatelefonoval jsem Bierkampovi, který mě požádal, ať přijedu; on bude na poradě také. Bylo zataženo, nebe bylo šedivé, ale nepršelo, vrcholky vulkánů mizely v kypících, divokých, křivolakých volutách mraků. Von Gilsa měl mizernou náladu a vyzařoval stejný pesimismus jako včera. Právě byl odražen další útok. „Myslím, že fronta už se nepohne.“ Velké starosti mu dělal rovněž Stalingrad. „Máme velice zranitelné boky. Spojenecké oddíly jsou skutečně podřadné, takže vyztužení fronty moc nepomáhá. Jestli Rusové zariskují a zkusí štěstí, porazí je. A v tom případě by se mohla 6. armáda rychle dostat do velice zranitelné pozice.“ – „Přece nevěříte tomu, že by Rusové ještě měli potřebné rezervy pro ofenzívu? U Stalingradu mají obrovské ztráty a cpou tam všechno, co mají, jen aby udrželi město.“ – „Jak na tom jsou Rusové s rezervami, to doopravdy nikdo neví,“ odpověděl. „Podceňujeme je od samého začátku války. Jaká je záruka, že je nepodceňujeme i tady?“

Schůze se konala v zasedacím sále OKHG. Köstring dorazil se svým pobočníkem Hansem von Bittenfeldem a dvěma důstojníky ze štábu Berücka von Roques. Byl tu také Bräutigam a důstojník Abwehr přidělený k OKHG. Bierkamp přivedl Leetsche a jednoho Korsemannova zástupce. Köstring schůzi zahájil tím, že připomněl zásady kavkazské vojenské správy a samosprávy. „Národy, které nás přivítaly jako osvoboditele a přijaly naši laskavou ochranu, dokonale znají své nepřátele,“ uzavřel zvolna, lišáckým tónem. „Takže bychom jim měli umět naslouchat.“ – „Z hlediska Abwehr,“ vysvětloval von Gilsa, „jde o zcela objektivní problém týkající se bezpečnosti v týlu. Pokud tito Bergjuden dělají potíže, skrývají sabotéry nebo pomáhají partyzánům, je třeba se k nim chovat jako ke kterékoliv jiné skupině nepřátel. Jestliže jsou ale v klidu, pak není třeba ostatní kmeny provokovat přijímáním represivních opatření.“ – „Co se mě týče,“ prohlásil Bräutigam svým poněkud nosovým hlasem, „domnívám se, že vnitřní vztahy kavkazských národů je třeba chápat globálně. Považují horské kmeny tyto Bergjuden za sobě rovné, nebo je odsuzují coby Fremdkörper? Už sama skutečnost, že je na pana Šadova vyvíjen tak intenzivní tlak, mluví v jejich prospěch.“ – „Pan Šadov má možná – řekněme – politické důvody, kterým nerozumíme,“ nadhodil Bierkamp. „Já s předpoklady dr. Bräutigama souhlasím, ovšem se závěry, které z nich vyvozuje, srozuměn nejsem.“ Přečetl několik úryvků z mé zprávy a soustředil se zejména na názor Institutu Wannsee. „Toto,“ dodal, „patrně potvrzují veškeré zprávy našich Kommandos v operační zóně skupiny armád A. Tyto zprávy naznačují, že nenávist k Židům je obecně rozšířená. Veškeré kroky, které jsme proti nim podnikli, od zavedení žluté hvězdy až k přísnějším opatřením, se u místních obyvatel setkaly s naprostým porozuměním a dokonce s nadšením. Ozývají se ostatně zásadní hlasy, které označují naše protižidovské akce za nedostatečné a požadují ještě přísnější opatření.“ – „Pokud jde o ruské Židy, kteří se tu usadili teprve nedávno, máte naprostou pravdu,“ opáčil Bräutigam. „Nemáme ale dojem, že by tento postoj platil i vůči těmto takzvaným Bergjuden, kteří tu jsou přítomni nejméně několik set let.“ Otočil se ke Köstringovi: „Mám tu kopii dopisu, který na Auswärtiges Amt zaslal profesor Eiler. Podle něj jsou Bergjuden původu kavkazského, íránského a afgánského, a přestože přijali mojžíšské vyznání, Židé to nejsou.“ – „Promiňte,“ přerušil ho Noeth, důstojník Abwehru při OKHG, „ale kde tedy k tomu židovskému náboženství přišli?“ – „To není tak zcela jasné,“ odpověděl Bräutigam a poklepal o stůl koncem tužky. „Možná od oněch proslulých Chazarů, kteří na judaismus přestoupili v 8. století.“ – „A nebylo to spíš tak, že Bergjuden obrátili na svou víru Chazary?“ zkusil to Korsemannův člověk jménem Eckhardt. Bräutigam zvedl ruce: „To musíme zjistit.“ Opět se ozval líný, inteligentní, oduševnělý Köstringův hlas: „Promiňte, ale nesetkali už jsme se s podobným případem na Krymu?“ – „To potvrzuji, Herr General,“ odvětil Bierkamp suše. „Bylo to za mého předchůdce. Myslím, že podrobnosti by vám mohl osvětlit Hauptsturmführer Aue.“ – „Jistě, Herr Oberführer. Kromě případu karaitů, u nichž ministerstvo vnitra jejich nežidovský původ uznalo v roce 1937, nastaly na Krymu pochybnosti ohledně Krymčaků, kteří se prohlašovali za turkický národ, jenž k judaismu konvertoval až později. Zkoumáním dospěli naši odborníci k závěru, že se vlastně jedná o italské Židy, kteří na Krym přišli v 15. nebo 16. století a následně byli poturčeni.“ – „A jak to s nimi dopadlo?“ zeptal se Köstring. – „Byli považováni za Židy, a jako s takovými se s nimi naložilo, Herr General.“ – „Ach tak,“ protáhl Köstring slastně. – „Jestli dovolíte,“ vložil se do hovoru Bierkamp, „i na Krymu jsme měli aféru s Bergjuden. Šlo o židovský kolchoz v okrese Freidorf poblíž Eupatorie. Žili tam dagestánští Židé, ve třicátých letech je tam přesídlila známá mezinárodní židovská organizace Joint. Byli vyslýcháni a v březnu tohoto roku zastřeleni.“ – „To byla možná poněkud předčasná akce,“ podotkl Bräutigam. „Jako ten kolchoz obývaný Bergjuden, který jste zlikvidovali u Mozdoku.“ – „Vlastně ano,“ pronesl Köstring s výrazem člověka, který se rozpomněl na jakousi drobnost, „měl jste možnost se na tuto záležitost informovat, Oberführere?“ Bierkamp Köstringovi odpověděl, aniž by Bräutigamově poznámce věnoval pozornost: „Jistě, Herr General. V našich záznamech se toho ale příliš nevysvětluje. Když Sonderkommando ve víru událostí během ofenzívy dorazilo do Mozdoku, část akcí nebyla zdokumentována se vší potřebnou pečlivostí. Podle Sturmbannführera Persterera v této oblasti velice aktivně působilo i Kommando „Bergmann“ pod velením profesora Oberländera. Možná to byli oni.“ – „Tento prapor je pod naší velitelskou pravomocí. Věděli bychom o tom.“ – „Jak se ta vesnice jmenovala?“ zeptal se Köstring. „Bogdanovka,“ odpověděl Bräutigam, jen co nahlédl do poznámek. „Podle Šadova tam prý bylo čtyři sta vesničanů zabito a naházeno do studen. Byli to vesměs příbuzní klanu Bergjuden z Nalčiku, jmenovali se Mišjev, Abramov, Šamiljev; jejich smrt v Nalčiku způsobila velké pozdvižení nejen mezi Bergjuden, ale i mezi Kabardinci a Balkary, kteří nad tou událostí velice truchlili.“ – „Oberländer bohužel odjel,“ pronesl Köstring nepřítomně. „Takže se ho na to nemůžeme zeptat.“ – „Je samozřejmě rovněž dobře možné,“ ujal se Bierkamp opět slova, „že to bylo moje Kommando. Rozkazy měli jasné. Ale jistý si tím nejsem.“ – „Dobrá,“ řekl Köstring. „Na tom každopádně nezáleží. Momentálně jde o to, abychom učinili rozhodnutí ohledně Bergjuden z Nalčiku, kterých je…“ Obrátil se na Bräutigama. „Šest až sedm tisíc,“ doplnil Bräutigam. – „Přesně tak,“ pokračoval Köstring. „Tedy jde o rozhodnutí, které musí být spravedlivé, vědecky podložené a konečně musí brát v potaz bezpečnost našeho týlu,“ – pokynul hlavou k Bierkampovi – „a naši ochotu k politice maximální spolupráce s místními národy. Názor naší vědecké komise tedy bude velmi důležitý.“ Von Bittenfeld zalistoval svazkem lejster: „Na místě je už Leutnant dr. Voss, který je navzdory svému mládí v německých vědeckých kruzích uznávanou autoritou. Navíc si hodláme přizvat antropologa či etnologa.“ – „Pokud jde o mě,“ ozval se Bräutigam, „už jsem kontaktoval naše ministerstvo. Pošlou nám odborníka z Frankfurtu, z Ústavu pro židovské otázky. Rovněž se pokusí získat někoho z mnichovského Institutu dr. Waltera Franka.“ – „Požádal jsem o vyjádření vědeckého odboru RSHA,“ řekl Bierkamp. „I já si chci vyžádat odborníka. Mezitím jsem bádáním pověřil zde přítomného Hauptsturmführera dr. Aueho, jenž je naším odborníkem přes kavkazské národy.“ Zdvořile jsem kývl. „Výtečně, výtečně,“ řekl uznale Köstring. „V tom případě se sejdeme, až tato různá zkoumání přinesou výsledky. Pak, jak doufám, budeme tuto záležitost moci uzavřít. Meine Herren, děkuji vám, že jste přišli.“ Ozvalo se šoupání židlí a shromáždění se rozešli. Bräutigam si Köstringa odvedl za paži stranou a dal se s ním do hovoru. Důstojníci jeden po druhém odcházeli, ale Bierkamp, brigadýrku v ruce, se držel Leetsche a Eckhardta: „Nasadili těžký kalibr. Budeme si také muset opatřit odborníka, jinak budeme co nevidět mimo hru.“ – „Optám se Brigadeführera,“ prohlásil Eckhardt. „Možná by se někdo našel ve Führerově suitě ve Vinnici. Pokud ne, budeme si ho muset pozvat z Německa.“

Voss byl podle von Gilsy ještě v Nalčiku; potřeboval jsem se s ním vidět, a tak jsem se tam hned při první příležitosti vypravil. Od Malky ležel na polích sněhový poprašek; před Baksanem se nebe zatáhlo a rozpoutala se vichřice, která před reflektory vířivě zvedala sněhové vločky. Hory, pole, stromy, všechno zmizelo; auta v protisměru se ze zastřených kulis sněhové bouře nořila jako řvoucí netvoři. Měl jsem na sobě jen vlněný kabát z loňska, který mi zatím stačil, ale to už dlouho platit nebude. Je na čase začít přemýšlet o tom, že si opatřím nějaké teplé oblečení, říkal jsem si. Vosse jsem v Nalčiku našel uprostřed jeho knih na Ortskommandantur, kde si udělal kancelář; zavedl mě do kantýny, ke stolečku s deskou z pruhovaného umakartu, na které stála váza s umělými květinami, a objednal náhražkovou kávu. Byla příšerná a já se pokusil to napravit záplavou mléka; Voss tomu zjevně nevěnoval pozornost. „Nejste příliš zklamaný tím neúspěchem ofenzívy?“ zeptal jsem se. „Myslím kvůli vašemu bádání.“ – „Samozřejmě trochu ano. Ale tady toho mám taky dost na práci.“ Působil nepřítomně, poněkud ztraceně. „Takže General Köstring vás požádal, abyste se stal členem odborné komise přes Bergjuden?“ – „Ano. A slyšel jsem, že vy budete zastupovat SS.“ Suše jsem se zasmál: „Víceméně ano. Oberführer Bierkamp mě pasoval na specialistu na kavkazské záležitosti. Řekl bych, že za to můžete vy.“ Zasmál se a napil se kávy. Vojáci a důstojníci, občas ještě se zasněženým oblečením, chodili dovnitř a ven nebo tlumeně konverzovali u okolních stolů. „A co si o tom problému myslíte?“ navázal jsem. – „Co si o tom myslím? Že tak, jak stojí teď, je absurdní. Jediné, co se o těch lidech dá říci, je, že mluví íránským jazykem, vyznávají judaismus a mají životní návyky kavkazských horalů. To je vše.“ – „To ano, ale nějaký původ snad mají.“ Pokrčil rameny: „Každý má nějaký původ, většinou z říše snů. Už jsme o tom mluvili. Původ Tátů se ztrácí v hlubinách času a v bájích. I kdyby to opravdu byli Židé z Babylonie – řekněme dokonce některý ze ztracených kmenů –, už by se mezitím natolik smísili s místními národy, že by to o ničem nevypovídalo. V Ázerbajdžánu nejspíš budou tátští muslimové. Jsou to snad Židé, kteří konvertovali k islámu? Nebo si ti hypotetičtí židovští přistěhovalci kdysi vyměnili ženy s nějakým pohanským íránským kmenem, jehož potomci později začali tím či oním způsobem vyznávat Písmo? Těžko říci.“ – „Musí přece existovat vědecké ukazatele, podle kterých by se něco určit dalo,“ nevzdával jsem se. „Těch je mnoho a můžou znamenat cokoliv. Vezměte si jen jejich jazyk. Už jsem se s nimi bavil a dokážu ho celkem dobře zařadit. Tím spíš, že jsem na toto téma objevil knihu Vsevoloda Millera. V zásadě je to západoíránský dialekt s hebrejskými a tureckými vlivy. Hebrejština se podepsala hlavně na náboženském slovníku, a to ještě nikoli systematicky: synagoze říkají Nimaz, židovským Velikonocím Nisanu, purim je pro ně Homonu; to všechno jsou perské názvy. Před příchodem sovětské moci zapisovali svůj perský jazyk hebrejským písmem, ale tyto písemnosti podle nich nepřežily reformy. Dnes se tátština zapisuje latinkou: v Dagestánu v tomto jazyce vycházejí noviny a vyučují se jím děti. Kdyby to však skutečně byli Chaldejci nebo Židé, kteří přišli z Babylonie po zničení prvního Chrámu, jak by si někteří přáli, museli by logicky hovořit nářečím odvozeným z perštiny, blízkým jazyku pahlaví ze sásánovského období. Tátský jazyk je ale novoperským dialektem, je tudíž mladší než z desátého století a je blízký dárí, balučštině nebo kurdštině. I bez překrucování údajů by se tedy dalo usuzovat na poměrně nedávnou imigraci, po které následovalo přijetí jiné víry. Pokud však chceme dokázat opak, je to také možné. Já jen nechápu, co má tohle všechno společného s bezpečností našich jednotek. Jejich postoj k nám bychom snad měli být schopní posoudit objektivně, na základě faktů.“ – „Jde zkrátka o rasový problém,“ odpověděl jsem. „Víme, že existují rasově nižší skupiny, k nimž náleží i Židé, vyznačující se vlastnostmi, jež je předurčují k bolševické zkaženosti, ke krádežím, k vraždám a k celé řadě dalších neblahých projevů. Samozřejmě to není případ všech příslušníků této skupiny. Za válečného stavu, na okupovaném území a s omezenými prostředky je ale nemůžeme vyslýchat jednotlivě. Jsme tedy nuceni brát v úvahu rizikové skupiny jako celek a jednat globálně. Vede to sice k velkým nespravedlnostem, ale to je daň za výjimečnou situaci.“ Voss se hořce a zasmušile zahleděl do svého šálku. „Doktore Aue, vždycky jsem vás považoval za inteligentního a rozumného člověka. I kdyby bylo všechno to, co mi říkáte, pravda, vysvětlete mi prosím, co míníte slovem rasa. Protože pro mě je to pojem vědecky nedefinovatelný, a tudíž bez teoretického významu.“ – „A přesto rasa existuje, je to fakt, zkoumají ji a píší o ní naši největší vědci. Dobře to víte. Máme ty nejlepší rasové antropology na světě.“ Náhle Voss vybuchl: „Jsou to šašci. V seriózních zemích nemají žádnou konkurenci, protože tam jejich disciplína neexistuje a nevyučuje se. A nebýt politických zájmů, nikdo z nich by ani neměl místo, ani by nepublikoval!“ – „Doktore Vossi, vašich názorů si nesmírně vážím, ale tohle trochu přeháníte, nemyslíte?“ řekl jsem mírně. Voss udeřil dlaní do stolu, až šálky a váza s umělými květinami nadskočily; ten zvuk a Vossův zvýšený hlas přiměl několik hlav, aby se otočily: „Tahle veterinární filozofie, jak tomu říkal Herder, ukradla veškeré své pojmy lingvistice, dosud jediné humanitní vědě, která má teoreticky podložený základ. Chápete –“ ztišil hlas a zuřivě ze sebe chrlil slova – „chápete vůbec, co je to vědecká teorie? Teorie není fakt: je to nástroj, který umožňuje předpovídat a tvořit nové hypotézy. Teorie se označuje za dobrou, pokud je relativně jednoduchá a zároveň dovoluje vytvářet ověřitelné hypotézy. Newtonovská fyzika umožňuje výpočet oběžné dráhy: pozorujeme-li polohu Země či Marsu po dobu několika měsíců, budou se nacházet vždycky tam, kde se podle teorie nacházet mají. Ukázalo se však, že oběžná dráha Merkuru prokazuje lehké nepravidelnosti, kterými se od oběžné dráhy předpovězené newtonovskou teorií odchyluje. Einsteinova teorie relativity tyto odchylky přesně předpovídá: je tedy lepší než teorie Newtonova. Ovšem v Německu, kdysi největší světové vědecké velmoci, je Einsteinova teorie prohlašována za židovskou vědu a bez jakéhokoliv dalšího vysvětlení zavrhována. To je naprostý nesmysl, je to totéž, co vyčítáme bolševikům a jejich vlastním pseudovědám ve službách strany. A to samé platí o lingvistice a oné takzvané rasové antropologii. V lingvistice například mohla díky srovnávací indogermánské gramatice vzniknout teorie fonologických mutací, která má mimořádnou prediktivní hodnotu. Už v roce 1820 Bopp odvodil řečtinu a latinu ze sanskrtu. Vyjdeme-li ze střední íránštiny a aplikujeme-li jistá daná pravidla, dostaneme gaelská slova. Funguje to a lze to dokázat. Tato teorie je tedy dobrá, i když se neustále vyvíjí, upravuje a zdokonaluje. Naopak rasová antropologie žádnou teorii nemá. Postuluje rasy, aniž by je dokázala definovat, a poté je bez jakýchkoliv kritérií hierarchicky řadí. Všechny snahy o biologickou definici ras ztroskotaly. Kraniální antropologie, to bylo naprosté fiasko: po desítkách let měření a sestavování tabulek na základě těch nejpodivnějších znaků a úhlů ani dnes nedokážeme rozlišit, byť s minimální jistotou, židovskou lebku od německé. Co se týče mendelovské dědičnosti, ta má dobré výsledky u jednoduchých organismů, ale s výjimkou habsburského pysku ji na člověka ještě zdaleka aplikovat neumíme. Platí to až do té míry, že při sepisování našich slavných rasových zákonů jsme se museli spolehnout na náboženství prarodičů! Stanovilo se, že ti, jejichž rodiny byly židovské do minulého století, jsou rasově čistí, ale to je zcela svévolné tvrzení. To přece vidíte i vy. Čím se vyznačuje rasově čistý Němec, to při vší úctě k vašemu Reichsführerovi-SS nikdo neví. Takže se rasová antropologie, která nesvede definovat zhola nic, uchýlila k mnohem prokazatelnějším kategoriím lingvistickým. Schlegel, nadšený Humboldtovými a Boppovými pracemi, vyvodil z existence předpokládaného indoíránského prajazyka myšlenku stejně prapůvodního národa, pro který si od Hérodota vypůjčil termín „árijský“. Totéž platí o Židech: jakmile lingvisté dokázali existenci skupiny takzvaných semitských jazyků, rasoví teoretici se po této myšlence vrhli a začali ji aplikovat naprosto nelogickým způsobem, takže se Německo snaží vzdělávat Araby a Führer oficiálně přijímá velkého muftího jeruzalémského! Jazyk jakožto vyjadřovací prostředek kultury může mít vliv na myšlení i na chování. To už Humboldt pochopil dávno. Jazyk se ale dá předávat, a kultura rovněž, přestože mnohem pomaleji. Turecky mluvící muslimové v čínském Turkestánu, v Urumči nebo v Kašgaru, vypadají, řekněme, íránsky: dali by se splést se Sicilany. Nepochybně jsou to potomci národů, které se sem přestěhovaly ze západu a kdysi hovořily některým z indoíránských jazyků. Poté je přemohl a podrobil si je turkický národ, Ujgurové, od kterých převzali jazyk a část zvyků. Dnes tvoří kulturní skupinu, která se liší od turkických národů, jako jsou například Kazaši nebo Kirgizové, i od islamizovaných Číňanů, kterým se říká Chui, či od indoíránských muslimů, třeba Tádžiků. Snažit se je definovat jinak než prostřednictvím jazyka, zvyků, životních návyků, hospodářských zvyklostí nebo jejich mínění o vlastní identitě nemá žádný význam. A to všechno jsou záležitosti získané, nikoliv vrozené. Dědičný je sklon k srdečním chorobám; jestli se stejně přenáší i sklon k věrolomnosti, to ještě nikdo nedokázal. Pitomci v Německu zkoumají bezocasé kočky a zkoušejí dokázat, že jejich koťata se narodí také bez ocasu; a protože mají zlatý odznáček, dostanou za to místo na univerzitě. Naproti tomu v Sovětském svazu jsou přes všechny politické tlaky lingvistické práce Marra a jeho kolegů i nadále – přinejmenším na teoretické rovině – vynikající a objektivní, protože –“ několikrát zprudka zaklepal prsty o stůl, „lingvistika existuje tak jako tenhle stůl. Takoví, jako je Hans Günther nebo ten Montandon, co vystrkuje růžky ve Francii, ať jdou do prdele. A jestli o životě a smrti lidí rozhodujete podle jejich kritérií, uděláte líp, když necháte nazdařbůh střílet do davu, výsledek bude stejný.“ Během celé té dlouhé Vossovy tirády jsem nic neříkal. Nakonec jsem zvolna pronesl: „Takhle rozvášněného jsem vás ještě neviděl, doktore Vossi. Vaše teze jsou provokující a já s nimi tak docela nesouzním. Domnívám se, že podceňujete některé z idealistických pojmů, které tvoří naši Weltanschauung a které jsou veterinární filozofii, jak to nazýváte, na hony vzdáleny. Nicméně by to chtělo hlubší úvahu a já nechci odpovídat bez rozmyslu. Snad tedy budete souhlasit s tím, abychom v tomto rozhovoru pokračovali za několik dní, až budu mít dost času o tom popřemýšlet.“ – „S radostí,“ odpověděl Voss, který se rychle uklidnil. „Mrzí mě, že jsem se nechal unést. Když člověk kolem sebe slyší tolik hloupostí a omezených řečí, přijde zkrátka náhle chvíle, kdy mu je zatěžko mlčet. Samozřejmě nemluvím o vás, ale o některých z mých kolegů. Já vroucně doufám jen v to, že až opadnou vášně, německá věda se znovu vrátí tam, kam se dopracovala díky úsilí vybraných, důvtipných, vnímavých lidí, kteří k tomuto světu přistupují s pokorou.“

Některé Vossovy argumenty mě zaujaly: pokud Bergjuden sami sebe považují za nefalšované kavkazské horaly a stejně tak je za ně považují i jejich sousedé, mohli by k nám celkově i nadále zaujímat loajální postoj, ať už je jejich původ jakýkoliv. Dalo se počítat i s kulturními a společenskými faktory: například bylo třeba brát v úvahu vztah tohoto národa k bolševické moci. Ze slov onoho starého Táta v Pjatigorsku jsem usoudil, že Bergjuden ruské Židy v lásce nemají, a možná to platilo i pro celý stalinský systém. Stejně důležitý byl vztah, jaký k nim mají ostatní národy, pouze z Šadovových tvrzení se vycházet nedalo; možná i zde Židé parazitují na ostatních. Cestou do Pjatigorska jsem přemýšlel o dalších Vossových argumentech. Takhle šmahem zavrhnout rasovou antropologii mi připadalo přehnané: samozřejmě by mohla používat vytříbenější metody a nepochyboval jsem, že lidem nevalného talentu mohou jejich stranické kontakty pomoci k nezasloužené kariéře: v Německu se tomuto druhu příživníků dařilo (a jedním z úkolů SD, alespoň podle mínění některých, byl i boj proti nim). Voss měl však navzdory veškerému svému nadání názory vyostřené jako nějaký holobrádek. Situace byla bez sebemenších pochyb složitější, než se zdálo. Na to, abych ho mohl kritizovat, jsem neměl dost znalostí, ale připadalo mi, že pokud člověk věří určité ideji Německa a německého Volk, to ostatní musí přirozeně následovat samo. Některé věci se dají demonstrovat, jiné se prostě musí pochopit; nepochybně to je i otázka víry.

V Pjatigorsku mě čekala první dálnopisná odpověď z Berlína. Amt VII si vyžádalo odpověď od jistého profesora Kittela, který prohlásil: Obtížná otázka, je třeba posoudit na místě. To nebylo příliš povzbudivé. Zato referát VII B 1 připravil podklady, které měly v dohledné době dorazit leteckou poštou. Von Gilsa mi sdělil, že odborník Wehrmacht už je na cestě, a ten Rosenbergův měl přijet brzy po něm. Zatímco jsem čekal na našeho specialistu, řešil jsem problém se zimním oblečením. Reuter mi dal laskavě k dispozici jednoho židovského řemeslníka pracujícího pro Wehrmacht; hubený stařík s dlouhými vousy mi přišel vzít míru a já si u něj objednal dlouhý šedý kabát s astrachánovým límcem a podšívkou z berana, takový, jakému Rusové říkají šuba, a boty s kožešinou; na Verchnyj rynok jsem si sám zašel koupit ušanku ze stříbrné lišky (ta loňská už dávno vzala zasvé). Mnozí důstojníci Waffen-SS měli ve zvyku si na ušanky, které nepatřily k uniformě, nechat vyšít znak lebky, což mi připadalo poněkud přepjaté; z jedné ze svých blůz jsem si ovšem odpáral nárameníky a znak SD a nechal jsem si je přišít na kabát.

Nevolnosti a zvracení mě přepadaly nepravidelně; mou nemoc začaly zhoršovat úzkostné sny. Často byly temné, nejasné, ráno vymazalo veškeré obrazy a zbyla jen tíha. Stávalo se ale i to, že se ona temnota náhle protrhla a odhalila zřetelné výjevy sršící hrůzou. Dvě nebo tři noci po návratu z Nalčiku jsem takto omylem otevřel dveře: v tmavé, prázdné místnosti tu Voss stál s odhalenou zadnicí na všech čtyřech a z řiti se mu valila záplava tekutých sraček. Znepokojeně jsem popadl nějaké papíry, byly to stránky Izvestijí, a snažil jsem se tu hnědou, neustále tmavnoucí a houstnoucí tekutinu utřít. Pokoušel jsem se neumazat si ruce, ale nešlo to, téměř černá smolná hmota pokrývala papíry i mé prsty, pak celou mou ruku. Bylo mi zle hnusem, utíkal jsem si opláchnout ruce do nedaleké vany; ale ta věc celou dobu pořád tekla. Když jsem se probudil, snažil jsem se ty hrozné výjevy pochopit; nejspíš jsem se ale ještě docela neprobral, protože mé myšlenky, ač mi v tu chvíli připadaly naprosto rozumné, byly stejně zamlžené jako ten obraz sám: napadlo mě totiž, že postavy ze sna zosobňovaly někoho jiného, že ten muž na všech čtyřech jsem byl určitě já a ten, který ho otíral, můj otec. A o čem asi pojednávaly ty články z Izvestijí? Nebyl tam nějaký, možná zásadní, článek o tátské otázce? Zásilka z referátu VII B 1, odeslaná jakýmsi Oberkriegsverwaltungsratem dr. Füssleinem, můj pesimismus ničím nezmírnila; horlivý Oberkriegsverwaltungsrat v podstatě pouze shrnul úryvky z Židovské encyklopedie. Byly tu informace velice zasvěcené, ale bohužel nijak neřešící protichůdné názory. Dozvěděl jsem se tak, že o kavkazských Židech se poprvé zmiňuje Benjamin z Tudely, který do zdejších končin zavítal kolem roku 1170, a Petachiáš z Řezna, jenž tvrdil, že jsou perského původu a na Kavkaz přišli v 7. století. V roce 1254 tu Vilém z Rubruku našel početnou židovskou populaci na východě pohoří, u Astrachaně. Jistý gruzínský text z roku 314 se ovšem zmiňuje o hebrejsky hovořících Židech, kteří měli po okupaci Zakavkazska Peršany přijmout starou íránštinu (parsí nebo tátštinu) a ta se tu smísila s hebrejštinou a místními jazyky. Gruzínští Židé, kterým se podle Kocha říkalo Huria (což je možná odvozeno od Iberia), ovšem nemluvili tátsky, ale dialektem kartvelštiny. Pokud jde o Dagestán, podle Derbend-Náme tu Židy našli už Arabové při svých výbojích v 8. století. Současní badatelé celou záležitost jen komplikovali. Bylo to k uzoufání; rozhodl jsem se vše poslat Bierkampovi a Leetschovi bez komentáře a trvat na co nejrychlejším příjezdu odborníka.

Na několik dní přestalo sněžit, pak zase začalo. Důstojníci v jídelně mluvili tiše a nervózně: Rommela u El-Alamejnu porazili Angličané, o několik dní později se Angličané a Američané vylodili v Severní Africe; odvetou naše síly obsadily francouzskou Svobodnou zónu; to ale přimělo vichistické jednotky v Africe, aby se přidaly na stranu Spojenců. „Kéž by to tady šlo líp,“ poznamenal von Gilsa. Před Ordžonikidze ale naše jednotky přešly do defenzívy; frontová linie vedla z jihu od Čegemu a Nalčiku k Čikole a Gizelu, a podél Těreku stoupala až na sever k Malgobeku; Sověti protiútokem rychle získali zpátky Gizel. Pak nastal náhlý zvrat. Nedozvěděl jsem se to hned, neboť důstojníci Abwehr mi odpírali přístup do mapové místnosti a odmítali mi sdělovat podrobnosti. „Je mi líto,“ omluvil se Reuter. „Váš Kommandant si o tom bude muset promluvit na OKHG.“ K večeru se mi podařilo zjistit, že Sověti na stalingradské frontě rozvinuli protiofenzívu; kde a v jakém rozsahu, to jsem se nedozvěděl: zachmuření a nervózní důstojníci z AOK se mnou tvrdošíjně odmítali hovořit. Leetsch mě do telefonu ujistil, že OKHG se chová stejně; na Gruppenstabu nevěděli o nic víc než já a požádali mě, abych jim okamžitě předával veškeré nové informace. Nazítří se opakovalo totéž a já se pohádal s Reuterem, který mě suše odbyl s tím, že AOK rozhodně není povinno informovat SS o operacích, které se odehrávají mimo jeho vlastní zónu. Zvěsti se ale už šířily, důstojníci Latrinenparolen neohlídali; zaměřil jsem se na řidiče, na kurýry a poddůstojníky, a porovnáním informací jsem si během několika hodin dokázal udělat představu o míře nebezpečí. Znovu jsem zavolal Leetschovi, který měl zřejmě tytéž zprávy; jaká ale bude odvetná akce Wehrmacht, to nedokázal nikdo říct. Obě rumunské fronty, na Donu západně od Stalingradu a na jihu v kalmycké stepi, se rozpadaly a Rudí se podle všeho chystali napadnout 6. armádu zezadu. Kde ovšem našli potřebné síly? Kde se nacházejí, to se mi nepodařilo zjistit, vývoj situace byl příliš překotný dokonce i na kuchaře, ale vypadalo to, že by 6. armáda měla naléhavě zahájit ústup, aby se vyhnula obklíčení; 6. armáda se však nehýbala. 21. listopadu byl Generaloberst von Kleist povýšen na Generalfeldmarschalla a jmenován hlavním velitelem skupiny armád A: Führer si zřejmě připadal přetížený. V čele 1. tankové armády nahradil von Kleista Generaloberst von Mackensen. Tuto zprávu mi von Gilsa sdělil oficiálně; vypadal zoufale a mezi řečí mi dal najevo, že situace se vyvíjí katastrofálně. Další den, v neděli, se obě části sovětských kleští spojily u Kalače na Donu a 6. armáda i část 4. tankové armády se ocitla v obklíčení. Šuškalo se o porážce, o masivních ztrátách, o chaosu; jenže každá trochu přesnější informace popírala tu předchozí. Večer mě Reuter konečně pustil k von Gilsovi, který mě nad mapami v krátkosti vpravil do situace. „To sám Führer rozhodl, že se nebude usilovat o evakuaci 6. armády,“ oznámil mi. Obklíčené divize nyní tvořily ohromný Kessel, „kotel“, jak se říkalo, který byl od našich linií odříznutý, ale táhl se od Stalingradu přes step až téměř k Donu. Situace sice byla znepokojivá, fámy ovšem nesmírně přeháněly: německé jednotky měly jen malé lidské i materiální ztráty a byly stále soudržné; loňská zkušenost od Děmjanska navíc prokazovala, že vzdušnou cestou zásobovaný Kessel může vydržet donekonečna. „Brzy zahájíme vyprošťovací operaci,“ uzavřel. Na poradě, kterou na další den svolal Bierkamp, byly tyto optimistické interpretace potvrzeny: Reichsmarschall Göring, oznámil Korsemann, prý dal Führerovi slovo, že Luftwaffe bude schopna 6. armádu zásobovat; General Paulus se v Gumraku připojil ke svému štábu, aby mohl řídit operace z nitra Kesselu; a z Vitebska byl povolán Generalfeldmarschall von Manstein, aby shromáždil novou skupinu armád Don a podnikl průlom směrem k obklíčeným jednotkám. Hlavně poslední zpráva vyvolala velkou úlevu: od dobytí Sevastopolu byl von Manstein považován za nejlepšího stratéga Wehrmacht; jestli mohl někdo situaci vyřešit, byl to on.

Mezitím přijel odborník, kterého jsme potřebovali. Jelikož Reichsführer na konci října opustil s Führerem Vinnicu a vrátil se do Východního Pruska, Korsemann se obrátil přímo do Berlína a RuSHA přislíbilo poslat nám dr. Weselohovou, která se zabývala íránskými jazyky. Když se to dozvěděl Bierkamp, tvářil se velice nespokojeně: chtěl rasového odborníka z Amt TV, ale žádný nebyl k dispozici. Uklidnil jsem ho vysvětlením, že lingvistický přístup může být ku prospěchu. Až do Rostova mohla Dr. Weselohová se zastávkou v Kyjevě letět poštovním letadlem, odtud už ale musela vlakem. Šel jsem jí naproti na nádraží ve Vorošilovsku, kde jsem ji nalezl zabranou do živého hovoru se slavným spisovatelem Ernstem Jüngerem. Jünger, poněkud unavený, ale stále pohledný, měl na sobě polní uniformu Hauptmanna Wehrmacht; Weselohová byla v civilu, v saku a dlouhé, šedé vlněné sukni. Jüngera mi představila se zjevnou pýchou na svou novou známost: v Krapotkinu se náhodou ocitla v jeho kupé a okamžitě ho poznala. Stiskl jsem mu ruku a pokusil se mu říci pár slov o tom, jaký význam pro mě měly jeho knihy, zejména Pracovník, ale to už ho obklopili a odváděli důstojníci z OKHG. Weselohová za ním dojatě hleděla a mávala mu. Byla to žena poměrně hubená, se sotva znatelným poprsím, ale s mimořádně širokými boky; měla dlouhou koňskou tvář, světlé vlasy stažené do natupírovaného drdolu a brýle, které odhalovaly poněkud vylekané, ale zároveň dychtivé oči. „Omlouvám se, že nemám uniformu,“ řekla, když jsme si vyměnili německý pozdrav. „Musela jsem odjet v takovém spěchu, že jsem neměla čas si ji nechat ušít.“ – „To nic,“ odvětil jsem přátelsky. „Bude vám ovšem zima. Seženu vám kabát.“ Pršelo a ulice byly rozbahněné; cestou básnila o Jüngerovi, který přijel z Francie na inspekční cestu; hovořili o perských epigrafech a Jünger jí pogratuloval k její erudici. Na Gruppe jsem ji představil dr. Leetschovi, který jí vysvětlil, co bude mít za úkol; po večeři mi ji dal na starost a požádal mě, abych ji ubytoval v Pjatigorsku, abych jí byl nápomocen v práci a abych se o ni postaral. Cestou mi opět vyprávěla o Jüngerovi a pak se začala vyptávat na situaci u Stalingradu: „Slyšela jsem hodně řečí. Co se tam přesně děje?“ Seznámil jsem ji s tím málem, co jsem věděl. Pozorně naslouchala a nakonec přesvědčeně prohlásila: „Jsem si jistá, že jde o skvělý Führerův plán, jak vlákat nepřátelské síly do pasti a jednou provždy s nimi zatočit.“ – „To máte určitě pravdu.“ V Pjatigorsku jsem ji ubytoval v jednom ze sanatorií a ukázal jsem jí své podklady a hlášení. „Máme také hodně ruských pramenů,“ vysvětlil jsem. – „Bohužel nečtu rusky,“ oznámila nevzrušeně. „Ale to, co máte tady, by mělo stačit.“ – „Tak dobrá. Až tu skončíte, pojedeme spolu do Nalčiku.“

Dr. Weselohová neměla snubní prsten, ale ti krásní vojáci, kterých tu bylo plno, jako by ji vůbec nezajímali. I přes její nijak půvabný vzhled a rozmáchlou, neohrabanou gestikulaci jsem ovšem měl během dvou následujících dnů víc návštěv než obvykle: nejen důstojníci z Abwehr, ale i ti z operačního oddělení, kteří se normálně neobtěžovali se mnou mluvit, si náhle nacházeli naléhavé důvody, proč se u mě zastavit. A žádný z nich nezapomněl pozdravit naši odbornici, která se zabydlela za stolem, ponořila se do papírů a pozdravy jim sotva oplácela, tu roztržitým slůvkem, tu pokývnutím, pokud ovšem nešlo o nadřízeného důstojníka, kterého musela pozdravit ona. Doopravdy zareagovala jen jednou, když před jejím stolem sklapl podpatky mladý Leutnant von Open a oslovil ji: „Fräulein Weselohová, dovolte mi, abych vás přivítal u nás na Kavkaze…“ Zvedla hlavu a přerušila ho: „Fräulein Doktor Weselohová, prosím.“ Von Open rozpačitě zrudl a začal koktat omluvy; Fräulein Doktor už se ale opět vrátila ke knihám. Měl jsem co dělat, abych se ubránil smíchu; byla to nadutá, upjatá stará panna, ale nechyběla jí inteligence ani lidské slabosti. Já sám jsem na vlastní kůži okusil její břitkou povahu, když jsem s ní chtěl probrat výsledky jejího bádání. „Nechápu, proč jsem musela jezdit až sem,“ odfrkla si škrobeně. „Ten problém mi připadá jasný.“ Pobídl jsem ji, aby pokračovala. „Jazyk tu nehraje žádnou roli. Zvyky hrají roli o něco důležitější, ale ne o moc. Jestli to jsou Židé, tak jimi přes všechnu snahu o asimilaci zůstali, přesně jako němečtí Židé, kteří mluví německy a oblékají se jako západní měšťané, ale pod škrobenou náprsenkou jsou to dál Židé a nikoho neošálí. Rozepněte židovskému průmyslníkovi proužkované kalhoty,“ pokračovala neomaleně, „a uvidíte, že je obřezaný. Nechápu, proč si s tím někdo láme hlavu.“ Tu změnu tónu jsem nijak nekomentoval, i když jsem díky ní doktorku ledového vzezření začal podezírat, že v sobě skrývá hlubiny, kde se pění a víří bahno, jen jsem si dovolil poznamenat, že vzhledem k muslimským obyčejům mi přinejmenším tento ukazatel připadá málo průkazný. Změřila si mě ještě opovržlivěji: „Mluvila jsem obrazně, Hauptsturmführere. Za co mě máte? Chci říci jen to, že Fremdkörper zůstanou, čím jsou, bez ohledu na okolnosti. Co tím myslím, vám předvedu na místě.“

Teplota vůčihledně klesala, můj kabát však pořád nebyl došitý. Weselohová měla sice o číslo větší, zato vypodložený kabát, který jí sehnal Reuter; já si na cesty do terénu vzal aspoň beranici. Ale jí se ani to nezamlouvalo: „Tohle přece není předpisový úbor, Hauptsturmführere,“ prohlásila, když viděla, jak si čepici nasazuji. – „Ty předpisy se psaly, než jsme přišli do Ruska,“ vysvětlil jsem jí zdvořile. „A ještě nebyly upraveny. Všimněte si, že váš kabát od Wehrmacht rovněž není předpisový.“ Pokrčila rameny. Během doby, kdy studovala podklady, jsem se snažil dostat do Vorošilovska v naději, že se mi tam povede setkat se s Jüngerem; nešlo to ale a já se musel spokojit s tím, co mi Weselohová vyprávěla večer v jídelně. Teď jsem ji musel odvézt do Nalčiku. Cestou jsem se zmínil o přítomnosti dr. Vosse a jeho účasti v komisi Wehrmacht. „Dr. Voss?“ pronesla zamyšleně. „To je poměrně známý odborník. Ale jeho práce jsou v Německu velmi kritizované. Bude zajímavé se s ním setkat.“ I já jsem se velice těšil, až Vosse znovu uvidím, ale soukromě, hlavně ne v přítomnosti téhle nordické semetriky; chtěl jsem pokračovat v našem nedávném rozhovoru; a mimoto jsem si musel přiznat, že mě můj sen zneklidnil, a měl jsem za to, že si rozhovorem s Vossem, samozřejmě aniž bych se o těch příšernostech zmiňoval, některé věci ujasním. V Nalčiku jsem se nejdřív zastavil v sídle Sonderkommanda. Persterer tu nebyl, ale představil jsem Weselohovou Wolfgangu Reinholzovi, důstojníkovi Kommanda, který měl na starosti i otázku Bergjuden. Reinholz nám oznámil, že odborníci z Wehrmacht a Ostministeria tu už byli. „Sešli se se starým Šabajevem, který Bergjuden v podstatě zastupuje, ten k nim dlouze řečnil a pak je vzal podívat se do kolonky.“ – „Do kolonky?“ zeptala se Weselohová. „Co to je?“ – „Židovská čtvrť. Leží kousek jižně od centra města, mezi nádražím a řekou. Zajdeme tam. Podle mých informací,“ dodal a otočil se ke mně, „nechal odtamtud Šabajev odnést všechny koberce, postele i křesla, aby zatajil jejich bohatství, a dal odborníky pohostit šašlikem. Našli tam jenom ohniště.“ – „Proč jste nezasáhli?“ zeptala se Weselohová. – „Je to trošku složité, Fräulein Doktor,“ odpověděl Reinholz. „Jde o otázku kompetencí. Momentálně máme zakázáno se do záležitostí těchto Židů plést.“ – „Ať je to, jak chce,“ opáčila upjatě, „mohu vás ujistit, že já se takovými čachry obalamutit nedám.“

Reinholz poslal dva Orpo pro Šabajeva a nabídl Weselohové čaj; já zatelefonoval na Ortskommandantur, abych se domluvil s Vossem, ale ten byl pryč; slíbili mi, že mi zavolá, jen co se vrátí. Reinholz, který jako všichni ostatní slyšel o tom, že přijel Jünger, zpovídal Weselohovou ohledně spisovatelova národně-socialistického přesvědčení; o tom Weselohová zjevně nic nevěděla, ale údajně slyšela kohosi říkat, že Jünger členem strany není. Chvíli nato se objevil Šabajev: „Markel Avgadulovič,“ představil se. Měl na sobě obvyklý kroj horalů, zdobil ho velkolepý plnovous a vystupoval energicky a sebevědomě. Mluvil rusky s těžkým přízvukem, ale Dolmetscher zjevně neměl s tlumočením žádné potíže. Weselohová ho usadila a pustila se s ním do hovoru v jazyce, kterému jsme ani jeden nerozuměli. „Znám nářečí, která jsou tátštině víceméně blízká,“ prohlásila. „Promluvím si s ním takhle a vysvětlím vám to později.“ Nechal jsem je a odešel jsem si vedle vypít s Reinholzem čaj. Vykládal mi o místní situaci: sovětské úspěchy u Stalingradu vzbudily mezi Kabardinci a Balkary velký rozruch a aktivita partyzánů v horách opět zesílila. OKHG mělo v plánu už brzy vyhlásit tu samosprávný okres a počítalo s rušením kolchozů a sovchozů v horské oblasti (ty v nížinách kolem Těreku a Baksanu, považované za ruské, měly zůstat) a s rozdělením půdy mezi místní obyvatele, aby se nálady zklidnily. Po hodině a půl se znovu objevila Weselohová: „Ten stařík nám chce ukázat jejich čtvrť a svůj dům. Půjdete?“ – „Milerád. A vy?“ obrátil jsem se na Reinholze. – „Já už jsem tam sice byl, ale člověk se u nich vždycky dobře nají.“ Vzal s sebou tři Orpo jako doprovod a autem nás dovezl k Šabajevovi. Dům byl cihlový, s velkým vnitřním dvorem, a sestával z velkých, holých místností bez chodeb. Byli jsme požádáni, abychom se zuli, pak nás usadili na potrhané polštáře a dvě ženy před nás na zem prostřely velký kus voskovaného plátna. Do místnosti se vkradlo několik dětí, tiskly se do kouta, sledovaly nás vykulenýma očima a pro sebe si špitaly a hihňaly se. Šabajev se posadil na polštář proti nám a žena asi v jeho věku s barevným šátkem na hlavě nám nalila čaj. V místnosti byla zima, kabát jsem si nechal na sobě. Šabajev pronesl několik slov ve svém jazyce. „Omlouvá se za nepohostinnost,“ překládala Weselohová, „ale nečekali nás. Jeho žena nám připraví svačinu. Pozval i několik sousedů, abychom si mohli promluvit.“ Vešel malý chlapec, spěšně řekl Šabajevovi pár vět a zase odběhl. „Tomu jsem nerozuměla,“ vyplašila se Weselohová. Prohodila se Šabajevem pár slov. „Říká, že to byl syn od sousedů, mluvili kabardsky.“ Z kuchyně se vynořila velice hezká dívka v dlouhých šatech a šátku a položila na ubrus několik kulatých, plochých bochníků chleba. Pak s Šabajevovou ženou rozložily na ubrus mísy s tvarohem, sušeným ovocem a bonbony ve staniolu. Šabajev roztrhal jeden bochník na kusy a rozdal nám je: chléb byl ještě teplý, křupavý a výtečný. Vešel další muž v papaše a v měkkých botách a usadil se vedle Šabajeva, vzápětí přišel ještě jeden. Šabajev je představil. „Říká, že ten vlevo je tátský muslim,“ vysvětlovala Weselohová. „Od začátku se mi snaží říct, že židovského vyznání jsou jen někteří Tátové. Vyptám se ho na to.“ Pustila se do dlouhého hovoru s druhým starcem. Začal jsem se lehce nudit, jedl jsem a rozhlížel se po místnosti. Stěny bez jakýchkoliv ozdob vypadaly, že jsou čerstvě vybílené vápnem. Děti tiše naslouchaly a sledovaly nás. Šabajevova žena a to děvče nám nosily talíře vařeného skopového s česnekovou omáčkou a nočky. Dal jsem se do jídla; Weselohová pokračovala v hovoru. Pak se podávaly šašliky ze sekaného kuřecího masa, které se navršily na jeden z chlebů; ostatní bochníky Šabajev roztrhal a rozdal místo talířů a poté každému z nás nabídl placičky sekaného masa, které dlouhým kinžálem odřezával přímo ze špízu. Na stůl přišly i vinné listy plněné rýží a masem. Připadaly mi lepší než vařené maso, a tak jsem se s chutí pustil do jídla; Reinholz mě napodobil, zatímco Šabajev, jak se zdálo, plísnil Weselohovou, která si nevzala ani sousto. Šabajevova žena se k nám posadila a začala Weselohové s rozmáchlými gesty vyčítat její nedostatek apetitu. „Fräulein Doktor,“ zeptal jsem se jí mezi dvěma sousty, „mohla byste se jich zeptat, kde spí?“ Weselohová chvilku hovořila s Šabajevovou ženou: „Říká, že prý tady, na té dřevěné podlaze,“ odpověděla za chvíli. – „Podle mě lže,“ mínil Reinholz. – „Říká, že dřív měli slamníky, ale bolševici jim prý před ústupem všechno sebrali.“ – „To je dost možná pravda,“ poznamenal jsem k Reinholzovi; zakousl se do šašliku a jen pokrčil rameny. Zatímco jsme jedli, dívka nám dolévala teplý čaj, a to zvláštní metodou: nejdříve z malé čajové konvičky nalila tmavou tekutinu a pak ji dolila horkou vodou. Když jsme dojedli, ženy odnesly zbytky a sklidily ubrus; Šabajev vyšel ven a vrátil se s několika muži, kteří si nesli hudební nástroje a usadili se podél zdi naproti koutku, kde se tísnily děti. „Říká, že teď si poslechneme tradiční tátskou hudbu a uvidíme jejich tance, abychom se přesvědčili, že se neliší od písní a tanců jiných horských národů,“ vysvětlila Weselohová. Mezi nástroji byla jakási banja s velice dlouhými hmatníky, která se jmenovala tar, dlouhé flétny jménem saz – to je turecké slovo, upřesnila Weselohová s profesionálním pedantismem –, hliněný hrnec, do kterého se foukalo rákosem, a tamburíny. Zahráli několik skladeb a dívka, která nás obsluhovala, nám teď cudně, ale s mimořádným půvabem a obratností zatančila. Muži, kteří nehráli, společně s bubeníky udávali tempo. Vcházeli další a další lidé a buď si sedali, nebo zůstávali stát u stěn, byly tu ženy v dlouhých sukních, kterým se mezi nohama držely děti, muži v horalských krojích, starých, otrhaných oblecích nebo i v košilích a čepicích, jaké nosí sovětští dělníci. Jedna ze sedících žen kojila dítě a nijak se s tím neskrývala. Jakýsi mladík odložil sako a také se dal do tance. Byl krásný, ušlechtilý, vznosný a hrdý. Hudba a tance se skutečně podobaly těm karačajským, které jsem viděl v Kislovodsku; byly to většinou veselé, podmanivé písně v synkopovaných rytmech, které mému uchu zněly velmi zvláštně. Jeden ze starých hudebníků zazpíval táhlý žalozpěv, jehož veškerý doprovod obstarávalo dvoustrunné banjo, na něž hrál trsátkem. Jídlo a čaj mě ukolébaly téměř k ospalosti, nechal jsem se unášet hudbou a celá ta malebná scéna i tihle lidé, to všechno mi připadalo vřelé a sympatické. Když hudba utichla, Šabajev pronesl jakýsi proslov, který Weselohová nepřekládala; pak nám byly předány dary: velký, ručně tkaný orientální koberec pro Weselohovou, který před námi dva muži rozvinuli a poté zase složili, a dva krásně vypracované kinžály v kazetách z černého dřeva vykládaných stříbrem pro Reinholze a mě. Weselohová od Šabajevovy ženy dostala ještě stříbrné náušnice a prsten. Celý dav nás vyprovodil na ulici a Šabajev nám obřadně stiskl ruce: „Děkuje nám, že jsme jim dali možnost předvést tátskou pohostinnost,“ překládala stroze Weselohová. „Omlouvá se za to, jak nuzně nás přijali, ale za to mohou bolševici, kteří jim všechno ukradli.“

„Takový tyjátr!“ rozkřikla se v autě. – „A to není nic proti tomu, co vystrojili pro komisi Wehrmacht,“ poznamenal Reinholz. – „A ty dárky!“ pokračovala. „Jak si to představují? Že si důstojníky SS koupí? To je skutečně židovská taktika.“ Nic jsem neříkal: Weselohová mě popuzovala, připadala mi předpojatá; sám za sebe jsem se domníval, že takto by se postupovat nemělo. Na úřadě Sonderkommanda nám vysvětlila, že stařec, se kterým mluvila, se dobře vyzná v koránu i v muslimských modlitbách a obyčejích; podle ní to ale nic nedokazuje. Vešla služba a oslovila Reinholze: „Volá Ortskommandantur. Říkají, že se někdo sháněl po nějakém poručíku Vossovi.“ – „Ano, to jsem byl já,“ řekl jsem. Vydal jsem se za vojákem do spojovatelny a zvedl sluchátko. Ozval se neznámý hlas: „To vy jste nechával vzkaz pro Leutnanta Vosse?“ – „Ano,“ odpověděl jsem překvapeně. – „Bohužel vám musím oznámit, že je raněn a nebude vám moci zavolat,“ řekl ten člověk. Prudce se mi stáhlo hrdlo: „Je to vážné?“ – „Ano, dost vážné.“ – „Kde je?“ – „Tady, na marodce.“ – „Přijedu tam.“ Zavěsil jsem a vrátil se do místnosti, kde seděla Weselohová a Reinholz. „Musím na Ortskommandantur,“ oznámil jsem a oblékal si kabát. „Co se děje?“ zeptal se Reinholz. Jistě jsem byl bledý; rychle jsem se odvrátil. „Hned jsem zpátky,“ řekl jsem na odchodu.

Venku se snášel soumrak a byla velká zima. Šel jsem pěšky, ve spěchu jsem si zapomněl čepici a brzy mi začaly jektat zuby. Kráčel jsem rychle a v jednu chvíli jsem málem uklouzl na náledí; povedlo se mi chytit sloupu, ale uhodil jsem se do ruky. Mráz mi svíral hlavu, v konečcích prstů schovaných v kapsách jsem ztrácel cit. Tělem mi probíhalo silné chvění. Podcenil jsem délku cesty na Ortskommandantur: když jsem tam došel, byla už tma a já se třásl jako osika. Nechal jsem si zavolat operačního důstojníka. „To s vámi jsem mluvil?“ zeptal se, když se objevil v hale, kde jsem se marně snažil zahřát. „Ano. Co se stalo?“ – „To zatím moc přesně nevíme. Horalé ho přivezli volským potahem. Podle svědků chodil po domech a vyptával se lidí na jejich jazyk. Jeden ze sousedů si myslí, že zřejmě zůstal o samotě s jedním děvčetem a přistihl je její otec. Slyšeli výstřely: když přiběhli, našli Leutnanta zraněného a tu dívku mrtvou. Otec zmizel. Takže ho přivezli sem. To nám samosebou vyprávěli oni. Bude se muset zahájit vyšetřování.“ – „Jak je na tom?“ – „Obávám se, že špatně. Dostal to do břicha.“ – „Můžu ho vidět?“ Důstojník zaváhal a zkoumavě, s neskrývanou zvědavostí se na mě zadíval. „SS se tahle záležitost netýká,“ řekl konečně. – „Je to můj přítel.“ Ještě chvilku se rozmýšlel a pak mě úsečně vybídl: „No tak tedy pojďte. Ale upozorňuji vás, že to není nic hezkého.“

Chodbami čerstvě vymalovanými na šedivo a světle zeleno mě dovedl až do velkého sálu, kde v řadě lůžek leželo několik nemocných a zraněných. Vosse jsem neviděl. Přistoupil k nám lékař, který měl přes uniformu oblečený poněkud špinavý bílý plášť. „Co si přejete?“ – „Chce vidět Leutnanta Vosse,“ vysvětlil operační důstojník a ukázal na mě. „Nechám vás tu,“ řekl mi. „Mám práci.“ – „Děkuji,“ odpověděl jsem. – „Pojďte,“ řekl lékař. „Je na izolaci.“ Vedl mě ke dveřím na konci sálu. „Můžu s ním mluvit?“ zeptal jsem se. – „Neuslyší vás,“ odpověděl lékař. Otevřel dveře a nechal mě projít za sebou. Voss ležel pod dekou, tvář měl vlhkou a zelenkavou. Oči měl zavřené a tiše sténal. Přistoupil jsem blíž. „Vossi,“ řekl jsem. Nezareagoval. Jen z úst mu dál vycházely zvuky, vlastně to nebylo sténání, spíš cosi artikulovaného, leč nesrozumitelného jako dětské žvatlání, překlad toho, co se v něm odehrávalo, do soukromého, záhadného jazyka. Otočil jsem se na lékaře: „Dostane se z toho?“ Lékař zavrtěl hlavou: „Spíš nerozumím tomu, jak to mohl vydržet takhle dlouho. Operovat jsme ho nemohli, nemělo by to cenu.“ Opět jsem se zadíval na Vosse. Zvuky se nepřetržitě linuly dál jako lingvistický popis jeho agonie. Mrazilo mě, téměř jsem nemohl dýchat, bylo to stejné, jako když na vás ve snu někdo mluví a vy mu nerozumíte. Tady však nebylo nic k porozumění. Odhrnul jsem mu pramen vlasů, který mu spadl na řasy. Otevřel oči a zadíval se na mě, ale v jeho pohledu nebyl ani náznak toho, že by mě poznával. Odešel do soukromých, uzavřených končin, odkud už se zpátky na povrch nevychází, ale z nichž zatím ještě nesestoupil hlouběji. Jeho tělo jako zvíře zápasilo s tím, co se mu přihodilo, a ty zvuky byly rovněž zvířecí. Tu a tam ustaly a Voss zalapal po dechu, téměř srkavě nasál vzduch mezi zuby. Pak pokračoval dál. Podíval jsem se na lékaře: „Má bolesti. Můžete mu dát morfium?“ Lékař se zatvářil dotčeně: „Už jsme mu ho dali.“ – „Ano, ale on potřebuje ještě.“ Zadíval jsem se mu přímo do očí; zaváhal a nehtem si ťukal o zub. „Už skoro žádné nemám,“ řekl konečně. „Všechny zásoby jsme museli poslat 6. armádě do Millerova. To, co mám, musím šetřit pro operovatelné případy. V každém případě brzy zemře.“ Nespouštěl jsem z něj oči. „Nemůžete mi dávat rozkazy,“ dodal. – „Já vám nedávám rozkaz, já vás žádám,“ pronesl jsem chladně. Zesinal. „Dobrá, Hauptsturmführere. Máte pravdu… Dám mu ho.“ Nepohnul jsem se, ani neusmál. „Udělejme to hned. Počkám si.“ Lékařovy rty sebou lehce škubly. Vyšel ven. Díval jsem se na Vosse: z jeho křečovitě se pohybujících rtů dál vycházely zvláštní, hrůzné zvuky, které jako by se tvořily samy od sebe. Pradávný hlas z hloubi věků: ale i kdyby to byla nějaká řeč, nic jí neříkal, vyjadřoval jen a jen vlastní zánik. Lékař se vrátil s injekční stříkačkou, odkryl Vossovu paži, popleskal ji, aby vystoupla žíla, a zabodl jehlu. Zvuk postupně ochaboval, dech se zklidnil. Voss zavřel oči. Tu a tam, jako když vlny vyvrhnou na břeh osamělou bóji, mu ze rtů ještě splynula řada hlásek. Lékař opět odešel. Zlehka, hřbetem ruky, jsem se dotkl Vossovy tváře a rovněž jsem vyšel ven. Lékař cosi dělal a tvářil se dotčeně a nazlobeně zároveň. Stroze jsem mu poděkoval, srazil podpatky a zvedl paži. Lékař mi pozdrav neoplatil a já beze slova odešel.

Vůz Wehrmacht mě dovezl na Sonderkommando. Tam jsem našel Weselohovou a Reinholze stále ještě v živém rozhovor; Reinholz uváděl argumenty podporující domněnku o turkickém původu Bergjuden. Jakmile mě uviděl, přerušil konverzaci: „Vida, Herr Hauptsturmführer. Už jsme si říkali, kde asi jste. Nechal jsem vám přichystat nocleh. Je moc pozdě na to, abyste se vracel.“ – „Já tu každopádně musím ještě pár dní zůstat,“ řekla Weselohová, „abych mohla pokračovat v bádání.“ – „Vracím se do Pjatigorska,“ řekl jsem bezbarvě. „Mám tam práci. Partyzáni tu nejsou a mohu jet přes noc.“ Reinholz pokrčil rameny. „Je to proti pokynům Gruppe, Herr Hauptsturmführer, ale dělejte, jak uznáte za vhodné.“ – „Postarejte se o doktorku Weselohovou. Kdybyste cokoliv potřeboval, obraťte se na mě.“ Weselohová, která s nohou přes nohu seděla na dřevěné židli, se tvářila naprosto spokojeně, jako by ji to dobrodružství těšilo; můj odjezd ji nijak nevzrušoval. „Děkuji za pomoc, Hauptsturmführere,“ řekla. „Mimochodem, mohla bych se vidět s tím doktorem Vossem?“ To už jsem s ušankou v ruce stál na prahu. „Ne.“ Na její reakci jsem nečekal a vyšel jsem ven. Mého řidiče vyhlídka na noční jízdu nijak nenadchla, ale když jsem rozkaz zopakoval téměř příkrým tónem, přestal se ohrazovat. Cesta byla dlouhá: Lemper, jak se řidič jmenoval, jel kvůli náledí pomalu. Mimo úzký kužel světla z reflektorů, částečně zatemněných kvůli letadlům, nebylo vidět nic; tu a tam se ze tmy vynořilo stanoviště vojenské hlídky. Roztržitě jsem hladil kinžál, který mi daroval Šabajev, kouřil jsem jednu cigaretu za druhou a bezmyšlenkovitě hleděl do ohromné, prázdné noci.

Vyšetřováním se potvrdilo to, co o smrti Leutnanta Vosse řekli vesničané. V domě, kde k dramatu došlo, se našel jeho krví potřísněný zápisník plný kabardských souhlásek a gramatických poznámek. Matka dívky hystericky přísahala, že od incidentu svého muže neviděla; podle sousedů určitě utekl do hor i se zbraní, kterou zločin spáchal, se stařičkou loveckou puškou, aby se z něj stal abrek, jak se říká na Kavkaze, neboli aby se přidal k tlupě partyzánů. O několik dní později se ke generálu von Mackensenovi dostavila skupina vesnických starších; oficiálně přednesli svou omluvu jménem aulu, ujistili ho o svém hlubokém přátelství k německé armádě a nechali tu hromadu koberců, beraních kožešin a šperků, které věnovali rodině zemřelého. Odpřísáhli, že vraha sami najdou a zabijí nebo přivedou; těch několik silných mužů, kteří v aulu zůstali, už podle jejich tvrzení pročesávalo hory. Báli se odvety; von Mackensen je uklidnil a slíbil, že žádný kolektivní trest následovat nebude. Věděl jsem, že Šadov o tom mluvil s Köstringem. Armáda dům viníka vypálila, vydala nový denní rozkaz, v němž se opětovně zakazovalo bratření s místními ženami, a promptně případ zařadila ad acta.

Komise Wehrmacht už své bádání ohledně Bergjuden ukončila a Köstring si přál, aby byla do Nalčiku na toto téma svolána porada. Situace byla o to naléhavější, že se právě sestavovala Kabardinsko-balkarská národní rada a OKHG chtělo celou věc uzavřít ještě před vyhlášením samosprávního okresu, k němuž mělo dojít 18. prosince, během svátku Kurban Bajram. Weselohová už rovněž dokončila práci a sepisovala zprávu; Bierkamp nás povolal do Vorošilovska, abychom přezkoumali naše stanovisko. Po několika poměrně mírných dnech, kdy opětovně sněžilo, teplota znovu klesla pod dvacet stupňů pod nulou; konečně jsem dostal svou šubu a vysoké boty; nebyly pohodlné, ale teplo v nich bylo. Jel jsem s Weselohovou; z Vorošilovska odjížděla přímo do Berlína. Na Gruppenstabu jsem se znovu setkal s Perstererem a Reinholzem, které Bierkamp rovněž přizval; kromě toho se setkání účastnili Leetsch, Prill a Sturmbannführer Holster, Leiter IV/V Einsatzgruppe. „Podle mých informací,“ začal Bierkamp, „hodlá Wehrmacht a dr. Bräutigam vyjmout Bergjuden z protižidovských opatření, aby se nepoškodily dobré vztahy s Kabardinci a Balkary. Aby se vyhnuli kritice z Berlína, budou se tedy snažit předstírat, že nejde o skutečné Židy. Pro nás by to znamenalo dopustit se vážné chyby. Jakožto Židé a Fremdkörper v lůně okolních národů budou tito lidé představovat pro naše síly neustálé nebezpečí: hnízdo špionáže a sabotáží a líheň partyzánů. Není sebemenších pochyb, že je třeba podniknout radikální opatření. Proti hnidopišským argumentům Wehrmacht musíme ovšem postavit solidní důkazy.“ – „Myslím, Herr Oberführer, že správnost našich stanovisek nebude těžké obhájit,“ ujistila ho svým tichým, ledovým hlasem Weselohová. „Bohužel to nebudu moci provést sama, ale než odjedu, nechám tu kompletní zprávu se všemi důležitými body. Tak budete moci všem námitkám Wehrmacht či Ostministeria čelit.“ – „Výborně. Vědecké argumenty si ještě projdete s Hauptsturmführerem Auem, který tuto část zprávy bude předkládat. Já sám přednesu konkrétní stanovisko Sicherheitspolizei z hlediska bezpečnostního.“ Zatímco hovořil, zběžně jsem si prošel seznam citovaných děl, který Weselohová sestavila tak, aby ukazoval, že Bergjuden jsou čistě židovského a velice starého původu. „Pokud dovolíte, Herr Oberführer, rád bych něco poznamenal o dokumentech, které připravila doktorka Weselohová. Je to vynikající práce, ale nezmiňuje vůbec žádné texty, které našemu stanovisku protiřečí. Odborníci z Wehrmacht a Ostministeria nám je určitě budou předhazovat, to si neodpustí. Domnívám se, že po vědecké stránce stojí naše stanovisko na dosti chabých základech.“ – „Hauptsturmführere Aue,“ ozval se Prill, „zřejmě jste strávil příliš mnoho času diskusemi se svým přítelem Leutnantem Vossem. Skoro by se zdálo, že ovlivnil vaše názory.“ Vrhl jsem na něj užaslý pohled: takže tohle tedy kuli s Turekem. „To se pletete, Hauptsturmführere. Jen jsem se snažil podotknout, že stávající vědecká dokumentace není průkazná a že zakládat na ní naše stanovisko by byla chyba.“ – „Toho Vosse myslím zabili,“ vmísil se do hovoru Leetsch. – „Ano,“ odpověděl Bierkamp. „Partyzáni, snad dokonce přímo tihle Židé. Je to samozřejmě škoda. Ale důvodně se domnívám, že aktivně pracoval proti nám. Chápu vaše pochyby, Hauptsturmführere Aue; budete se ovšem muset držet toho zásadního, nikoliv detailů. Zájmy SS a SP jsou jasné, a o to jde.“ – „V každém případě,“ řekla Weselohová, „jejich židovská podstata přímo bije do očí. Mají intrikánskou povahu a dokonce se nás pokusili podplatit.“ – „Přesně tak,“ potvrdil Persterer. „Na Kommando se několikrát vrátili a nosili nám kožichy, pokrývky, kuchyňské náčiní. Říkali, že tím chtějí pomoci našim jednotkám, ale dali nám také koberce, krásné nože a šperky.“ – „Nesmíme se nechat obalamutit,“ nadhodil Holster, který vypadal, jako by se nudil. – „Dobrá,“ prohlásil Prill, „ale představte si, že třeba dělají totéž na Wehrmacht.“ Diskuse ještě nějakou dobu pokračovala. Bierkamp ji uzavřel: „Na konferenci do Nalčiku přijede osobně Brigadeführer Korsemann. Pokud celou věc správně podáme, nemyslím si, že si skupina armád troufne nám otevřeně odporovat. Ve hře je koneckonců i jejich bezpečnost. Sturmbannführere Persterere, spoléhám na vás, že podniknete všechny přípravy na brzkou a důkladnou Aktion. Jakmile dostaneme zelenou, budeme muset jednat rychle. Chci, aby do Vánoc bylo po všem a abych ta čísla mohl zahrnout do svého souhrnného hlášení ke konci roku.“

Po poradě jsem se šel rozloučit s Weselohovou. Vřele mi stiskla ruku. „Ani nevíte, jak jsem šťastná, že jsem tento úkol mohla splnit, Hauptsturmführere Aue. Pro vás tady na Východě je válka denním chlebem; ale v Berlíně, na úřadech, rychle zapomínáme na smrtelné ohrožení, v jakém se Heimat ocitá, i na frontové nesnáze a utrpení. Díky tomu, že jsem sem jela, jsem to všechno mohla zažít na vlastní kůži. Uchovám si na vás všechny vzácnou vzpomínku. Hodně štěstí, hodně štěstí. Heil Hitler!“ Tvář jí zářila, ocitla se v podivném vytržení. Rovněž jsem ji pozdravil a pak odešla.

Jünger byl stále ještě ve Vorošilovsku a slyšel jsem, že své obdivovatele na požádání přijímá; brzy měl odjet na inspekci k Ruoffovým jednotkám u Tuapse. Už jsem ale neměl nejmenší chuť se s Jüngerem setkat. Vrátil jsem se do Pjatigorska a myslel na Prilla. Zjevně se mi snažil uškodit; dost dobře jsem nechápal, proč. Já s ním nikdy spory nevyhledával; on se ovšem rozhodl spolčit se s Turekem. Byl v neustálém kontaktu s Bierkampem a Leetschem, určitě pro něj nebylo těžké je proti mně nejrůznějšími narážkami poštvat. Ta záležitost s Bergjuden mě mohla vrhnout do nepříznivého postavení; neměl jsem žádné předsudky, šlo mi jen o to, abych si zachoval jistou intelektuální čest, a příliš jsem nechápal, proč je Bierkamp chce tak tvrdošíjně a za každou cenu zlikvidovat; je o jejich židovském původu skutečně upřímně přesvědčen? Pro mě to z dokumentace nijak jednoznačně nevyplývalo; co se týče vzhledu a chování, Židům, které jsme znali, se nijak nepodobali; když je člověk viděl v jejich prostředí, působili naprosto stejně jako Kabardinci, Balkarové či Karačajci. I ti nám dávali přepychové dary, byla to zdejší tradice a nebylo třeba v ní spatřovat korupci. Musel jsem se však mít na pozoru; nerozhodnost se dala vykládat jako slabost a Prill a Turek by každého chybného kroku využili.

V Pjatigorsku jsem už do mapové místnosti opět neměl přístup: Hothova armáda, vytvořená z posílených pozůstatků 4. tankové armády, se pokusila o průlom z oblasti Kotelnikova směrem ke Kesselu. Důstojníci se nicméně tvářili optimisticky a z jejich poznámek jsem si mohl doplnit obraz poskládaný z oficiálních prohlášení a šeptandy; všechno nasvědčovalo tomu, že tak jako loni před Moskvou Führer rozhodl správně, abychom vytrvali. Já musel v každém případě připravovat konferenci o Bergjuden a na jiné věci jsem moc času neměl. Když jsem si znovu pročítal hlášení a své poznámky, myslel jsem na to, co mi při našem posledním setkání řekl Voss; a když jsem zkoumal nejrůznější nashromážděné důkazy, ptal jsem se: co by si o nich myslel, co by přijal a co zavrhl? Finální dokument byl poměrně útlý. Upřímně řečeno mi připadalo, že chazarská hypotéza není udržitelná, že smysl dává jedině perský původ; ale co z toho plyne, to jsem tušil méně než cokoliv předtím. Vossovy smrti jsem nesmírně litoval; on tu byl jediný, s kým bych si o tom mohl vážně promluvit; ty ostatní, ať z Wehrmacht, nebo z SS, pravda a vědecká správnost zajímala pramálo; pro ně to byla čistě politická otázka.

Porada se konala v polovině měsíce, několik dní před Velkým bajramem. Přišlo hodně lidí, Wehrmacht nechala narychlo vymalovat velkou zasedací místnost v bývalém sídle Komunistické strany, v níž stál obrovský oválný stůl ještě se stopami šrapnelů, které prorazily střechu. Proběhla krátká, živá debata o zasedacím pořádku: Köstring si přál, aby pohromadě seděly jednotlivé delegace, vojenská správa, Abwehr, AOK, Ostministerium a SS, což vypadalo logicky, ale Korsemann trval na tom, aby se pořádek řídil hodností; Köstring nakonec ustoupil, a tak se Korsemann usadil po jeho pravici, Bierkamp o něco dál a já se ocitl téměř na konci stolu čelem k Bräutigamovi, který byl pouze Hauptmann v záloze, a vedle civilního odborníka z ústavu ministra Rosenberga. Köstring zahájil setkání a pak představil Selima Šadova, předsedu Kabardinsko-balkarské národní rady, který pronesl dlouhý projev o prastarých sousedských vztazích mezi Kabardinci, Balkary a Táty, o jejich vzájemné pomoci, přátelství a někdy i manželských svazcích. Byl to obtloustlý muž v dvouřadovém obleku z lesklé látky; jeho poněkud ochablé tváři dodával na mužnosti hustý knír, mluvil pomalou, důraznou ruštinou; jeho řeč překládal Köstring osobně. Když Šadov skončil, Köstring vstal, rusky ho ujistil (tentokrát pro nás tlumočil Dolmetscher), že k názoru Národní rady bude přihlédnuto, a vyslovil naději, že otázka bude vyřešena ke všeobecné spokojenosti. Díval jsem se na Bierkampa, sedícího na opačné straně stolu čtyři místa od Korsemanna: odložil čepici na stůl vedle svých lejster, poslouchal Köstringa a bubnoval si prsty; Korsemann škrábal tužkou v rýze po šrapnelu. Když Köstring skončil, Šadov byl odveden a generál se posadil, aniž by oba proslovy jakkoliv komentoval. „Navrhuji, abychom začali zprávami expertů. Doktore Bräutigame?“ Bräutigam ukázal na člověka po mé levici, civilistu se zažloutlou pletí, drobným povislým knírkem a mastnými vlasy, pečlivě učesanými a plnými lupů, jejichž závěje si nervózně ometal z ramen. „Dovolte mi, abych vám představil dr. Rehrla, specialistu na východní judaismus z Ústavu pro židovské otázky ve Frankfurtu.“ Rehrl se s drobnou úklonou zlehka nadzvedl na židli a monotónním, nosovým hlasem spustil: „Domnívám se, že máme co do činění s pozůstatky turkického národa, který přijal židovské vyznání po konverzi chazarské šlechty a který se později, po pádu chazarské říše, v 10. či 11. století uchýlil na východní Kavkaz. Zde se prostřednictvím sňatků smísil s horským, íránsky hovořícím kmenem, tedy Táty, a část společenství konvertovala – či opětovně konvertovala – k islámu, zatímco ostatní dále vyznávají poněkud pokřivenou podobu judaismu.“ Začal vypočítávat důkazy: v první řadě – tátské výrazy pro jídlo, osoby a zvířata, tedy jazykový substrát, jsou většinou turkického původu. Poté shrnul to málo, co je známo o chazarské konverzi. Uvedl několik zajímavých bodů, ale jeho projev byl bohužel poněkud chaotický a těžko se sledoval. Jeho argument týkající se vlastních jmen na mě nicméně zapůsobil: u Bergjuden se jména židovských svátků, jako chanuka či pesach, vyskytují i v podobě vlastních jmen, například v poruštěném příjmení Chanukajev, což je použití, které nenalezneme ani u aškenázských, ani u sefardských Židů, nicméně je prokázané u Chazarů: například vlastní jméno Chanuka se dvakrát vyskytuje v Kyjevském listu, doporučujícím dopisu psaném hebrejsky chazarskými obyvateli tohoto města na začátku desátého století; jednou na náhrobním kameni na Krymu; a jednou na seznamu chazarských králů. Rehrl rovněž uvedl, že navzdory jazyku se Bergjuden z rasového hlediska dají přirovnat spíše k Nogajcům, Kumykům nebo Balkarům než k Židům. Pak se ujal slova šéf vyšetřovací komise Wehrmacht, ruměný důstojník jménem Weintrop: „Já nemám tak vyhraněný názor jako můj ctěný kolega. Podle mne jsou stopy kavkazsko-židovského vlivu na ony proslulé Chazary – o kterých toho mimochodem víme velmi málo – stejně četné jako důkazy vlivu z druhé strany. Tak například podle dopisu známého pod názvem Cambridgeský anonym, který pochází pravděpodobně rovněž z 10. století, se píše, že arménští Židé vstupovali v manželství s obyvateli zdejších končin – míněno Chazary –, smísili se s góji, osvojili si jejich zvyky a ustali v nepřetržitém válčení s nimi; a splynuli v jeden lid. Autor tu hovoří o Židech z Blízkého východu a o Chazarech: zmiňuje-li se o Arménii, nemá na mysli moderní Arménii, jak ji známe my, nýbrž starou Velkou Arménii, tedy téměř celé Zakavkazsko a značnou část Anatolie…“ Weintrop dál pokračoval v tomto duchu: každý důkaz, který předložil, jako by popíral ten předchozí. „Co se týče etnologických postřehů, najdeme mezi nimi a jejich sousedy konvertovavšími k islámu, ba i ke křesťanství, jako Osetinci, jen málo rozdílů. I dnes tu zůstávají silné pohanské vlivy: Bergjuden praktikují démonologii, nosí amulety, které je mají chránit před zlými duchy a tak dále. Podobá se to takzvaným súfijským rituálům horských muslimů, jako jsou pohřební zvyklosti nebo rituální tance, rovněž pozůstatky pohanství. Životní úroveň mají Bergjuden tutéž jako jiní horalé, ať už ve městě, či v aulech, které jsme navštívili; je vyloučeno, že by Bergjuden z židobolševismu vytěžili lepší postavení. Naopak se obecně zdají být stejně chudí jako Kabardinci. U šabatových jídel sedají ženy a děti odděleně od mužů: to je proti židovské tradici, ale v souladu s tradicí horalskou. Naopak na svatbách, jako na té, kterou jsme mohli navštívit a kam byly pozvány stovky Kabardinců a Balkarů, tančí muži a ženy spolu, což ortodoxní judaismus přísně zakazuje.“ – „A jaké z toho vyvozujete závěry?“ zeptal se von Bittenfeld, Köstringův pobočník. Weintrop se poškrábal v bílých, velice krátce střižených vlasech: „Pokud jde o původ, tak těžko říct: jednotlivé informace si protiřečí. Ale připadá nám zřejmé, že se zcela přizpůsobili a začlenili, jsou, řekněme, vermischlingt, smíšení. Stopy židovské krve jsou zanedbatelné.“ – „Přesto ovšem,“ přerušil ho Bierkamp, „tvrdošíjně lpí na svém židovském náboženství, které celá staletí vydrželo beze změn.“ – „Ne, beze změn ne, Herr Oberführer, to rozhodně ne,“ poznamenal Weintrop bodře. „Naopak bych řekl, že je značně zkreslené. Úplně přišli o znalosti Talmudu, jestli tedy někdy nějaké měli. S tou jejich démonologií jsou to skoro kacíři, jako karaité. Aškenázští Židé jimi ostatně pohrdají a říkají jim pejorativně Byki, ‚bejci‘.“ – „A jaký je tedy v této věci názor SS?“ obrátil se přelaskavě Köstring na Korsemanna. „To je vskutku důležitá otázka. Předávám slovo Oberführerovi Bierkampovi.“ Bierkamp si už sbíral svá lejstra: „Naše odbornice dr. Weselohová se už bohužel musela vrátit do Německa. Připravila ovšem kompletní zprávu, kterou jsem vám, Herr General, nechal poslat, a která hájí naše stanovisko: tito Bergjuden jsou mimořádně nebezpeční Fremdkörper, ohrožující bezpečnost našich jednotek. Na tuto hrozbu musíme bděle a rázně reagovat. Toto stanovisko, které na rozdíl od hlediska vědců bere v potaz životně důležitou otázku bezpečnosti, se opírá i o vědecké dokumenty, které dr. Weselohová prostudovala a jejichž závěry se liší od oněch, které tu přednesli zde přítomní odborníci. Požádám nyní Hauptsturmführera dr. Aueho, aby je předložil.“ Přikývl jsem: „Děkuji, Herr Oberführer. Abychom hovořili jasně, bude, domnívám se, lepší rozlišovat roviny důkazů. Jsou to v první řadě historické dokumenty, dále živý dokument, tedy jazyk; dále tu máme výsledky antropologických a kulturně antropologických bádání; a konečně terénní etnologické výzkumy, jako byly ty, které vedla dr. Weselohová nebo dr. Weintrop. Vezmeme-li v potaz historické dokumenty, zdá se nesporné, že Židé žili na Kavkaze už před chazarskou konverzí.“ Ocitoval jsem Benjamina z Tudely a několik dalších starých pramenů, jako Derbend-Náme. „V 9. století navštívil Kavkaz Eldad ha-Dani a poznamenal, že Židé z hor disponují dokonalými znalostmi Talmudu…“ – „Tak o ty tedy přišli!“ přerušil mě Weintrop. – „To rozhodně, ale faktem zůstává, že v určitém období byli talmudisté z Děrbentu a ázerbajdžánské Šemachy velmi proslulí. To je možná ostatně poněkud pozdější jev: jeden židovský cestovatel z 80. let minulého století, jistý Juda Čornyj, byl toho názoru, že Židé na Kavkaz přišli nikoli po zničení prvního chrámu, ale dřív, a že tam pod perskou ochranou v naprosté izolaci žili až do 4. století. Teprve později, po tatarském vpádu do Persie, se Bergjuden setkali se Židy z Babylonie, kteří je vzdělali v Talmudu. Židovskou tradici a rabínské učení si prý tedy osvojili až v této době. Ale dokázáno to není. Pro důkazy o jejich starobylém původu je třeba se obrátit spíše k archeologickým dokladům, například opuštěným ruinám v Ázerbajdžánu, kterým se říká Čifut Tebe, ‚Židovský vrch‘, nebo Čifut Kabar, ‚Židovská hrobka‘. Jsou velice staré. Pokud jde o jazyk, poznatky dr. Weselohové jen podporují ty, které nashromáždil zesnulý dr. Voss: jde o moderní západoíránský dialekt – to znamená, že nepochází z doby dřívější než osmé, deváté, ba dokonce desáté století –, což patrně odporuje teorii přímého chaldejského následnictví, jak ji s odvoláním na Quatrefagese uvádí Pantjukov. Quatrefages se mimochodem domnívá, že Lesginci, někteří Svanové a Chevsurové jsou rovněž židovského původu; Chevis Uria gruzínsky znamená ‚údolní Žid‘. Baron Peter Uslar poněkud rozumněji nadnesl myšlenku častého a pravidelného přílivu Židů na Kavkaz v průběhu celých dvou tisíc let, přičemž každá vlna se více nebo méně začlenila mezi místní kmeny. Otázka jazyka by se dala vysvětlit tak, že si Židé vyměňovali ženy s íránským kmenem Tátů, kteří přišli později, údajně za vlády Achajmenovců, jako vojenští osadníci, kteří měli bránit Děrbentský průsmyk proti kočovníkům ze severních plání.“ – „Židé, a vojenští osadníci?“ prohodil jeden Oberst z AOK. „To je snad k smíchu.“ – „Zase tolik ne,“ opáčil Bräutigam. „Židé z období před diasporou mají dlouhou válečnou tradici. Stačí si přečíst Bibli. A vzpomeňte si, jak vzdorovali Římanům.“ – „Ach ano, to píše Iosephus Flavius,“ dodal Korsemann. – „Přesně tak, Herr Brigadeführer,“ řekl uznale Bräutigam. – „Krátce řečeno,“ ujal jsem se znovu slova, „tyto skutečnosti hypotéze o chazarském původu Bergjuden odporují. Pravděpodobnější se zdá být hypotéza Vsevoloda Millera, podle níž Bergjuden přinesli judaismus Chazarům.“ – „Přesně to jsem říkal,“ ozval se Weintrop. „Ale ani vy s vaší lingvistickou argumentací možnost ‚míšení‘ nepopíráte.“ – „Je opravdu škoda, že dr. Voss už není mezi námi,“ řekl Köstring. „Jistě by nám v tomto bodě udělal jasno.“ – „Ano,“ přisvědčil smutně von Gilsa. „Velice toho litujeme. Je to velká ztráta.“ – „Německá věda,“ pronesl dramaticky Rehrl, „platí židobolševismu tvrdou daň.“ – „Ano, ale v případě chudáka Vosse šlo spíše o nedorozumění, řekněme, kulturní povahy,“ nadhodil Bräutigam. – „Meine Herren, Meine Herren,“ přerušil je Köstring. „Odbíháme od tématu. Hauptsturmführere?“ – „Děkuji, Herr General. Antropologie nám bohužel jen stěží pomůže mezi jednotlivými hypotézami volit. Dovolte, abych ocitoval údaje shromážděné velkým vědcem Erckertem v díle Der Kaukasus und Seine Völker, publikovaném v roce 1887. Pokud jde o cefalický index, udává 79,4 (mezocefal) u ázerbájdžánských Tatarů, 83,5 (brachycefal) u Gruzínců, 85,6 (hyperbrachycefal) u Arménů, a 86,7 (hyperbrachycefal) u Bergjuden.“ – „Ha!“ vykřikl Weintrop. „Jako Meklenburčané!“ – „Pst…“ syknul Köstring. „Nechte Hauptsturmführera domluvit.“ Pokračoval jsem: „Výška hlavy: Kalmyci 62; Gruzínci 67,9; Bergjuden 67,9; Arméni 71,1. Faciální index: Gruzínci 86,5; Kalmykové 87; Arméni 87,7; a Bergjuden 89. A konečně nazální index: Bergjuden stojí až na konci tabulky s hodnotou 62,4, a nahoře jsou Kalmyci s údajem 75,3, což je značný rozdíl. Mezi nimi jsou Gruzínci a Arméni.“ – „A co to má všechno znamenat?“ zeptal se Oberst z AOK. „Já tomu nerozumím.“ – „To znamená,“ vysvětloval Bräutigam, který si čísla zapsal a v duchu rychle propočítal, „že bereme-li tvar lebky za znak více či méně vyvinuté rasy, pak Bergjuden představují dokonalý příklad europoidního typu.“ – „Přesně to říká Erckert,“ pokračoval jsem. „Ovšem tato metoda sice nebyla zcela vyvrácena, nicméně dnes se příliš nepoužívá. Věda učinila jisté pokroky.“ Krátce jsem se zadíval na Bierkampa: přísně mě sledoval a ťukal tužkou do stolu. Konečky prstů mi pokynul, abych pokračoval. Znovu jsem zalistoval ve svých dokumentech. „Kulturní antropologie nám poskytuje bohatou žeň údajů. Představit je všechny by mi zabralo příliš času. Obecně spíše líčí Bergjuden jako lid, který zcela přijal zvyky horských národů, včetně těch, které souvisejí s krevní mstou zvanou kanly nebo iškil. Víme, že velcí tátští válečníci bojovali po boku imáma Šamila proti Rusům. Před ruskou okupací se Bergjuden zabývali zejména zemědělstvím, pěstovali vinnou révu, rýži, tabák a obilí.“ – „Takhle se Židé nechovají,“ poznamenal Bräutigam. „Namáhavých prací, třeba těch polních, se bojí.“ – „Zajisté, Herr Doktor. Později, pod nadvládou Rusů, se z nich ovšem vlivem ekonomických podmínek stali řemeslníci, zejména koželuhové a šperkaři, zbrojíři, výrobci koberců a také obchodníci. To je ale nedávný vývoj a někteří Bergjuden i nadále sedlačí.“ – „Jako ti, co byli zabiti u Mozdoku, že?“ připomněl Köstring. „Tuhle věc jsme neobjasnili.“ Bierkamp se chmuřil čím dál tím víc. Pokračoval jsem: „Doložitelnou skutečností naopak je to, že kromě několika povstalců, kteří se přidali k Šamilovi, se většina dagestánských Bergjuden, snad kvůli muslimským perzekucím, přiklonila v kavkazských válkách na stranu Rusů. Po vítězství je carské úřady odměnily uznáním jejich rovnoprávnosti s ostatními kavkazskými kmeny a možností získání místa ve státní správě. Samozřejmě to připomíná nám známé židovské parazitní metody. Je ovšem třeba podotknout, že většina těchto práv byla za bolševického režimu zrušena. V Nalčiku, který ležel v kabardinsko-balkarské autonomní republice, byly veškeré úřady, které nezastávali Rusové nebo sovětští Židé, přidělovány Kabardincům nebo Balkarům; Bergjuden se tu až na několik archivářů a nižších úředníků na státní správě v podstatě nepodíleli. Bylo by zajímavé zjistit, jaká byla situace v Dagestánu.“ Na závěr jsem uvedl etnografické poznatky Weselohové. „Naše zjištění si, zdá se, neodporují,“ zabručel Weintrop. – „Ne, Herr Major. Doplňují se.“ – „Velká část vašich informací ovšem příliš nejde dohromady s hypotézou o chazarském či turkickém původu,“ utrousil zamyšleně Rehrl. „Nicméně je považuji za solidní. Dokonce i ten váš Miller…“ Köstring ho přerušil zakašláním: „Znalosti, které předvedli specialisté z SS, na nás všechny udělaly velký dojem,“ pronesl uhlazeně směrem k Bierkampovi, „ale zdá se mi, že od závěrů Wehrmacht se příliš neliší, že?“ Teď už se Bierkamp tvářil zuřivě a nervózně; kousal se do jazyka: „Jak už jsme uvedli, Herr General, výsledky vědecké práce bývají velice abstraktní. Je třeba je propojit s výsledky práce Sicherheitspolizei. A jejich prostřednictvím docházíme k závěru, že se tu jedná o rasově nebezpečného nepřítele.“ – „Promiňte, Herr Oberführer,“ přerušil ho Bräutigam. „O tom nejsem přesvědčen.“ – „To proto, že jste civilista a díváte se na věc z civilního hlediska, Herr Doktor,“ opáčil suše Bierkamp. „Ne náhodou Führer považoval za vhodné svěřit fungování bezpečnostních složek Reichu do rukou SS. A je tu rovněž otázka Weltanschauung.“ – „Způsobilost Sicherheitspolizei nebo SS tu nikdo nezpochybňuje, Oherführere,“ ujal se Köstring svým pomalým, otcovským tónem opět slova. „Vaše síly jsou pro Wehrmacht cennou pomocí. Nicméně vojenská správa, o jejímž vzniku rovněž rozhodl Führer, musí zvážit tuto problematiku ze všech hledisek. Akce proti Bergjuden, jež by nebyla zcela oprávněná, by nám zde politicky uškodila. Bylo by tedy třeba uvést naléhavé důvody, které by toto riziko vyvážily. Oberste von Gilso, jaké tento národ podle Abwehr představuje nebezpečí?“ – „Tato otázka padla už ve Vorošilovsku během naší první porady o tomto problému, Herr General. Od té doby Abwehr Bergjuden pozorně sleduje. Dodnes jsme nezaznamenali ani náznak jakékoliv podvratné aktivity. Žádné kontakty s partyzány, žádné sabotáže, žádná špionáž, nic. Kdyby všechny zdejší národy byly takhle klidné, nesmírně by nám to usnadnilo práci.“ – „SP se ovšem domnívá, že zločinu se dá předcházet, aniž by se čekalo, až k němu dojde,“ namítl rozhořčeně Bierkamp. – „To zajisté,“ pravil von Bittenfeld, „ale při preventivním zásahu je třeba zvážit výhody a rizika.“ – „Krátce řečeno,“ pokračoval Köstring, „pokud Bergjuden nějakou hrozbu představují, pak nikoliv bezprostřední?“ – „Ano, Herr General,“ potvrdil von Gilsa. „Podle názoru Abwehr nikoliv.“ – „Zbývá tedy rasová otázka,“ řekl Köstring. „Vyslechli jsme mnoho argumentů. Zřejmě se ale všichni shodneme na tom, že žádný z nich nebyl v tom ani onom směru zcela přesvědčivý.“ Odmlčel se a poškrábal se na tváři. „Mám dojem, že nám chybí údaje. Je pravda, že Nalčik není přirozeným domovem těchto Bergjuden, což určitě mění perspektivu. Navrhuji proto, abychom tuto otázku až do naší okupace Dagestánu odložili. Na místě, v jejich původním prostředí, by naši odborníci měli být schopni najít pádnější důkazy. Pak sestavíme novou komisi.“ Obrátil se na Korsemanna. „Co si o tom myslíte, Brigadeführere?“ Korsemann zaváhal, úkosem pohlédl na Bierkampa, znovu zaváhal a nakonec řekl: „Já nemám námitek, Herr General. Podle mého názoru by to mohlo uspokojit zájmy všech zúčastněných stran včetně SS. Nemyslíte, Oberführere?“ Bierkampovi chvilku trvalo, než odpověděl: „Jak myslíte, Herr Brigadeführer.“ – „Samozřejmě, že je mezitím budeme důkladně sledovat,“ dodal Köstring svým žoviálním způsobem. „Počítám i s tím, že vaše Sonderkommando bude ve střehu, Oberführere. Jakmile si začnou troufat nebo naváží kontakt s partyzány – konec. Doktore Bräutigame?“ Bräutigamův hlas zněl nosověji než kdy jindy: „Ostministerium proti vašemu zcela rozumnému návrhu nic nenamítá, Herr General. Myslím, že bychom měli rovněž poděkovat odborníkům, z nichž někteří už odjeli zpět do Reich, za jejich pozoruhodnou práci.“ – „To rozhodně, to rozhodně,“ souhlasil Köstring. „Doktore Rehrle, majore Weintrope, Hauptsturmführere Aue, blahopřejeme vám i vašim kolegům.“ Všichni přítomní zatleskali a začali s hlasitým skřípotem židlí a šustěním papírů vstávat. Bräutigam obešel stůl, aby mi mohl stisknout ruku: „Výborná práce, Hauptsturmführere.“ Obrátil se na Rehrla: „Tu chazarskou hypotézu můžete stále ještě obhájit.“ – „Uvidíme v Dagestánu,“ prohlásil Rehrl. „Jsem si jist, že tam najdeme nové důkazy, jak říkal generál. Hlavně v Děrbentu budou dokumenty a archeologické památky.“ Díval jsem se na Bierkampa, který odkvapil za Korsemannem a teď na něj s živou gestikulací překotně, tiše hovořil. Köstring debatoval s von Gilsou a tím Oberstem z AOK. Ještě jsem s Bräutigamem prohodil pár vět, pak jsem si posbíral svá lejstra a vykročil k předpokoji, kam už prošli Bierkamp a Korsemann. Bierkamp si mě vztekle změřil pohledem: „Myslel jsem, že vám zájmy SS leží na srdci víc, Hauptsturmführere.“ Nenechal jsem se vyvést z míry: „Neopomněl jsem jediný důkaz o jejich židovském původu, Herr Oberführer.“ – „Mohl jste je přednést jasněji. Ne tak mnohoznačně.“ Korsemann zasáhl svým úsečným hlasem: „Nechápu, co mu vyčítáte, Oberführere. Zvládl to velice dobře. Generál mu ostatně dvakrát poblahopřál.“ Bierkamp pokrčil rameny: „Kladu si otázku, jestli Prill nakonec neměl pravdu.“ Neodpověděl jsem. Za našimi zády odcházeli další účastníci porady. „Máte pro mě další pokyny, Herr Oberführer?“ zeptal jsem se nakonec. Neurčitě mávl rukou: „Ne. Teď ne.“ Pozdravil jsem a vyšel jsem za von Gilsou.

Vzduch venku byl suchý, ostrý, štiplavý. Zhluboka jsem se nadechl a cítil, jak mě mráz pálí v plicích. Všechno jako by bylo zmrzlé a němé. Von Gilsa s tím Oberstem z AOK nasedali do auta a nabídli mi svezení. Prohodili jsme ještě několik slov a postupně jsme zmlkli. Přemýšlel jsem o poradě: Bierkampův hněv se dal pochopit. Köstring to na nás ošklivě sehrál. Jak všichni v jednacím sále najisto věděli, o tom, že by se Wehrmacht dostala do Dagestánu, nemůže být ani řeči. Někteří – i když Korsemann a Bierkamp možná ne – měli dokonce podezření, že skupina armád A bude muset Kavkaz brzy opustit. I kdyby se Hothovi podařilo spojit se s Paulusem, bude následovat pouze stažení 6. armády k Čiru a dolnímu toku Donu. Stačil jeden pohled na mapu, aby člověk pochopil, že pozice skupiny armád A se stává neudržitelnou. Köstring o tom musel mít nějaké zaručené informace. Bylo tedy vyloučeno, aby si proti sobě horské kmeny poštval kvůli problému tak nepodstatnému, jako byli Bergjuden: už ve chvíli, kdy by pochopili, že se vrátí Rudá armáda, by nastaly potíže – byť třeba jen proto, aby, samosebou poněkud opožděně, prokázali své vlastenectví a loajalitu – a za každou cenu bylo třeba zabránit tomu, aby se situace zvrhla. Ústup nepřátelským územím jako stvořeným ke gerilové válce by mohl skončit katastrofou. Přátelské národy bylo tedy třeba odměnit. Nedomníval jsem se, že by Bierkamp mohl tohle pochopit. Jeho policejní mentalita, ještě vybičovaná posedlostí čísly a hlášeními, mu zužovala obzory. Jedno Einsatzkommando nedávno zlikvidovalo léčebnu pro tuberkulózní děti v odlehlých končinách Krasnodarského kraje. Většina dětí byla z rodin horalů, národní rady energicky protestovaly, při následných potyčkách přišlo několik vojáků o život. Bajramukov, karačajský náčelník, pohrozil von Kleistovi, že pokud se to bude opakovat, celý národ se vzbouří; a von Kleist poslal Bierkampovi rozhořčený dopis, ovšem podle toho, co jsem slyšel, na něj Bierkamp reagoval se zvláštní lhostejností: nechápal, v čem je problém. Musel zasáhnout Korsemann, který byl k armádnímu vlivu vnímavější, a přiměl ho, aby vydal komandům nové pokyny. Před poradou si Bierkamp myslel, že partie ještě nezačala; Köstring, a Bräutigam nepochybně s ním, ale už měli karty označené a celá výměna názorů byla jen zástěrka, představení pro nezasvěcené. I kdyby se jí účastnila Weselohová nebo kdybych se já pustil do zcela podjaté argumentace, bylo by to jedno. Manévr s Dagestánem byl skvělý, neotřesitelný; dokonale vyplýval z toho, co bylo řečeno, a Bierkamp mu nemohl žádným rozumným způsobem oponovat; říci pravdu, tedy že žádná okupace Dagestánu nebude, bylo zkrátka a dobře nemyslitelné; Köstringovi by se tak naskytla dokonalá možnost zbavit Bierkampa funkce pro defétismus. Ne pro nic za nic se mezi důstojníky Köstringovi přezdívalo „starý lišák“: tohle, říkal jsem si s trpkým potěšením, byl mistrovský kousek. Věděl jsem, že z toho budu mít nepříjemnosti: Bierkamp se bude snažit vinu za svůj neúspěch na někoho svalit, a já byl nejvíc na ráně. Svůj úkol jsem splnil rázně a přesně; stejně jako v Paříži jsem ale ani tady nepochopil pravidla hry, hledal jsem pravdu tam, kde nešlo o pravdu, ale o politickou výhodu. Teď mě bude Prill s Turekem moci očerňovat mnohem snáz. Alespoň že Voss by mé vystoupení neodsuzoval. Ale Voss byl žel mrtvý a já byl opět sám.

Snášel se večer. Na všem ležela silná vrstva jinovatky: na pokroucených větvích stromů, na drátech a plaňkách plotů, na husté trávě, na téměř holé hlíně polí. Vypadalo to tu jako ve světě příšerných, bílých, děsivých, kouzelných tvarů, jako v krystalicky průzračném vesmíru, odkud byl vyhnán všechen život. Díval jsem se k horám: obzor stínila širá modrá stěna, jako by strážila jiný svět a tento schovávala. Slunce už na abcházské straně zapadalo za horské svahy, ale jeho světlo se ještě dotýkalo vrcholků a zalévalo sníh nádhernými růžovými, oranžovými a modrofialovými odlesky, které zlehka plynuly od jednoho štítu k druhému. Byla to krutá krása, která brala dech, téměř lidská, ale zároveň přesahující veškeré lidské starosti. Tam za horami bylo slunce kousek po kousku pohlcováno mořem, barvy jedna po druhé pohasínaly, sníh zmodral a nakonec nabyl šedobílého odstínu, který zářil do tmy. Světla reflektorů odhalovala stromy pokryté jíním, jež působily dojmem živých bytostí v pohybu. Byl bych řekl, že jsem přešel na druhou stranu, do té země, již znají děti a odkud není návratu.

Co se Bierkampa týče, nespletl jsem se: klec spadla ještě rychleji, než jsem čekal. Čtyři dny po poradě si mě povolal do Vorošilovska. Večer předtím byl v Nalčiku během oslav svátku Kurban Bajram vyhlášen Kabardinsko-balkarský samosprávný okres, ale já se ceremoniálu neúčastnil: Bräutigam tam prý pronesl dlouhý projev a horalé zahrnuli důstojníky dary, kinžály, koberci, ručními opisy Koránu. Na stalingradské frontě, jak se šuškalo, Hothovy panzery postupovaly jen stěží a právě se zastavily na řece Myškova šedesát kilometrů od Kesselu; mezitím Sověti o něco severněji na Donu znovu zaútočili na italskou frontu; hovořilo se o překotném úprku, a teď ruské tanky ohrožovaly letiště, ze kterých Luftwaffe jakž takž zásobovala Kessel! Důstojníci Abwehr ještě stále odmítali poskytovat přesné informace a ani s pomocí nejrůznějších fám nebylo lehké si udělat přesnou představu o tom, jak je situace kritická. Předával jsem Gruppenstabu to, co se mi podařilo vyrozumět nebo si potvrdit, měl jsem však dojem, že má hlášení příliš vážně neberou; nakonec jsem z Korsemannova štábu obdržel seznam SSPF a jiných činitelů SS jmenovaných pro nejrůznější oblasti Kavkazu včetně Grozného, Ázerbajdžánu a Gruzie, a studii o rostlině kok-sagyz, která roste kolem Majkopu a kterou chtěl Reichsführer začít pěstovat ve velkém za účelem výroby umělého kaučuku. Kladl jsem si otázku, jestli Bierkamp uvažuje rovněž takto nerealisticky; jeho pozvání mě v každém případě nenechávalo klidným. Cestou jsem se snažil posbírat argumenty na svou obranu, připravit si strategii, ale ztrácel jsem se, protože jsem netušil, co mi chce říci.

Setkání bylo krátké. Bierkamp mi nenabídl místo; zůstal jsem stát v pozoru a on mi podal list papíru. Nechápavě jsem si papír prohlížel: „Co to je?“ zeptal jsem se. – „Vaše přeložení. Důstojník pověřený velením policejních útvarů ve Stalingradu urgentně žádá o důstojníka SD. Informoval jsem Berlín, že Gruppenstab unese, když mu ubude zaměstnanců, a váš přesun byl schválen. Blahopřeji, Hauptsturmführere. Je to pro vás šance.“ Dál jsem stál v pozoru: „Mohu se zeptat, proč jste navrhl právě mě, Herr Oberführer?“ Bierkamp se dál tvářil nepřívětivě, ale zlehka se pousmál: „Přeji si mít ve svém štábu důstojníky, kteří chápou, co se od nich očekává, aniž by se jim to muselo podrobně vysvětlovat; jinak bychom mohli všechnu práci zastávat sami. Doufám, že práce pro SD ve Stalingradu pro vás bude cenným ponaučením. Mimoto bych vám rád naznačil, že vaše soukromé chování bylo natolik nejednoznačné, že zavdalo v Gruppe podnět k nepříjemným řečem. Některé byly takové povahy, že by si to žádalo zásah SS-Gericht. Z principu takovým zvěstem odmítám věřit, zejména když se týkají důstojníka politicky tak uvědomělého, jako jste vy, ale nehodlám se smířit s tím, že by pověst mé Gruppe měl pošpinit nějaký skandál. Do budoucna vám radím dbát na to, aby se vaše chování nestávalo předmětem podobných klepů. Můžete odejít.“ Vyměnili jsme si árijský pozdrav a já vyšel ven. Procházel jsem chodbou kolem Prillovy kanceláře; dveře byly otevřené a já si všiml, že se na mě s lehkým úsměvem dívá. Zastavil jsem se na prahu, také jsem se na něj zahleděl a po tváři se mi rozlil úsměv zářivý, dětský. Jeho úsměv postupně pohasínal a Prill si mě měřil zamračeným, zaraženým pohledem. Nic jsem neříkal a dál jsem se usmíval. Svůj rozkaz k přesunu jsem stále držel v ruce. Konečně jsem vyšel ven.

Stále ještě mrzlo, ale kožich mě hřál a já ušel několik kroků. Nedbale zametený sníh byl umrzlý a kluzký. Na rohu, u hotelu Kavkaz, jsem se stal svědkem zvláštní scény: z jednoho domu vycházeli němečtí vojáci a vynášeli figuríny oblečené v napoleonských uniformách. Byli tu husaři ve vysokých čepicích a makově rudých, narcisově žlutých a pistáciově zelených dolmanech, dragouni v tmavočerveně lemovaných zelených uniformách, „bručouni“ ze staré gardy v modrých kabátech se zlatými knoflíky, hanoveráci červení jako raci, chorvatský hulán celý v bílém a s rudou vázankou. Vojáci figuríny nakládali nastojato do nákladních vozů zakrytých plachtami, jiní je upevňovali provazy. Přistoupil jsem k Feldwebelovi, který na celou akci dohlížel: „Co se to tu děje?“ Zasalutoval a odpověděl: „To je oblastní muzeum, Herr Hauptsturmführer. Sbírky se vezou do Německa. Rozkaz OKHG.“ Chvíli jsem je sledoval a pak jsem se s cestovním rozkazem v ruce vrátil k autu. Finita la commedia.

COURANTE

A tak jsem v Minvodách nasedl na vlak a vydal se na strastiplnou cestu na sever. Dopravní síť byla zpřetrhaná, musel jsem několikrát přestupovat. Ve špinavých čekárnách stovky vojáků vestoje nebo vsedě na bagáži čekaly, až dostanou polévku nebo trochu náhražkové kávy a pak je někdo naloží a odveze do neznáma. Mně obvykle přenechali kout lavice a já tam bez hnutí setrvával, dokud se mnou unavený přednosta stanice nepřišel zalomcovat. V Salsku mě konečně posadili do vlaku, který vezl do Rostova muže a materiál pro Hothovu armádu. Tyhle různorodé jednotky byly sestaveny ve spěchu a jak se dalo, z dovolenkářů, kteří byli zadrženi na cestě do Reich, až v Lublinu a dokonce i Posenu, a vráceni do Ruska, z branců mimo stanovený věk, kteří prošli zrychleným a pak ještě zkrácenějším výcvikem, rekonvalescentů posbíraných v lazaretech i jednotlivců z 6. armády, nalezených po debaklu mimo Kessel. Zřejmě jen málo z nich si uvědomovalo, jak je situace vážná; a nebylo na tom nic divného, oficiální zdroje o tomto tématu tvrdošíjně mlčely, maximálně se zmiňovaly o aktivitě ve Stalingradském sektoru. Já s těmi lidmi nemluvil, vždycky jsem si jen uložil zavazadla, zapadl do koutku kupé, ponořil se do sebe a roztržitě sledoval veliké, rozvětvené, precizní rostlinné ornamenty, které po skle rozprostírala námraza. Nechtělo se mi přemýšlet, ale myšlenky přitékaly samy, byly hořké a sebelítostivé. Bierkamp, zuřivě ve mně křičel tenký hlásek, mě měl radši postavit před popravčí četu, než ke mně držet pokrytecké proslovy o výchovné hodnotě obklíčení uprostřed ruské zimy. Díkybohu, kňoural jiný hlásek, že mám aspoň kožich a holínky. Jaká je výchovná hodnota rozžhavených střepin vnikajících do těla, to jsem skutečně příliš nechápal. Když zastřelíte Žida nebo bolševika, žádnou výchovnou hodnotu to nemá, jen je to zabije, víc nic, i když jsme i pro to měli spoustu pěkných eufemismů. Když chtěli někoho potrestat Sověti, poslali ho do štrafbatu, kde byly vyhlídky na přežití sotva několikatýdenní: byla to metoda brutální, ale upřímná, jako v podstatě všechno, co dělali. V tom jsem ostatně viděl jednu z jejich velkých výhod, které proti nám měli (mimo jejich zřejmě nekonečnou zásobu divizí a tanků): u nich člověk aspoň ví, na čem je.

Tratě byly ucpané, hodiny a hodiny jsme na odstavných kolejích čekali podle nedešifrovatelných pravidel o přednosti, určovaných tajemnými, vzdálenými institucemi. Občas jsem se přinutil vystoupit, nadechnout se štiplavého vzduchu a protáhnout si nohy: podél vlaku nebylo nic, jen široká, prázdná bílá pláň, ze které vítr vymetl a vyčistil všechno živé. Tvrdý, suchý sníh mi pod nohama křupal jako chlebová kůrka; když jsem stál proti větru, zabodával se mi do tváří; a tak jsem se k němu postavil zády a díval se do stepi, na vlak s doběla ojíněnými okny, na těch několik dalších lidí, které ven vyhnala nuda nebo průjem. Popadalo mě absurdní nutkání lehnout si do sněhu, schoulit se v kožichu do klubíčka a zůstat tak, dokud vlak neodjede, v kukle, která v mých představách byla měkká, vlahá, něžná jako lůno, z něhož jsem kdysi byl tak krutě vypuzen. Tyhle návaly melancholie mi naháněly strach; když se mi povedlo vzpamatovat se, ptal jsem se sám sebe, odkud se berou. Sklony jsem k nim přece neměl. Bude to strachem, usoudil jsem nakonec. Tak dobrá, strach, ale z čeho? Strach ze smrti už jsem v sobě snad zkrotil, jak jsem si myslel, ne až po těch ukrajinských hekatombách, ale už mnohem dřív. Byla to jen iluze, opona, kterou má duše zatáhla před drsným zvířecím instinktem, jenž se ve mně pořád krčil? To bylo samozřejmě možné. Možná jsem to však ale chápal jako uvěznění: tak, že živý vstupuji do tohoto nesmírného žaláře pod širým nebem jako do vyhnanství bez návratu. Vždycky jsem chtěl sloužit, konal jsem pro svůj Národ a svůj lid a ve jménu této služby činy přetěžké, strašlivé, proti svému přesvědčení; a vida, teď mě vyhánějí ode mě samotného i ze společného života a posílají mě za těmi, kdo jsou už teď mrtví a opuštění. Hothova ofenzíva? Stalingrad není Děmjansk, a už před 19. prosincem jsme byli na dně, u konce s dechem i se silami, už jsme dosáhli těch nejzazších hranic, my, tak silní, kteří jsme si mysleli, že jsme teprve na začátku. Stalin, ten lstivý Osetinec, na nás použil taktiku svých skýtských předků: nekonečný ústup stále hlouběji do vnitrozemí, hříčku, jak tomu říkal Hérodotos, pekelnou štvanici; hrál si, využíval pustých prostor. Když se na Peršanech projevily první známky vyčerpání a skleslosti, Skýtové přišli na způsob, jak jim znovu dodat odvahy a donutit je tak vypít jejich pohár až do dna. Dobrovolně obětovali několik jednotek, nechali je viditelně bloudit a Peršané se na ně lačně vrhli. Tím se jim do žil vlila trocha nadšení. Do této léčky padl Dáreios několikrát; nakonec ho však zahnal do úzkých hlad. A právě v tu chvíli (vypráví Hérodotos) Skýtové Dáreiovi poslali záhadnou zprávu v podobě darů: ptáka, krysy, žáby a pěti šípů. My jsme však nedostali žádné dary, žádnou zprávu, pro nás tu byla jen smrt, zkáza, konec nadějí. Je možné, že bych myslel na tohle všechno? Neměly mě takovéto myšlenky napadat spíš o hodně později, s blížícím se koncem nebo když už bylo po všem? Snad, ale možná jsem tak přemýšlel už mezi Salskem a Kotělnikovem, protože důkazy existovaly, stačilo jen mít oči otevřené, a můj smutek už mi je tehdy možná otvírat začal. Těžko soudit, jako je těžko něco soudit ze snu, jenž po sobě ráno zanechá jen nezřetelné, hořké stopy, a ze záhadných kreseb, které jsem ryl nehtem do jíní na oknech vlaku jako malé dítě.

V Kotělnikovu, výchozím bodě Hothovy ofenzívy, vykládali vlak, který stál před námi, a tak jsme tu museli několik hodin čekat, než budeme moci vystoupit. Bylo to venkovské nádražíčko z oprýskaných cihel a s několika nástupišti z drolícího se betonu. Vagony na obou stranách byly přeražené německými značkami, ale nesly česká, francouzská, belgická, dánská a norská označení: stejně jako lidské síly se teď i materiál paběrkoval po všech koutech Evropy. Stál jsem v otevřených dveřích svého vagonu, kouřil jsem a sledoval zmatený mumraj na nádraží. Byli tu němečtí vojáci všech zbraní, ruští a ukrajinští Polizei, kteří měli staré pušky a na rukávech pásky s hákovým křížem, Hiwi s propadlými tvářemi, mrazem ruměné venkovanky, jež sem přišly prodat nebo vyměnit pár kousků nevábné nakládané zeleniny či vyzáblou slepici. Němci měli na sobě kabáty nebo kožichy; Rusové zase vatované, většinou rozedrané kazajky, z nichž jim čouhaly chuchvalce slámy nebo kusy novin; a tenhle rozmanitý dav mi u nohou trhaně vířil, hovořil, hlučel a postrkoval se. Přímo pode mnou se truchlivě ploužili dva do sebe zavěšení vojáci; o kousek dál procházel po nástupišti vyhublý, špinavý, roztřesený Rus jen v tenkém plátěném saku a s harmonikou v rukou: přistupoval ke skupinkám vojáků nebo policistů, všichni ho odháněli drsnými slovy nebo štulci, v nejlepším případě se k němu otočili zády. Když došel až ke mně, vytáhl jsem z kapsy drobnou bankovku a podal mu ji. Myslel jsem si, že bude pokračovat dál, ale zůstal stát a zeptal se mě směsicí ruštiny a špatné němčiny: „Co bys chtěl? Populární, lidovou, kozáckou?“ Nerozuměl jsem, o čem mluví, a pokrčil jsem rameny: „Co chceš ty.“ Chvilku přemýšlel a pak zanotoval kozáckou píseň, kterou jsem znal, protože jsem ji na Ukrajině často slýchal, v jejímž refrénu se zvesela zpívá: Oj, ty Galja, Galja molodaja… a která vypráví hrůzný příběh o děvčeti, které unesli kozáci, za dlouhé světlé copy ji připoutali ke smrku a upálili zaživa. A bylo to překrásné. Ten člověk zpíval s tváří zdviženou ke mně: vybledle modré oči mu zářily skrz závoj alkoholu a špíny; tváře, které mu stravoval nazrzlý vous, se mu chvěly; a bas zdrsnělý špatným tabákem a pitím zněl jasně, čistě a pevně, zpíval sloku za slokou, jako kdyby už neměl nikdy přestat. Pod prsty mu cvakaly klapky akordeonu. Pohyb na nástupišti se zastavil a lidé, kteří s ním ještě před chvílí nakládali tak tvrdě, se teď na něj dívali a poněkud udiveně poslouchali, uchvácení jednoduchou a trochu nepatřičnou krásou té písně. Z druhé strany se sem v zástupu jako tři vykrmené husy na venkovské cestě blížily tři tlusté kolchoznice s velkými bílými trojúhelníky vlněných šál před ústy. Harmonikář jim stál v cestě, a tak ho obepluly, jako když mořská pěna obeplouvá útes, muzikant se lehce natočil na opačnou stranu, ale zpívat nepřestal, ženy pokračovaly podél vlaku a dav se mísil a naslouchal; na chodbičku za mnou vyšlo z kupé několik vojáků, aby si ho poslechli. Píseň jako by byla nekonečná, po každé sloce se harmonikář pustil do další, a člověk si přál, aby to trvalo věčně. Ale pak konec přece jen přišel, hudebník nečekal na další peníze, vydal se k vedlejšímu vagonu a lidé u mých nohou se rozešli, vrátili se k práci nebo ke svému čekání.

Nakonec přišla s vystupováním řada na nás. Na nástupišti Feldgendarmen kontrolovali doklady a směrovali muže na různá shromaždiště. Mě poslali do nádražní kanceláře, kde na mě utahaný zaměstnanec vrhl vyhaslý pohled: „Stalingrad? To netuším. Tady je Hothova armáda.“ – „Bylo mi řečeno, abych se dostavil sem, že budu dopraven na některé letiště.“ – „Letiště jsou na druhém břehu Donu. Běžte se podívat do štábu.“ Jiný Feldgendarm mě nechal nasednout do nákladního auta, které jelo na AOK. Tam jsem konečně našel aspoň trochu informovaného operačního důstojníka: „Do Stalingradu se létá z Tacinské. Důstojníci, kteří se mají přidat k 6. armádě, se ale obvykle shromažďují v Novočerkesku, kde sídlí štáb skupiny armád Don. My máme do Tacinské spojení zhruba jednou za tři dny. Nechápu, proč vás poslali zrovna sem. Ale budiž, něco vám zkusíme najít.“ Usadil mě v pokoji s několika palandami. Za několik hodin se znovu ukázal: „Dobře to dopadlo. Z Tacinské pro vás posílají storcha. Pojďte.“ Řidič mě odvezl za městečko až k improvizované přistávací dráze ve sněhu. Tam jsem v boudě vytápěné kamínky ještě chvíli čekal a popíjel s několika poddůstojníky Luftwaffe náhražkovou kávu. Nápad se vzdušným mostem do Stalingradu jim dělal značné starosti: „Přicházíme o pět až deset strojů denně, a jak to tak vypadá, ve Stalingradu chcípou hlady. Jestli se generálu Hothovi ten průnik nepodaří, jsou v háji.“ – „Na vašem místě,“ dodal přátelsky jiný z nich, „bych za nimi tak nepospíchal.“ – „Nemohl byste se maličko ztratit?“ trumfnul ho ten první. Na dráhu houpavě dosedl malý Fieseler Storch. Pilot se ani nenamáhal vypínat motor, na konci dráhy se otočil a připravil se ke startu. Jeden z mužů z Luftwaffe mi pomohl se zavazadly. „Aspoň že máte teplé oblečení,“ křičel na mě do rachotu vrtule. Vytáhl jsem se nahoru a usadil se za pilota. „Díky, že jste tady!“ vykřikl jsem na něj. – „Není zač,“ zahulákal, aby ho bylo slyšet. „My jsme na taxikaření zvyklí.“ Ani jsem se nestačil připoutat, a už se odlepil od země a zamířil k severu. Snášel se večer, ale nebe bylo jasné a já poprvé viděl zemi z výšky. Až k obzoru se táhla bílá, jednotvárná rovina. Do nedohledna ji protínala dojemná silnice rovná jako podle pravítka. V pohasínajícím světle, které vyhlazovalo step do roviny, působily balky, jako by stín byl protkán dlouhými puklinami. Na křižovatkách cest se rýsovaly zbytky už zpola strávených vesnic, domy bez střech plné sněhu. Pak se vynořil Don, nesmírný černý had vinoucí se bělostnou stepí, viditelný díky modravým okrajům a stínu kopců nad pravým břehem. Slunce v dálce klesalo k obzoru jako červená, nafouklá koule, ale ta červeň svou barvu ničemu nepropůjčovala, sníh zůstával bílý a modrý. Od startu storch letěl rovně, poměrně nízko, nevzrušeně, jako poklidný čmelák; teď se prudce stočil vlevo a zamířil střemhlav dolů, pode mnou se po obou stranách objevily řady velkých transportních letadel, to už se podvozek dotýkal země, storch poskočil po umrzlém sněhu, dojel na konec letištní plochy a zařadil se. Pilot vypnul motor a ukázal mi dlouhou, nízkou budovu: „Támhle je to. Čekají na vás.“ Poděkoval jsem mu a rychlým krokem jsem se i se zavazadly vydal ke dveřím, nad kterými svítila zavěšená žárovka. Na dráze právě s rachotem přistál velký junker. Jak se snášel večer, teplota rychle klesala, mráz mě udeřil do tváře jako políček a pálil mě v plicích. Poddůstojník uvnitř mě vyzval, abych si odložil zavazadla, a zavedl mě do operační místnosti, kde to vřelo jako v mraveništi. Jakýsi Oberleutnant od Luftwaffe mě pozdravil a zkontroloval mi doklady. „Všechny dnešní lety jsou už bohužel plné,“ řekl nakonec. „Mohu vás dát na zítřek na ráno. Čeká tu ještě jeden pasažér.“ – „Vy létáte i v noci?“ Zaraženě se na mě podíval: „Samozřejmě. Proč se ptáte?“ Jen jsem zavrtěl hlavou. Odvedl mě i s věcmi na ubytovnu, která se nacházela v jiné budově. „Zkuste se prospat,“ řekl mi, než odešel. Ubikace byla prázdná, ale na jedné z postelí ležela čísi zavazadla. „To patří důstojníkovi, který letí s vámi,“ ukázal na ně onen Spiess, který mě doprovázel. „Nejspíš bude v jídelně. Chcete se najíst, Herr Hauptsturmführer?“ Následoval jsem ho do jiné místnosti, kde nažloutlé světlo žárovky odhalovalo několik stolů a lavic a kde jedli a tiše hovořili piloti a pozemní personál. V rohu jednoho stolu o samotě seděl Hohenegg; když mě uviděl, hlasitě se rozesmál: „Můj milý Hauptsturmführere! Co to zase vyvádíte?“ Celý ruměný radosti jsem si došel pro velký talíř fazolové polévky, chléb a náhražkový čaj a usadil jsem se proti němu. „Nemůže on nakonec za to potěšení, že vás zase vidím, váš neuskutečněný souboj?“ zeptal se zvesela a přívětivě. „To bych si neodpustil.“ – „Proč to říkáte?“ Zatvářil se dotčeně a pobaveně zároveň: „Musím se přiznat, že to já jsem zmařil vaše plány.“ – „Vy?“ Nevěděl jsem, zda se mám zlobit, nebo smát. Hohenegg se tvářil jako kluk, kterého přistihli při nějaké nepravosti. „Ano. Nejdřív mi dovolte, abych vám sdělil, že to byl opravdu pitomý nápad, pramenící z nemístného německého romantismu. A navíc nezapomínejte, že na nás něco chystali. Rozhodně jsem neměl v úmyslu nechat se zavraždit s vámi.“ – „Jste malověrný muž, doktore. Společně bychom na ně vyzráli.“ V krátkosti jsem mu vylíčil svou rozmíšku s Bierkampem, Prillem a Turekem. „Neměl byste si stěžovat,“ shrnul to. „Myslím, že to bude velice zajímavá zkušenost.“ – „Tak to podával Oberführer. Já o tom ovšem přesvědčený nejsem.“ – „Takže vám pořád ještě chybí filozofický nadhled. Myslel jsem, že jste jiný.“ – „Asi jsem se změnil. A co vy, doktore? Co sem přivádí vás?“ – „Nějaký medicínský byrokrat v Německu rozhodl, že je třeba využít příležitosti a prozkoumat, jaký má na naše vojáky vliv podvýživa. AOK 6 to nepovažovalo za nutné. Nicméně OKH na tom trvalo. A tak jsem byl požádán, abych se tohoto úchvatného výzkumu zhostil. Přiznávám, že navzdory okolnostem hořím zvědavostí.“ Namířil jsem mu lžící na kulaté břicho: „Doufejme, že se nestanete vlastním studijním materiálem.“ – „Stává se z vás hrubián, Hauptsturmführere. Počkejte, až vám bude tolik, kolik mně, a pak se smějte. Mimochodem, jak se má náš mladý přítel lingvista?“ Upřel jsem na něho klidný pohled: „Je mrtvý.“ Zachmuřil se: „Ach tak. To je mi moc líto.“ – „Mně taky.“ Dojedl jsem polévku a napil se čaje. Páchnul a byl hořký, ale žízeň uhasil. Zapálil jsem si cigaretu. „Stýská se mi po vašem ryzlinku, doktore,“ usmál jsem se. – „Mám ještě láhev koňaku,“ odpověděl. „Ale tu si schováme. Vypijeme si ji spolu v Kesselu.“ – „Nikdy neříkejte: ‚Zítra udělám to či ono,‘ aniž byste dodal: ‚Dá-li Bůh,‘ doktore.“ Potřásl hlavou: „Vy jste se minul povoláním, Hauptsturmführere. Pojďme si lehnout.“

Z nevalného spánku mě v šest hodin probudil jakýsi poddůstojník. V jídelně byla zima a téměř liduprázdno; dlaněmi jsem objímal plechový hrnek a nevnímal jsem, jak je čaj hořký, jen jsem se soustředil na to, abych vstřebal jeho teplo. Poté nás i s věcmi odvedli do vymrzlého hangáru, kde nás nechali dlouho čekat a podupávat zimou mezi naolejovanými stroji a bednami náhradních dílů. Dech se mi před ústy srážel v páru, která zůstávala viset v navlhlém vzduchu. Konečně se ukázal pilot: „Doplníme nádrž a letíme,“ vysvětlil. „Bohužel pro vás nemám padáky.“ – „A jsou k něčemu?“ zeptal jsem se. Rozesmál se: „Kdyby nás sestřelila sovětská stíhačka, teoreticky bychom měli mít čas vyskočit. Prakticky se to nepovede nikdy.“ Zavedl nás k malému nákladnímu autu, které nás dovezlo k Junkeru-52, stojícímu na začátku dráhy. V noci se zatáhlo; na východě se vatovitá masa projasňovala. Několik mužů ještě do stroje naložilo poslední bedny; pilot nás nechal nastoupit a ukázal nám, jak se máme na úzké lavici připoutat. Proti nám se usadil zavalitý mechanik; vrhl po nás ironický úsměv a pak už si nás nevšímal. Z rádia se ozývalo praskání a útržky hlasů. Pilot ještě přelezl hromadu krabic a tašek, připevněných silným drátem, šel dozadu něco zkontrolovat. „Děláte dobře, že letíte dneska,“ prohodil, když nás míjel. „Rudí jsou skoro ve Skassirské, přímo na severu. Brzy to tu zabalíme.“ – „Chystáte se letiště vyklidit?“ zeptal jsem se. Ušklíbl se a vrátil se na místo. „Znáte naše tradice, Hauptsturmführere,“ podotkl Hohenegg. „Pozice vyklízíme, teprve když se všichni nechají zabít.“ Motory jeden po druhém zachrchlaly a naskočily. Kabinu naplnil ostrý hřmot; všechno se chvělo, lavice pode mnou, stěna za mými zády; po zemi začal poskakovat zapomenutý utahovací klíč. Letadlo se pomalu rozjelo po dráze, zatočilo, nabralo rychlost; nos letadla se zvedl a nakonec se stroj celou vahou odlepil od země. Naše nepřipevněná bagáž se sunula dozadu; Hohenegga to přimáčklo na mě. Díval jsem se průzorem ven: ztráceli jsme se v mlze a mracích, dohlédl jsem sotva k motoru. Vibrace mi nepříjemně pronikaly celým tělem. Pak letadlo opustilo vrstvu mraků, nebe bylo kovově modré a paprsky vycházejícího slunce se rozprostíraly po nedohledné krajině mraků, zbrázděné balkami stejně jako step. Vzduch byl štiplavě studený, stěna kabiny ledová, zachumlal jsem se do kožichu. Hohenegg s rukama v kapsách a hlavou skloněnou zřejmě spal; mně vibrace a cukání letadla vadily a napodobit jsem ho nedokázal. Konečně začalo letadlo klesat; sestoupilo k vrcholkům mraků, ponořilo se do nich a rázem bylo všechno zase šedé a temné. Měl jsem pocit, že jsem přes monotónní rachot vrtulí zaslechl tlumený výbuch, ale jistý jsem si nebyl. Za několik minut pilot z kokpitu zařval: „Pitomnik!“ Zatřásl jsem s Hoheneggem, ten se nevzrušeně probudil a otřel okénko. Právě jsme prolétli vrstvou mraků a pod křídly se prostírala téměř beztvará bílá step. Před námi panovalo boží dopuštění: sníh špinily velké skvrny hnědých kráterů; tyčily se tu haldy kovového šrotu, pokryté bílým popraškem. Letadlo prudce klesalo, ale dráhu jsem stále neviděl. Pak stroj drsně dosedl, poskočil, zastavil. Mechanik už si rozepínal pás: „Dělejte, dělejte!“ vykřikl. Zaslechl jsem výbuch a průzor a stěnu kabiny zasáhla sprška sněhu. Horečnatě jsem se odpoutal. Letadlo zastavilo poněkud šikmo, mechanik otevřel dveře a vyhodil žebřík. Pilot nechal motory běžet. Mechanik popadl naše tašky, nazdařbůh je vyhodil otvorem a pak nás rázně pobídl, ať vystoupíme. Do tváře mě udeřil fičící vítr plný jemného sněhu. Kolem letadla se činili nabalení muži, zakládali kola klíny, otvírali nákladní prostor. Sklouzl jsem po žebříku a sebral ze země bagáž. Feldgendarm se samopalem mě pozdravil a pokynul mi, abych šel za ním. „Počkejte!“ zavolal jsem na něj. Za mnou vystoupil Hohenegg. Ve sněhu několik desítek metrů od nás vybuchl granát, ale jako by si toho nikdo nevšímal. Na kraji dráhy se tyčil násep ze shrnutého sněhu; čekala u něj skupinka lidí hlídaná několika ozbrojenými Feldgendarmen se zlověstnými kovovými štítky zavěšenými přes kabáty. Hohenegg a já jsme s naším průvodcem šli k nim; zblízka jsem si všiml, že většina těch mužů je v obvazech nebo se opírá o berle; dva z nich leželi na nosítkách; všichni měli na pláštích viditelně připevněny kartičky označující raněné. Na znamení se rozeběhli k letadlu. Za nimi vládl chaos: Feldgendarmen blokovali otvor v ostnatých drátech, za kterými se mačkal dav vytřeštěných lidí, kteří řvali, žadonili, mávali ovázanými údy, hrnuli se na Feldgendarmen, kteří rovněž řvali a mířili na ně samopaly. Další výbuch vyhodil do vzduchu novou spršku sněhu; ranění se vrhli na zem, zatímco Feldgendarmen dál nevzrušeně postávali; za námi se někdo dal do křiku, někteří z mužů vykládajících letadlo zřejmě dostali zásah, váleli se po zemi a ostatní je tahali stranou, vybraní ranění se rvali o místo u žebříku, jiní muži pokračovali ve vykládání a házeli tašky a bedny na zem. Feldgendarm, který nás doprovázel, vystřelil do vzduchu krátkou dávku, vnořil se do hysterické, prosící masy lidí a rozrážel ji lokty; cpal jsem se za ním, jak to jen šlo, a Hohenegga jsem táhl za sebou. Za tím vším stály řady námrazou pokrytých stanů, zely tu hnědé vstupy do bunkrů; o kus dál, v lese stožárů, antén a drátů parkovalo těsně vedle sebe několik rádiových vozů; na konci dráhy začínala rozlehlá skládka vraků, rozpáraných nebo na kusy roztrhaných letadel, ohořelých aut, tanků, haldy polámaných strojů zpola zakrýval sníh. Mířilo k nám několik důstojníků; pozdravili jsme se s nimi. Hohenegga přivítali dva vojenští lékaři; pro mě přišel jeden mladý Leutnant z Abwehr, který se představil a uvítal mě: „Mám se o vás postarat a najít vám odvoz do města.“ Hohenegg odcházel. „Doktore!“ Stiskl jsem mu ruku. „Určitě se zase uvidíme,“ řekl přívětivě. „Kessel není zas tak velký. Až vám bude smutno, zastavte se, dáme si koňak.“ Zeširoka jsem mávl rukou: „Podle mě vám ten váš koňak dlouho nevydrží, doktore.“ Vydal jsem se za Leutnantem. U stanů jsem si všiml řady velkých zasněžených hromad. Přes letištní plochu se tlumeně rozlehl výbuch. Junker, který nás sem přinesl, už pomalu dojel na konec dráhy. Zastavil jsem se, abych se podíval, jak vzlétá, a Leutnant se díval se mnou. Foukal poměrně silný vítr, musel jsem mhouřit oči, aby mě zvířený sníh neoslepil. Letadlo dojelo na startovní pozici, otočilo se a bez sebemenší zastávky nabralo rychlost. Stočilo se, potom znovu, dostalo se nebezpečně blízko sněhového náspu; kola se odlepila od země, letadlo s kvílením, v mohutných kymácivých otřesech vzlétlo a zmizelo v neprostupné hmotě mraků. Znovu jsem se zadíval na zasněženou hromadu vedle sebe a zjistil jsem, že ji tvoří jako dříví srovnané mrtvoly se zmrzlými obličeji nazelenale bronzového odstínu, s tvářemi propíchanými hustými vousy, s krystalky ledu v koutcích úst, v nosních dírkách i v uších. Musely jich tu být stovky. Zeptal jsem se Leutnanta: „Vy je nepohřbíváte?“ Zadupal. „Jak byste je chtěl pohřbít? Zem je jako ze železa. Trhavin nemáme nazbyt. Nemůžeme ani hloubit zákopy.“ Šli jsme dál; tam, kde automobily vyznačily cestu, byla zem hladká, kluzká, lépe se šlo vedle v závějích. Leutnant mě vedl k dlouhé, nízké, zasněžené linii. Myslel jsem, že to jsou bunkry, ale když jsme se dostali blíž, poznal jsem, že jde o vagony napůl zakopané v zemi, se stěnami a střechami obloženými pytli s pískem a vězícími v zemi až po nejvyšší schod, po kterém se vcházelo rovnou do dveří. Leutnant mě uvedl dál; uvnitř, v chodbičkách, pracovali důstojníci, kupé byla upravena na kanceláře: ze slabých žárovek se linulo nažloutlé, špinavé světlo a někde musela hřát kamna, protože tu nebyla zase taková zima. V jednom z kupé Leutnant shrnul z lavice závěj papírů a vyzval mě, abych se usadil. Všiml jsem si vánočních ozdob, neuměle vystříhaných z barevného papíru a rozvěšených v okně, za kterým se vršila hlína, sníh a zmrzlé pytle s pískem. „Dáte si čaj?“ zeptal se Leutnant. „Nic jiného vám nabídnout nemohu.“ Přisvědčil jsem a Leutnant odešel. Odložil jsem ušanku, rozepnul si kožich a pak jsem se svezl na sedadlo. Leutnant se vrátil s dvěma hrnky náhražkového čaje a jeden mi podal; ten svůj si vypil vestoje ve dveřích kupé. „To je tedy smůla,“ poznamenal plaše, „že vás sem poslali takhle na svátky.“ Pokrčil jsem rameny a foukal si vařící čaj. „Víte, já si na Vánoce nijak zvlášť nepotrpím.“ – „Pro nás tady znamenají hodně.“ Ukázal na ozdoby. „Mužstvo se k nim upíná. Doufám, že nás Rudí nechají na pokoji. Ale spoléhat se na to nedá.“ Připadalo mi to zvláštní: Hoth postupuje a chystá se provést spojení; měl jsem pocit, že by se důstojníci měli zabývat spíš přípravami ústupu než Vánocemi. Leutnant se podíval na hodinky: „Jezdí se velice omezeně, nemůžeme vás do města dopravit hned. Spoj pojede odpoledne.“ – „Výborně. Víte, kam mám jít?“ Zatvářil se překvapeně: „Nejspíš na městskou Kommandantur. Tam jsou všichni důstojníci SP.“ – „Mám se hlásit u Feldpolizeikommissara Möritze.“ – „Ano, to je ono.“ Zaváhal. „Odpočiňte si. Dojdu pro vás.“ Odešel. O něco později vešel jiný důstojník, roztržitě mě pozdravil a začal energicky ťukat do stroje. Vyšel jsem na chodbičku, ale bylo tam příliš rušno. Začínal jsem mít hlad, nikdo mi nic nenabídl a říkat jsem si nechtěl. Zašel jsem si na cigaretu ven, kam doléhalo hučení letadel a zvuk více či méně vzdálených výbuchů, pak jsem se vrátil a při monotónním ťukání psacího stroje čekal.

V polovině odpoledne se Leutnant znovu objevil. Měl jsem hlad jako vlk. Ukázal na mou bagáž a řekl: „Spojka odjíždí.“ Následoval jsem ho k opelu se sněhovými řetězy, za jehož volantem kupodivu seděl důstojník. „Hodně štěstí,“ popřál mi Leutnant na rozloučenou. – „Hezké Vánoce,“ opáčil jsem. Do auta se nás muselo vmáčknout pět; v kabátech tam nebylo k hnutí a já měl pocit, že se dusím. Auto nastartovalo a cukavě vyrazilo. Cesta, vyznačená taktickými cedulemi přibitými na kůlech, prknech a dokonce i na nohou zmrzlých koní, které trčely kopyty do vzduchu, byla uklouzaná, a navzdory řetězům opel v zatáčkách často dostával smyk; důstojník ho většinou zručně vybral, ale občas opel uvízl v závějích, pak jsme museli vystoupit a vyprostit ho. Věděl jsem, že Pitomnik leží u středu Kesselu, ale spoj nejel přímo do Stalingradu, vybíral si spletitou cestu a stavěl na nejrůznějších velitelských stanovištích; tam důstojníci vystupovali a jiní nasedali místo nich; vítr ještě zesílil a rozpoutala se sněhová bouře: postupovali jsme pomalu, tápavě. Konečně se objevily první ruiny, cihlové komíny, zbytky zdí podél cesty. Mezi dvěma poryvy větru jsem zpozoroval ceduli: STALINGRAD – VSTUP ZAKÁZÁN – NEBEZPEČÍ SMRTI. Obrátil jsem se na svého souseda: „To je vtip?“ Zvedl ke mně vyhaslé oči: „Ne. Proč?“ Cesta se klikatila dolů po jakési skále; pod ní začínaly ruiny města, rozlehlé, rozpadlé, vypálené budovy se zejícími slepými okny. Silnice byla posetá troskami, jež byly občas narychlo odklizené, aby se tudy mohla proplétat auta. Pod sněhem skryté krátery po granátech krutě zkoušely naše tlumiče. Po obou stranách se táhla změť vraků osobních i nákladních aut, ruských a německých tanků, které v sobě občas byly dokonce i zaklíněné. Tu a tam nás minula hlídka nebo, k mému překvapení, otrhaní civilisté, hlavně ženy, s kbelíky či ranci. Opel s řinčícími řetězy přejel po dlouhém mostě, opraveném s využitím ženijních prefabrikátů, přes železnici; dole stály stovky nehybných, zasněžených vagonů, některé neporušené, některé roztrhané výbuchem. Ve srovnání se stepním tichem, přerušovaným jen zvukem motoru, řetězů a větru, vládl zde nepřetržitý hluk, více či méně tlumené výbuchy, suché kašlání protitankových děl, praskání samopalů. Za mostem se cesta stočila vlevo podél kolejí a opuštěných nákladních vlaků. Vpravo od nás se rýsoval pustý park bez jediného stromu; za ním se opět tyčily černé, mlčenlivé trosky domů, fasády ležely zborcené na ulici nebo trčely k nebi jako kulisy. Objeli jsme nádraží, velkou předrevoluční budovu, jež kdysi podle všeho byla bílá a žlutá; venku před ním se kupila změť ohořelých aut, rozervaných přímými zásahy: jejich zdeformované tvary poněkud zahlazoval sníh. Auto vjelo na dlouhou diagonální třídu: střelba zesílila, vpředu jsem zahlédl oblaka černého dýmu, ale ani v nejmenším jsem netušil, kde by se asi mohla nalézat frontová linie. Ulice vedla na ohromné prázdné náměstí zavalené troskami, uprostřed něhož se prostíralo cosi jako parčík obehnaný pouličními lampami. Důstojník zaparkoval před velkou budovou s polokruhovým peristylem na nároží, nad jehož rozstřílenými sloupy zela ohromná, prázdná, černá okna a úplně nahoře ze stožáru zplihle visel prapor s hákovým křížem. „Jsme tu,“ řekl mi důstojník a zapálil si cigaretu. Vyprostil jsem se z auta, otevřel jsem kufr a vytáhl si zavazadla. Pod peristylem stálo několik vojáků se samopaly, ke mně však nešli. Jakmile jsem kufr zase zavřel, opel znovu nastartoval, bleskurychle se otočil a za halasného řinčení řetězů vyrazil vzhůru k nádraží. Rozhlížel jsem se po neutěšeném náměstí: kroužek kamenných či sádrových dětí v jeho středu, bezpochyby pozůstatek kašny, jako by se posmíval těm troskám všude kolem. Když jsem došel až k peristylu, vojáci zasalutovali, ale zastoupili mi cestu; udiveně jsem zaznamenal, že mají všichni bílé pásky Hiwi. Jeden z nich mě špatnou němčinou požádal o doklady a já mu podal svoji vojenskou knížku. Prozkoumal ji, opět zasalutoval, vrátil mi ji a jednomu ze svých kolegů vydal krátký rozkaz v ukrajinštině. Voják mi pokynul, abych šel s ním. Vyšel jsem po schodech mezi sloupy, pod nohama mi zakřupaly střepy a kusy omítky, a pak jsem velkým otvorem bez dveří vešel do temné budovy. Hned za vchodem stála řada růžových umělohmotných figurín v nejrůznějším oblečení: v dámských šatech, v montérkách, v dvouřadových oblecích; figuríny, některé s prostřelenou hlavou, se přitrouble usmívaly, paže zdvižené nebo mladistvě, nedbale rozhozené. Za nimi se ve tmě tyčily regály stále ještě plné domácích potřeb, rozbité nebo převrácené vitríny, pulty pokryté omítkou a sutí, věšáky s puntíkovanými šaty a podprsenkami. Kráčel jsem za mladým Ukrajincem uličkami tohoto strašidelného obchodního domu až ke schodišti, které hlídali dva další Hiwi; na rozkaz mého průvodce se rozestoupili a nechali mě projít. Odvedl mě až do suterénu prostoupeného žlutým, rozptýleným světlem podvyživených žárovek: na chodbách a v místnostech se to tu hemžilo důstojníky a vojáky Wehrmacht, oblečenými v pestré směsici uniforem, v předpisových kabátech, šedých vatovaných bundách, v ruských pláštích s německými odznaky. Čím jsme byli dál, tím bylo tepleji, vzduch byl vlhčí a těžší, pod kožichem ze mě tekl pot. Sešli jsme ještě hlouběji, přešli jsme přes rozlehlou, vysokou operační místnost, kde svítil lustr přetékající skleněnými cingrlátky, nábytek byl ve stylu Ludvíka XVI. a mezi mapami a šanony postávaly křišťálové sklenky; z přenosného gramofonu spočívajícího na dvou bedničkách francouzského vína se s praskáním linula Mozartova árie. Důstojníci tu pracovali ve sportovních kalhotách, v pantoflích a dokonce i v šortkách; mě si nikdo nevšímal. Z místnosti vedla další chodba a tam jsem konečně zahlédl uniformu SS: Ukrajinec mě tu nechal a jeden Untersturmführer mě odvedl k Möritzovi.

Feldpolizeikommissar, zavalitý buldočí typ v kulatých brýlích, který měl na sobě z uniformy jen kalhoty na šlích a špinavý nátělník, mě přijal poměrně stroze: „To jdete brzy. Už jsou to tři neděle, co jsem o někoho žádal. No nic, Heil Hitler.“ Vyhodil ruku téměř až k žárovce, jež mu visela nad masivní hlavou, a v jejím světle se zablyštěl těžký stříbrný prsten s briliantem. Byl mi trochu povědomý; v Kyjevě Kommando spolupracovalo s tajnou Feldpolizei, zřejmě jsem se s ním potkával na chodbách. „Rozkaz o přidělení jsem dostal teprve před čtyřmi dny, Herr Kommissar. Rychleji jsem přijet nemohl.“ – „Já vás z toho neviním. To ti zatracení byrokrati. Posaďte se.“ Odložil jsem si kožich a ušanku, položil je na zavazadla a našel jsem si v přeplněné kanceláři místo. „Jak víte, nejsem důstojník SS a má jednotka Geheime Feldpolizei spadá pod AOK. Coby Kriminalrat z Kripo ovšem zodpovídám za veškeré policejní složky v Kesselu. Je to poněkud ošemetné opatření, ale vycházíme spolu dobře. O výkonné práce se starají Feldgendarmen nebo moji Ukrajinci. Bývalo jich osm set, ale měli jsme ztráty. Dělí se o ně dvě Kommandaturen, tahle a potom druhá, jižně od Carici. Vy jste jediný důstojník SD v Kesselu, takže budete mít úkoly nejrůznějšího druhu. Podrobně vám to vysvětlí můj Leiter IV. Ten se vám také postará o ubytování. Je to SS-Sturmbannführer, takže se vším až na naléhavé případy se budete obracet na něj a on mě bude informovat. Přeji hodně odvahy.“

S kožichem a zavazadlem pod paží jsem vyšel na chodbu a oslovil Untersturmführera: „Kde najdu Leitera IV, prosím?“ – „Pojďte za mnou.“ Následoval jsem ho až do malé místnosti zatarasené psacími stoly, papíry, krabicemi a šanony, mezi kterými na každém volném místě stály svíčky. Jakýsi důstojník zvedl hlavu: byl to Thomas. „No vida,“ prohodil zvesela, „to sis dal na čas.“ Vstal, vyšel zpoza stolu a srdečně mi stiskl ruku. Mlčky jsem se na něj díval. Nakonec jsem se zeptal: „Co tu prosím tě děláš?“ Rozhodil rukama; jako obvykle byl dokonale upravený, čerstvě oholený, vlasy natřené brilantinou, sako se všemi vyznamenáními zapnuté až ke krku. „Já se přihlásil dobrovolně, milý zlatý. Copak jsi nám přivezl k jídlu?“ Přimhouřil jsem oči: „K jídlu? Nic, proč?“ Zatvářil se zděšeně: „Tys přijel zvenku do Stalingradu a nevzal jsi nic k jídlu? Oni ti nevysvětlili, jaká je tu situace?“ Kousal jsem se do rtů, netušil jsem, jestli žertuje, nebo ne: „Po pravdě řečeno mě to nenapadlo. Říkal jsem si, že SS má, co je potřeba.“ Zprudka dosedl a ironicky pravil: „Najdi si nějakou volnou bednu. Musíš si uvědomit, že SS nedohlíží ani na letadla, ani na jejich náklad. Všechno dostáváme od AOK, a ti nám dávají příděly podle jednotného tarifu, momentálně tedy…“ – zašátral po stole a vytáhl jakýsi papír – „…na den a na osobu dvě stě gramů masa, obvykle koňského, dvě stě gramů chleba a dvacet gramů margarínu nebo jiného tuku. Nemusím ti asi vysvětlovat,“ pokračoval a odložil papír, „že toho se jeden nenají.“ – „Nevypadáš, že bys nějak zvlášť strádal,“ poznamenal jsem. – „To je pravda, někteří mají víc předvídavosti než ty. A pak ti naši Ukrajinci jsou docela šikovní hoši, zvlášť když se jich člověk moc nevyptává.“ Vytáhl jsem z kapsy saka cigaretu a zapálil jsem si. „Aspoň kuřivo jsem přivezl,“ podotkl jsem. „Podívejme! Tak vidíš, že zas takový nedovtipa nejsi. Takže ty ses nepohodl s Bierkampem?“ – „V jistém smyslu. Bylo to nedorozumění.“ Thomas se ke mně naklonil a pohrozil mi prstem: „Maxi, už celá léta ti říkám, aby sis pěstoval kontakty. Jednou to s tebou špatně skončí.“ Neurčitě jsem mávl rukou kamsi ke dveřím: „Skoro bych řekl, že už to špatně skončilo. A mimoto mi dovol poznamenat, že ty jsi tu taky.“ – „Tady? Tady je až na to jídlo dobře. A pak za to budou povýšení, vyznamenání e tutti quanti. To my budeme ti opravdoví hrdinové, naše medaile nám otevřou dveře do těch nejvybranějších salonů. Dokonce i na ty tvoje lapálie se zapomene.“ – „Pořád opomíjíš jednu drobnost: mezi tebou a těmi tvými salony stojí několik sovětských armád. Der Manstein kommt, ale ještě tu není.“ Thomas káravě našpulil rty: „Defétista jako vždycky. A mimoto máš špatné informace: der Manstein už nepřijde; před několika hodinami dal Hothovi rozkaz, aby se stáhnul. Italská část fronty se rozpadá, a tak je ho potřeba jinde. Jinak ztratíme Rostov. A i kdyby dorazil až k nám, stejně bychom neměli rozkaz k evakuaci. A Paulus by se bez rozkazu ani nehnul. Jestli chceš znát můj názor, tak celá ta záležitost s Hothem byla jenom divadýlko. Aby Manstein neměl špatné svědomí. A Führer ostatně také. Tím ti chci jen říct, že jsem na Hotha ani na chvíli nespoléhal. Dej mi cigaretu.“ Jednu jsem mu podal. Zapálil si. Dlouze nasál kouř a rozvalil se na židli. „Ty nejnezbytnější osoby, odborníci, se budou evakuovat úplně nakonec. Möritz je na seznamu, já samozřejmě taky. Někteří pochopitelně budou muset hájit pozice až do konce. Tomu se říká smůla. To máš jako s těmi našimi Ukrajinci: jsou v háji a vědí to. Proto jsou zlí a mstí se předem.“ – „Třeba tě do té doby zabijí; nebo dokonce přímo při evakuaci: všiml jsem si, že dost letadel nedoletí.“ Oslnivě se usmál: „To už je riziko povolání, milánku. Člověka taky může porazit auto, když přechází Prinz-Albrechtstrasse.“ – „Rád slyším, že tě neopouští cynismus.“ – „Drahý Maxi, už jsem ti stokrát vysvětloval, že národní socialismus je džungle, která funguje na přísně darwinovských principech. Přežije ten nejsilnější nebo ten nejlstivější. Jenže ty to nehodláš pochopit.“ – „Řekněme, že vidím věci jinak.“ – „Ano, a podívej se, jak to dopadá: ocitl ses ve Stalingradu.“ – „A tys doopravdy požádal o to, abys sem mohl jet?“ – „Samozřejmě ještě před obklíčením. Ze začátku to vypadalo, že se situace nevyvíjí zas tak zle. A navíc se na Gruppe nic nedělo. Vůbec se mi nechtělo se zase zakopat jako KdS v nějaké díře na Ukrajině. Ve Stalingradu se nabízely zajímavé možnosti. A jestli se mi povede z toho něco vytěžit, tak to stálo za to. Jestli ne…“ – zazubil se – „c’est la vie,“ uzavřel. – „Ten tvůj optimismus je obdivuhodný. A jaké mám vyhlídky do budoucna já?“ – „Ty? To je bohužel asi složitější. Jestli tě sem poslali, znamená to, že tě nepovažují za nepostradatelného: na tom se spolu jistě shodneme. Takže pokud jde o evakuační seznam, uvidím, co budu moci udělat, ale nic ti nezaručím. Každopádně můžeš vždycky schytat Heimatschuss. To by se pak dalo zařídit, abys byl odtransportován přednostně. Ale pozor na to! Žádná vážná zranění; repatriace se týká jen těch, co se dají pospravovat a pak mohou zase nastoupit do služby. Když už o tom mluvíme, začínají se nám tu zatraceně množit vlastnoručně způsobená zranění. To bys koukal, co si lidi nevymyslí, občas jsou velice vynalézaví. Od konce listopadu jsme postříleli víc našich než Rusů. Pour emourager les autres, jak řekl Voltaire o admirálu Byngovi. – „Ale nenavrhuješ mi snad…“ Thomas zamával rukama: „Ale ne, ale ne! Nebuď tak vztahovačný. Říkám to jen tak. Už jsi jedl?“ Od příjezdu do města jsem na jídlo nepomyslel; zakručelo mi v břiše. Thomas se zasmál. „Po pravdě řečeno jsem od rána neměl v ústech. V Pitomniku mi nic nenabídli.“ – „Smysl pro pohostinnost se vytrácí. Pojď, ubytujeme tě. Nechám tě dát k sobě na pokoj, abych tě měl pod dohledem.“

Po jídle mi hned bylo lépe. Hltal jsem jakýsi vývar, ve kterém plavaly beztvaré kusy masa, a Thomas mi u toho vysvětloval mou základní pracovní náplň: sbírat zvěsti, fámy a Latrinenparolen a informovat o náladě mužstva; bojovat proti negativní ruské propagandě; a starat se o několik informátorů, civilistů, povětšinou dětí, kteří přecházeli mezi oběma liniemi. „Což je poněkud dvojsečné,“ prohlásil, „protože Rusům dodají právě tolik informací, kolik jich poskytnou nám. Také nezřídka lžou. Ale občas se to hodí.“ Na pokoj, do úzké místnosti vybavené kovovou palandou, prázdnou bednou od munice, smaltovaným lavorem a nakřáplým toaletním zrcadlem, mi připravil oboustrannou zimní uniformu, typický výplod německého génia, z jedné strany modrou, z druhé strany v polní šedi. „Tohle si ber ven,“ řekl mi. „Kožich se hodí do stepi; do města je příliš nepohodlný.“ – „Tady se dá chodit ven?“ – „To budeš muset. Ale dám ti průvodce.“ Zavedl mě do místnosti pro hlídky, kde hráli karty a pili čaj muži z ukrajinských pomocných sil. „Ivane Vasiljeviči!“ Tři z nich zvedli hlavu; Thomas na jednoho z nich ukázal a ten za námi vyšel na chodbu. „Tohle je Ivan. Je to jeden z mých nejlepších lidí. Postará se o tebe.“ Otočil se k němu a něco mu rusky vysvětlil. Ivan, pohublý světlovlasý mládenec s vysedlými lícními kostmi ho pozorně poslouchal. Thomas se ke mně otočil: „Disciplína není zrovna Ivanova parketa, ale město zná do posledního koutku a je velice spolehlivý. Nikdy bez něj nechoď ven a dělej, co ti řekne, i kdybys nevěděl proč. Umí trochu německy, měli byste se domluvit. Capisce? Řekl jsem mu, že odteď je tvoje tělesná stráž a že mi za tvůj život ručí hlavou.“ Ivan mi zasalutoval a vrátil se do místnosti. Cítil jsem, jak jsem zmožený. „No tak, běž si lehnout,“ pobídl mě Thomas. „Zítra večer slavíme Vánoce.“

Ještě dnes si vzpomínám, že první noc ve Stalingradu se mi opět zdálo o metru. Šlo o několikapatrovou stanici, ale jednotlivá poschodí byla propojená, byl to nezměrný labyrint ocelových nosníků, průchodů, strmých kovových žebříků, točitých schodišť. Vlaky přijížděly a odjížděly s ohlušujícím randálem. Neměl jsem jízdenku a děsil jsem se, že přijde revizor. Sešel jsem několik pater a doběhl vlak, ten vyjel ze stanice, pak se zhoupl a téměř střemhlav se pustil po kolejích dolů; zabrzdil, změnil směr, bez zastavení projel stanicí a na konci nástupiště se zřítil do široké propasti plné světla a zběsilého řevu. Po probuzení jsem si připadal jako vysátý, stálo mě nesmírné úsilí vstát, opláchnout si obličej a oholit se. Svědila mě kůže; jen jsem doufal, že nechytím vši. Několik hodin jsem strávil tím, že jsem studoval mapu města a spisy; Thomas mi pomáhal s orientací: „Rusové zatím ještě ovládají úzký pruh země podél řeky. Byli tam obklíčení; hlavně dokud řeka nebyla úplně zamrzlá a plul po ní led; teď je jim s řekou v zádech hej, obklíčili nás oni; tady nad námi je Rudé náměstí; minulý měsíc se nám o kousek níž, tady, povedlo jejich frontu rozdělit, takže máme tady, na Volze, v místech, kde se dřív vyloďovali, přístup k vodě. Kdybychom měli munici, mohli bychom jim skoro přerušit zásobování, ale my si můžeme dovolit střílet prakticky jen při útoku, a tak si po ledu procházejí, jak chtějí, dokonce i ve dne. Veškeré logistické zázemí, nemocnice i dělostřelectvo mají na druhém břehu. Tu a tam na ně pošleme pár stuk, ale to je jen takové škádlení. Blíž sem se drží v několika rozmašírovaných domech u řeky, a také obsadili celou velkou rafinérii přímo na úpatí kóty 102, což je stará tatarská mohyla, kterou jsme už asi stokrát dobyli a zase ztratili. Tenhle sektor má na starosti 100. Jägerdivision, což jsou Rakušáci, a jeden chorvatský pluk. Za rafinérií jsou nad řekou skály a mezi nimi mají Rusové úplnou infrastrukturu, na kterou nemůžeme, naše střely jdou vždycky moc vysoko. Zkusili jsme je zlikvidovat tak, že jsme odpálili nádrže s naftou, jenže jakmile oheň dohořel, Rusové všechno opravili. Mimoto obsadili většinu chemičky Lazur plus celou zónu, které se podle tvaru cest říká ‚tenisová raketa‘. Dál na sever je většina továren našich, kromě části sléváren Rudý říjen. Odtamtud dál držíme břeh řeky až po Spartakovku na severním okraji Kesselu. Samotné město je v rukou LI. sboru generála Seydlitze; oblast továren ovšem spadá pod XI. sbor. Na jihu je to stejné: Rudí ovládají jen asi sto metrů široký pruh území. A právě těch sto metrů se nám ani jednou nepovedlo zúžit. Město v podstatě dělí na dvě poloviny údolí řeky Carici; zdědili jsme moc hezkou infrastrukturu zakopanou ve skalách, tam je teď naše hlavní nemocnice. Za nádražím je Stalag, který má ve správě Wehrmacht; my máme malý KL v kolchozu Verťjašij, ten je pro civilisty, které zatkneme a hned nepopravíme. A dál? V jeskyních je pár bordelů, ale ty si najdeš sám, jestli tě to zajímá, Ivan je dobře zná. Ty holky jsou mimochodem pěkně zavšivené.“ – „Když už mluvíme o vších…“ – „Aha, na to si budeš muset zvyknout. Podívej.“ Rozepnul si sako, sáhl si pod něj, zašátral a vytáhl ruku: dlaň měl plnou drobných šedých broučků. Hodil je na kamna a vši se začaly škvařit. Thomas nevzrušeně pokračoval: „Máme obrovské problémy s palivem. Štábní velitel Schmidt, ten, co nahradil Heima, pamatuješ si na Schmidta? Tak ten má pod palcem veškeré zásoby, i ty naše, a vydává je po troškách. To ostatně zjistíš sám: tady má Schmidt pod palcem všechno. Paulus už je jenom loutka. Zkrátka a dobře, jízdy automobilem jsou verboten. Mezi kótou 102 a Jižním nádražím se chodí pěšky; dál si musíš stopnout někoho od Wehrmacht. Ta provozuje celkem pravidelné spojení mezi sektory.“ Musel jsem vstřebat ještě hodně informací, ale Thomas byl trpělivý. K polednímu jsme se dozvěděli, že Tacinskaja za svítání padla; Luftwaffe s evakuací čekala, dokud ruské tanky nestály na kraji letištní dráhy, a přišla o dvaasedmdesát strojů, tedy o téměř deset procent přepravní flotily. Thomas mi ukázal údaje o zásobování: vyznívaly katastrofálně. Minulou sobotu, tedy 19. prosince, dokázalo přistát 154 letadel s nákladem 289 tun; byly ovšem i dny, kdy přistálo jen patnáct nebo dvacet tun; AOK 6 na začátku požadovalo minimálně 700 tun denně, Göring slíbil 500. „Tomu,“ podotkl suše Möritz během schůze, při níž důstojníkům oznamoval, že jsme ztratili Tacinskou, „by pár týdnů diety v Kesselu jedině prospělo.“ Luftwaffe předpokládala, že se přesune do Salska, 300 kilometrů od Kesselu, což byl mezní dolet letounů Ju-52. Zdálo se, že o Vánocích bude veselo.

V poledne jsem si po polévce a pár sušenkách řekl, že je načase pustit se do práce. Ale odkud začít? Od nálady mužstva? Tak tedy nálada mužstva, proč ne. Bylo mi jasné, že nijak dobrá nebude, ale slušelo se tento předpoklad ověřit. Prozkoumat náladu vojáků Wehrmacht, to znamenalo vyjít ven; o hlášení týkající se nálad našich ukrajinských askariů, jediných vojáků, kteří byli po ruce, Möritz patrně nestál. Představa, že opustím provizorní jistotu bunkru, mě sice děsila, ale jinak to nešlo. A kromě toho jsem se stejně potřeboval porozhlédnout po městě. Mimoto si takhle možná zvyknu a všechno půjde líp. Při oblékání jsem zaváhal; nakonec jsem se rozhodl zvolit šedou stranu, ale když jsem zjistil, jak se Ivan ušklíbá, bylo mi jasné, že to byla chyba. „Dneska sněží. Obleč si bílou navrch.“ Ono nepatřičné tykání jsem nekomentoval a šel jsem se převléci. Také jsem si vzal helmu, na které Thomas tam dole trval. „Uvidíš, bude se ti moc hodit.“ Ivan mi podal samopal; nedůvěřivě jsem si zbraň prohlížel, nebyl jsem si jistý, jestli bych ji vůbec uměl použít, ale přesto jsem si ji hodil přes rameno. Venku dál fičel ostrý vítr, který vířil široké sněhové spirály; od vchodu Univermagu nebylo vidět ani k fontáně s dětmi. Po dusivém vlhku bunkru mě ledový, svěží vzduch probral k životu. „Kuda?“ zeptal se Ivan. Neměl jsem nejmenší tušení. „K Chorvatům,“ řekl jsem nazdařbůh. Ivan cosi zavrčel a zahnul doprava dlouhou ulicí, která zřejmě stoupala k nádraží. Město působilo poměrně klidně; tu a tam se po sněhu rozlehl tlumený výbuch, ale i to mě znervózňovalo; bez váhání jsem napodobil Ivana, který šel těsně podél domů, a přilepil jsem se ke zdi. Připadal jsem si strašlivě nahý, zranitelný jako krab vytažený z krunýře; neodbytně jsem si uvědomoval, že po osmnácti měsících strávených v Rusku jsem se dnes poprvé skutečně ocitl v palbě; palčivou úzkostí mi těžkly údy, otupovala mi myšlení. O něco výše jsem mluvil o strachu; to, co jsem cítil tady, bych nenazval strachem, rozhodně ne strachem upřímným a vědomým, byl to neklid téměř fyzický, jako svrbění, které si nemůžete podrbat, soustředil se do nevidoucích částí těla, do zátylku, do zad, do hýždí. Abych se rozptýlil, prohlížel jsem si domy na opačné straně ulice. Některé fasády se zřítily a odhalily interiéry bytů, zasněžené a někdy nezvykle plastické obrazy všedního života: bicykl na zdi ve třetím patře, ve čtvrtém květované tapety, netknuté zrcadlo a zarámovaná reprodukce povýšeně se tvářící Neznámé od Kramského, v pátém zelená pohovka a pod ní ležící mrtvola, ženská ruka visící do prázdna. Iluzi klidu narušil granát, který zasáhl střechu domu; přikrčil jsem se a pochopil, proč Thomas trval na tom, abych si vzal helmu: zasypal mě déšť suti, kusy tašek a cihel. Když jsem zvedl hlavu, zjistil jsem, že Ivan se ani nesklonil, jen si zakryl oči rukou. „Pojď,“ řekl mi, „to nic není.“ Odhadl jsem, kterým směrem leží řeka a fronta, a uvědomil si, že budovy, které míjíme, nás částečně chrání: aby granáty dopadly až do této ulice, musely přeletět střechy; byla jen malá šance, že vybuchnou na zemi. To pomyšlení mě ale uklidnilo jen mírně. Ulice ústila mezi sklady a zborcenými drážními budovami; Ivan přede mnou klusem přeběhl dlouhé náměstí a plechovými dveřmi srolovanými jako víčko konzervy od sardinek pronikl do jednoho ze skladišť. Zaváhal jsem a pak jsem vyrazil za ním. Uvnitř jsem se propletl mezi věkovitými horami beden, obešel jsem část zborcené střechy, prolezl jsem dírou v cihlové zdi, od které ve sněhu vedly několikery stopy, a ocitl jsem se opět pod širým nebem. Vyšlapaná cesta se táhla podél zdí skladišť; na náspu stály řady nákladních vagonů, které jsem zahlédl už včera z mostu, stěny měly proděravělé od střel a granátů a poseté ruskými a německými nápisy, od komických až po sprosté. Jedna skvěle provedená barevná karikatura znázorňovala Stalina souložícího s Hitlerem, za nimiž vestoje masturbovali Roosevelt a Churchill; neodhadl jsem ale, kdo byl autor, zda někdo z našich, nebo z druhé strany, takže pro mé hlášení neměl obrázek žádnou váhu. O něco dál nás beze slova a bez pozdravu minula hlídka. Ti muži měli bledé, zažloutlé, zarostlé tváře, ruce sevřené v pěst měli nacpané v kapsách a obutí byli v holínkách obalených hadry nebo nacpaných v ohromných, velmi nemotorných slaměných galoších. Zmizeli ve sněhu za námi. Sem a tam se ve vagonu nebo na kolejích rýsovala zmrzlá mrtvola neurčité národnosti. Výbuchy už jsme neslyšeli, zdánlivě zavládl klid. Pak to zase začalo: detonace, výstřely, dávky ze samopalů. Minuli jsme poslední sklady a přešli přes další obytnou zónu: otevřel se nám výhled na zasněženou plochu, které vlevo jako malá sopka vévodil ohromný okrouhlý pahorek a z jeho vrcholku s přestávkami kašlavě unikal černý dým z výbuchů. „Mamajev uragan,“ ukázal Ivan, poté zabočil vlevo a vešel do jedné z budov.

V prázdných místnostech seděli zády ke zdi vojáci s koleny přitaženými k hrudi. Dívali se na nás prázdnými pohledy. Ivan mě přes dvorky a úzkými uličkami provedl skrz několik domů; poté – to už jsme se frontové linii zřejmě trochu vzdálili – vykročil jednou z ulic. Domy tu byly nízké, nanejvýš dvoupatrové, snad bývalé dělnické ubytovny; pak přišly rozbořené, sesuté, vyvržené činžáky, které byly nicméně stále ještě víc k poznání než ty, které jsem viděl, když jsme vstoupili do města. Tu a tam se podle pohybu či zvuku dalo soudit, že v některých troskách se stále ještě bydlí. Vítr neustával; teď už jsem slyšel rachot výbuchů na kurganu, který se vypínal vpravo od nás za domy. Ivan mě táhl zahrádkami, které byly pod sněhem k rozeznání podle trosek plotů a ohrad. Místo působilo opuštěně, ale cesta, kterou jsme šli, byla používaná, sníh byl prošlapaný. Pak se pěšina zanořila do balky a začala klesat po úbočí. Kurgan mi zmizel z dohledu; na dně vítr nefoukal tak silně, lehce sněžilo, a náhle všechno ožilo, cestu nám zatarasili dva Feldgendarmen a za nimi se míhali vojáci. Ukázal jsem četníkům doklady; zasalutovali, rozestoupili se a pustili nás dál; a já uviděl, že úbočí balky přiléhající ke kurganu a k frontě je prošpikované úkryty, úzké vstupy byly podepřené břevny a prkny a vystupovaly z nich dýmající komínky vytvořené z poslepovaných plechovek. V tom troglodytím městě lezli muži dovnitř a ven po kolenou a často pozadu. Na dně balky dva vojáci sekyrou na špalku porcovali zmrzlého koně; všechno, co odsekli, házeli do hrnce, kde bublala voda. Asi po dvaceti minutách cesta vyústila do jiné balky, která chránila podobné bunkry; v pravidelných rozestupech odtud primitivní zákopy stoupaly ke kurganu, který jsme obcházeli; tanky zasypané až po věž tu sloužily za pevná dělostřelecká stanoviště. Po okrajích roklí dopadaly sovětské granáty a zvedaly ohromné sloupy sněhu, slyšel jsem, jak hvízdají, z toho bodavého jekotu se mi svíraly útroby; pokaždé jsem musel bojovat s nutkáním vrhnout se na zem a nutil jsem se napodobovat Ivana, který je s přehledem ignoroval. Po nějaké době se mi podařilo znovu nabýt jistoty, poddal jsem se pocitu, že tohle všechno je jen veliká dětská hra, báječné hřiště, o jakém se snívá, když je vám osm, se zvuky, triky a tajnými chodbami, a ta představa, která mi připomněla mé vlastní dávné hry, mě tak ovládla, že jsem se skoro rozesmál, když vtom se na mě Ivan vrhl a bez upozornění mě srazil na zem. Svět rozervala ohlušující detonace, ozvala se tak blízko, že jsem cítil, jak mě vzduch udeřil do ušních bubínků, a pak se na nás snesl déšť sněhu smíšeného s hlínou. Pokusil jsem se přikrčit, ale to už mě Ivan popadl za rameno a vytáhl na nohy; asi třicet metrů od nás ze dna balky líně stoupal dým a na sníh pomalu klesal zvířený prach; vzduch se naplnil štiplavým pachem korditu. Srdce mi bušilo jako splašené, ve stehnech jsem cítil tíhu tak intenzivní, až to bolelo, nejradši bych se sesunul do sněhu. Ivan to ale zřejmě nebral nijak vážně; s pečlivým výrazem si oprášil uniformu. Pak mě k sobě otočil zády a energicky mi je očistil, zatímco já si oprašoval rukávy. Znovu jsme vyrazili. Naše dobrodružství mi začalo připadat úplně pitomé; co tu vlastně hodlám dělat? Jako by mi pořád nedocházelo, že už nejsem v Pjatigorsku. Cesta se vynořila z balek: tady začínala dlouhá, pustá, divoká planina, které vévodilo úpatí kurganu. Žasl jsem nad četností výbuchů na jeho vrcholku, který, jak jsem věděl, obsadily naše jednotky: jak tam ti muži mohou vydržet, jak mohou snést ten déšť ohně a kovu? Já byl odtamtud jeden nebo dva kilometry, a přesto jsem měl strach. Cesta se klikatila mezi sněhovými návějemi, které vítr tu a tam narušil a odhalil k nebi čnící dělo, pokroucené dveře nákladního auta či kola převráceného vozu. Před námi se opět objevily koleje, tentokrát prázdné, jež končily v dálce ve stepi. Vedly zpoza kurganu a mě popadl iracionální strach, že se k nám podél dráhy sune kolona tanků T-34. Pak rovinu prořízla další rokle a já Ivanovi v patách začal kvapně sestupovat po jejím úbočí, jako bych se nořil do vlahého bezpečí domova z dětství. I tady byly bunkry a vymrzlí, vyděšení vojáci. Mohl jsem se kdekoliv zastavit, promluvit si s muži a pak se vrátit, ale místo toho jsem poslušně následoval Ivana, jako kdyby snad věděl, co mám dělat. Nakonec jsme se z této dlouhé balky vynořili: znovu se před námi objevila obytná čtvrť; domy byly ale zbořené a vypálené až k základům, zbortily se dokonce i komíny. Úzké ulice byly zatarasené zničeným materiálem, tanky, obrněnými vozidly, troskami sovětských i našich děl. V nepravděpodobných polohách se tu válely koňské mršiny, některé byly v pozici embrya zapletené v postrojích roztavených povozů; pod sněhem se ještě daly tušit mrtvoly, i tyhle lidi mráz často zaskočil v roztodivných polohách a znehybněl je tak až do příští oblevy. Občas nás minula hlídka; byla tu také kontrolní stanoviště, kde Feldgendarmen, poněkud lépe vybraní než obyčejní vojáci, vždy pozorně prozkoumali naše doklady a pak nás teprve pustili dál. Ivan se pustil jednou o něco širší ulicí; blížila se k nám žena zachumlaná ve dvou kabátech a plédu a s téměř prázdnou kabelou přes rameno; těžko říci, jestli jí bylo dvacet, nebo padesát. O něco dál ležely v hluboké rokli trosky mostu; na východě, směrem k řece, se přes ústí téže rokle vypínal jiný most, velice vysoký a kupodivu nepoškozený. Museli jsme se po sutinách dostat dolů a pak cestou na druhou stranu obcházet nebo přelézat trosky betonového zdiva. V ohybu zborcené mostovky se skrývalo stanoviště Feldgendarmerie. „Chorvati?“ zeptal se jich Ivan. Feldgendarm nás informoval, že už to není daleko. Vešli jsme do další obytné čtvrti; všude kolem byla vidět bývalá palebná stanoviště, byly tu červené cedule ACHTUNG! MINEN!, zbytky ostnatého drátu, mezi domy zákopy napůl zapadané sněhem; kdysi tudy vedla fronta. Ivan mě provedl několika uličkami, v nichž se znovu tiskl ke zdem; na jednom rohu na mě mávl: „Koho chceš vidět?“ Na to jeho tykání jsem si špatně zvykal. „Nevím. Nějakého důstojníka.“ – „Počkej.“ Zašel do barabizny o kus dál a pak se odtamtud vynořil s vojákem, jenž mu na ulici cosi ukázal. Zamával na mě a já ho dohnal. Ivan ukázal k řece, odkud se zřetelně ozývalo dunění moždířů a samopalů: „Tamhle, Krasnyj Okťjabr. Russkij.“ Ušli jsme kus cesty; ocitli jsme se u jedné z posledních továren, které ještě částečně drželi Sověti, až za kurganem a „tenisovou raketou“. Budovy zřejmě dříve sloužily jako dělnické ubytovny. Když Ivan k jedné z nich došel, vystoupal po třech stupních ke vchodu a prohodil pár slov s vojákem na stráži. Voják mě pozdravil a já vstoupil na chodbu. Každá z tmavých místností, jejichž okna byla jakž takž zatlučená prkny nebo zarovnaná volně poskládanými cihlami a ucpávkami z dek, sloužila za přístřeší několika vojákům. Většinou přitisknutí k sobě pospávali, občas jich několik leželo pod jednou přikrývkou. Dech se jim srážel v malých obláčcích. Panoval tu příšerný puch, složený z odérů všech možných tělesných výměšků, v němž převládala moč a nasládlý pach průjmu. V jedné dlouhé místnosti, nepochybně bývalé jídelně, se několik mužů mačkalo u kamen. Ivan ukázal na důstojníka sedícího na lavičce; i on měl, jako ostatní, na rukávu svého německého feldgrau červenočernou šachovnici. Někteří muži Ivana znali: dali se s ním do řeči jakousi hatmatilkou složenou z ukrajinštiny a srbštiny, prošpikovanou těmi nejhrubšími výrazy (pička, pizda, pizděc, říká se to tak ve všech slovanských jazycích, což člověk pochytí velice rychle). Namířil jsem k důstojníkovi, který vstal, aby mě pozdravil. „Mluvíte německy?“ zeptal jsem se poté, co jsem sklapl podpatky a zvedl paži. – „Ano, ano.“ Zvědavě si mě prohlížel; pravda byla, že má nová uniforma nenesla žádné označení. Představil jsem se. Za ním na zdi visela chudičká vánoční výzdoba: řetězy z novinového papíru na stromku, který byl kusem uhlí nakreslený přímo na zeď, hvězdy vystříhané z plechu a další plody vojenské zručnosti. Byla tu i krásná, veliká kresba jesliček: výjev se však neodehrával ve chlévě, nýbrž ve zničeném domě, v ohořelých troskách. Posadil jsem se k důstojníkovi. Byl to mladý Oberleutnant, velel jedné rotě této chorvatské jednotky, 369. pěšího pluku: část jeho mužů hlídala úsek fronty před továrnou Rudý říjen; ostatní tu odpočívali. Rusové už několik dní zachovávali relativní klid; tu a tam vystřelili z moždíře, ale Chorvati dobře tušili, že je to má jen podráždit. Rovněž proti zákopům rozestavěli ampliony a celé dny z nich vyhrávali hudbu někdy smutnou, někdy veselou, proloženou propagandistickými výlevy, které měly vojáky přesvědčit, aby dezertovali nebo se vzdali. „Těm propagandistickým řečem naši muži příliš pozornosti nevěnují, protože je namluvil nějaký Srb; zato ta hudba je hodně deprimuje.“ Zeptal jsem se, jestli se objevují pokusy o dezerci. Odpověděl poměrně neurčitě: „Stává se to… ale snažíme se tomu všemožně zabránit.“ Mnohem sdílnější byl, co se týče připravovaných vánočních oslav; velitel divize, jistý Rakušák, jim slíbil mimořádný potravinový příděl; jemu samotnému se povedlo uchránit láhev lozovice, kterou pálil jeho otec, a chtěl se o ni podělit se svými muži. Ale ze všeho nejvíc stál o informace o von Mansteinovi. „Takže dorazí?“ O neúspěchu Hothovy ofenzívy mužstvo samozřejmě zpraveno nebylo, takže jsem se nyní neurčitě vyjadřoval já. „Buďte připraveni,“ na víc jsem se nezmohl. Ten mladý důstojník jistě býval elegantní a sympatický; teď působil žalostně jako zbitý pes. Mluvil pomalu, pečlivě volil slova, jako kdyby myslel zpomaleně. Ještě jsme probrali problémy se zásobováním a pak jsem se zvedl k odchodu. Znovu jsem se sám sebe ptal, co tu pohledávám: může mi snad tenhle důstojník odříznutý ode všeho dění sdělit něco, co jsem ještě v žádném hlášení nečetl? Samozřejmě jsem sám viděl tu bídu, únavu a rozklad mužstva, ale o tom všem už jsem také věděl předem. Když jsem sem šel, napadalo mě, že bychom si mohli pohovořit o politické angažovanosti chorvatských vojáků bojujících po boku Němců, o ustašovské ideologii: teď už mi bylo jasné, že to nemá žádný smysl; bylo to více než marné a tento Oberleutnant by nepochybně nevěděl, co odpovědět, nedokázal myslet už na nic jiného než na jídlo, domov, rodinu, zajetí nebo brzkou smrt. Náhle na mě padla únava a znechucení, a připadal jsem si jako pokrytec a idiot. „Veselé Vánoce,“ řekl mi důstojník a s úsměvem mi stiskl ruku. Několik jeho mužů se na mě bez jakéhokoliv záblesku zvědavosti podívalo. „I vám,“ přinutil jsem se odpovědět. Vyzvedl jsem si Ivana, vyšel jsem ven a lačně hltal ledový vzduch. „Co teď?“ zeptal se Ivan. Zapřemýšlel jsem: jestli jsem došel až sem, řekl jsem si, měl bych se aspoň zajít podívat na některou z předsunutých pozic. „Dostaneme se až k frontě?“ Ivan pokrčil rameny. „Jak chceš, šéfe. Ale musíme se zeptat nějakého důstojníka.“ Vrátil jsem se do velké místnosti; důstojník se ani nepohnul, dál nepřítomným pohledem sledoval kamna. „Oberleutnante? Mohl bych navštívit nějakou vaši předsunutou pozici?“ – „Jak si přejete.“ Zavolal jednoho ze svých mužů a dal mu rozkaz v chorvatštině. Pak mi řekl: „Tohle je Hauptfeldwebel Nišić. Povede vás.“ Náhle mě napadlo nabídnout mu cigaretu: tvář se mu rozjasnila a zvolna po ní natáhl ruku. Zatřásl jsem krabičkou: „Vezměte si víc.“ – „Díky, díky. Ještě jednou veselé Vánoce.“ Nabídl jsem jednu i Hauptfeldwebelovi, který mi řekl „Hvala,“ a opatrně si ji uložil do pouzdra. Znovu jsem se zadíval na důstojníka: pořád ještě držel své tři cigarety v ruce a zářil jako dítě. Za jak dlouho, ptal jsem se v duchu, budu jako on? Z toho pomyšlení mi bylo do pláče. Za Hauptfeldwebelem jsem znovu vyšel ven; vedl nás nejdřív po ulici a potom přes dvory až do jednoho skladu. To už jsme museli být v areálu továrny; neviděl jsem žádnou zeď, ale všechno bylo vzhůru nohama, rozbořené, často nebylo poznat, o co se jedná. Zem ve skladu byla rozrytá zákopem, do kterého nás Hauptfeldwebel nechal sejít. Stěna před námi byla proděravělá, do prázdného prostoru se hrnulo děsivě jasné světlo a sníh; z hlavního zákopu vybíhaly do rohů skladu menší pobočné zákopy; nevedly přímo a já v nich nikoho neviděl. V zástupu jsme prošli pod zdí skladu: zákop vedl přes dvůr a mizel v troskách cihlové administrativní budovy. Nišić a Ivan kráčeli přikrčení, aby ze zákopu nevyčnívali, a já je pečlivě napodoboval. Před námi vládlo zvláštní ticho; o něco dál vpravo jsme slyšeli krátké série výstřelů. V administrativní budově bylo šero a páchlo to tu ještě víc než v domě, kde spali vojáci. „Jsme tu,“ řekl tiše Nišić. Ocitli jsme se ve sklepě, jediné světlo sem padalo úzkými průzory nebo dírami ve zdi. Ze tmy se vynořil nějaký muž a začal s Nišićem mluvit chorvatsky. „Došlo tu k šarvátce. Chtěli se sem dostat nějací Rusové. Prý jich pár zabili,“ překládal Nišić značně kostrbatou němčinou. Nevzrušeně mi popsal zdejší vybavení: kde je moždíř, kde je kulomet Spandau, kde jsou lehké kulomety a jaké palebné pole pokrývají, kde jsou slepé úhly. Nezajímalo mě to, ale nechal jsem ho mluvit; vždyť jsem vlastně ani nevěděl, co mě zajímá. „A jejich propaganda?“ zeptal jsem se. Nišić chvilku hovořil s vojákem. „Po boji toho nechali.“ Chvíli jsme mlčeli. „Mohu vidět linie?“ zeptal jsem se konečně, nepochybně proto, aby to vypadalo, že jsem přišel kvůli něčemu konkrétnímu. – „Pojďte za mnou.“ Prošel jsem suterénem a vystoupal po schodišti zasypaném omítkou a kusy cihel. Jako poslední šel Ivan, samopal v pohotovosti. Chodbou v patře jsme se dostali do jediné místnosti na konci. Všechna okna byla zatarasená prkny a cihlami, ale tisíci škvírami sem přesto dopadalo světlo. Zády ke zdi tu seděli dva vojáci se Spandau. Nišić mi ukázal otvor obložený pytli s pískem, které byly podepřené prkny. „Tudy se můžete podívat. Ale ne moc dlouho. Mají skvělé odstřelovače. Zřejmě ženy.“ Klekl jsem si k otvoru a pomalu jsem natáhl krk; byla to úzká spára, viděl jsem jen téměř abstraktní krajinu beztvarých trosek. A právě v tu chvíli jsem zleva zaslechl křik: táhlý chraplavý nářek, který vzápětí utichl. Pak znovu spustil. Jinak se neozývalo nic a já ho slyšel velice zřetelně. Ten, kdo křičel, musel být mladý, byly to dlouhé, pronikavé a děsivě prázdné výkřiky; napadlo mě, že ten člověk je zřejmě raněný do břicha. Vyklonil jsem se a zadíval se stranou: zahlédl jsem hlavu a část těla. Křičel, dokud mu nedošel dech, odmlčel se, nadechl a znovu pokračoval. Rusky jsem neuměl, ale rozuměl jsem, že volá: „Mama! Mama!“ Bylo to nesnesitelné. „Co to má znamenat?“ zeptal jsem se Nišiće hloupě. – „To je jeden z té přestřelky před chvílí.“ – „Nemůžete ho dorazit?“ Nišić se na mě tvrdě, pohrdavě zadíval: „Nemáme střeliva nazbyt,“ utrousil nakonec. Posadil jsem se ke zdi jako vojáci. Ivan se opíral o dveřní zárubeň. Nikdo nic neříkal. Ten chlapec venku pořád křičel: „Mama! Ja ně choču! Mama! Ja choču domoj!“ a další věci, kterým jsem nerozuměl. Pokrčil jsem kolena a objal je rukama. Nišić mě v podřepu sledoval. Nejradši bych si zacpal uši, ale pod jeho olověným pohledem jsem byl jako zkamenělý. Chlapcův křik se mi zavrtával do mozku jako zednická lžíce šátrající v hustém, lepkavém bahně plném červů a hnusných živých věcí. A co já, ptal jsem se v duchu, taky budu volat matku, až přijde můj čas? Ale pomyšlení na tu ženu mě plnilo nenávistí a znechucením. Neviděl jsem ji už léta a vidět jsem ji nechtěl; nechápal jsem, proč bych měl vzývat její jméno a dovolávat se její pomoci. Tušil jsem ovšem, že před touto matkou existoval někdo jiný, matka dítěte, kterým jsem býval, než se cosi nenapravitelně zpřetrhalo. A pro tuhle matku se i já budu jistě křečovitě svíjet a budu po ní volat. A kdyby ne po ní, tak po jejím lůně, po tom, co bylo před světlem, před tím chorobným, sprostým, šíleným denním světlem. „Neměl jste sem chodit,“ řekl příkře Nišić. „K ničemu to není. A je to nebezpečné. Často se tu stávají nehody.“ Hleděl na mě s neskrývanou nevolí. Samopal držel za pažbu, prst na spoušti. Pohlédl jsem na Ivana: držel svou zbraň stejným způsobem a mířil na Nišiće a oba vojáky. Nišić sledoval můj pohled, očima zhodnotil Ivanovu zbraň, jeho výraz, a odplivl si: „Asi byste měli jít.“ Ozvala se suchá detonace, až jsem sebou trhnul, byl to nevelký výbuch, zřejmě granát. Křik na okamžik ustal a pak zase monotónně, trýznivě pokračoval. Vstal jsem: „Ano. Stejně musím zpátky do centra. Už se připozdívá.“ Ivan uhnul, aby nás nechal projít, vydal se v těsném závěsu za námi, a dokud nebyl na chodbě, nespouštěl oči z vojáků. Mlčky jsme vyšli stejným výkopem; v budově, kde byla rota ubytovaná, se ode mě Nišić bez pozdravu odpojil. Už nesněžilo, nebe se vyjasnilo a já na rychle tmavnoucí obloze zahlédl bílý puchýř měsíce. „Dá se jít zpátky potmě?“ zeptal jsem se Ivana. „Dá. Dokonce je to kratší. Hodina a půl.“ Zřejmě se dalo využívat zkratek. Připadal jsem si prázdný, starý, nepatřičný. Hauptfeldwebel tam na konci chodby měl pravdu.

Jak jsme šli, náhle mi v mysli znovu vytanula vzpomínka na matku a kymácela se a vrávorala mi v hlavě jako opilá ženská. Podobné myšlenky mě už dlouho nenapadaly. Od té doby, co jsem o ní na Krymu mluvil s Partenauem, omezoval jsem se na úroveň fakt, a to těch nejméně důležitých. Tohle byly myšlenky jiného řádu, byly hořké, nenávistné, trapné. Kdy to začalo? Když jsem se narodil? Copak jsem jí snad nikdy neodpustil, že mě porodila, že si s nesmyslnou drzostí osobovala právo přivést mě na svět? Zvláštní bylo, že se u mě projevila těžká alergie na její mléko; jak mi později v dobrém rozmaru vyprávěla, mohl jsem pít jen z láhve a nevraživě jsem sledoval svou sestru u prsu. I přesto jsem ji ale v raném dětství musel mít rád, tak, jako mají své matky rády všechny děti. Ještě dnes si vzpomínám na něžnou a ženskou vůni její koupelny, která mě uváděla do strnulého vytržení, jako kdybych se vrátil do ztraceného lůna: pokud si vzpomínám, musela to být směsice vlhké páry z vany, voňavek, mýdel, snad pachu jejího pohlaví a možná i jejích výkalů. I když mě k sobě do vany nepouštěla, sedával jsem na záchodové míse hned vedle, byl jsem klidný a šťastný a nikdy mě to nepřestalo bavit. Pak se všechno změnilo. Ale kdy přesně a proč? Otcovo zmizení jsem jí nezačal zazlívat hned: to mě napadlo až později, když se prodala Moreauovi. Ale už předtím, než se s ním seznámila, se začala projevovat tak, že mě to dohánělo k nepříčetnosti. Bylo to tím, že otec odešel? Těžko říci, ale z té bolesti se občas chovala jako šílená. Jednou večer v Kielu se sama vydala do dělnické hospody u přístavu a tam se opíjela s úplně cizími lidmi, s přístavními dělníky a s námořníky. Snad si dokonce sedla na stůl, vyhrnula si sukni a ukázala pohlaví. Ať to bylo jakkoliv, nějak se to zvrtlo, strhl se povyk a bourgeoise byla vyhozena na ulici, kde upadla do louže. Domů ji promočenou, polonahou a v zaneřáděných šatech dovedl policista; umíral jsem hanbou. I když jsem byl malý mohlo mi být tak deset let –, měl jsem chuť ji zbít, a ona by ani nebyla s to se bránit, ale sestra zasáhla: „Nech ji být. Je jí smutno. Nezaslouží si, aby ses na ni zlobil.“ Trvalo mi dlouho, než jsem se uklidnil. Ale ani tenkrát to zřejmě nebyla nenávist, jen jsem se styděl. Nenávidět jsem ji nejspíš začal až později, když zapomněla na svého muže a obětovala své děti, aby se vzdala jakémusi cizímu člověku. Samosebou se to nestalo za den, ta cesta měla několik etap. Jak už jsem říkal, Moreau nebyl zlý a ze začátku se hodně snažil, abychom ho přijali; byl to ale muž omezený, zajatec hrubých, měšťáckých, liberálních názorů, otrok své touhy po naší matce, která se záhy začala projevovat jako větší chlap než on; a tak ochotně přejal její chování. Pak došlo k té velké katastrofě, po které mě poslali do internátu; měli jsme i spory tradičnějšího rázu, jako ten, který vypukl, když jsem končil gymnázium. Čekala mě maturita a bylo potřeba se rozhodnout, co dál; já chtěl studovat filozofii a literaturu, ale to matka rázně zavrhla: „Potřebuješ mít povolání. Copak si myslíš, že budeme už napořád žít z dobroty ostatních? Potom si můžeš dělat, co budeš chtít.“ A Moreau se mi začal smát: „Cože? To chceš deset let učit v nějakém zapadákově? Chceš být šestákový pisálek a chcípat hlady? Ty nejsi Rousseau, můj milý, vrať se na zem.“ Bože, jak já je nenáviděl. „Musíš si vybudovat kariéru,“ prohlásil Moreau. „Jestli si pak chceš ve volném čase spisovat básničky, tvoje věc. Ale aspoň uživíš rodinu.“ Trvalo to přes týden; utíkat nemělo cenu, chytili by mě, jako když jsem se o útěk pokusil předtím. Musel jsem ustoupit. Oba dva se rozhodli, že mě dají na ELSP, Školu politických věd, odkud jsem se mohl dostat do významných státních úřadů, do Státní rady, na Nejvyšší správní soud nebo na Nejvyšší finanční inspektorát. Bude ze mě státní zaměstnanec, potentát; doufali, že se dostanu mezi elitu. „Nebude to jednoduché,“ vysvětloval Moreau, „chce to být pevný v kramflecích.“; ale má prý v Paříži konexe, pomůže mi. Jejich představy se ovšem nenaplnily: francouzští potentáti teď sloužili mé zemi; a já uvízl tady, ve zmrzlých troskách Stalingradu, a bezpochyby tu také zůstanu. Sestra měla větší štěstí: byla to dívka a na tom, co dělala, tolik nezáleželo; šlo jen o pár finálních úprav, aby s ní byl její budoucí manžel spokojený. Pustili ji do Curychu studovat psychologii u jistého dr. – Karla Junga, který se později poměrně proslavil.

Ta nejkrutější věc už se stala. Někdy na jaře 1929, kdy jsem byl ještě na internátě, jsem dostal od matky dopis. Oznamovala mi, že jelikož nemá o otci žádné zprávy a její opakované dotazy na nejrůznějších německých konzulátech k ničemu nevedly, požádala, aby byl otec oficiálně prohlášen za mrtvého. Od jeho zmizení uběhlo sedm let a soud vynesl kýžené rozhodnutí; teď se hodlá vdát za Moreaua, člověka dobrého a štědrého, který nám bude druhým otcem. To ohavné psaní mě rozzuřilo na nejvyšší míru. Okamžitě jsem jí napsal dopis plný drsných urážek: Můj otec, psal jsem, není mrtvý, a jen to, že oba po jeho smrti touží, ho nezabije. Jestli se chce prodat bezcharakternímu francouzskému hokynáři, ať to klidně udělá; pokud jde o mě, já budu jejich sňatek považovat za protiprávní, za bigamii. Doufám jen, že mě nepodarují parchantem, kterého bych nemohl než nenávidět. Moje matka na tuto filipiku moudře neodpověděla. Toho roku jsem se na prázdniny nechal pozvat k rodičům jednoho bohatého kamaráda a do Antibes jsem ani nepáchl. Vzali se v srpnu; oznámení jsem roztrhal a spláchl do záchoda; ještě následující prázdniny jsem se zatvrdil a nejel jsem za nimi; nakonec mě k tomu donutili, ale to už je jiný příběh. Má nenávist už se vylíhla, čekala ve mně, hotová, úplná, téměř jásavá, jako hranice, u které stačí už jen škrtnout. Mstít jsem se ale dokázal jen nízkým, hanebným způsobem: měl jsem matčinu fotografii; masturboval jsem před ní nebo jsem kouřil své milence a nechával jsem je na ni ejakulovat. A dělal jsem i horší věci. Ve velkém Moreauově domě jsem se začal oddávat košatým, neuvěřitelně propracovaným erotickým hrám. Inspirován marťanskými romány od Burroughse (autora Tarzana, kterého jsem četl v dětství), jež jsem hltal stejně lačně jako řecké klasiky, jsem se zavíral ve velké koupelně v patře, nechával jsem puštěnou vodu, abych nepoutal pozornost, a sehrával jsem extravagantní scény ze svého vymyšleného světa. Zajala mě armáda zelených čtyřrukých lidí z Barsoomu, byl jsem svlečen donaha, spoután a předveden před trůn, na němž povýšeně, lhostejně seděla úchvatná marsovská princezna s měděnou pletí. Pak jsem se s páskem místo kožených pout a s násadou smetáku či láhví vraženou do řiti válel po studených dlaždicích, zatímco mě před trůnem půltucet jejích obřích tělesných strážců postupně znásilňoval. Smetákem či láhví jsem si ale mohl ublížit: pátral jsem tedy po něčem vhodnějším. Moreau zbožňoval tlusté německé klobásy; v noci jsem si vždycky v lednici jednu vzal, zahřál jsem ji v dlaních a namazal olivovým olejem; když bylo po všem, pečlivě jsem ji opláchl a vrátil tam, kde jsem ji našel. Nazítří jsem sledoval, jak ji Moreau a matka krájejí a s požitkem pojídají, a s úsměvem jsem svou porci odmítl; předstíral jsem, že nemám chuť, ale milerád jsem zůstal o hladu, jen abych je viděl jíst. Je pravda, že to se dělo před jejich svatbou, ještě v době, kdy jsem k nim pravidelně jezdil. Jejich sňatek tedy nebyl jediným důvodem. To všechno ale byla jen ubohá, smutná msta bezmocného děcka. Později, po dosažení plnoletosti, jsem se od nich odpoutal, odjel jsem do Německa a přestal matce odpovídat na dopisy. Náš příběh však nepozorovaně plynul dál, a stačila pouhá malichernost, jen křik umírajícího, aby se mi všechno náhle vybavilo, neboť to stále existovalo, přicházelo to odjinud, ze světa, který je obvykle uzavřený, ale válka dokáže v jediném okamžiku pozotvírat všechny jeho dveře, v jednom chraptivém, neartikulovaném výkřiku odhalit jeho morové, bahnité hlubiny, převrátit zaběhaný řád, zvyky a zákony a nutit lidi vraždit se navzájem, vracejíc je pod ono jařmo, zpod něhož se tak trpně osvobozovali, nakládajíc na ně tíhu toho, co bylo. Znovu jsme kráčeli podél kolejí a opuštěných vagonů: byl jsem tak zabraný v myšlenkách, že jsem skoro nevnímal dlouhou cestu kolem kurganu. Tvrdý sníh, který mi křupal pod nohama, získával ve svitu bledého měsíce, jenž nám svítil na cestu, namodralý odstín. Za další čtvrthodinu jsme dorazili k Univermagu; nebyl jsem nijak zvlášť unavený, chůze mě vzpružila. Ivan mi nedbale zasalutoval a i s mým samopalem se odebral za svými krajany. Ve velké operační místnosti, pod ohromným lustrem přineseným sem z divadla, popíjeli důstojníci Stadtkommandantur a sborem zpívali O, du fröhliche a Stille Nacht, heilige Nacht. Jeden z nich mi podal sklenici červeného; přestože to bylo dobré francouzské víno, vypil jsem ji naráz. Na chodbě jsem potkal Möritze, který se na mě zaraženě podíval: „Vy jste byl venku?“ – „Ano, Herr Kommissar. Šel jsem se podívat na část našich pozic, abych si udělal představu o městě.“ Zachmuřil se: „Ne abyste zbytečně riskoval. Dalo mi pěkně zabrat, než jsem vás sem dostal, a jestli se necháte hned zabít, už mi žádnou náhradu nedají.“ – „Zu Befehl, Herr Kommissar.“ Pozdravil jsem ho a šel jsem se převléct. Za chvíli Möritz pozval důstojníky na skleničku, otevřel dvě láhve koňaku, které měl pečlivě schované; při této příležitosti mě představil mým novým kolegům, Leibbrandtovi, Dreyerovi, Vopelovi, zpravodajskému důstojníkovi, Hauptsturmführerovi von Ahlfenovi, Herzogovi a Zumpemu. Zumpe a Vopel, onen Untersturmführer, se kterým jsem se setkal včera večer, pracovali s Thomasem. Byl tu rovněž Weidner, Gestapoleiter pro město (Thomas sám byl Leiter IV pro celý Kessel, a tudíž Weidnerův nadřízený). Připili jsme na Führera a na Endsieg a popřáli si veselé Vánoce; bylo to střízlivé, srdečné setkání, vyhovovalo mi jednoznačně víc než sentimentální nebo pobožnůstkářské výlevy vojenských činitelů. Thomas a já jsme se ze zvědavosti šli podívat na půlnoční mši, která se sloužila ve velkém sále. V dokonale ekumenickém duchu ji postupně celebrovali katolický a protestantský kněz jedné z divizí a věřící obou vyznání se modlili společně. Byl tu i velitel LI. sboru generál von Seydlitz-Kurbach a s ním několik generálů z divizí a jejich štábní velitelé; Thomas mi ukázal Sanneho, který velel 100. Jägerdivision, Korfese a von Hartmanna. Modlilo se i několik našich Ukrajinců; byli to, jak mi Thomas vysvětlil, haličští uniaté, kteří na rozdíl od svých pravoslavných krajanů slaví Vánoce ve stejnou dobu jako my. Pozorně jsem si je prohlížel, ale Ivana jsem mezi nimi nezahlédl. Po mši jsme se vrátili na koňak; pak na mě padla náhlá únava a šel jsem si lehnout. Znovu se mi zdálo o metru: tentokrát se mezi jasně osvětlenými nástupišti táhly dvoje rovnoběžné koleje, které se v tunelu za výhybkou značenou velkými kulatými betonovými sloupy spojovaly; ale výhybka nefungovala, četa žen v oranžových uniformách, mezi nimi i jedna černoška, horečně pracovala na její opravě, a ze stanice mezitím už vyjížděla souprava plná lidí.

Konečně jsem se dal do práce systematičtějším a přesnějším způsobem. Na Boží hod ráno se strhla prudká sněhová bouře, která ukončila naděje na mimořádné zásobování; zároveň Rusové zaútočili na severovýchodní sektor a rovněž směrem na továrny, připravili nás o několik kilometrů území a zabili přes dvanáct set našich mužů. V jednom hlášení jsem se dočetl, že útok těžce postihl Chorvaty, a Hauptfeldwebel Nišić byl na seznamu padlých. Carpe diem! Doufal jsem, že si aspoň stihl vykouřit tu cigaretu. Já jsem dělal výtahy z hlášení a sestavoval z nich další. Vánoce zřejmě na náladu mužstva nijak zvlášť nepůsobily: podle hlášení či dopisů otevřených cenzorem si většina z nich nadále uchovávala víru ve Führera a vítězství; přesto jsme dennodenně popravovali dezertéry nebo sebepoškozovače. Některé divize si své odsouzené popravovaly samy, jiné je předávaly nám; dělalo se to na dvoře za Gestapostelle. Vozili nám i civilisty, které Feldgendarmerie dopadla při rabování, nebo ty, kteří byli podezřelí z předávání zpráv Rusům. Několik dní po Vánocích jsem na chodbě potkal dva usmrkané, špinavé kluky, které Ukrajinci vedli od výslechu k popravě: čistili boty důstojníkům z různých velitelství a memorovali informace; v noci se vždycky vykradli kanálem a uháněli s nimi za Sověty. U jednoho z nich se našla ruská medaile, kterou si schovával: tvrdil, že dostal vyznamenání, ale možná ji jen někde ukradl nebo sebral mrtvému. Muselo jim být tak dvanáct, třináct let, vypadali ovšem přinejlepším na deset, a zatímco mi Zumpe, jenž měl velet popravčí četě, celou věc vysvětloval, oba mě vykulenýma očima sledovali, jako kdybych se je chystal zachránit. Rozzuřilo mě to. Co ode mě chcete? měl jsem chuť se rozkřiknout. Tak umřete, no a co? Já tu určitě taky umřu, umřeme tu všichni. Pro všechny jedna sazba. Uklidnil jsem se až za hodnou chvíli; Zumpe mi potom vyprávěl, že plakali, ale než je zastřelili, přesto stejně křičeli: „Ať žije Stalin!“ a „Ura, poběda!“

„A z toho snad plyne nějaké ponaučení?“ odsekl jsem mu. Poněkud zaraženě odešel.

Začal jsem se scházet s některými ze svých takzvaných informátorů, s těmi, které mi vodil Ivan nebo některý jiný Ukrajinec, i s těmi, kteří přišli sami. Ti muži a ženy byli v žalostném stavu, páchli, byli špinaví a lezly po nich vši; vši už jsem měl také, ale ze zápachu těch lidí se mi dělalo zle. Připadali mi spíš jako žebráci než jako agenti: informace, jimiž mě zásobovali, byly bez výjimky zbytečné, případně se nedaly ověřit; na oplátku jsem jim musel dát cibuli nebo zmrzlou bramboru, které jsem za tímto účelem uchovával v kufru coby tajný fond v místní měně. Naprosto jsem netušil, co si s takto získanými protichůdnými zvěstmi počít; kdybych je předal Abwehr, vysmáli by se mi; nakonec jsem je začal řadit pod názvem Různé neověřené informace a obden jsem je předával Möritzovi.

Zajímaly mě zejména informace týkající se zásobovacích problémů. Aniž by se o tom hovořilo, všichni věděli, že sovětští vězni z našeho Stalagu, kterým už se, řekněme jistou dobu, nedávalo jíst, propadají kanibalismu. „Tím se odhaluje jejich pravá povaha,“ opáčil mi Thomas, když jsem se s ním o tom snažil diskutovat. Rozumělo se samo sebou, že německý Ländser by se i ve stavu nejvyšší nouze přemohl. Tím větší šok způsobilo na vysokých místech hlášení o případu kanibalismu, který se vyskytl v jedné rotě umístěné na západním okraji Kesselu. Událost byla příšernější o to, za jakých okolností se stala. Když se vojáci roty z hladu odhodlali k tomuto kroku, měli stále ještě na paměti Weltanschauung, a proto začali diskutovat o následující otázce: mají sníst Rusa, nebo Němce? Stáli před ideologickým problémem, zda je legitimní sníst Slovana, bolševického Untermensche. Nezkazili by si tímto pokrmem své německé žaludky? Sníst mrtvého kamaráda by ovšem bylo nečestné; i když už ty, kteří padli za Heimat, nemohli pohřbívat, přesto jim ještě byli povinováni úctou. A tak se nakonec dohodli, že snědí jednoho Hiwi, což byl v rámci jejich rozhodování naprosto rozumný kompromis. Zabili ho tedy, a jeden Obergefreite, bývalý řezník z Mannheimu, ho naporcoval. Přeživší Hiwi zpanikařili: tři z nich byli zabiti při pokusu o dezerci, čtvrtému se ale povedlo dostat se na velitelství pluku, kde celou historii oznámil jednomu z důstojníků. Nikdo mu nevěřil; po vyšetřování mu však pod tíhou důkazů uvěřit museli, protože rota se zbytků mrtvoly nedokázala zbavit, našel se celý hrudní koš a část vnitřností, které vojákům nepřipadaly vhodné ke konzumaci. Zatčení vojáci vše přiznali; maso podle nich chutnalo jako vepřové a bohatě se vyrovnalo koňskému. Řezník a čtyři další byli ve vší tichosti zastřeleni a pak se aféra ututlala, ale ve štábech to vzbudilo pozdvižení. Möritz mě požádal, abych sestavil obecné hlášení o stravování jednotek po uzavření Kesselu; měl údaje z AOK 6, ale tušil, že budou z velké části pouze teoretické. Napadlo mě zajít za Hoheneggem.

Tentokrát jsem se na cestu ven připravil lépe. Už předtím jsem s Thomasem navštívil divizní Ic/AO; po mém chorvatském dobrodružství mi Möritz dal rozkaz, že jakmile budu chtít odejít sám, budu muset předem vyplnit formulář o pohybu. Zatelefonoval jsem do Pitomniku do kanceláře Generalstabarzta dr. Renoldiho, hlavního lékaře AOK 6, kde jsem se dozvěděl, že Hohenegg byl přidělen k ústřední polní nemocnici v Gumraku; tam mě informovali, že se přemístil do Kesselu, aby mohl dál provádět pozorování; konečně se mi povedlo zjistit, že je v Rakotinu, stanici na jihu kapsy, v sektoru 376. divize. Poté bylo třeba obvolat nejrůznější velitelství a zorganizovat odvoz. Přesun mi měl zabrat půl dne a bylo jasné, že budu muset přenocovat buď přímo v Rakotinu, nebo v Gumraku; Möritz mi ale výpravu schválil. Do Nového roku zbývalo ještě několik dní, od Vánoc bylo zhruba dvacet pět pod nulou, a tak jsem se rozhodl, že znovu vytáhnu kožich – i přes nebezpečí, že se v něm usídlí vši. Těmi už jsem byl stejně posetý navzdory tomu, že jsem je každý večer pečlivě vybíral ze všech švů: břicho, podpaží i vnitřní stranu stehen jsem měl rudé od štípanců, které jsem si drásal až do krve, nemohl jsem se ubránit. Mimoto jsem trpěl průjmem, za který nepochybně mohla špinavá voda a nepravidelná strava složená z konzervované šunky nebo francouzské paštiky v kombinaci s Wassersuppe z koniny. Na velitelství to ještě šlo, důstojnické latríny byly sice odporné, ale aspoň v dosahu, při přesunu ovšem mohl brzy nastat problém.

Odjel jsem bez Ivana; v Kesselu jsem ho nepotřeboval; kromě toho bylo místo v autech zajišťujících spojení přísně omezené. První vůz mě dovezl do Gumraku, další do Pitomniku; tam jsem musel několik hodin čekat na spojku do Rakotina. Nesněžilo, ale obloha byla i dál mléčně šedá a zachmuřená a letadla, která teď startovala v Salsku, přistávala nepravidelně. Na dráze vládl ještě strašlivější zmatek než minulý týden; na každé letadlo se vrhal nápor zraněných, kteří padali a ostatní na ně šlapali, Feldgendarmen museli hordy zoufalců nutit k ústupu střelbou do vzduchu. Prohodil jsem pár slov s pilotem Heinkelu 111, který si ze svého stroje odskočil zakouřit; byl sinalý, vyděšeně tu scénu sledoval a mumlal: „To není možné, to není možné…“ Když konečně odcházel, prohodil ke mně: „Každý večer, když se živý vrátím do Salska, brečím jako děcko, víte?“ Z té prosté věty se mě zmocnila závrať; otočil jsem se k pilotovi a té vytrvalé smečce zády a rozvzlykal jsem se: slzy mi mrzly na tváři, plakal jsem pro své dětství, pro ty časy, kdy sníh znamenal nekonečnou radost, kdy město bylo báječným místem pro život a kdy se v lesích ještě obvykle nezabíjeli lidé. Ranění za mnou vyli jako pominutí, jako vzteklí psi, a jejich řev téměř přehlušoval hučící motory. Onen heinkel alespoň odstartoval bez potíží; junkeru, který následoval, se to nepovedlo. Znovu začaly padat granáty, zřejmě prorazily nádrž plnou kerosenu, nebo byl možná následkem mrazu porouchaný motor; pár vteřin poté, co se podvozek odlepil od země, se levý motor zasekl; stroj, který ještě nenabral patřičnou rychlost, se naklonil na bok; pilot se ho snažil srovnat, ale letadlo už ztratilo rovnováhu, náhle se zvrhlo na křídlo a několik set metrů za dráhou narazilo na zem v ohromné ohnivé kouli, která na okamžik ozářila step. Bombardování mě zahnalo do úkrytu, od vchodu jsem však všechno viděl; oči se mi znovu zalily slzami, ale ovládl jsem se. Konečně pro mě přišli, protože přijelo moje auto, ale ještě předtím granát dopadl na jeden stan s raněnými u dráhy a do celého vykládacího prostoru vymrštil končetiny a cáry masa. Byl jsem poblíž, a tak jsem musel pomoci s odklízením krvavých trosek a hledat ty, co přežili; když jsem se přistihl, že zkoumám vnitřnosti jednoho mladého vojáka s protrženým břichem, které se rozprostřely po zrudlém sněhu, a snažím se z nich vyčíst stopy své minulosti nebo náznak budoucnosti, napadlo mě, že to všechno nese rysy jakési úmorné frašky. Navzdory svým tenčícím se zásobám jsem otřeseně kouřil cigaretu za cigaretou a každou čtvrthodinu jsem musel běžet na latríny, kde jsem vypustil tenoučkou stružku tekutých sraček; deset minut po odjezdu jsem si musel nechat zastavit a odskočit si do závěje; kožich mi překážel a já si ho potřísnil. Snažil jsem se ho očistit sněhem, ale jen mi kvůli tomu mrzly prsty; když jsem znovu nasedl do auta, schoulil jsem se u okna, zavřel oči a pokusil se to všechno vymazat. Přehraboval jsem se ve výjevech z minulosti jako v ohraném balíčku karet a snažil se z nich vybrat některý, který by přede mnou na pár okamžiků ožil; ale výjevy mi unikaly, rozplývaly se nebo setrvávaly v nehybnosti. Dokonce i obraz mé sestry, mé poslední útočiště, byl strnulý jako dřevěná socha. Nerozplakal jsem se jen proto, že se mnou byli další důstojníci.

Když jsme dojížděli k cíli, znovu začalo sněžit, lehoučké, veselé vločky tančily v šedivém vzduchu; člověk by skoro uvěřil, že nezměrná, prázdná, bílá step je ve skutečnosti země křišťálových víl, lehoučkých a veselých jako ty vločky, jejichž smích se jemně mísí do skučení větru; iluzi ovšem narušovalo vědomí, že step je pošpiněná lidmi a jejich neštěstím a ohavnou úzkostí. V Rakotinu jsem konečně našel Hohenegga; v ubohé izbě napůl zasypané sněhem cosi ťukal na přenosném psacím stroji ve světle svíčky zasunuté v patroně z PAK. Zvedl hlavu, ale nedal najevo žádné překvapení: „Vida. Hauptsturmführer. Copak vás sem přivádí?“ – „Vy.“ Přejel si dlaní přes lysou lebku: „Netušil jsem, že jsem tak žádaný. Ale varuji vás: jestli jste nemocný, jste tu zbytečně. Mě zajímají jenom ti, pro které je už moc pozdě.“ Snaživě jsem se snažil najít pohotovou odpověď: „Mě, doktore, trápí jen jedna nemoc, pohlavně přenosná, nevyléčitelná a smrtelná: život.“ Ušklíbl se: „Nejen že mi připadáte poněkud pobledlý, ale navíc se uchylujete ke klišé. Už jsem vás zažil v lepší formě. To obklíčení vám nesvědčí.“ Sundal jsem si kožich, pověsil ho na hřebík a pak jsem se bez vyzvání usadil zády ke zdi na hrubě tesanou lavici. V místnosti se topilo jen tak, aby se poněkud zmírnil mráz; připadalo mi, že Hohenegg má promodralé prsty. „Jak jde práce, doktore?“ Pokrčil rameny: „Celkem dobře. Generál Renoldi mě nepřijal příliš přátelsky: zřejmě mu celá má mise připadá zbytečná. Nijak mě to nezaskočilo, ale byl bych býval radši, kdyby svůj názor vyjádřil, když jsem byl ještě v Novočerkasku. On se ovšem plete: ještě jsem neskončil, ale už první výsledky jsou mimořádné.“ – „Přesně o tom jsem si s vámi chtěl promluvit.“ – „Takže teď se SD zajímá o výživu?“ – „SD se zajímá o všechno, doktore.“ – „Nechte mě dopsat hlášení. Pak zajdu do takzvané kantýny pro takzvanou polévku, můžeme si promluvit a předstírat přitom, že jíme.“ Poplácal si kulaté bříško: „Momentálně mi ta dieta prospívá. Ale nemělo by se to protahovat.“ – „Aspoň máte rezervy.“ – „To vůbec nic neznamená. Hubení neurotici jako vy tu, jak se zdá, vydrží mnohem déle než ti tlustí a silní. Budu chvíli pracovat. Nespěcháte příliš?“ Rozhodil jsem ruce. „To víte, doktore, vzhledem k zásadní důležitosti toho, co dělám pro budoucnost Německa a 6. armády…“ – „Přesně to jsem si myslel. V tom případě tu přenocujete a zítra ráno se spolu vrátíme do Gumraku.“

Ve vsi Rakotino vládlo podivné ticho. Byli jsme ani ne kilometr od fronty, ale od svého příjezdu jsem zaslechl jen pár výstřelů. Ťukání stroje se rozléhalo do ticha, jež tím bylo ještě zlověstnější. Alespoň že už jsem neměl žaludeční křeče. Konečně si Hohenegg sbalil papíry do aktovky, vstal a nasadil si na kulatou lebku ošuntělou ušanku. „Dejte mi svou vojenskou knížku,“ řekl. „Jdu pro polévku. U kamen najdete trochu dříví: roztopte je, ale pokud možno dřevem neplýtvejte. Musíme s ním vystačit do zítřka.“ Odešel; já přistoupil ke kamnům, abych se zahřál. Zásoby dřeva byly skutečně hubené: tvořilo je několik vlhkých planěk z plotu ještě s kusy ostnatého drátu. Jednu jsem rozštípal a nakonec se mi ji povedlo zapálit. Hohenegg se vrátil s esšálkem polévky a s tlustým skrojkem Komissbrotu. „Omlouvám se,“ vysvětlil, „ale odmítají vám vydat příděl bez písemného rozkazu z hlavního velitelství tankového sboru. Rozdělíme se.“ – „Nic si z toho nedělejte,“ odpověděl jsem, „počítal jsem s tím.“ Došel jsem ke svému kožichu a z kapes vytáhl kus chleba, sušenky a masovou konzervu. „Skvělé!“ vykřikl. „Tu konzervu schovejte na večer, mám tu cibuli: to bude hostina. K obědu mám tohle.“ Vyndal z tlumoku kus špeku zabalený v sovětských novinách. Kapesním nožem nakrájel chléb a uřízl dva velké kusy špeku; všechno to včetně esšálku s polévkou položil přímo na kamna. „Snad mě omluvíte, ale pánev nemám.“ Zatímco se špek škvařil, uklidil si Hohenegg malý psací stroj a roztáhl na stůl noviny. Snědli jsme špek na ohřátých, silných krajících černého chleba: lehce rozpuštěný tuk se do nich vpíjel, chutnalo to skvěle. Hohenegg mi nabídl svou polévku; ukázal jsem si na břicho a odmítl. Zvedl obočí. „Úplavice?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Na dyzentérii si dávejte pozor. Za normálních okolností se dá vyléčit, ale tady je s člověkem za pár dní konec. Vyprázdní se a umře.“ Vyložil mi, jaká hygienická pravidla je třeba dodržovat. „To tady může být trochu potíž,“ upozornil jsem. – „Ano, to je pravda,“ připustil nevesele. Dojídali jsme chleby se špekem a on vykládal o vších a o tyfu. „Už se vyskytlo několik případů, které izolujeme, jak to jen jde,“ vysvětloval. „Ale epidemie přijde, té se nevyhneme. A to pak bude katastrofa. Lidi budou padat jako mouchy.“ – „Podle mě už takhle umírají dost rychle.“ – „Víte, co teď naši továryšči dělají na frontové linii? Velice nahlas pouštějí nahrané tikání hodin a po něm ponurý hlas, který německy říká: ‚Každých sedm vteřin v Rusku zemře jeden Němec!‘ A pak zase tikání. A vydrží jim to celé hodiny. Podmanivé.“ Uměl jsem si představit, že pro muže sužované zimou a hladem, pokousané od hmyzu, zahrabané v bunkrech ze sněhu a zakopané ve zmrzlé zemi to musí být děsivé, přestože, jak vidno z mých počtů na začátku těchto pamětí, výpočet to byl poněkud přehnaný. Já na oplátku Hoheneggovi vyprávěl historii šalamounských kanibalů. Poznamenal k tomu jen: „Soudě podle těch Hiwi, co jsem viděl, asi se moc nepřejedli.“ To nás dovedlo k důvodu mé návštěvy. „Ještě jsem neobešel všechny divize,“ vysvětlil mi, „a určité rozdíly si zatím nedovedu vysvětlit. Ale už jsem byl zhruba u třicítky pitev, a výsledky jsou nezvratné: více než polovina pitvaných jeví příznaky silné podvýživy. Obecně řečeno – téměř žádné tukové tkáně pod kůží ani v okolí orgánů; rosolovitá tekutina v mezenteriu; játra překrvená, orgány bledé a bezkrevné; červená a žlutá kostní dřeň nahrazená rosolovitou hmotou; srdeční sval atrofovaný, ale s rozšířenou pravou komorou a ouškem. Řečeno jazykem běžných smrtelníků, jejich tělo, které už nemá z čeho udržovat životní funkce, začne ve snaze vyzískat potřebné kalorie požírat samo sebe; a když už není odkud brát, stroj se zastaví, jako když autu dojde benzín. Je to známý jev: tady je ovšem zvláštní to, že navzdory drastickému omezení potravinových přídělů je ještě příliš brzy na to, aby se vyskytlo tolik případů. Všichni důstojníci mě ujišťují, že zásobování se vyřizuje centrálně přes AOK a že vojáci skutečně dostávají oficiálně stanovené dávky. Ty momentálně činí něco pod tisíc kilokalorií na den. Je to málo, ale pořád ještě aspoň něco; muži by měli být slabí, náchylnější k nemocem a infekcím, ale hlady by zatím umírat neměli. Právě proto mí kolegové hledají jiné vysvětlení: mluví o vysílení, o stresu, o psychickém šoku. To všechno je ovšem příliš mlhavé a nepřesvědčivé. Mé pitvy, ty nelžou.“ – „A co si o tom tedy myslíte vy?“ – „Nevím. Zřejmě tu existuje celá řada navzájem souvisejících příčin, které se od sebe dají v těchto podmínkách těžko oddělit. Mám podezření, že u některých organismů se schopnost dobře rozložit potravu, tedy, chcete-li, trávit, mění vlivem jiných faktorů, například napětí nebo nedostatku spánku. Samozřejmě že se vyskytují zcela jasné případy: muži tu mají tak úporné průjmy, že to málo, co jejich tělo vstřebá, se jim v žaludku neudrží dost dlouho a v podstatě v nezměněné podobě opět vychází; to se týká zejména těch, kteří jedí v podstatě jen tuto Wassersuppe. Jednotkám se vydávají i některé vysloveně škodlivé potraviny: muže, kteří už týdny jedí jen chléb a polévku, dokáže například zabít i taková tučná masová konzerva, jako je ta vaše; jejich organismus ten šok nevydrží, srdce začne pumpovat příliš rychle a okamžitě se unaví. Chodí sem také máslo: to se dodává ve zmrzlých kostkách, a protože Ländser ve stepi nemají čím rozdělat oheň, roztloukají je sekerou a kusy cucají. To vyvolává příšerné průjmy, které je zanedlouho zabijí. Abyste věděl úplně všechno, tak značná část mrtvol, které mi dodají, má ještě kalhoty plné sraček, naštěstí zmrzlých: na samém konci už nemají sílu ani na to, aby si stáhli spodky. A uvědomte si, že to jsou těla z bojových linií, nikoliv z nemocnic. Zkrátka a dobře, má teorie se bude těžko prokazovat, ale připadá mi pravděpodobná. Zima a únava působí na samotný metabolismus, a ten pak už nedokáže jaksepatří fungovat.“ – „A co strach?“ – „Strach samozřejmě také. To bylo dobře vidět za světové války: při některých obzvlášť masivních bombardováních selhává srdce; pak narážíme na mladé, dobře živené, zdravé muže, kteří zemřeli bez jediného škrábnutí. Ale zde, řekl bych, jde spíš o přitěžující faktor, ne o primární příčinu. Ještě jednou zdůrazňuji, že musím ve výzkumech pokračovat. 6. armádě zřejmě příliš k užitku nebudou, ale troufám si hrdě říci, že poslouží vědě, a to mi každé ráno pomáhá vstát z postele; to, a ještě ten nevyhnutelný saljut odnaproti od přátel. Kessel je v podstatě gigantická laboratoř. Pro vědce hotový ráj. Mám k dispozici mrtvol, kolik chci, a to dokonale zachovalých, i když rozmrazování je občas poněkud obtížné. Musím chudáky asistenty nutit, aby s nimi trávili noc u kamen a pravidelně je obraceli. Onehdá v Baburkinu jeden z nich usnul; druhý den ráno jsem svůj předmět bádání našel z jedné strany mražený a z druhé pečený. A teď pojďte, už je čas.“ – „Čas? Čas na co?“ – „Uvidíte.“ Hohenegg si vzal aktovku i stroj a oblékl si kabát; než vyšel, sfoukl svíčku. Venku byla tma. Následoval jsem ho až do balky za vesnicí, kde se nohama napřed protáhl do bunkru, který pod sněhem téměř nebylo vidět. Na stoličkách tu kolem svíčky seděli tři důstojníci. „Dobrý večer, Meine Herren,“ pozdravil Hohenegg. „Představuji vám Hauptsturmführera dr. Aueho, který nás laskavě přijel navštívit.“ Stiskl jsem důstojníkům ruku, a protože tu už nebyla žádná stolička, stáhl jsem si pod sebe kožich a posadil se přímo na promrzlou zem. Záblo to i přes kožešinu. „Sovětský velitel, který stojí proti nám, vyniká podivuhodnou přesností,“ vysvětloval mi Hohenegg. „Od poloviny měsíce třikrát denně, přesně v pět hodin třicet, v jedenáct a v šestnáct třicet, kropí tenhle sektor. Mezitím až na pár výstřelů z moždíře nic. Na práci je to velice praktické.“ A za tři minuty jsem skutečně uslyšel pronikavý jekot, následovaný řadou explozí kdesi poblíž; byla to salva ze „Stalinových varhan“. Celý bunkr se otřásl, polovinu vchodu zasypal sníh, ze stropu se sypaly kusy hlíny. Matné světlo svíčky se zachvělo a po vysílených, špatně oholených tvářích důstojníků přeběhly nestvůrné stíny. Následovaly další salvy zdůrazněné úsečnějšími detonacemi tankových a dělových granátů. Hluk byl k zešílení, nepříčetný, žil si svým vlastním životem, zaplnil veškerý vzduch a tlačil se do částečně zataraseného vstupu bunkru. Přepadla mě děsivá představa, že nás to tu pohřbí zaživa, jen tak tak jsem se nedal na útěk, ale nakonec jsem se ovládl. Trvalo ale ještě chvíli, než se rozptýlil a zmizel hluk, jeho tíha a tlak. Trpký pach korditu štípal do očí a do nosu. Jeden z důstojníků rukama odhrabal sníh ze vstupu a poté jsme se vysoukali ven. Vypadalo to, že vesnice nad balkou je srovnaná se zemí, jako by ji smetla bouřka; izby hořely, ale brzy jsem si všiml, že zasaženy byly jen některé domy: většina střel zřejmě mířila na pozice. „Jediná potíž je v tom,“ poznamenal Hohenegg a oprašoval mi z kožichu hlínu a sníh, „že nikdy nemíří na stejné místo. To by bylo ještě praktičtější. Pojďte se podívat, jestli to naše skromné přístřeší přežilo.“ Chatrč byla stále na svém místě; kamna dokonce ještě trochu hřála. „Nedali byste si čaj?“ navrhl jeden z důstojníků, který nás doprovázel. Vydali jsme se s ním do jiné izby, která byla přepažená napůl; v první místnosti, kde už seděli zbývající dva důstojníci, byla rovněž kamna. „Tady ve vesnici to jde,“ prohodil jeden z důstojníků. „Po každém bombardování se najde dřevo. Ale muži v liniích nemají nic. I při sebemenším zranění umírají na šok a omrzliny způsobené ztrátou krve. Převézt je do nemocnice, na to je čas málokdy.“ Další připravoval „čaj“, náhražku Schlüter. Všichni tři měli buď hodnost Leutnanta, nebo Oberleutnanta, a byli velice mladí; pohybovali se a mluvili zvolna, téměř apaticky. Ten, který vařil čaj, měl připnutý Železný kříž. Nabídl jsem jim cigarety; zapůsobilo to na ně stejně jako na toho chorvatského důstojníka. Jeden z nich vytáhl ohmataný balíček karet: „Zahrajete si?“ Naznačil jsem, že já ne, ale Hohenegg souhlasil a rozdal karty na partii skatu. „Karty, cigarety, čaj…“ jízlivě se usmál ten třetí, který zatím nepromluvil. „Člověk by řekl, že je doma.“ – „Dřív jsme hrávali šachy,“ vysvětloval mi ten první. „Ale teď už na to nemáme sílu.“ Důstojník se Železným křížem rozlil čaj do pomačkaných plecháčků. „Mléko bohužel nemáme. A cukr také ne.“ Napili jsme se a ostatní se pustili do hry. Vešel jakýsi poddůstojník a tiše cosi řekl důstojníkovi se Železným křížem. „Ve vesnici čtyři mrtví, třináct raněných,“ oznámil důstojník rozhořčeně. „Druhá a třetí rota to taky schytaly.“ Se vzteklým a zároveň zmateným výrazem se otočil ke mně. „Když se zabýváte zpravodajstvím, Herr Hauptsturmführer, tak mi prosím něco vysvětlete. Odkud se berou všechny ty zbraně, ta děla a ta munice? Štveme je a pronásledujeme už dva roky. Hnali jsme je od Bugu k Volze, ničili jsme jim města, továrny jsme rovnali se zemí… Tak kde hergot berou všechny ty tanky a děla?“ Měl téměř na krajíčku. „Já se nezabývám tímhle druhem zpravodajství,“ vysvětloval jsem klidně. „Vojenský potenciál nepřítele, to je věc Abwehr a Fremde Heere Ost. Podle mě ho podcenili už na začátku. Mimoto se Rusům podařilo hodně továren evakuovat. Na Urale mají zřejmě značné výrobní kapacity.“ Vypadalo to, že by důstojník v hovoru rád pokračoval, ale byl zjevně příliš unavený. Zmlkl a vrátil se ke kartám. O něco později jsem se jich zeptal, jak vypadá ona ruská defétistická propaganda. Ten, který nás pozval, se zvedl, zašel za zástěnu a pak mi přinesl dva letáky. „Posílají nám tohle.“ Na jednom z nich stála prostá básnička v němčině, nadepsaná Mysli na své dítě! a podepsaná jistým Erichem Weinertem; druhý končil citátem: Pokud se němečtí vojáci či důstojníci vzdají, musí je Rudá armáda vzít do zajetí a nechat je naživu (rozkaz č. 55 lidového komisaře obrany J. V. Stalina). Šlo o značně propracované výtvory; byly zvládnuté po jazykové i typografické stránce. „A zabírá to?“ zeptal jsem se. Důstojníci se na sebe podívali. „Bohužel ano,“ řekl ten třetí. – „Nemůžeme mužstvu zakázat to číst,“ poznamenal ten se Železným křížem. – „Během jednoho nedávného útoku,“ ujal se opět slova ten třetí, „se bez jediného výstřelu vzdal celý oddíl. Naštěstí mohl jiný oddíl zasáhnout a útoku zabránit. Nakonec jsme Rudé zatlačili na ústup, takže s sebou zajatce nestihli vzít. Několik jich padlo v boji; ostatní byli zastřeleni.“ Leutnant se Železným křížem se na něho nevraživě podíval a důstojník zmlkl. „Mohu si to nechat?“ ukázal jsem na letáky. – „Jak chcete. My si je schováváme jen pro jedno použití.“ Složil jsem je a zasunul do kapsy saka. Hohenegg dohrál partii a vstal: „Půjdeme?“ Poděkovali jsme všem třem důstojníkům a vrátili jsme se do Hoheneggovy izby, kde jsem pak ze své konzervy a plátků opečené cibule připravil malé občerstvení. „Je mi to moc líto, Hauptsturmführere, ale koňak jsem nechal v Gumraku.“ – „Aspoň zbude na jindy.“ Povídali jsme si o důstojnících; Hohenegg mi vyprávěl o podivných stavech, jež některé z nich přepadají, například o onom Oberleutnantovi 44. divize, který nechal zbourat izbu sloužící za přístřeší deseti jeho mužům, aby si mohl dát ohřát vodu, pak se na dlouho naložil do vany, oholil se, znovu si oblékl uniformu a střelil se do úst. „Ale doktore,“ upozornil jsem ho, „jistě víte, že latinské obsidere znamená jak obléhat, tak posednout. Stalingrad je město posedlé zlým duchem.“ – „Ano. Pojďme si lehnout. Budíček je tu poněkud neurvalý.“ Hohenegg měl slamník a spací pytel; pro mě našel dvě přikrývky a já se zavrtal do svého kožichu. „Měl byste vidět, jak si bydlím v Gumraku,“ řekl, když si lehal. „Tam mám bunkr s dřevěnými stěnami, vytápěný, čisté povlečení. Luxus.“ Čisté povlečení, říkal jsem si: vida, o čem se také dá snít. Teplá lázeň a čisté povlečení. Může se stát, že zahynu a už se nestihnu vykoupat? Ano, stát se to mohlo, a tady v Hoheneggově izbě mi to připadalo pravděpodobné. Znovu se mi nesmírně chtělo plakat. Stávalo se mi to v poslední době často.

Po návratu do Stalingradu jsem podle údajů, jež mi poskytl Hohenegg, sepsal hlášení, které, aspoň podle Thomase, Möritze přímo omráčilo; přečetl prý ho na jeden zátah a pak ho beze změn odeslal. Thomas ho chtěl předat přímo do Berlína. „Ty k tomu nepotřebuješ Möritzův souhlas?“ zeptal jsem se udiveně. Thomas pokrčil rameny: „Jsem důstojník Staatspolizei, já nepatřím k Geheime Feldpolizei. Dělám si, co chci.“ Postupně jsem si uvědomoval, že jsme víceméně samostatní. Möritz mi přesné instrukce dával jen zřídka, v podstatě jsem byl odkázaný sám na sebe. Vrtalo mi hlavou, proč si mě sem vyžádal. Thomas byl – jakými cestami, to netuším – i nadále v přímém kontaktu s Berlínem a vypadalo to, že vždy přesně ví, jaký bude příští postup. V prvních měsících po obsazení města SP a Feldgendarmerie likvidovaly Židy a komunisty; pak pokračovaly evakuací většiny civilistů, z nichž ti práceschopní, kterých bylo téměř šedesát pět tisíc, byli posláni do Německa v rámci Sauckelovy Aktion. Ani oni toho ale zřejmě už příliš na práci neměli. Thomas i přesto působil zaměstnaně; den co den si své Ic hýčkal cigaretami a masovými konzervami. Já jsem se z nedostatku lepší činnosti rozhodl přebudovat zděděnou síť civilních informátorů. Přestal jsem zásobovat všechny ty, kteří mi připadali zbyteční, a těm ostatním jsem oznámil, že od nich očekávám více. Na Ivanův návrh jsem zašel s Dolmetscherem do sklepů pobořených budov v centru: tam žily stařeny, které toho hodně věděly, ale ven nevycházely. Většinou nás nenáviděly a netrpělivě čekaly, až se vrátí naši, jak říkaly; pár brambor a hlavně ta radost, že si mají s kým popovídat, jim však rozvázaly jazyk. Z vojenského hlediska neřekly nic podstatného; celé měsíce ovšem žily těsně za sovětskými liniemi a zeširoka vyprávěly o náladě vojáků, o jejich odvaze, jejich víře v Rusko a také o ohromných nadějích, které válka vzbudila mezi lidmi a o nichž se otevřeně diskutovalo dokonce i s důstojníky: uvolnění režimu, rozpuštění kolchozů a sovchozů, zrušení pracovních knížek, které omezovaly volný pohyb. Jedna z těchto stařen, Máša, mi s dojetím líčila jejich generála Čujkova, o kterém už teď mluvila jako o „stalingradském hrdinovi“: od začátku bojů neopustil pravý břeh; ten večer, kdy jsme zapálili nádrže s naftou, na poslední chvíli unikl na skálu, a aniž by hnul brvou, strávil noc mezi dvěma ohnivými řekami; muži už prý přísahají jen na něj; já jsem tohle jméno slyšel poprvé. Od těchto žen jsem se také dozvěděl hodně o našich vlastních Ländser: mnozí z nich k nim vždycky na pár hodin zašli na kus řeči, trochu se najíst a vyspat. Tenhle úsek fronty, to byla šílená změť zborcených budov neustále pod palbou sovětského dělostřelectva, které bylo občas slyšet z opačného břehu Volhy; pod vedením Ivana, který tu zřejmě znal i ten nejzapadlejší kout, jsem se zde pohyboval v podstatě jen pod zemí, ze sklepení do sklepení a občas dokonce i kanalizací. Jinde jsme naopak chodili podlažími, protože to Ivanovi ze záhadných důvodů připadalo bezpečnější, procházeli jsme byty s cáry spálených záclon, s popraskanými, zčernalými stropy, s obnaženým cihlovým zdivem pod potrhanými tapetami a opadanou omítkou, pokoji, kde se ještě válely trosky chromových postelí, rozpárané pohovky, kredence a dětské hračky; byla tu prkna položená přes zející díry, odkryté chodby, kudy jsme se museli plížit, a všude cihly proděravělé jako krajkoví. Dělostřelectvo Ivana nevzrušovalo, zato měl až pověrčivý strach ze snajprů; u mě to bylo opačně, mě děsily výbuchy, pokaždé jsem měl co dělat, abych se neschoulil do klubíčka; odstřelovačů jsem si z nevědomosti nevšímal a z těch nejméně chráněných míst, která ovšem mně připadala jako všechna ostatní, mě Ivan často musel odtáhnout. Rovněž tvrdil, že tihle odstřelovači jsou většinou ženy, a zapřísahal se, že na vlastní oči viděl mrtvolu té nejslavnější z nich, olympijské vítězky z roku 1936; a přitom nikdy neslyšel o Sarmatech od dolní Volhy, o těch, kteří podle Hérodota vzešli ze svazků mezi Skýty a Amazonkami, kteří posílali své ženy do bitev s muži a budovali ohromné mohyly, jako je Mamajev Kurgan. V těch zničených, neutěšených končinách jsem potkával i vojáky; někteří se tvářili nepřátelsky, jiní přátelsky, další zase lhostejně; vyprávěli o Rattenkrieg, „krysí válce“, která se o tyhle trosky vede a v níž se frontovou linií stává chodba, strop či zeď, kde se místo bombardování v dýmu a prachu naslepo házejí granáty, kde se ti živí dusí v horku požárů a mrtví překážejí na schodištích, na podestách a na prazích bytů, kde se ztrácí ponětí o čase a prostoru a kde se válka stává téměř jakousi pomyslnou, trojrozměrnou šachovou partií. Takhle se naši muži občas dostali dvě, tři ulice od Volhy, ale dál ne. Teď byli na tahu Rusové; každý den, obvykle za svítání a večer, tvrdě zaútočili na naše pozice zejména v tovární oblasti, ale i v centru města; našim jednotkám se tenčily přísně odměřované zásoby munice a ti, co útok přežili, se hroutili vyčerpáním; ve dne se Rusové bez obav procházeli venku, protože věděli, že naši lidé na ně nesmějí střílet. Žili namačkaní ve sklepích pod koberci krys, které bez obav pobíhaly po živých i mrtvých a v noci chodily vysíleným spáčům ohlodávat oči a uši. Jednoho dne, právě když jsem se nacházel ve druhém patře jistého domu, na ulici vybuchla malá střela z moždíře; za pár okamžiků jsem zaslechl nefalšovaně šílený smích. Vyhlédl jsem oknem a zjistil jsem, že v sutinách leží lidský trup: německý voják, kterému výbuch utrhl obě nohy, se smál na celé kolo. Sledoval jsem, jak se směje dál a dál a kolem něj se v troskách rozšiřuje kaluž krve. Z té podívané mi vstávaly vlasy hrůzou a útroby se mi svíraly; poslal jsem Ivana pryč a přímo uprostřed pokoje jsem si stáhl kalhoty. Když mě na některé z výprav popadly křeče, kadil jsem kdekoliv, na chodbách, v kuchyních, v ložnicích, dokonce se mi to v troskách někdy povedlo i na záchodové míse, pravda, ne vždy připojené k odpadu. Ty ohromné zničené činžovní domy, v nichž loni v létě ještě žily obyčejným, běžným životem tisíce rodin, jež netušily, že už brzy budou v jejich manželských postelích spát vojáci po šesti, že se budou balit do jejich závěsů a prostěradel, že se v jejich kuchyních budou navzájem masakrovat lopatami a ve vanách jim budou skladovat mrtvoly, tyhle domy mě plnily marnou a hořkou úzkostí; a z této úzkosti čím dál tím častěji, jako utopenci ze ztroskotané lodi, vyplouvaly vzpomínky. Často to byly vzpomínky žalostné. Například na to, jak mě dva měsíce po našem příchodu k Moreauovi, krátce po mých jedenáctých narozeninách, matka po začátku školního roku poslala do internátu v Nice pod záminkou, že v Antibes není žádné dobré gymnázium. Nebyl to nijak hrozný ústav, učili tu obyčejní lidé (jak se mi později, v církevní škole, po tomhle místu stýskalo!); domů jsem jezdil vždycky ve čtvrtek odpoledne a na konci týdne; přesto jsem tu školu nenáviděl. Rozhodl jsem se, že terčem závisti a zloby ostatních, jako to bylo v Kielu, se už nestanu; k mé nervozitě přispívala skutečnost, že jsem ze začátku pořád ještě měl lehký německý přízvuk; doma s námi matka vždycky mluvila francouzsky, ale než jsme se přestěhovali do Antibes, žádnou jinou praxi jsem neměl. Mimoto jsem byl hubený jako lunt a na svůj věk malý. Abych to vyrovnal, poměrně bezděčně jsem si vytvořil záludný, ironický styl chování k učitelům. Stal se ze mě třídní šašek; přerušoval jsem hodiny a s vážnou tváří jsem pronášel poznámky a otázky, na které mí spolužáci reagovali zlomyslným hurónským smíchem; inscenoval jsem propracované a někdy kruté frašky. Za oběť jsem si vybral zejména jednoho profesora, hodného, trochu zženštilého člověka, který vyučoval angličtinu, nosil motýlka a o kterém se šuškalo, že se oddává praktikám, které jsem tehdy stejně jako všichni ostatní považoval za ostudné, nicméně jsem o jejich podstatě neměl ani tušení. Právě proto, a také proto, že byl od přírody slabý, jsem si z něj udělal fackovacího panáka a pravidelně jsem ho před třídou ztrapňoval, dokud ho jednoho dne nepopadl zuřivý a bezmocný vztek a nevrazil mi políček. Ještě po letech mě při této vzpomínce polévá stud, protože jsem už dávno pochopil, že jsem s tím nebožákem zacházel jako ti tupí neurvalci se mnou, bezostyšně, jen pro nízké potěšení z jakési iluzorní nadřazenosti. V tom mají zcela jistě ti takzvaní silní nesmírnou výhodu nad slabými: ty i ony stravuje úzkost, strach a pochybnosti, ale slabí o nich vědí a trpí jimi, zatímco silní je nevidí, a aby ještě vyztužili onu zeď, která je před tou bezednou prázdnotou chrání, obrací se proti slabým, jejichž příliš zjevná křehkost ohrožuje křehkou sebejistotu silných. Takto slabí ohrožují silné a přivolávají na sebe násilnosti a vraždění, jež je nelítostně kosí. A teprve když slepé, nezadržitelné násilí udeří na silné, získá ona hradba jejich jistoty trhliny: teprve pak si uvědomí, co je čeká, a zjistí, že skončili. Právě to se přihodilo všem mužům z 6. armády, tak hrdým a zpupným, když drtili ruské divize, obírali civilisty, likvidovali podezřelé jako mouchy. Teď je kromě sovětských děl a odstřelovačů, mrazu, nemocí a hladu, zabíjelo i pomalé dmutí vnitřního přílivu. Vzdouval se i ve mně, byl štiplavý a smrděl jako ty sladce páchnoucí sračky, co se mi valily útrobami. Názorně mi to ukázalo jedno zvláštní setkání, které mi zprostředkoval Thomas. „Rád bych, aby sis s někým promluvil,“ řekl, jen co strčil hlavu do skromného kumbálu, který mi sloužil za kancelář. Vím určitě, že to bylo poslední den roku 1942. „A s kým?“ – „S jedním politrukem, kterého zajali včera u továren. Už jsme ho zmáčkli, co to šlo, a Abwehr taky, ale napadlo mě, že by bylo zajímavé, kdyby sis s ním popovídal o ideologii a trošku se informoval, co se jim v dnešní době tam na druhé straně honí v palicích. Ty jsi taková jemná duše, půjde ti to líp než mně. Mluví výborně německy.“ – „Tak dobrá, jestli myslíš, že je to potřeba.“ – „Neztrácej čas s vojenskými otázkami: ty už jsme probrali.“ – „A mluvil?“ Thomas pokrčil rameny a zlehka se pousmál: „Vlastně ne. Už není nejmladší, ale má tuhý kořínek. Možná si ho pak ještě vezmeme do práce.“ – „Aha, už chápu; chceš, aby změknul.“ – „Přesně tak; udělej mu kázání, řekni mu něco o budoucnosti jeho dětí.“

Jeden z Ukrajinců ke mně přivedl spoutaného muže. Ten člověk měl na sobě krátkou žlutou tankistickou blůzu s pravým rukávem roztrženým ve švu; polovinu obličeje měl úplně odřenou, jakoby do krve poškrábanou; na druhé straně mu oko téměř zavírala modrá pohmožděnina; když ho zajali, musel ovšem být čerstvě oholený. Ukrajinec s ním drsně smýkl na školní židličku před mým pracovním stolem. „Sundej mu pouta,“ rozkázal jsem. „A běž počkat na chodbu.“ Ukrajinec pokrčil rameny, odemkl pouta a odešel. Komisař si začal třít zápěstí. „Milí lidé, ti naši zrádci národa, což?“ zavtipkoval. Němčinu měl i přes přízvuk čistou. „Až potáhnete zpátky, můžete si je vzít s sebou.“ – „My zpátky nepotáhneme,“ odpověděl jsem suše. – „Tím lépe. Aspoň je pak nebudeme muset honit, až je budeme chtít zastřelit.“ – „Jsem Hauptsturmführer dr. Aue,“ řekl jsem. „A vy?“ Zlehka se na židli uklonil: „Ilja Semjonovič Pravdin, k vašim službám.“ Vytáhl jsem jednu ze svých posledních krabiček cigaret: „Kouříte?“ Usmál se a ukázalo se, že mu chybí dva zuby. „Proč policajti vždycky nabízejí cigarety? Vždycky, když mě zatknou, nabízejí mi cigarety. Tím neříkám, že bych je odmítal.“ Jednu jsem mu podal; naklonil se ke mně, abych mu připálil. „A vaše hodnost?“ zeptal jsem se. Se spokojeným úsměvem dlouze natáhl kouř: „Vaši vojáci umírají hlady, ale vy důstojníci pořád ještě máte dobré cigarety. Jsem politický komisař pluku. Ale nedávno nám přidělili vojenské hodnosti, takže se ze mě stal podplukovník.“ – „Ovšem jste člen strany, nikoliv důstojník Rudé armády.“ – „Přesně tak. A co vy? Vy jste taky od Gestapo?“ – „Jsem z SD. To není totéž.“ – „Já vím, jaký je v tom rozdíl. Už jsem vašich lidí vyslýchal dost.“ – „A jak se takový komunista jako vy mohl nechat zajmout?“ Zachmuřil se: „Při jednom útoku nedaleko mě vybuchl granát a dostal jsem zásah střepinou do hlavy.“ Ukázal na rozedřenou tvář. „Upadl jsem do bezvědomí. Myslím, že soudruzi mě tam nechali, protože mě měli za mrtvého. Když jsem přišel k sobě, už jsem byl v rukou vašich lidí. Nedalo se nic dělat,“ uzavřel smutně. – „Politruk a důstojník, co bojuje v první linii, to se nevidí moc často, že?“ – „Zabili nám velitele a já musel naše lidi dát dohromady. Ale obecně s vámi souhlasím: na stranické zástupce se u nás v boji moc často nenarazí. Někteří zneužívají svých výhod. Ale tyto prohřešky budou napraveny.“ Konečky prstů si zlehka zaťukal na nafialovělou, pohmožděnou tkáň kolem oteklého oka. „To také ten výbuch?“ zeptal jsem se. Věnoval mi další bezzubý úsměv: „Ne, to vaši kolegové. Tyhle metody přece znáte.“ – „Vaše NKVD je používá také.“ – „Samozřejmě. Já si nestěžuji.“ Odmlčel jsem se. „Kolik vám je let, smím-li se zeptat?“ – „Čtyřicet dva. Přišel jsem na svět s naším stoletím, jako ten váš Himmler.“ – „Takže jste zažil revoluci?“ Rozesmál se. „Samozřejmě! V patnácti jsem byl militantní bolševik. Byl jsem členem jednoho petrohradského dělnického sovětu. Neumíte si představit, co to bylo za dobu! Ohromný závan svobody.“ – „Tak to se toho tedy hodně změnilo.“ Zamyslel se: „Ano. To je pravda. Ruský lid na tak bezbřehou a okamžitou svobodu nepochybně nebyl připraven. Ale ono to postupně přijde. Nejdřív ho musíme vzdělat.“ – „A kde jste se naučil německy?“ Znovu se usmál: „Naučil jsem se sám, v šestnácti, od válečných zajatců. Potom mě Lenin poslal k německým komunistům. Představte si, že jsem znal Liebknechta a Luxemburgovou! Výjimeční lidé. A po občanské válce jsem se do Německa tajně několikrát vrátil, abych udržel kontakty s Thälmannem a dalšími. Nemáte zdání, jaký jsem vedl život. V roce 1929 jsem tlumočil vašim důstojníkům, kteří do Sovětského Ruska přijížděli na cvičení, vyzkoušet vaše nové zbraně a taktiky. Hodně jsme se od vás naučili.“ – „Ano, ale užitek vám to nepřineslo. Všechny důstojníky, kteří si naše metody osvojili, Stalin zlikvidoval, Tuchačevským počínaje.“ – „Tuchačevského je škoda. Myslím po lidské stránce. Z politického hlediska Stalina soudit nemohu. Možná to byl omyl. I bolševici se dopouštějí chyb. Důležité ovšem je, že máme sílu pravidelně čistit své řady, zbavit se těch, kteří se odchýlí, těch, co se nechají zkorumpovat. Vám tahle síla chybí: vaše Strana hnije zevnitř.“ – „I u nás máme problémy. V SD to víme lépe než kdokoliv jiný, a pracujeme na tom, aby se Strana i Volk staly lepšími.“ Pousmál se. „Naše systémy se od sebe koneckonců zas tolik neliší. Aspoň v principu.“ – „Od komunisty je to zvláštní tvrzení.“ – „Ani ne, když se nad tím zamyslíte. Je nějaký podstatný rozdíl mezi národním socialismem a socialismem v rámci jedné země?“ – „Jestli je to takhle, tak proč tedy vedeme boj na život a na smrt?“ – „Ten jste chtěli vy, ne my. My byli připravení ke kompromisům. Ale to je totéž jako kdysi mezi křesťany a Židy: místo aby se křesťané s Vyvoleným národem, se kterým toho měli tolik společného, spojili a společně vytvořili jednotnou frontu proti pohanům, raději se, zcela jistě hnáni závistí, opět vrátili na cestu pohanství a obrátili se proti svědkům pravdy. To bylo nesmírně nerozumné.“ – „Domnívám se, že v tom vašem příměru Židé zastupují vás.“ – „Samosebou. Vždyť jste si koneckonců od nás vypůjčili úplně všechno, i když něco z toho jen karikujete. A to nemluvím pouze o symbolech, jako je rudá vlajka a první máj. Mluvím o pojmech, jež jsou vaší Weltanschauung nejdražší.“ – „V jakém smyslu?“ Začal počítat na prstech po ruském způsobu, tak, že je jeden po druhém, počínaje malíčkem, ohýbal: „Tam, kde komunismus hovoří o beztřídní společnosti, vy hlásáte Volksgemeinschaft, což je v zásadě přesně táž věc, pouze v rámci hranic vaší země. Marx viděl proletáře coby nositele pravdy, vy jste rozhodli, že takzvaná německá rasa je rasou proletářskou, vtělením Dobra a morálky; třídní boj jste tedy v důsledku nahradili proletářským německým bojem proti kapitalistickým státům. I vaše ekonomické zásady jsou jen deformovanou podobou našich hodnot. Vaši ekonomickou politiku dobře znám, protože jsem před válkou pro Stranu překládal články z vašich odborných časopisů. Marx vytvořil teorii o hodnotě založené na vykonané práci, váš Hitler prohlásil: Naše německá marka, která není krytá zlatem, má větší hodnotu než zlato. Tuto poněkud nejasnou větu komentoval Dietrich, Goebbelsova pravá ruka, podle něhož národní socialismus pochopil, že nejlepším základem měny je důvěra v produktivní sílu Národa a ve vedení Státu. Vedlo to k tomu, že se pro vás peníze staly fetišem ztělesňujícím výrobní sílu vašeho státu, což je naprosto scestné. Ke svým velkokapitalistům máte vztah navýsost pokrytecký, zejména od reforem ministra Speera: vaši činitelé dál opěvují volné podnikání, ale hospodářství máte plánované, zisky kapitalistů jsou omezeny na šest procent a zbytek si uzurpuje stát.“ Zmlkl. „I národní socialismus má své nešvary,“ odpověděl jsem konečně. V krátkosti jsem mu vyložil Ohlendorfovy teze. „Ano,“ přitakal, „já jeho články dobře znám. I on ovšem tápe. Protože vy marxismus nenapodobujete, vy jste ho zprznili. Nahrazovat třídu rasou, což vede k vašemu proletářskému rasismu, to je absurdní nesmysl.“ – „Asi takový, jako vaše idea nepřetržitého třídního boje. Třídy jsou historický fakt; v určitém okamžiku se objevily a stejně tak i zmizí, nepovraždí se navzájem, ale poklidně se začlení do Volksgemeinschaft. Naproti tomu rasa je skutečnost biologická, přirozená, a tudíž nezvratná.“ Zvedl ruku: „Poslyšte, o tom já se přít nebudu, protože je to otázka víry, a logické, rozumové dokazování k ničemu není. V jednom bodě se mnou ale souhlasit můžete: i když se analýza užívaných kategorií liší, mají naše ideologie společný základ v tom, že jsou obě od podstaty deterministické; vy máte determinismus rasový, my máme determinismus ekonomický, ale pokaždé je to determinismus. Vy i my věříme, že člověk o svém osudu nerozhoduje svobodně, ale že mu ho ukládá příroda nebo dějiny. A vy i my z toho činíme závěr, že existují objektivní nepřátelé, že určité kategorie lidských bytostí mohou a musí být po právu zlikvidovány ne za to, co dělají nebo co si jen myslí, ale kvůli tomu, čím jsou. Lišíme se jen v definicích kategorií: u vás jsou to Židé, Cikáni, Poláci, dokonce snad i duševně nemocní; u nás zase kulaci, měšťáci, ti, kdo se odchýlili od linie Strany. V zásadě je to totéž; odmítáme kapitalistického homo economicus, člověka sobeckého, individualistického, lapeného ve svých iluzích o svobodě, ve prospěch homo faber. Not a self-made man but a made man, anglicky řečeno; nebo spíše ve prospěch člověka stvořeného, neboť komunistického člověka nám ještě zbývá vytvořit, vychovat, jsme na tom stejně jako vy s vaším dokonalým národním socialistou. A tento námi vytvořený člověk ospravedlňuje nelítostnou likvidaci všeho nevychovatelného, a opravňuje tedy NKVD a Gestapo, zahradníky společnosti, kteří špatné rostlinky vytrhávají a ty dobré nutí, aby následovaly vzoru svých učitelů.“ Podal jsem mu další cigaretu a také jsem si zapálil: „Na bolševického politruka máte pozoruhodný myšlenkový záběr.“ Poněkud trpce se zasmál: „To proto, že mí staří známí, z Německa i odjinud, upadli v nemilost. A když se člověk ocitne na vedlejší koleji, dá mu to čas na přemýšlení a hlavně perspektivu.“ – „Takže tím se vysvětluje, že člověk s vašimi životními zkušenostmi zastává tak skromnou pozici?“ – „Zajisté. Víte, jednu dobu jsem se dobře znával s Radkem – ovšem ne s Trockým, díky čemuž jsem pořád ještě tady. Mně ale můj minimální služební postup nevadí. Já žádné osobní ambice nemám. Sloužím své zemi a Straně a rád za ně položím život. V přemýšlení mi to však nebrání.“ – „Proč ale tedy proti nám bojujete, když se domníváte, že naše systémy se neliší?“ – „Neřekl jsem, že se neliší! A vy jste tak inteligentní, že jste to musel pochopit. Snažil jsem se vám ukázat, že naše ideologie fungují podobnými způsoby. Obsah se samozřejmě liší: třída a rasa. Pro mě váš národní socialismus znamená marxistické kacířství.“ – „A v čem je podle vás bolševická ideologie nadřazená té národně socialistické?“ – „V tom, že jí jde o dobro celého lidstva, zatímco ta vaše je sobecká, přeje si jen dobro Němců. Nejsem-li Němec, nemohu se do ní zapojit, i kdybych chtěl.“ – „To ano, ale kdybyste se jako já narodil v buržoazní rodině, bolševikem byste se stát nemohl: ať byste měl vnitřní přesvědčení jakékoliv, stále byste zůstával objektivním nepřítelem.“ – „To je sice pravda, ale jde o otázku výchovy. Dítě měšťáků nebo jejich vnouče, které bude od narození vychováváno v socialistické zemi, se navzdory všem obavám stane dobrým komunistou. A až se beztřídní společnost stane skutečností, všechny třídy se v komunismu smísí. K tomu teoreticky může dojít na celém světě, což není případ vašeho národního socialismu.“ – „Teoreticky snad. Ale dokázat to nemůžete, a ve skutečnosti pácháte ve jménu této utopie strašlivé zločiny.“ – „Na to vám neodpovím, že vaše zločiny jsou horší. Řeknu vám jen to, že sice nemůžeme někomu, kdo odmítá věřit v pravdivost marxismu, prokázat odůvodněnost našich nadějí, ale můžeme – a také to uděláme – konkrétně dokázat, jak jsou vaše naděje marné. Váš biologický rasismus tvrdí, že rasy si navzájem nejsou rovny, že některé jsou silnější a cennější než jiné a že ta nejsilnější a nejcennější ze všech je rasa německá. Ale až bude Berlín vypadat jako tohle město –“ namířil prstem ke stropu – „a až na vaší Unter den Linden budou tábořit naši chrabří vojáci, budete pro záchranu své fašistické víry muset přinejmenším připustit, že slovanská rasa je silnější než ta německá.“ Nenechal jsem se vyvést z míry: „To se skutečně domníváte, že když jste jen tak tak udrželi Stalingrad, dobudete Berlín? Vy mě chcete rozesmát.“ – „Já tomu nevěřím, já to vím. Stačí se jen podívat na náš a váš vojenský potenciál. Samozřejmě bez ohledu na druhou frontu, kterou naši spojenci brzy otevřou v Evropě. Jste namydlení.“ – „Budeme se bít až do posledního náboje.“ – „O tom nepochybuji, ale stejně prohrajete. A Stalingrad přetrvá jako symbol vaší porážky. Mimochodem neoprávněně. Podle mě jste válku prohráli už loni, když jsme vás zastavili před Moskvou. Přišli jsme o území, o města i o lidi; to všechno se dá nahradit. Strana ale nepodlehla, a to byla vaše jediná naděje. Bez toho byste Stalingrad klidně mohli obsadit, a nic se nezmění. A vy jste ho ostatně obsadit mohli, nebýt toho, že jste se dopustili tolika chyb a že jste nás tolik podcenili. Vaší porážce zde a naprostému zničení 6. armády se dalo předejít. Ale co z toho, kdybyste vyhráli u Stalingradu? Stejně bychom byli v Uljanovsku, Kujbyševu, v Moskvě, ve Sverdlovsku. A nakonec bychom vám totéž provedli někde dál. Samosebou by to neneslo stejnou symboliku, nešlo by o Stalinovo město. Ale koneckonců – kdo je to Stalin? A k čemu nám bolševikům je jeho nesmírnost a sláva? K čemu nám, kteří tu den co den umíráme, je to, že každý den telefonuje Žukovovi? To, co dává našim mužům sílu vrhat se proti vašim samopalům, to není Stalin. Samozřejmě je potřeba mít vůdce, je potřeba někoho, kdo bude vše koordinovat, ale to by mohl být jakýkoliv jiný schopný člověk. Stalin není o nic víc nenahraditelný než Lenin nebo já. Naše zdejší strategie, to je strategie zdravého rozumu. A stejnou odvahu prokázali naši vojáci, naši bolševici, v Kujbyševu. Navzdory všem vojenským porážkám naše Strana a náš lid zůstávají neporaženi. A teď se situace obrátí. Na Kavkaze už vaši začínají vyklízet pozice. O našem konečném vítězství nemůže být pochyb.“ – „Snad,“ opáčil jsem. „Ale za jakou cenu pro váš komunismus? Stalin od začátku války apeluje na jediné hodnoty, které člověka skutečně inspirují, tedy na hodnoty národní, nikoliv komunistické. Znovu zavedl carská vyznamenání, Kutuzovův a Suvorovův řád, a také zlaté důstojnické epolety, ty, které v sedmnáctém roce vaši soudruzi přibíjeli důstojníkům na ramena. V kapsách vašich mrtvých, dokonce i vysokých důstojníků, nacházíme schované ikony. A co víc – z výslechů víme, že na nejvyšších stranických a armádních místech se otevřeně projevují rasové hodnoty, velkoruský, antisemitský duch, který Stalin a vůdci strany ještě podporují. I vy začínáte vašim Židům nedůvěřovat; přitom Židé nejsou společenská třída.“ – „To, co říkáte, je samozřejmě pravda,“ uznal nevesele. „Pod tíhou války vyplouvají na povrch atavismy. Nesmíme ale zapomínat, jak před rokem 1917 vypadal ruský lid, jak byl nevědomý a zaostalý. Na to, abychom ho vzdělali a napravili, jsme neměli ani dvacet let, to je málo. Po válce se tohoto úkolu opět ujmeme a postupně všechny chyby překonáme.“ – „Myslím, že se mýlíte. Problém není v lidu; je v těch, kteří vás vedou. Komunismus je maska nasazená na nezměněnou tvář Ruska. Ten váš Stalin je car, Politbyro, to jsou bojaři, chamtivá a sobecká šlechta, stranické kádry, to jsou stejní činovniki, jako byli za Petra či Mikuláše. Stejný ruský autokratismus, stejná neustálá nejistota, stejná paranoia z ciziny, stejná zásadní neschopnost dobře vládnout, stejné vydávání teroru za obecnou shodu názorů a tedy za skutečnou moc, stejně bezuzdná korupce, i když v jiných podobách, stejná omezenost, stejné opilství. Přečtěte si korespondenci Kurbského s Ivanem, přečtěte si Karamzina, přečtěte si markýze de Custine. Základní prvek vaší historie se nikdy nezměnil: je to ponížení předávané z otce na syna. Už od samého počátku, ale hlavně po mongolských nájezdech, vás ponižuje všechno, a politika všech vašich vlád spočívá ne v nápravě tohoto ponížení a jeho příčin, ale v jeho skrývání před zbytkem světa. Petrův Petěrburg je jen další Potěmkinova vesnice: není to otevřené okno do Evropy, nýbrž divadelní kulisy, vztyčené proto, aby před Západem zamaskovaly veškerou bídu a nekonečnou špínu, které se prostírají za nimi. Ti, kdo byli ponížení v roce 1917, od Stalina po mužika, od té doby nedělají nic jiného, než že svůj strach a své ponížení předávají dalším. Car, ať už jakkoliv silný, totiž v této zemi plné ponížených nic nezmůže, jeho vůle se ztrácí v mokvající bažině jeho administrativy, záhy mu, jako Petrovi I., nezbývá než rozkazovat, aby byly jeho rozkazy uposlechnuty; před ním se všichni klaní, za zády ho okrádají nebo proti němu kují pikle; všichni lichotí svým nadřízeným a utlačují své podřízené, všichni mají mentalitu otroků, rabů, jak říkáte vy, a tento otrocký duch panuje i na samém vrcholku; největším otrokem ze všech je car, který proti lenosti a ponížení svého lidu nic nezmůže, a který je tedy ve své bezmoci o to víc vraždí, terorizuje a ponižuje. A pokaždé, když u vás dojde k nějakému dějinnému zvratu, když dostanete skutečnou šanci z tohoto pekelného kruhu uniknout a začít nové dějiny, zmaříte ji: tváří v tvář svobodě, té svobodě z roku 1917, o které mluvíte, všichni, národ i vůdci, couváte a uchylujete se ke svým starým, vyzkoušeným návykům. Konec NEPu a vyhlášení socialismu v rámci jedné země, to je přesně ono. A jelikož ani pak naděje zcela nepohasly, musely následovat čistky. Současné pojetí Velké Rusi je jen logickým završením tohoto procesu. Rus se od svého věčného ponížení dokáže odpoutat jen jediným způsobem, a to tak, že se ztotožní s abstraktní slávou Ruska. Klidně bude pracovat patnáct hodin denně ve vymrzlé fabrice, celý život jíst jen černý chléb a zelí a sloužit obtloustlému vedoucímu, který si říká marxista-leninista, ale jezdí se svými luxusními milenkami limuzínou a popíjí francouzské šampaňské, na tom nezáleží, jen když se vybuduje Třetí Řím. A je jedno, jestli se tomuto Třetímu Římu bude říkat křesťanský, nebo komunistický. Co se týče ředitele továrny, ten se bude neustále třást o svoje místo, bude pochlebovat svému nadřízenému, nosit mu přepychové dárky, a až půjde ke dnu, bude na jeho místo jmenován někdo jiný, úplně stejný, stejně chamtivý, hloupý a ponížený a stejně opovrhující svými dělníky, protože on přece slouží proletářskému státu. Jednoho dne komunistická fasáda nenásilně nebo násilím padne. Pak objevíme to staré známé netknuté Rusko. Pokud snad tuhle válku někdy vyhrajete, vyjdete z ní jako větší národní socialisté a větší imperialisté než my, ale ten váš socialismus bude na rozdíl od našeho jen prázdný pojem, a vám nezbude než se upnout k nacionalismu. V Německu a kapitalistických zemích se tvrdí, že komunismus zničil Rusko; já si myslím, že je to naopak: to Rusko zničilo komunismus. Možná to byla krásná idea, a kdo může říct, co by se stalo, kdyby se Říjnová revoluce neodehrála v Rusku, ale v Německu? Kdyby ji vedli sebejistí Němci, jako byli vaši přátelé Rosa Luxemburgová a Karl Liebknecht? Já sám si myslím, že by to byla katastrofa, protože by se tím jen vyostřily naše specifické konflikty, které se národní socialismus snaží řešit. Ale kdo ví? Jisté je pouze to, že v této zemi mohl komunistický experiment vést jen k nezdaru. Je to stejné, jako když se lékařský experiment provádí v zamořeném prostředí: výsledky můžete rovnou zahodit.“ – „Jste vynikající dialektik, gratuluji vám, až by se řeklo, že máte za sebou komunistické vzdělání. Ale jsem unavený a nebudu se s vámi hádat. V každém případě to jsou jen slova. Tu budoucnost, kterou popisujete, ani jeden z nás nezažije.“ – „Kdo ví? Jste vysoce postavený komisař. Možná vás pošleme do tábora k výslechu.“ – „Nedělejte si ze mě blázny,“ odpověděl tvrdě. „Ve vašich letadlech je málo místa na to, abyste evakuovali tak malou rybu. Je mi jasné, že mě hned teď nebo zítra zastřelíte. Nevadí mi to.“ Znovu nasadil laškovný tón: „Znáte francouzského spisovatele Stendhala? Tak to jste určitě četl tuhle jeho větu: Neznám jiného vyznamenání pro člověka, než je rozsudek smrti. To je jediná věc, jež se nedá koupit.“ Neubránil jsem se smíchu; on se rozesmál taky, ale ne tak nahlas. „Kdepak jste tohle vyhrabal?“ zeptal jsem se konečně. Pokrčil rameny: „To víte, nečetl jsem pořád jen Marxe.“ – „Škoda že nemám nic k pití,“ řekl jsem. „S chutí bych vám nabídl skleničku.“ Znovu jsem zvážněl: „Také je škoda, že jsme nepřátelé. Za jiných okolností bychom si bývali mohli rozumět.“ – „Možná,“ pronesl zamyšleně, „ale třeba také ne.“ Vstal jsem, došel ke dveřím a zavolal Ukrajince. Pak jsem se vrátil za stůl. Komisař už vstal a rovnal si roztržený rukáv. Nesedl jsem si a nabídl mu zbytek cigaret. „Á, děkuji,“ řekl. „Nemáte sirky?“ Dal jsem mu ještě krabičku zápalek. Ukrajinec čekal na prahu. „Když dovolíte, ruku vám nepodám,“ pronesl komisař a ironicky se pousmál. – „Jak je libo,“ odvětil jsem. Ukrajinec ho vzal za paži a komisař, zasunuje si cigarety a sirky do kapsy, vyšel. Neměl jsem mu dávat celou krabičku, říkal jsem si; nebude mít čas je vykouřit, a zbytek dorazí Ukrajinci.

O tomto setkání jsem hlášení nenapsal; co bych měl hlásit? Večer se důstojníci sešli, aby si popřáli šťastný a veselý Nový rok a dopili poslední láhve, které si tu ještě někteří schovávali. Oslava to ale byla ponurá: po obvyklých přípitcích toho kolegové moc nenamluvili, každý se usadil do svého kouta, popíjeli a přemýšleli; společnost se brzy rozešla. Zkoušel jsem Thomasovi vylíčit své setkání s Pravdinem, ale přerušil mě: „Chápu, že tě to zajímá; jenže já mám na starosti jiné věci než teoretické výlevy.“ Podivný stud mi zabránil zeptat se ho, co se s komisařem stalo. Druhý den ráno mě dlouho před svítáním, které tady v podzemí nebylo znát, probudil záchvat zimnice. Při holení jsem pozorně zkoumal své oči, ale zarudlé jsem je neměl; v jídelně jsem se do čaje a polévky musel nutit; chleba jsem se nedokázal ani dotknout. Sedět, číst a psát hlášení pro mě záhy bylo k nesnesení; měl jsem pocit, že se dusím – a i bez Möritzova souhlasu jsem se rozhodl, že se půjdu ven nadýchat vzduchu: Thomasův pobočník Vopel byl raněn a já se ho vydal navštívit. Ivan si, jak měl ve zvyku, bez řečí hodil přes rameno zbraň. Venku bylo výjimečně teplo a vlhko, sníh na zemi se měnil v bláto, slunce se skrývalo za tenkou vrstvou mraků. Vopel měl být o kus níž, v nemocnici zřízené v městském divadle. Granáty rozdrtily schody a vyrazily těžké dřevěné dveře; ve velkém foyer se mezi úlomky mramoru a popraskanými sloupy vršily desítky mrtvol, které pomocní ošetřovatelé vynášeli ze sklepů a rovnali je tu pro pozdější spálení. Od vstupů do suterénu sem vanul příšerný zápach, který zaplavoval celou halu. „Já počkám tady,“ prohlásil Ivan, opřel se o hlavní dveře a začal si balit cigaretu. Zadíval jsem se na něj a můj údiv nad jeho netečností se změnil v náhlý, řezavý smutek; mně silně hrozilo, že tu zůstanu, zato jemu ani v nejmenším nehrozilo, že by se odsud dostal. Klidně, lhostejně kouřil. Vydal jsem se směrem k podzemí. „Nechoďte k těm mrtvolám moc blízko,“ upozornil mě ošetřovatel, který šel kolem. Na něco ukázal a já se tím směrem podíval: na hromadě mrtvol se hemžilo cosi tmavého a neurčitého, vzdalovalo se to a mířilo k sutinám. Podíval jsem se zblízka a zvedl se mi žaludek: to vši hromadně opouštěly vychladlá těla a šly si hledat nové hostitele. Opatrně jsem je obešel a vykročil dolů; ošetřovatel za mnou se rozchechtal. Ve sklepení mě zápach obalil jako mokré prostěradlo, jako živá, mnohotvará věc, která se mi vinula nozdrami a hrdlem a skládala se z krve, sněti, hnisajících ran, kouře z vlhkého dřeva, vlny mokré nebo prosáklé močí, téměř sladkého průjmu, zvratků. Sípavě jsem oddechoval ústy a snažil se ovládnout nevolnost. Ranění a nemocní leželi v řadách na dekách nebo dokonce rovnou na zemi v celém prostoru rozlehlých, betonových a studených divadelních sklepů; pod klenbami se rozléhalo sténání a křik; zem pokrývala silná vrstva bahna. Mezi řadami umírajících pomalu procházelo několik lékařů a ošetřovatelů ve špinavých pláštích a pozorně zkoumali, kam šlápnout, aby někomu nezlomili nohu. Netušil jsem, jak v tomhle zmatku Vopela najít. Nakonec se mi podařilo objevit to, co jsem považoval za operační sál, a bez zaklepání jsem vstoupil. Dlaždice na zemi byly zamazané bahnem a krví; vlevo ode mě seděl na lavičce jednoruký muž s otevřenýma, prázdnýma očima. Na stole ležela nahá světlovlasá žena – nepochybně civilistka, protože všechny naše ošetřovatelky už byly evakuovány –, na břiše a pod prsy měla otřesné popáleniny a obě nohy měla uříznuté nad koleny. Ten výjev mě ohromil; musel jsem násilím odvrátit oči, jinak bych dál zíral mezi pahýly na její nateklé, odhalené pohlaví. Vešel lékař a já ho požádal, aby mě nasměroval k raněnému důstojníkovi SS. Pokynul mi, abych šel za ním, a dovedl mě do nevelké místnosti, kde na skládacím lehátku seděl polonahý Vopel. Výbuch mu zranil ruku; vypadal velice šťastně, protože věděl, že bude moci odjet. Celý pobledlý jsem závistivě sledoval jeho zafačované rameno tak, jako jsem kdysi zřejmě zíral na svou sestru, když ji matka kojila. Vopel kouřil a rozprávěl, dostal svůj Heimatschuss a z toho štěstí byl rozjařený jako děcko, špatně to skrýval, bylo to k nevydržení. V knoflíkové dírce saka, které měl hozené přes ramena, visela cedulka VERWUNDETE; neustále ji hladil jako nějaký talisman. Na odchodu jsem mu slíbil, že s Thomasem proberu jeho evakuaci. Měl neuvěřitelné štěstí: vzhledem ke své hodnosti neměl sebemenší naději, že by se dostal na evakuační seznam nezbytně důležitých odborníků; a my všichni jsme věděli, že nás, příslušníky SS, dokonce ani nezavřou do zajateckého tábora, Rusové s námi nakládali stejně, jako jsme my nakládali s jejich komisaři a členy NKVD. Když jsem vycházel ven, opět jsem uvažoval o Pravdinovi a přemítal jsem, jestli budu tak klidný jako on; zatím bych před tím, co mě čeká u bolševiků, stále ještě dával přednost sebevraždě. Netušil jsem ale, jestli bych na ni měl odvahu. Víc než kdy jindy jsem si připadal jako krysa zahnaná do kouta; a nedokázal jsem si připustit, že to v téhle špíně a mizérii skončí. Znovu jsem se začal třást horečkou a s hrůzou jsem si uvědomil, že stačí málo, a i já budu ležet v tom smrdutém sklepení zrazený vlastním tělem, dokud na mě nepřijde řada, pak se konečně zbavím vší a vynesou mě ke vchodu. Když jsem došel do foyer, nevydal jsem se ven za Ivanem, nýbrž nahoru po širokém schodišti k divadelnímu sálu. Určitě býval nádherný, s balkony a sametovými sedadly; teď se tu propadal téměř celý strop, zprorážený granáty, a lustr se zřítil doprostřed sedadel pokrytých vrstvou sutin a sněhu. Ze zvědavosti, ale možná i z obavy, že budu muset zase ven, jsem se vydal prozkoumat vyšší patra. I tady se bojovalo: stěny byly probourané kvůli palebným pozicím, chodby byly poseté patronami a prázdnými krabicemi od munice; na sedačkách na balkoně spočívaly dvě ruské mrtvoly, které se nikdo neobtěžoval snést dolů, jako by čekaly, až začne neustále odkládané představení. Vyraženými dveřmi na konci chodby jsem se dostal na můstek nad jevištěm; většina reflektorů a jevištních tahů popadala, ale některé ještě zůstávaly na místě. Dostal jsem se na půdu: o kus níž, nad hledištěm, zela propast, ale nad jevištěm byla podlaha netknutá a skrznaskrz provrtaná střecha stále ještě spočívala na spleti trámů. Odvážil jsem se vykouknout jednou z děr: spatřil jsem zčernalé trosky a několik míst, odkud stoupal dým; o kus dál na sever probíhal prudký boj a z dálky jsem zaslechl charakteristické vytí neviditelných šturmoviků. Hledal jsem Volhu, kterou jsem si přál aspoň jednou zahlédnout, ale zůstala skrytá za troskami; divadlo nebylo dost vysoko. Vrátil jsem se a rozhlížel se po opuštěné půdě: připomínala mi půdu Moreauova velkého domu v Antibes. Pokaždé, když jsem se vrátil z internátu v Nice, zkoumali jsme se sestrou, s níž jsme tenkrát byli nerozluční, všechny kouty té spletité budovy, a vždycky jsme bez výjimky skončili na půdě. Ze salonu jsme si tam přinesli i gramofon na kliku a sestřino loutkové divadlo s marionetami představujícími různá zvířátka, kočku, žábu, ježka; mezi dva trámy jsme si natáhli deku a inscenovali jsme si pro sebe dramata a opery. Náš nejoblíbenější kus byla Mozartova Kouzelná flétna: žába tenkrát představovala Papagena, ježek Tamina, kočka Paminu a panenka Královnu noci. Když jsem teď stál s vytřeštěnýma očima v těchto troskách, připadalo mi, že prožívám hudbu, že vnímám loutkovou pohádku. Břicho se mi sevřelo mohutnou křečí, stáhl jsem si kalhoty, dřepnul si, a zatímco se ze mě lily tekuté sračky, byl jsem daleko odtud, myslel jsem na vlny, na moře pod lodním kýlem, na dvě děti sedící tváří k tomu moři, na sebe a na své dvojče, sestru Unu, na ten pohled, na ruce, které se nepozorovaně dotýkaly, a na lásku širší a ještě více bezbřehou než to moře a než hořkost a bolest vražedných let, na skvostné slunce, na dobrovolnou záhubu. Mé křeče, průjem, návaly zimnice i můj strach, to všechno zmizelo, rozplynulo se v tom omamném návratu. Aniž bych se obtěžoval s natahováním kalhot, lehl jsem si do prachu a sutin a minulost se rozvinula jako jarní květina. Na půdě jsme měli rádi to, že na rozdíl od sklepa tam je vždycky světlo. I když střecha není proděravělá šrapnely, vniká sem světlo vikýři, škvírami mezi střešními taškami nebo dveřmi vedoucími do spodních pater, ale úplná tma tu není nikdy. A právě v tomto rozptýleném, neurčitém, roztříštěném světle jsme si hráli a učili se věci, jež jsme se naučit potřebovali. Kdo ví, jak se to přihodilo? Možná jsme ve druhé řadě v Moreauově knihovně našli zakázané knížky, možná se to stalo přirozeně, v zápalu her a objevů. To léto jsme zůstali v Antibes, ale na sobotu a neděli jsme jezdívali do domu, který si Moreau pronajímal, u Saint-Jean-Cap-Ferrat na břehu moře. Tam jsme se svými hrami pronikali na louky, do černých borových lesů a do nedalekých křovin chvějících se cvrkáním cikád a bzukotem včel v levanduli, jejíž vůně přebíjela odér rozmarýnu, tymiánu a pryskyřice a ke konci léta se mísila s vůní fíků, kterými jsme se cpali, až nám bylo špatně, a pak o kus dál k moři a k rozeklaným útesům na roztříštěném pobřeží a až na svažitý ostrůvek, ke kterému jsme buď doplavali, nebo dopluli na loďce. Tady jsme se, nazí jako divoši, s kovovou lžící potápěli pro velké, černé mořské ježky přichycené k podmořským skalním stěnám; když jsme jich nasbírali dost, otvírali jsme je kapesním nožíkem a polykali jsme jasně oranžovou masu vajíček lnoucích ke skořápce, zbytky jsme naházeli do moře, pečlivě jsme si z prstů špičkou nože odstranili ostny a pak jsme se na ranky vyčurali. Někdy, hlavně když foukal mistrál, vlny vyrostly a tříštily se o útesy; zpáteční cesta na břeh se změnila v nebezpečnou hru plnou dětské vynalézavosti a nadšení: když jsem se jednou chtěl vytáhnout z vody a čekal jsem na zpětný proud, abych se chytil skály, nečekaná vlna se mnou mrštila o kámen, sedřel jsem si o drsný útes kůži a v mořské vodě se začaly rozpouštět pramínky krve; sestra se na mě vrhla, položila mě do trávy a škrábance jeden po druhém zlíbala, olizujíc přitom krev jako nenasytné kotě. V našem svrchovaném poblouznění jsme si vytvořili tajnou řeč, díky které jsme si mohli i v matčině a Moreauově přítomnosti otevřeně navrhovat přesné pohyby a skutky. Byl to čas čisté, velkolepé, nádherné nevinnosti. Naše drobná, hubená, opálená těla byla posedlá svobodou, plavali jsme jako lachtani, míhali jsme se lesem jako lišky, váleli a svíjeli jsme se spolu v prachu, naše nahá těla se nedala oddělit, ani jeden z nás nebyl chlapec nebo děvče, byli jsme klubko hadů.

V noci horečka stoupla, třásl jsem se na lůžku nad Thomasovou postelí, choulil jsem se v přikrývkách, žraly mě vši a ztrácel jsem se ve vzdálených výjevech. Když na podzim zase začala škola, nezměnilo se téměř nic. Odtrženi jeden od druhého jsme o sobě navzájem snili a čekali na okamžik, který nás opět spojí. Měli jsme svůj veřejný život, kterým jsme žili otevřeně jako ostatní děti, a život soukromý, který náležel jen nám dvěma, prostor rozlehlejší než svět, jemuž byly hranicemi jen možnosti našich propojených duší. Kulisy se postupem času měnily, ale pavana naší lásky vířila svým elegantním i zběsilým rytmem dál. O zimních prázdninách nás Moreau vzal na hory; tenkrát to bylo mnohem méně obvyklé než dnes. Pronajal chatu, která dříve patřila jisté ruské šlechtičně: tato dáma z Moskvy v jednom přístavku vybudovala parní lázeň, kterou nikdo z nás dosud neznal, ale majitel nám předvedl, jak se používá, čímž byl nadšen zejména Moreau. Když jsme se v podvečer vrátili z lyží, sáňkování nebo procházky, potil se tam vždycky dobře hodinu. Na to, aby vyběhl ven a vyválel se ve sněhu, ovšem neměl, zato my jsme to dělali, bohužel oblečení v plavkách, které nám matka vnutila. Ona sama parní lázeň ráda neměla a nechodila do ní. Jakmile jsme se ale ocitli o samotě, buď přes den, když dospělí odešli na procházku do města, nebo večer, když spali, obsadili jsme vychladlou místnůstku, konečně odložili šaty a naše malá těla se zrcadlila jedno v druhém. Také jsme se usídlili na dlouhé půdě těsně pod svažitou střechou chaty, kde jsme se nemohli postavit, takže jsme seděli nebo leželi, skláněli a choulili jsme se k sobě, kůže na kůži, byli jsme si navzájem otroky i vládci všeho.

Ve dne jsem se snažil v tomto zničeném městě domoci své křehké rovnováhy; horečka a průjmy mě však vysilovaly, odpoutávaly mě od skutečnosti, která mě obklopovala, jakkoliv byla namáhavá a plná bolesti. Trápilo mě také levé ucho, byla to tlumená bolest, tlak těsně pod kůží, uvnitř boltce. Marně jsem se snažil si ulevit tím, že jsem si to místo třel malíčkem. A tak jsem roztržitě trávil dlouhé, šedivé hodiny v kanceláři, zachumlaný v umolousaném kožichu, mechanicky, falešně jsem si pobrukoval a snažil se znovu nalézt dávno ztracené pěšinky. Občas dveře mé kanceláře otevřel a dovnitř vstoupil anděl přinášející žhavé uhlíky, jež spálí všechny hříchy; ale místo aby se jimi jen dotkl mých rtů, všechny mi je nacpal do úst; a když jsem pak vyšel na ulici, na čerstvém vzduchu jsem vzplanul. Zůstal jsem stát, neusmíval jsem se, ale můj pohled, to vím, byl klidný, i když mi plameny olizovaly řasy, zavrtávaly se mi do nosních dírek, plnily mé čelisti a zastíraly mi oči. A když oheň uhasl, viděl jsem věci nevídané, překvapivé. Na chodníku v jedné mírně se svažující ulici lemované vraky nákladních a osobních aut jsem si všiml člověka, který se rukou opíral o sloup lampy. Byl to špinavý, špatně oholený voják oblečený v hadrech, které držely pohromadě provázky a špendlíky, pravou nohu měl pod kolenem useknutou a z čerstvé, otevřené rány proudem prýštila krev; ten člověk si pod pahýlem přidržoval plechovku nebo plechový hrnek, snažil se tu krev chytat a rychle ji pít, aby jí neztratil příliš. Vykonával své pohyby metodicky a precizně a mně se hrůzou stáhlo hrdlo. Nejsem lékař, říkal jsem si, nemohu zasahovat. Naštěstí to bylo u divadla, a tak jsem se rozeběhl dlouhými, tmavými, přeplněnými sklepy a rozháněl jsem krysy, které lezly po raněných: „Doktora! Potřebuji doktora!“ křičel jsem; ošetřovatelé na mě vrhali bezbarvé, vyhaslé pohledy a nikdo neodpovídal. Konečně jsem našel lékaře, který seděl na stoličce u kamen a popíjel čaj. Chvilku mu trvalo, než na mé rozrušené naléhání zareagoval, vypadal unaveně a má neústupnost ho zřejmě poněkud rozčilovala; nakonec ale šel se mnou. Ten člověk s useknutou nohou nahoře na ulici už upadl. Dál byl klidný a nevzrušený, ale rychle mu docházely síly. Pahýl mu mokval bílou tekutinou, která se mísila s krví, možná to byl hnis; druhá noha mu rovněž krvácela a jako by ji měl částečně utrženou. Lékař si k němu klekl a začal mu ta příšerná zranění chladnými a profesionálními pohyby ošetřovat; ohromovala mě jeho rozvážnost, nejen to, že se dokázal těch strašlivých ran dotknout, ale že s nimi zacházel bez emocí a bez odporu; mně se z toho dělalo zle. Při práci se na mě lékař zadíval a já ten pohled pochopil: ten člověk už dlouho nevydrží, jediné, co se dá dělat, je předstírat pomoc, aby se trochu zmírnila jeho úzkost a ulehčily poslední okamžiky jeho vyprchávajícího života. Tohle všechno je pravda, věřte mi. Jindy mě Ivan zavedl do jedné rozlehlé budovy nedaleko fronty, na Republikánském prospektu, kde se údajně skrýval ruský dezertér. Nemohl jsem ho najít; procházel jsem místnostmi a litoval, že jsem sem šel, když se náhle na chodbě rozlehl ostrý dětský smích. Vyšel jsem z bytu, ale nic jsem neviděl; za okamžik se však schodiště zaplnilo tlupou divokých, nestoudných holčiček, které na mě sahaly, vrhaly se mi mezi nohy, zvedly si sukně, ukázaly mi špinavé zadnice a hopsavě zmizely o patro výš; pak se s hurónským smíchem zase hromadně přihnaly. Připomínaly dravá krysí mláďata ve víru sexuálního třeštění: jedna z nich se usadila na schod ve výšce mých očí, roztáhla nohy a vystavila na odiv svou holou, hladkou vulvu; jiná mě kousla do prstů; chytil jsem ji za vlasy a přitáhl ji k sobě, abych jí vrazil facku, ale třetí holčička mi zezadu zajela rukou mezi nohy, ta, kterou jsem držel, se zazmítala, vytrhla se mi a zmizela v jedné z chodeb. Utíkal jsem za ní, ale chodba už byla prázdná. Přejel jsem očima zavřené dveře bytů, k jedněm jsem se vrhl a otevřel je: musel jsem uskočit, abych se nezřítil do prázdna, za těmi dveřmi nic nebylo a já je s prásknutím zavřel těsně předtím, než je provrtala dávka z ruského samopalu. Zalehl jsem na zem: o stěnu explodoval protitankový granát, výbuch mě ohlušil a zasypal omítkou, kusy dřeva a útržky novin. Zuřivě jsem se plazil pryč a zapadl jsem do bytu na druhé straně chodby, který už žádné dveře neměl. Když jsem se v salonu sípavě snažil popadnout dech, zaslechl jsem vzdálené tóny klavíru; se samopalem v ruce jsem otevřel dveře do ložnice: na rozpadlé posteli tam ležela mrtvola Rusa, na stoličce seděl s nohou přes nohu jakýsi Hauptmann v ušance a poslouchal gramofon stojící na zemi. Tu árii jsem neznal a zeptal jsem se ho, co to je. Počkal na konec skladby, lehkého kousku s krátkým, vtíravým ritornelem, a sňal desku z kotouče, aby se podíval na etiketu: „Dauquin. Kukačka.“ Zvedl přenosku gramofonu, z oranžového obalu vytáhl další desku a položil na ni jehlu. „Tohle budete znát.“ Byl to Mozartův Turecký pochod v rychlém, svižném podání, ale zároveň plný romantické vážnosti; pianista byl určitě Slovan. „Kdo to hraje?“ zeptal jsem se. – „Rachmaninov, ten skladatel. Znáte ho?“ – „Trochu. Nevěděl jsem, že také hraje.“ Podal mi hromádku desek. „Tady kamarád musel být do muziky blázen,“ ukázal na postel. „A podle toho, odkud ty desky jsou, musel mít taky dobré konexe ve Straně.“ Prohlížel jsem si etikety: byly v angličtině, ty desky pocházely ze Spojených států; Rachmaninov na nich hrál Glucka, Scarlattiho, Bacha, Chopina a také jednu vlastní skladbu; byly to nahrávky z první poloviny dvacátých let, ale vydané byly zřejmě nedávno. Některé desky byly ruské. Mozartův kousek skončil a důstojník pustil Glucka, zpracování tématu z Orfea a Eurydiky, skladbu něžnou, trýznivou, strašlivě smutnou. Bradou jsem ukázal k posteli: „Proč se ho nezbavíte?“ – „A k čemu? Vždyť mu to tam sluší.“ Počkal jsem, až skladba skončí, a zeptal jsem se: „Poslyšte, neviděl jste tady holčičku?“ – „Ne, na co byste ji potřeboval? Hudba je lepší.“ Obrátil jsem se k němu zády a vyšel z bytu. Otevřel jsem vedlejší dveře: dívenka, která mě kousla, tam dřepěla na koberci a čurala. Když mě uviděla, oči se jí rozzářily, podrbala se v rozkroku, než jsem stačil zareagovat, vrhla se mi mezi nohy a pak se smíchem opět vyrazila na schody. Posadil jsem se na pohovku a zkoumavě pozoroval mokrou skvrnu na koberci; po tom výbuchu jsem byl pořád ještě jako v mrákotách a v bolestivě zaníceném uchu mi klinkaly tóny klavíru. Zlehka jsem si na ucho sáhl prstem, a když jsem ho vytáhl, byl celý od nažloutlého hnisu; roztržitě jsem ho otřel do potahu pohovky. Pak jsem se vysmrkal do záclon a odešel jsem; škoda té holčičky, za vyučenou jí bude muset dát někdo jiný, zasloužila by to. V podzemí Univermagu jsem si zašel za lékařem: potvrdil, že mám infekci, jakž takž ucho vyčistil, ale nijak jinak mi pomoci nemohl, protože už neměl čím. Nebyl bych schopný říct, kolikátého je, dokonce bych ani nedokázal určit, jestli už začala velká ruská ofenzíva na západě Kesselu; ztratil jsem veškerý pojem o čase i o technických podrobnostech naší kolektivní agonie. Když na mě někdo mluvil, slyšel jsem jeho slova jakoby z velké dálky, jako hlas pod vodou, a vůbec jsem nechápal, co se mi snaží sdělit. Thomas si určitě všiml, že začínám rychle ztrácet půdu pod nohama, a snažil se mě navádět a směrovat na cesty, které nebyly tak zjevně bludné. Ale i jemu dělalo potíže vnímat, jak se věci vyvíjejí a jak jsou důležité. Aby mě zaměstnal, bral mě ven: některým Ic, s nimiž se stýkal, ještě zbyla láhev arménského koňaku nebo kořalky, a tak zatímco on s nimi hovořil, já zvolna upíjel ze skleničky a propadal jsem se do hukotu ve svém nitru. Při návratu z jedné takové výpravy jsem si na nároží všiml vstupu do metra; netušil jsem, že ve Stalingradu je metro. Proč mi nikdo nikdy neukázal plán? Vzal jsem Thomase za rukáv, ukázal na schody mizející v temnotě a řekl jsem: „Thomasi, pojď se na to metro podívat zblízka.“ Mile, ale neústupně mi odpověděl: „Ne, Maxi, teď ne. Jdeme.“ Nedal jsem se: „Prosím. Já ho chci vidět.“ Kňoural jsem, zaplavila mě temná úzkost, ten vstup mě neodolatelně přitahoval, ale Thomas byl neústupný. Skoro jsem se už rozplakal jako děcko, kterému nechtějí dát hračku. V tu chvíli těsně u nás vybuchl dělostřelecký granát a tlak vzduchu mě povalil na zem. Když se rozptýlil dým posadil jsem se a prudce zatřásl hlavou; uviděl jsem, že Thomas leží na sněhu, dlouhý kabát zacákaný krví smíšenou s hlínou; z břicha se mu jako dlouzí, lepkaví, lesklí, kouřící hadi řinula střeva. Zatímco jsem na něj vytřeštěně zíral, napřímil se trhanými, nekoordinovanými pohyby jako dítě, které se učí chodit, zasunul si ruku v rukavici do břicha, začal z něj tahat ostré střepiny a házel je do sněhu. Úlomky byly ještě téměř žhavé, i přes rukavici ho pálily do prstů, které si po každém vytaženém kousku zasmušile začal cucat; jak střepiny padaly do sněhu, s prskáním se do něj propadaly a zbyl po nich jen obláček páry. Několik posledních úlomků zřejmě bylo hodně hluboko, protože Thomas si musel zabořit do břicha celou pěst. Když si začal sbírat útroby, zlehka si je přitahoval k sobě a roloval si je kolem ruky, křivě se usmál: „Ještě tam myslím pár střepinek je. Ale jen malých.“ Uložil si kličky střev zpátky na místo a přetáhl přes ně záhyby masa na břiše. „Mohl bych si půjčit tvoji šálu?“ zeptal se; ten věčný švihák chodil zásadně jen v roláku. Sinalý jsem mu ji beze slova podal. Nasoukal si ji pod cáry uniformy, pečlivě si jí ovinul břicho a vpředu ji pevně zavázal. Pevně své dílo přidržel, opřel se mi o rameno a vrávoravě se postavil. „Do prdele,“ bručel a kymácel se, „to vážně bolí.“ Vytáhl se na špičky a několikrát se zhoupnul, pak se odvážil poskočit. „Fajn, vypadá to, že to bude držet.“ Pokud možno důstojně si přes sebe přehodil zbytky uniformy a přitáhl si je k břichu. Lepkavá, smolná krev je jakž takž přilepila na místo. „To jsem přesně potřeboval. Na to, že bych tady sehnal jehlu a nit, můžu samozřejmě zapomenout.“ Jeho tichý, chraplavý smích skončil bolestnou grimasou. „To je bordel,“ povzdechl si. „Propána,“ dodal, když se na mě podíval, „ty jsi nějaký zelený.“

Na metru už jsem netrval, místo toho jsem Thomase doprovodil do Univermagu a čekal, až přijde konec. Ruská ofenzíva na západě Kesselu naprosto rozprášila naše pozice. O několik dní později byl vyklizen Pitomnik, a to v tak nepředstavitelném zmatku, že ve zmrzlé stepi zůstaly ležet tisíce raněných; do města proudily jednotky i štábní důstojníci, dokonce i AOK v Gumraku se chystalo k ústupu, a nás z bunkru pod Univermagem vytlačila Wehrmacht, takže jsme byli prozatímně ubytováni v bývalých prostorách NKVD. Kdysi to musela být krásná budova s velkou skleněnou kupolí, která teď byla roztříštěná, a s podlahami z leštěné žuly, ale zdejší sklepy už obsadila zdravotnická jednotka, a tak jsme se museli usídlit ve zničených kancelářích v prvním patře, a i o ty jsme se museli přetahovat se Seydlitzovým štábem (bylo to jako v hotelu s výhledem na moře, všichni chtěli právě jen na jednu stranu budovy). Mně ale byly všechny ty překotné události lhostejné, poslední změny jsem vnímal přinejlepším vzdáleně, protože se mi podařilo objevit něco úžasného, vydání Sofokla. Ta kniha byla roztržená vejpůl, někdo se ji musel snažit rozporcovat, a bohužel to byly jen překlady, ale má nejmilejší Elektra tu byla. Zapomínal jsem na to, že mnou lomcuje horečka, i na hnis, který mi prosakoval z ucha, a blaženě jsem se nořil do jejích veršů. Na internátě, kam mě matka nechala zavřít, jsem nacházel útočiště před neurvalostí okolí ve studiu a řečtinu jsem měl obzvlášť rád, to kvůli našemu profesorovi, tomu mladému knězi, o kterém jsem už mluvil. I když mi ještě nebylo patnáct, trávil jsem volné hodiny v knihovně a s nekonečným nadšením a trpělivostí řádek po řádku luštil Íliadu. Na konci školního roku naše třída uspořádala v tělocvičně, která se pro tuto příležitost upravila, představení tragédie, byla to právě Élektra; a do hlavní role jsem byl obsazen já. Měl jsem na sobě dlouhé bílé šaty, sandály a také paruku, jejíž černé lokny mi poskakovaly po ramenou: když jsem se podíval do zrcadla, připadalo mi, že vidím Unu, a málem jsem omdlel. Neviděli jsme se už téměř rok. Jakmile jsem vstoupil na scénu, tolik mě přemohla nenávist a láska a vědomí mého mladého, panenského těla, že jsem neviděl a neslyšel: a když jsem sténal Jaks mě svou smrtí zničil, Oreste, z očí se mi řinuly slzy. Když se Orestés, pronásledovaný Erýniemi, znovu objevil, křičel jsem, přikazoval tím tak krásným a tak všeobjímajícím jazykem, Dej druhou ránu, máš-li na to sílul, řval jsem, povzbuzoval jsem ho, nutil ho vraždit, Co nejrychleji ho usmrť a předhoď hrobařům, jichž hoden je, pryč z našich očí! A když bylo po všem, neslyšel jsem ani aplaus, ani blahopřání otce Labourieho, rozvzlykal jsem se, a jatka v paláci Átreovců pro mě byla krveprolitím v mém vlastním domě.

Thomas, který se ze svého nešťastného zranění podle všeho dokonale zotavil, mě přátelsky plísnil, ale já mu nevěnoval pozornost. Když jsem zvedl hlavu od Sofokla, dobíral jsem si ho tím, že jsem mu citoval Josepha de Maistre: Co je to prohraná bitva? To je bitva, kterou sami máme za prohranou. Thomas byl nadšen, dal citát napsat na ceduli a tu vyvěsil do naší chodby; Möritz ho za to zřejmě pochválil a nové motto se dostalo až ke generálu Schmidtovi, který z něj chtěl udělat nové armádní heslo; říkalo se ale, že Paulus byl proti. S Thomasem jsme se shodli na tom, že ani on, ani já už o evakuaci nebudeme mluvit; všichni jsme i přesto věděli, že je to jen otázka dní, a vybraní šťastlivci z Wehrmacht už odjížděli. Já upadl do stavu hanebné lhostejnosti; jen mě tu a tam posedla myšlenka, že mám tyfus, a protože se zkoumáním rtů a očí jsem se nespokojil, svlékal jsem se a hledal si černé skvrny na hrudi a zádech. Průjmy už jsem ani nevnímal, naopak jsem v dřepu na páchnoucích latrínách nacházel jakýsi klid, a nejradši bych se tam jako v dobách svého dětství zavíral na celé hodiny a četl si, jenže na latrínách nebylo světlo ani dveře a já si musel vždy vystačit s jednou ze svých posledních cigaret. Má nyní téměř neustálá horečka se pro mě stala jakousi vyhřátou kuklou, ve které jsem se mohl choulit, a měl jsem bláznivou radost z toho, jak jsem špinavý, jak se potím, jak mám suchou kůži a zarudlé oči. Už celé dny jsem se neholil a k mému rozkoš působícímu pocitu špíny a zanedbanosti přispíval jemný zrzavý plnovous. Nemocné ucho mi hnisalo, někdy zvučelo jako zvon nebo ohlušující siréna; někdy jsem vůbec neslyšel. Po pádu Pitomniku následovalo několik klidnějších dní; potom, kolem 20. ledna, systematická likvidace Kesselu opět začala (data mám z knih, ne ze svých vzpomínek, protože kalendář se pro mě stal čímsi abstraktním, prchavou připomínkou dávno minulého světa). Po krátkém oteplení na začátku roku teplota katastrofálně klesla, muselo být dvacet pět nebo třicet pod nulou. Ubohé ohýnky rozdělávané v barelech od nafty nestačily na zahřátí raněných; a dokonce i ve městě si vojáci museli při močení omotávat přirození kusem látky, smrdutým hadříkem, který schovávali v kapse jako poklad; jiní těchto příležitostí využívali k tomu, že strkali ruce napuchlé omrzlinami pod teplý proud. Všechny tyto podrobnosti se ke mně dostávaly náměsíčnými armádními mechanismy; já tato hlášení stejně náměsíčně četl, přiřazoval jim čísla složky a třídil je; sám už jsem nějakou dobu žádná nepsal. Když si Möritz vyžádal informace, popadl jsem nazdařbůh několik hlášení Abwehr a donesl jsem mu je; Thomas mu možná vysvětlil, že jsem nemocný, zvláštně se na mě totiž díval, ale nic neříkal. Když už mluvíme o Thomasovi, šálu mi nevrátil, a tak mi při mých cestách ven byla zima na krk: ale ven jsem chodil, zatuchlý zápach uvnitř začal být nesnesitelný. Nešlo mi do hlavy, že se Thomas tak rychle uzdravil: vypadalo to, že je naprosto v pořádku, a když jsem se ho s významně vytaženým obočím a pohledem upřeným na jeho břicho ptal: „Tak co, jak ti je?“, zatvářil se vždycky nechápavě a odpověděl: „Výborně, jak by mi mělo být?“ Mně se mé bolesti a horečky nelepšily, velice rád bych znal jeho tajemství. V těchto dnech, určitě to bylo dvacátého nebo jednadvacátého, jsem si vyšel na ulici zakouřit a Thomas se ke mně za chvíli přidal. Bylo jasno, panoval štiplavý mráz, slunce, které odevšad pronikalo rozšklebenými fasádami domů, se odráželo od suchého sněhu, tříštilo se, oslňovalo, a tam, kudy nemohlo projít, vrhalo ocelově šedé stíny. „Slyšíš to?“ zeptal se Thomas, ale v mém pomateném uchu zvonilo, neslyšel jsem nic. „Pojď.“ Táhl mě za rukáv. Obešli jsme budovu a naskytla se nám nevšední podívaná: uprostřed ulice stáli u klavíru dva nebo tři Ländser zachumlaní do plášťů nebo záclon. Jeden voják seděl na stoličce a hrál, ostatní ho zřejmě napjatě poslouchali, ale já nic neslyšel, bylo to zvláštní a bylo mi to líto: já tu hudbu chtěl poslouchat také, připadalo mi, že na to mám právo stejně jako kdokoliv jiný. Zamířilo k nám několik Ukrajinců; poznal jsem mezi nimi Ivana, který mi lehce pokynul. Ucho mě strašlivě svrbělo, neslyšel jsem už vůbec nic: dokonce i to, co říkal Thomas, který stál těsně vedle mě, ke mně doléhalo jen jako vzdálené klokotání. Měl jsem strašný, děsivý pocit, že jsem se ocitl v němém filmu. Rozčileně jsem si strhl obvaz a vrazil jsem si do zvukovodu malíček; něco povolilo, na ruku mi vytryskl proud hnisu a stékal mi na límec kožichu. Trochu se mi ulevilo, ale stále jsem skoro nic neslyšel; když jsem se natočil ke klavíru, připadalo mi, že z něj vychází cosi jako bublání vody; ani druhé ucho na tom nebylo lépe; zklamaně jsem se otočil a pomalu odcházel. Sluneční světlo bylo skutečně úchvatné, vykreslovalo každý detail krajkoví fasád. Připadalo mi, že jsem za sebou postřehl jakýsi ruch: otočil jsem se, Thomas a Ivan na mě mohutně gestikulovali, ostatní se na mě dívali. Netušil jsem, co chtějí, ale styděl jsem se, že jsem se takhle nechal přistihnout, přátelsky jsem jim zamával a šel jsem dál. Ještě jednou jsem se na ně podíval: Ivan ke mně běžel, ale mou pozornost odvedlo cosi, co mi zlehka narazilo do čela; možná kus štěrku nebo nějaký hmyz, protože když jsem si tam sáhl, na prstě se mi zaleskla kapka krve. Osušil jsem si ji a pokračoval dál k Volze; určitě je někde tímhle směrem. Věděl jsem, že v tomhle sektoru drží břeh naše síly; ale já tu slavnou Volhu ještě neviděl, a tak jsem odhodlaně pokračoval dál stále stejným směrem, abych si ji před odjezdem z města aspoň jednou prohlédl. Ulice se vinuly změtí ztichlých, opuštěných trosek, zalévaných studeným lednovým sluncem, panoval klid a mně bylo z toho všeho nesmírně příjemně; jestli se někde střílelo, neslyšel jsem to. Ledový vzduch mě probíral k životu. Hnis z ucha mi už netekl, podle čehož jsem doufal, že se mi konečně podařilo prorazit ložisko infekce. Za posledními budovami, které se tyčily na skalách nad velkou řekou, se táhla opuštěná železniční trať, do jejíchž kolejí se už pustila rez. Dál už se rozlévala bílá, zamrzlá hladina veletoku, a ještě dál druhý břeh, ten, kterého jsme nikdy nedosáhli a který byl také plochý, bílý a liduprázdný. Kolem mě nebylo ani živáčka, neviděl jsem zákopy ani palebné pozice, frontová linie nejspíš probíhala ještě výš. Dodal jsem si odvahy, vyběhl po strmém písečném náspu a ocitl jsem se na říčním břehu. Nejprve váhavě, posléze s větší jistotou jsem položil na led pokrytý sněhovým popraškem nejdřív jednu nohu a pak druhou: kráčel jsem po Volze a byl jsem z toho šťastný jako děcko. Ve slunci mi kolem nohou hravě, rozpustile tančily vločky, jež z ledu zvedal lehký vánek. Přede mnou v ledu zel temný, velký otvor, nepochybně od střely velké ráže, která nedoletěla k cíli; pod otvorem se hnal proud vody, jež byla ve svitu slunce skoro zelená a působila svěže a přitažlivě: sklonil jsem se a strčil do ní dlaň; nepřipadala mi studená. Nabral jsem ji do dlaní a opláchl si tvář, ucho a zátylek a poté jsem se několikrát napil. Svlékl jsem si kožich, pečlivě jsem ho složil, spolu s čepicí položil na led, zhluboka jsem se nadechl a ponořil se do vody. Voda byla čistá, přívětivá, mateřsky vlažná. Rychlý proud tvořil víry, které mě rychle táhly pod led. Zřetelně jsem viděl, jak kolem mě zelená voda unáší všechno možné: koně, kterým proud hýbal nohama tak, že to vypadalo, jako by cválali, velké, skoro placaté ryby žeroucí odpadky, mrtvoly Rusů s opuchlými obličeji, sešněrované v těch jejich podivných hnědých pláštích, kusy uniforem a jiného šatstva, děravé prapory vznášející se kolem žerdí, v naftě vykoupané kolo nákladního auta, které se zvolna otáčelo a hořelo ještě i pod vodou. Jakési tělo do mě vrazilo a pokračovalo v cestě; tahle mrtvola na sobě měla německou uniformu; když odplula o kus dál, zahlédl jsem její tvář a roztančené světlé kadeře, byl to Voss a usmíval se. Pokusil jsem se ho chytit, ale to už se voda mezi námi rozvířila, a když jsem zase získal rovnováhu, Voss byl pryč. Led nade mnou tvořil neprůhlednou clonu, ale já měl v plicích vzduchu dost a plaval jsem dál, míjel jsem potopené barže, v nichž v řadách seděli krásní mladíci se zbraněmi pořád ještě v rukou, vlasy se jim v proudu vlnily a proplétaly se jimi rybky. Pak přede mnou voda zvolna zesvětlala, mezerami v ledu do ní dopadaly sloupce zeleného světla, a jak se zvětšovaly vzdálenosti mezi ledovými krami, ten les světelných sloupů se postupně rozpíjel. Konečně jsem vyplul na hladinu, abych se nadechl. Vrazila do mě malá kra, znovu jsem se potopil, mával jsem rukama, abych se narovnal, a opět jsem se vynořil. Kus proti proudu, vlevo ode mě, řeka unášela ruskou loď, jež ležela na boku a doutnala. I když svítilo slunce, tu a tam spadla zářivá sněhová vločka a zmizela, jakmile se dotkla hladiny. Zamanévroval jsem rukama a otočil se: město, rozkládající se po celé délce břehu, zmizelo za hustou clonou černého dýmu. Nad hlavou mi s křikem poletovali racci a zvědavě, či spíš vypočítavě mě sledovali, nakonec odletěli a usadili se na kru; moře bylo ale daleko; že by sem doletěli až z Astrachaně? I vrabci se tu hemžili a zlehka se dotýkali vodní hladiny. Nevzrušenými tempy jsem vyrazil k protějšímu břehu. Konečně jsem nohama nahmatal dno a vystoupil z vody. Svažitý břeh tu pokrýval písek vyfoukaný do drobných dun; dál začínala rovina. Musel jsem se logicky nacházet na úrovni Krasnoj Slobody, ale neviděl jsem vůbec nic, žádné řady děl, žádné zákopy, žádnou vesnici, žádné vojáky, nikoho. Nahoře na dunách se krčilo několik zakrslých stromů, jiné se skláněly k Volze, která mi ubíhala za zády; kdesi zpívala konopka; mezi chodidly se mi prosmýkla užovka a zmizela v písku. Vyšplhal jsem se na duny a rozhlédl se: přede mnou se táhla téměř holá step, popelavá pláň zlehka poprášená sněhem, tu a tam ostrůvek hnědé, nízké, husté trávy, pár trsů pelyňku; na jihu stínila obzor řada topolů, které bezpochyby lemovaly zavlažovací kanál; nic jiného vidět nebylo. Sáhl jsem si do kapsy saka a vytáhl krabičku cigaret, ale byly promočené. Mokré šaty se mi lepily na kůži, zima mi však nebyla, vzduch byl vlahý a mírný. V tu chvíli na mě dolehla únava; bylo to nepochybně z toho plavání; svezl jsem se na kolena a zaryl prsty do hlíny, ještě stále vyschlé po zimě. Vydoloval jsem několik hrudek a lačně jsem si je strčil do úst. Hlína měla poněkud trpkou, minerální chuť, ale jakmile se smísila se slinami, nabyla téměř rostlinné povahy, živé a vláknité, nicméně zrádné: byl bych si totiž přál, aby byla měkká, teplá, mazlavá, aby se mi v ústech rozplynula a abych se do ní mohl celý ponořit, vklouznout do ní jako do hrobu. Kavkazští horalé pohřbívají své mrtvé zvláštním způsobem: nejdřív vyhloubí asi dva metry hlubokou šachtu; na jejím dně pak na straně vykopou výklenek se šikmým stropem; do této pevnůstky se na bok položí mrtvý bez rakve, jen v bílém rubáši a tváří k Mekce; potom se výklenek zazdí nebo zakryje prkny, je-li rodina chudá, nakonec se šachta zasype a ze zbylé hlíny se navrší podlouhlá mohyla; mrtvý ale neleží pod mohylou, nýbrž těsně vedle. Vida, říkal jsem si, když mi tenhle obyčej popisovali, tak takovýhle hrob by se mi zamlouval, přinejmenším nezastírá chladnou hrůzu celé věci, a mimoto je určitě pohodlnější a snad i útulnější. Ale nebyl tu nikdo, kdo by mi pomohl kopat, a já neměl žádný nástroj, dokonce ani nůž: a tak jsem vykročil přibližně východním směrem. Na té rozlehlé pláni nebylo vůbec nic, nic živého nad zemí, nic mrtvého pod ní; a já kráčel pod bezbarvou oblohou tak dlouho, že jsem ztratil pojem o čase (mé hodinky, které byly jako hodinky Wehrmacht nařízené na berlínský čas, nepřežily pobyt ve vodě a ukazovaly věčných jedenáct čtyřicet sedm). Tu a tam byly vidět rudé vlčí máky, jediné barevné skvrny v téhle ponuré krajině; ale když jsem se jeden pokusil utrhnout, zešedl a rozptýlil se v lehký obláček popela. Konečně jsem v dálce cosi zahlédl. Když jsem došel blíž, zjistil jsem, že je to dlouhá bílá vzducholoď, která se vznáší nad velkým kurganem. Po svazích mohyly se procházelo několik lidí: tři z nich se od skupinky oddělili a vydali se ke mně. Když byli dostatečně blízko, zjistil jsem, že na sobě mají bílé pláště a pod nimi obleky s poněkud nemoderními, vysokými falešnými límečky a černou kravatou; jeden z nich měl navíc buřinku. „Guten Tag, meine Herren,“ pozdravil jsem zdvořile, když došli až ke mně. – „Dobrý den,“ odpověděl ten v buřince francouzsky. Zeptal se mě, co tu dělám, a já mu to stejným jazykem vysvětlil, jak jsem dokázal nejlépe. Ostatní dva pokývali hlavou. Když jsem skončil, muž v buřince prohlásil: „V tom případě musíte s námi; pan doktor s vámi bude chtít mluvit.“ – „Jak chcete. Kdo je to, ten pan doktor?“ – „Dr. Sardinka, vedoucí naší expedice.“ Dovedli mě na úpatí kurganu; vzducholoď byla ukotvená třemi silnými kabely, byl to zeppelin, který se zlehka chvěl ve větru asi padesát metrů nad námi a pod jehož dlouhým oválem visela dvoupodlažní kovová gondola. Další, tenčí kabel zřejmě zajišťoval telefonické spojení: jeden z mužů cosi krátce řekl do sluchátka ležícího na skládacím stolku. Další pánové na kurganu kopali, sondovali a měřili. Znovu jsem zvedl hlavu: z gondoly pomalu klesal jakýsi koš, který se ve větru zeširoka houpal sem a tam. Když se přiblížil k zemi, dva z mužů se ho chopili a navedli ho dolů. Ten velký koš tvořily kovové obruče a proutí; muž v buřince otevřel dvířka a pokynul mi, abych nastoupil; poté udělal totéž a zavřel za sebou. Lano začalo stoupat a koš se s mocným trhnutím odlepil od země; zatížili jsme ho vlastní vahou, a tak se houpal méně, ale stejně se mě zmocnila lehká mořská nemoc a chytil jsem se okraje; můj průvodce si přidržoval klobouk. Sledoval jsem step: kam jsem dohlédl, nikde jediný strom ani dům, jen na obzoru jakýsi pahorek, pravděpodobně další kurgan.

Koš poklopem vjel do jakéhosi sálu v gondole; odtud mě můj průvodce vedl po točitém schodišti a pak jsme sešli dlouhou chodbou. Všechno tu bylo z aluminia, z cínu a mosazi, případně tvrdého, leštěného dřeva: skutečně velice krásný stroj. Došli jsme k polstrovaným dveřím a ten člověk stiskl malé tlačítko zvonku. Dveře se otevřely, pokynul mi, abych vstoupil, ale sám zůstal venku.

Ocitl jsem se ve velké místnosti, podél jejíž stěny se táhla lavice a dlouhé okno; zařízení tvořily police a uprostřed dlouhý stůl pokrytý neuvěřitelnou změtí věcí: válely se tu knihy, mapy, globusy, vycpaná zvířata, modely fantastických strojů, astronomické, optické a navigační přístroje. Mezi předměty se tiše proplétala bílá kočka s každým okem jiným. Na židli na jednom konci stolu se hrbil mužíček, který měl na sobě rovněž bílý plášť; když jsem vešel, na otočné židli se ke mně obrátil. Jeho vlasy prokvetlé stříbrem a sčesané vzad působily špinavým a mastným dojmem; přidržovaly mu je brýle se silnými obroučkami, které měl posazené na čele. Byl špatně oholený, tvář měl ztrhanou a výraz nevrlý a nepříjemný. „Pojďte dál! Pojďte dál…“ zavrčel chraptivě. Ukázal na dlouhou lavici: „Posaďte se.“ Obešel jsem stůl, posadil jsem se a dal si nohu přes nohu. Mluvil a prskal; na plášti mu ulpívaly zbytky jídla. „Vy jste ale mladý…“ zvolal. Pootočil jsem se, oknem vyhlédl na holou step a znovu jsem se podíval na toho člověka. „Hauptsturmführer dr. Maximilien Aue, k vašim službám,“ pronesl jsem konečně se zdvořilou úklonou. „Aha!“ zakrákoral. „Doktor! Doktor! Doktor čeho?“ – „Práv.“ – „Advokát!“ Vyskočil ze židle. „Advokát! Sběř hnusná… zatracená! Jste horší než Židi! Horší než ti bankéřští gauneři! Horší než royalisti…!“ – „Já nejsem advokát, pane. Jsem právník, odborník na ústavní právo a důstojník Schutzstaffel.“ Rychle se uklidnil a skokem už zase seděl; nohy, na které byla jeho židle moc vysoká, se mu houpaly několik centimetrů nad zemí. „To není o moc lepší…“ Zamyslel se. „Já jsem taky doktor. Ale… doktor užitečných věcí. Sardinka, jmenuji se Sardinka, doktor Sardinka.“ – „Těší mě, pane doktore.“ – „Mě zatím ne. Co tu děláte?“ – „Ve vašem létajícím stroji? Vaši kolegové mě pozvali, abych přistoupil.“ – „Pozvali… pozvali… to je silné slovo. Myslím, co děláte v těchto končinách.“ – „Ach tak. Šel jsem tudy.“ – „Že prý šel… budiž! Ale kam?“ – „Šel jsem jen tak nazdařbůh. Po pravdě řečeno jsem se trochu ztratil.“ Nedůvěřivě se předklonil a oběma rukama sevřel opěrky židle: „Víte to určitě?… Žádný konkrétní cíl jste neměl?“ – „Musím přiznat, že ne.“ Ale on si dál mumlal svou: „Přiznat, přiznat… jestlipak vy něco nehledáte… jestlipak… nejdete po mně! Jestlipak vás neposlali mí závistiví konkurenti!“ Dostával se do ráže. „Jak jste nás přesně našel?“ – „Na téhle pláni je vaše vzducholoď zdaleka vidět.“ S tím se ovšem nespokojil: „Nejste vy spřáhnutý s Finkelsteinem…? S Krasschildem? Židáci závistiví… nafukují se, jak jsou důležití… Židáci! Skřeti! Podržtaškové! Padělatelé diplomů a výsledků…“ – „Dovolte mi podotknout, pane doktore, že zřejmě dostatečně nečtete noviny. Jinak byste věděl, že Němec, a tím spíš důstojník SS, se do služeb Židů dává jen zřídka. Ty pány, o kterých mluvíte, neznám, ale kdybych je znal, bylo by mým úkolem je spíš zatknout.“ – „Ano… ano…“ řekl a podrbal se na horním rtu. „Asi to tak bude…“ Sáhl si do kapsy pláště a vytáhl z ní kožený váček; prsty žlutými od nikotinu z něj vylovil štipec tabáku a začal si balit cigaretu. Netvářil se, že by mi hodlal nabídnout, a tak jsem znovu vytáhl svou krabičku: už uschla, a když jsem jednu z cigaret trochu promnul a promačkal, byla poměrně použitelná. Sirky ovšem vzaly zasvé; podíval jsem se na stůl, ale mezi vším tím harampádím jsem žádné neviděl. „Máte oheň, pane doktore?“ zeptal jsem se. – „Moment, mladíku, moment…“ Dobalil cigaretu, vzal ze stolu objemnou cínovou kostku, zasunul cigaretu do otvoru a stiskl malý knoflík. Pak čekal. Za několik minut, které se podle mého názoru poměrně vlekly, se ozvalo tiché cinknutí; vytáhl cigaretu, jejíž konec rudě žhnul, a několikrát krátce natáhl kouř: „Důmyslné, že?“ – „Velice. Jen snad poněkud zdlouhavé.“ – „To kvůli odporu trvá zahřívání tak dlouho. Dejte mi tu cigaretu.“ Podal jsem mu ji; zopakoval postup a pořád přitom chrchlavě vyplivoval obláčky dýmu; tentokrát se cinknutí ozvalo o něco dříve. „To je moje jediná neřest…“ zabručel, „jediná! Všechno ostatní… konec! Alkohol… jed… A co se týče smilstva… Všechny ty lačné samice! Zmalované… syfilitické… jsou s to vysát z člověka veškerého génia… obřezat mu duši! Nemluvě o všudypřítomném nebezpečí početí… neuniknete mu, ať děláte, co děláte, ony si vždycky nějak poradí… jak hanebné! Ohyzdy paličaté! Jako úhoř kluzké! Kokety proradné, co jen čekají, až budou člověku moci zasadit smrtelnou ránu! Neustále v říji! A ten pach! Celý rok! K tomu se vědec musí dokázat otočit zády. Obrnit se lhostejností… vůlí… Noli me tangere.“ Kouřil a klepal popel na zem; popelník jsem neviděl, a tak jsem to dělal stejně. Bílá kočka si drbala hřbet o sextant. Náhle si Sardinka sklopil brýle na oči, předklonil se a zblízka se na mě zahleděl: „Vy také hledáte konec světa?“ – „Prosím?“ – „Konec světa! Netvařte se jako neviňátko. Co jiného by vás sem mohlo přivést?“ – „Já vůbec nevím, o čem to mluvíte, doktore.“ Ušklíbl se, vyskočil ze židle, oběhl stůl, sebral z něj jakýsi předmět a mrštil jím po mně. Jen tak tak jsem ho chytil. Byl to kužel na podstavci, namalovaný jako globus, s vyznačenými kontinenty; plochou základnu měl šedou a stálo na ní: TERRA INCOGNITA. „Neříkejte, že jste to nikdy neviděl?“ Sardinka se znovu posadil a ubalil si další cigaretu. „Nikdy, pane doktore,“ potvrdil jsem. „Co to je?“ – „To je Země! Blbče! Pokrytče! Hypokrito!“ – „Opravdu mě to mrzí, pane doktore. Ve škole jsem se učil, že Země je kulatá.“ Zuřivě zavrčel: „Kecy! Žvásty!… Překonané středověké teorie… Předsudky! Tohle!“ křičel a mával cigaretou ke kuželu, který jsem stále ještě držel v ruce. „Tohle! Tohle je pravda. A já to dokážu! V tuto chvíli se blížíme k Okraji.“ Všiml jsem si, že se kabina mírně chvěje. Vyhlédl jsem z okna: vzducholoď už nebyla ukotvená a zvolna nabírala výšku. „A až se tam dostaneme,“ zeptal jsem se opatrně, „poletí váš stroj dál?“ – „Neptejte se jako idiot! Tupče. Říkal jste, že jste vzdělanec… Přemýšlejte! Rozumí se samo sebou, že za Okrajem není gravitace. Kdyby to tak nebylo, důkazy už bychom měli dávno!“ – „Ale jak to tedy chcete udělat?“ – „V tom je právě má genialita,“ odpověděl mazaně. „V tomhle stroji se skrývá ještě jeden.“ Vstal, přešel ke mně a posadil se vedle mě. „Povím vám to, stejně s námi zůstanete. Vy, nevěřící, se stanete Svědkem. Na Okraji světa přistaneme, vypustíme balon, složíme ho a uklidíme do připraveného prostoru. Dole pod námi se nachází osm skládacích, článkovaných nohou, zakončených silnými kleštěmi.“ Při řeči prsty naznačoval, jak se kleště svírají. „Tyto kleště se mohou zachytit jakéhokoliv podkladu. A tak Velký okraj překonáme hmyzím, pavoučím způsobem… Ale překonáme ho! Jsem na to nemálo hrdý… Uvědomujete si to? V době války… ty obtíže při stavbě takového stroje? To dohadování s okupanty? S těmi tvrdohlavými, minerálkou ožralýmí osly z Vichy? A se strážemi… S celým tím cirkusem, všemi těmi kretény, mongoloidy, hochštaplery? Dokonce i s Židy! Ano, pane německý důstojníku, i s Židy! Ale vědec nemá mít zábrany… Když je to potřeba, musí být připraven spolčit se i s ďáblem.“ Přerušila ho siréna, která zazněla z nitra korábu. Vstal: „Musím pryč. Počkejte tu na mě.“ Ve dveřích se otočil: „Na nic nesahejte!“ Když jsem osaměl, rovněž jsem vstal a pár kroků popošel. Natáhl jsem ruku, abych pohladil kočku s každým okem jiným, ale ta se naježila, zasyčela a vycenila zuby. Znovu jsem se zadíval na věci navršené na dlouhém stole, několika jsem se dotkl, zalistoval jednou z knih, potom jsem se vrátil k lavici, klekl si na ni a zahleděl se do stepi. Protínala ji řeka, která se mírně klikatila a mihotala se ve slunci. Měl jsem pocit, že na hladině cosi rozeznávám. V rohu místnosti stál u okna dalekohled na trojnožce. Přilepil jsem k němu oko, kolečkem zaostřil a pátral po řece; jakmile jsem na ni narazil, sledoval jsem její tok, abych našel, co najít chci. Byl to člun a na něm postavy. Ještě trochu jsem upravil ohniskovou vzdálenost. Uprostřed lodi seděla nahá mladá žena s květy ve vlasech; za ní a před ní pádlovala dvě ohavná stvoření podobající se člověku. Rozbušilo se mi srdce a snažil jsem se rozpoznat její tvář, ale její rysy se daly rozlišit jen těžko. Postupně jsem si začal být jistý: je to má sestra Una. Kam ale pluje? Za její lodí pluly další čluny plné květin, vypadalo to jako svatební průvod. Musím za ní. Ale jak? Vyběhl jsem z kabiny a bleskurychle seběhl po točitých schodech: v místnosti u koše byl nějaký člověk. „Kde je doktor?“ zalykal jsem se. „Musím s ním mluvit.“ Pokynul mi, abych šel za ním do přední části vzducholodi, a tady mě zavedl do pilotní kabiny, kde se před velkým kulatým oknem činilo několik mužů v bílých pláštích. Sardinka trůnil na vyvýšeném křesle u velitelského stolu. „Co tu chcete?“ obořil se na mě, když mě uviděl. – „Pane doktore… já musím dolů. Je to otázka života a smrti.“ – „To nejde!“ zaječel. „To nejde! Já už tomu rozumím. Vy jste špión! Jste jejich komplic!“ Otočil se k tomu, co mě sem přivedl. „Zadržte ho! Spoutejte ho!“ Muž mi položil ruku na paži; bez přemýšlení jsem ho nabral pěstí do brady a vyrazil ke dveřím. Několik mužů se vrhlo za mnou, ale dveře byly příliš úzké, nemohli jimi projít naráz a to je zdrželo. Znovu jsem vyběhl po schodišti, bral jsem schody po třech a nahoře jsem se zastavil: jakmile se za mnou vynořila první hlava v buřince, uštědřil jsem jí takový kopanec, že onoho muže vymrštil vzad; skutálel se ze schodů a své kolegy bral za velikého pozdvižení s sebou. Slyšel jsem, jak Sardinka vříská. Začal jsem nazdařbůh otvírat dveře: byly za nimi kajuty, mapovna, jídelna. Na konci chodby jsem narazil na komoru s žebříkem vedoucím vzhůru; poklop nad ním se zřejmě otvíral nahoru do trupu, kvůli opravám; stály tu kovové skříňky, zotvíral jsem je, byly v nich padáky. Mí pronásledovatelé se blížili; jeden z padáků jsem si navlékl a začal jsem šplhat vzhůru. Poklop se dal lehce otevřít: nad ním se tyčil obrovský válec z voskovaného plátna napnutého na obručích, vedoucí nitrem vzducholodi. Plátnem sem pronikalo matné světlo, v pravidelných rozestupech tu byly rozmístěné i žárovky; skrz průzory se daly rozeznat oblé tvary balonetů s vodíkem. Stoupal jsem dál. Šachta, kterou na místě držely masivní výztuhy, byla vysoká hezkých pár desítek metrů a brzy mi nestačil dech. Odvážil jsem se pohlédnout pod nohy: v poklopu se objevila první buřinka a za ní následovalo tělo. Viděl jsem, jak ten muž vytahuje pistoli, a znovu jsem začal stoupat. Ale nevystřelil, určitě se bál, že by trefil balonety. Za ním následovali další muži; stoupali stejně pomalu jako já. Každé čtyři metry byla šachta přerušená odpočívadlem, ale já se nemohl zastavit, se supěním jsem dál zdolával příčku za příčkou. Nezvedal jsem oči a připadalo mi, že tomu nesmírnému žebříku nebude nikdy konec. Konečně jsem hlavou narazil do horního poklopu. Pode mnou se ozývalo řinčení, jak muži stoupali. Otočil jsem páčkou průlezu, zvedl poklop a vystrčil hlavu: do tváře mě udeřil prudký vítr. Byl jsem nahoře na plášti vzducholodi, na rozlehlé, oblé a, jak se zdálo, poměrně pevné ploše. Vytáhl jsem se ven a postavil se; zvenčí se poklop bohužel nedal zavřít. Vzhledem k větru a k vibracím vzdušného plavidla byla má rovnováha značně nejistá. Vrávoravě jsem zamířil k ocasu a cestou jsem si ověřoval, jestli padák pevně drží. Z poklopu vykoukla hlava a já se rozeběhl; povrch pláště lehce pružil a nohy se mi od něj odrážely; ozval se výstřel a kolem ucha mi prosvištěla střela; zakopl jsem a začal se kutálet, ale nesnažil jsem se zachytit, spíš jsem se nechal unášet. Zaslechl jsem další výstřel. Plocha se čím dál tím víc svažovala, rychle jsem klouzal, snažil jsem se otočit nohama napřed, pak byl plášť náhle téměř svislý a já jako hadrový panák padal do prázdna a mával jsem rukama a nohama ve větru. Šedohnědá step přede mnou rostla jako zeď. Padákem jsem nikdy neskákal, ale věděl jsem, že musím zatáhnout za šňůru; s námahou jsem vytáhl paže k tělu, nahmatal rukojeť a zatáhl; náraz byl tak prudký, až mě zabolelo v zátylku. Nyní jsem klesal mnohem pomaleji a nohama k zemi; chytil jsem se šňůr a zvedl hlavu: bílé okvětí padáku zakrývalo oblohu i vzducholoď. Očima jsem hledal řeku: vypadalo to, že je několik kilometrů odsud. Průvod lodí se leskl ve slunci a já v duchu plánoval, jakou cestou se k nim dostat. Náhle mi celým tělem proběhl drsný náraz, svalil jsem se, padák nadmutý větrem mě ještě kousek táhl; konečně se mi povedlo znovu získat rovnováhu a vstát. Stáhl jsem si popruhy a padák nechal ležet: nadouval se ve větru a převaloval se v hlíně. Zadíval jsem se na nebe: vzducholoď se nevzrušeně vzdalovala. Zorientoval jsem se a klusem vyrazil k řece.

Vzducholoď zmizela. Připadalo mi, že step neznatelně stoupá; doléhala na mě únava, ale nutil jsem se pokračovat. Klopýtal jsem o suché drny. Zadýchaně jsem dorazil k řece; teprve teď jsem ale zjistil, že stojím na vysokém, strmém útesu dobrých dvacet metrů nad hladinou; dole voda ubíhala přes prudké peřeje; skočit se nedalo a slézt po skále také ne. Měl jsem přistát na druhém břehu: tam se téměř plochý břeh zvolna svažoval až k vodě. Zleva se ke mně blížilo procesí člunů; hudebníci ověnčení girlandami, kteří následovali vyřezávanou gondolu vezoucí mou sestru, pronikavě a vážně hráli na flétny, strunné nástroje a bubny. Zřetelně jsem viděl sestru, pyšně sedící mezi těmi dvěma veslujícími zrůdami; seděla po turecku a dlouhé černé vlasy jí padaly na prsa. Přiložil jsem dlaně k ústům a několikrát na ni zavolal. Zvedla hlavu a podívala se na mě, ale nezměnila výraz a neodpověděla, jen se do mě zavrtávala pohledem a její člun pomalu proplouval kolem; jako šílený jsem křičel její jméno, ale nereagovala; nakonec se odvrátila. Procesí zvolna odplouvalo, já zlomeně zůstal stát. Chtěl jsem vyrazit za ní; v tu chvíli se mi ovšem žaludek sevřel silnou křečí; horečně jsem si rozepnul kalhoty a dřepl si; místo hoven se mi však z řiti řinuly živé včely, pavouci a štíři. Strašlivě to pálilo, ale musel jsem je ze sebe dostat; tlačil jsem, pavouci a štíři prchali, včely odlétaly, musel jsem zatnout zuby, abych neřval bolestí. Něco jsem zaslechl a otočil jsem se: tiše mě sledovali dva chlapci, jednovaječná dvojčata. Kde se tu k čertu vzali? Vstal jsem a natáhl si kalhoty; ale chlapci se už otočili a zmizeli. S halekáním jsem za nimi vyrazil. Dohnat je se mi nepovedlo. Běžel jsem za nimi dlouho.

Ve stepi se tyčil ještě jeden kurgan. Chlapci po něm vyběhli a seběhli po druhé straně. Oběhl jsem pahorek, ale hoši zmizeli. „Chlapci, kde jste?“ křičel jsem. Uvědomil jsem si, že ani z vrcholku kurganu už nevidím řeku; šeď na obloze překryla slunce, nebylo podle čeho se zorientovat; takhle hloupě se nechat zmást! Musím najít ty chlapce. Znovu jsem obešel kurgan a našel dolík; začal jsem ho prohmatávat a objevil jsem dveře. Zaklepal jsem, otevřely se a já vstoupil; otevřela se přede mnou dlouhá chodba, která končila dalšími dveřmi. Znovu jsem zaklepal a dveře se znovu otevřely. Za nimi byl rozlehlý, velice vysoký sál osvětlený olejovými lampami: zvenčí mi přitom kurgan tak veliký nepřipadal. Na druhém konci sálu se zvedalo cosi jako baldachýn, pod nímž bylo plno polštářků a koberců, a břichatý trpaslík tu hrál jakousi hru; vedle něj stál dlouhý a hubený člověk s černým trojúhelníkem na jednom oku; scvrklá stařena v šátku něco míchala v ohromném zdobeném kotli, který v rohu visel od stropu. Po dětech nebylo ani památky. „Dobrý den,“ pozdravil jsem zdvořile. „Neviděli jste tu dva chlapce? Dvojčata,“ upřesnil jsem. – „Á,“ zvolal trpaslík, „návštěva! Hraješ nardi?“ Přistoupil jsem k baldachýnu a zjistil, že hraje lurč, a to levou rukou proti pravé: každou postupně hodil kostky a poté posunul černé nebo bílé kameny. „Po pravdě řečeno hledám svoji sestru. Mladou, velice krásnou černovlasou ženu. Plula na člunu.“ Trpaslík nepřerušil hru, pohlédl na jednookého a pak se otočil ke mně: „Tohle děvče vezou sem. Budeme si ji s bratrem brát za ženu. Doufám, že je tak krásná, jak se říká.“ S chlípným výrazem si hbitě prohrábl kalhoty. „Jestli jsi její bratr, tak to budeme švagři. Posaď se a dej si čaj.“ Se zkříženýma nohama jsem se čelem k hrací desce usadil na jeden polštář; stařena mi donesla misku dobrého, teplého čaje, opravdového čaje, žádné náhražky, a já se s potěšením napil. „Byl bych radši, kdybyste si ji nebrali,“ řekl jsem konečně. Trpaslík dál hrál jednou rukou proti druhé. „Jestli nechceš, abychom si ji brali, tak si se mnou zahraj. Nikdo se mnou hrát nechce.“ – „A proč to?“ – „Protože mám svá pravidla.“ – „Jaká jsou to pravidla?“ zeptal jsem se přívětivě. „Řekněte mi je, já je neznám.“ – „Když vyhraju, zabiju tě; když prohraju, zabiju tě.“ – „To nevadí, zahrajeme si.“ Díval jsem se, jak hraje: nevypadalo to jako lurč, který jsem znal. Na začátku partie nebyly kameny rozmístěné ve sloupcích po dvou, třech a pěti, nýbrž ležely všechny na krajích desky; a během hry se kameny navzájem neodstraňovaly, nýbrž blokovaly místo, které zaujaly. „Takhle se lurč nehraje,“ prohlásil jsem. – „No tak, hochu, tady nejsi v Mnichově.“ – „Já nejsem z Mnichova.“ – „Tak tedy v Berlíně. My hrajeme nardi.“ Znovu jsem se podíval na desku: hra vypadala jednoduše, ale určitě má své záludnosti. „Tak tedy hrajme.“ Ve skutečnosti to bylo složitější, než se zdálo, ale princip jsem pochopil a partii vyhrál. Trpaslík vstal, vytáhl dlouhý nůž a řekl: „Tak, a teď tě zabiju.“ – „Uklidněte se. Kdybych prohrál, zabít byste mě mohl, ale proč byste mě zabíjel, když jsem vyhrál?“ Zamyslel se a zase se posadil: „Máš pravdu. Budeme hrát ještě jednou.“ Tentokrát vyhrál trpaslík. „Co říkáš teď?“ – „Už nic, prohrál jsem, zabijte mě. Ale nemyslíte, že bychom si měli nejdřív zahrát ještě třetí hru, aby rozhodla?“ – „Máš pravdu.“ Hráli jsme znovu a já vyhrál. „Teď mi musíte vrátit sestru,“ řekl jsem. Trpaslík byl rázem na nohou, otočil se ke mně zády, ohnul se a mocně si ubzdil přímo mně do obličeje. „To je ale hnus!“ vykřikl jsem. Trpaslík párkrát poskočil, při každém skoku si upšoukl a prozpěvoval si: „Já jsem Bůh a dělám si, co chci, já jsem Bůh, dělám si, co chci. A teď,“ zastavil se, „tě zabiju.“ – „Marná práce, s vámi nic nenadělám, jste příliš nevychovaný.“ Vstal jsem, otočil jsem se a odešel. V dálce se zvedal velký oblak prachu. Vylezl jsem na kurgan, abych lépe viděl: byli to jezdci. Blížili se, dělili se na dva zástupy, otáčeli se k sobě a řadili se před vstupem do kurganu do jakéhosi dlouhého špalíru. Zřetelně jsem viděl ty nejbližší; jejich koně jako by měli kola. Když jsem se podíval z ještě větší blízkosti, zjistil jsem, že jsou vpředu a vzadu propíchnutí velkými kůly, které čněly z podvozku na kolech; nohy jim volně visely ve vzduchu; a jezdci byli také nabodnutí, bylo vidět, jak jim špičky kůlů lezou z úst nebo z hlavy: po pravdě řečeno dost nedbalá práce. Každý vůz tlačilo několik nahých otroků, kteří je vždy dopravili na místo a šli si společně sednout opodál. Prohlížel jsem si jezdce a připadalo mi, že to jsou Möritzovi Ukrajinci. Takže oni se také dostali až sem, až k osudu, který je tu čekal? Možná jsem se ale pletl. Došel ke mně ten jednooký hubeňour. „To se nesluší,“ poznamenal jsem, „říkat, že svého spoluhráče zabijete, ať vyhraje, nebo prohraje.“ – „To máš pravdu. Proto k nám také moc návštěv nechodí. Ale já to bratra odnaučím.“ Znovu se zvedl lehký vánek, který odvál prach zvířený vozy. „Co to je?“ ukázal jsem na ně. – „To je čestná garda. Na naši svatbu.“ – „Dobrá, ale já přece vyhrál dvě partie ze tří. Takže mi sestru vrátíte.“ Muž se na mě smutně zahleděl svým jediným okem: „Sestru nikdy zpátky nedostaneš.“ Hrdlo mi zaplavila ošklivá úzkost. „Proč ne?“ vykřikl jsem. – „Nesluší se to,“ odpověděl. Viděl jsem, že se sem z dálky pěšky blíží nějaké postavy; mocně vířily prach a vítr ho rychle odnášel. Uprostřed kráčela má stále ještě nahá sestra a za doprovod jí sloužily ty dvě zrůdy a hudebníci. „A to se sluší, aby chodila takhle přede všemi nahá?“ otázal jsem se rozzuřeně. Nespouštěl ze mě své jediné oko: „Proč ne? Panna už stejně není. Ale my si ji vezmeme i tak.“ Chtěl jsem seběhnout z kurganu za ní, ale cestu mi zastoupila ta dvojčata, která se tu zase objevila. Snažil jsem se chlapce obejít, ale posunovali se a bránili mi v tom. Rozčileně jsem se rozpřáhl. „Nebij je!“ vyjel na mě jednooký. Vzteky bez sebe jsem se na něj otočil: „Co je mi do nich?“ odsekl jsem zuřivě. Neodpověděl. Špalírem jezdců přibitých na svých ořích se sem vyrovnaným krokem blížila má sestra.

SARABANDE

Proč je všude tak bílo? Step takhle bílá nebyla. Ležel jsem na jakési bělostné pláni. Možná nasněžilo, možná jsem tam ležel celou dobu jako padlý voják, jako bojová zástava odhozená do závěje. Zima mi ovšem nebyla. Po pravdě řečeno to bylo těžké posoudit, připadal jsem si tak trochu mimo své tělo. Na dálku jsem se snažil určit jeden konkrétní počitek: v ústech jsem cítil bahno. Ale to bahno jimi volně proudilo, chyběla i čelist, která by je zadržela. Hruď jako by mi drtilo několik tun kamene. Hledal jsem je pohledem, ale nedokázal jsem je zachytit. Určitě jsem na kusy, říkal jsem si. Mé ubohé tělo. Nejradši bych se k němu přitulil, jako se za studených nocí tulíme k milovanému dítěti.

V těch nekonečných bílých končinách se otáčela ohnivá koule, z níž mě bolely oči. Její plameny kupodivu do běli nevysílaly žádné teplo. Nemohl jsem se na ni dívat, ale ani od ní odvrátit pohled. Její nepříjemná přítomnost mě neustále pronásledovala. Zmocnila se mě panika; jak to udělat, jestli třeba už nikdy nenajdu nohy? Všechno to bylo tak složité. Jak dlouho jsem takhle ležel? To nedokážu říci, přinejmenším devět měsíců. Měl jsem alespoň čas všechno sledovat, a tak jsem pomalu zjistil, že ona běloba není jednotná; vyskytovaly se v ní tóny, z nichž ani jeden si nezasloužil být zván světlou šedí, ale obměny to byly; pro jejich popis by bylo potřeba nové výrazivo stejně jemné a přesné jako slovník, jímž Eskymáci popisují podoby ledu. Zřejmě to nějak souviselo i s konzistencí; v tomto ohledu mi ovšem byly oči stejně málo platné jako mé necitlivé prsty. Doléhalo ke mně vzdálené burácení. Rozhodl jsem se soustředit na jediný detail, na jednu skvrnu v běli, tak dlouho, dokud mi neodhalí své tajemství. Tomuto nezměrnému úsilí jsem věnoval další jedno či dvě století, ale nakonec jsem pochopil, o co se jedná: byl to pravý úhel. Tak dál, znovu do práce. Rozšířením tohoto úhlu jsem objevil další a pak ještě jeden; heuréka, byl to čtverec, teď už to šlo rychleji, nacházel jsem další čtverce, ale všechny ty čtverce byly bílé a kolem čtverců bylo také bílo a uvnitř čtverců také; zoufal jsem si, že tomu hned tak na kloub nepřijdu. Bylo jasné, že je třeba přikročit k vytváření hypotéz. Jde o moderní umění? Jenže ty bílé čtverce byly občas stíněné jinými tvary, rovněž bílými, ale neurčitými, oblými. Ach, jak strastiplné luštění, jak nekonečná práce. Ale má houževnatost nepřetržitě přinášela další výsledky: ta vzdálená bílá plocha je ve skutečnosti rozrytá, zbrázděná, snad step viděná z letadla (nikoliv ovšem ze vzducholodi, tady to bylo jiné). To byl úspěch! Byl jsem na sebe nemálo hrdý. Ještě jednou se vzchopit, myslel jsem si, a ty záhady vyluštím. Má bádání však surově ukončila nepředvídaná katastrofa: ohnivá koule vyhasla a já se ponořil do tmy, do husté, dusivé černoty. Bránit se bylo marné; křičel jsem, ale mé rozdrcené plíce nevydaly ani hlásku. Věděl jsem, že nejsem mrtvý, protože taková tma nemůže být ani po smrti; bylo to něco horšího než smrt, jakási kloaka, neprůhledná bažina; a ve srovnání s časem, který jsem v ní strávil, mi věčnost připadala jako okamžik.

Pak mi trest vypršel: nekonečná čerň světa se zvolna rozplynula. A když se jako zázrakem znovu rozjasnilo, viděl jsem věci zřetelněji; také se mně, novodobému Adamovi, vrátila (nebo mi byla prostě dána) schopnost ony věci pojmenovávat: zeď, okno, mléčné nebe za sklem. Okouzleně jsem ty pozoruhodné výjevy sledoval; pak jsem si začal dopodrobna prohlížet všechno, na co mi padl zrak: dveře, kliku, slabou žárovku pod stínidlem, nohu postele, záclony, žilnaté ruce, které dozajista patřily mně. Dveře se otevřely a objevila se žena v bílém; ale s ní do tohoto světa vtrhla barva, cosi červeného, zářivého jako krev na sněhu, což mě nebetyčně zarmoutilo a já se rozplakal. „Proč pláčete?“ zeptala se melodickým hlasem a bledými, chladnými prsty mě pohladila po tváři. Pomalu jsem se uklidňoval; řekla ještě něco, čemu jsem nerozuměl; cítil jsem, jak mi manipuluje s tělem; vyděšeně jsem zavřel oči, a to mi konečně dalo nad tou oslepující bělí jistou moc. Za nějakou dobu se pro změnu objevil jakýsi bělovlasý pán v letech: „Tak vy jste se probudil!“ vykřikl zvesela. Proč to říká? Já byl přece vzhůru celou věčnost; co je to spánek, to už jsem skoro zapomněl. Možná jsme tím ale každý mysleli něco jiného. Sedl si ke mně, bez okolků mi roztáhl víčka a posvítil mi do oka: „Výborně, výborně,“ zopakoval, spokojený se svým surovým postupem. Nakonec i on odešel.

Ještě nějakou dobu jsem si tyto útržkovité dojmy dával dohromady a zvolna mi svítalo, že jsem padl do rukou zástupců lékařského řemesla. Musel jsem být trpělivý a naučit se nechat se sebou vláčet: nejen že ženy, ošetřovatelky, zacházely s mým tělem s neslýchanou svévolí, ale i lékaři, vážní, zasmušilí muži otcovských hlasů, ke mně vtrhli, kdy chtěli, obklopení suitou mladých lidí v pláštích, bez ostychu mě zvedali, otáčeli mi hlavou a povídali si o mně, jako kdybych byl nějaká figurína. Milé mi to nebylo, ale ohradit jsem se nemohl. Kromě jiných schopností jsem dosud nedovedl ani artikulovaně vyslovovat. Když jsem však konečně dokázal jednoho z oněch pánů počastovat výrazem prase, nezlobil se; naopak se usmál a zajásal: „Bravo, bravo.“ Povzbudilo mě to, a tak jsem se vzchopil a při dalších vizitách jsem pokračoval: „Hajzle, kurvo, smrade, Žide, buzerante.“ Lékaři vážně pokyvovali hlavami, mládež si zapisovala na papíry na psacích podložkách; nakonec mi jedna sestřička vyčinila: „Ale mohl byste být trochu zdvořilejší.“ – „Ano, máte pravdu. Mám vás oslovovat meine Dame?“ Zamávala mi před očima půvabnou drobnou ručkou bez prstýnku: „Mein Fräulein,“ odvětila zvesela a zmizela. Na tak mladou dívku měla ruce silné a zručné: když jsem si potřeboval ulevit, otočila mě, pomohla mi, potom mě promyšleně a prakticky opět oblékla; pohybovala se s jistotou a příjemně, jako když matka koupe dítě: jako by to dělala celý život – a přitom možná byla ještě panna. Činilo mi to potěšení a rád jsem ji žádal o pomoc. Ona a další ošetřovatelky mě i krmily polévkou, kterou mi po lžících sunuly do úst. Byl bych si radši dal krvavý biftek, ale neodvážil jsem se o něj požádat, vždyť jsem nebyl v hotelu, ale, jak jsem nakonec pochopil, v nemocnici: a slovo pacient pochází z latinského výrazu pro trpělivost.

Takže jsem zřejmě utrpěl nějaký úraz, jehož okolnosti mi stále ještě unikaly; a podle zdejšího klidu a čistého povlečení se dalo soudit, že už nejsem ve Stalingradu; leda že by se tam zásadně změnila situace. A skutečně už jsem nebyl ve Stalingradu, ale, jak jsem se nakonec dozvěděl, v Hohenlychenu na severu Berlína, v nemocnici německého Červeného kříže. Jak jsem se sem dostal, to mi nikdo nebyl schopen vysvětlit; přivezli mě nákladním autem a řekli personálu, že se o mě má postarat, a tak se tu na nic neptali a postarali se, a já se také na nic neptal, potřeboval jsem se nejdřív vzchopit.

Jednoho dne vypuklo pozdvižení: otevřely se dveře a můj malý pokoj byl najednou plný lidí, kteří tentokrát většinou nebyli v bílém, nýbrž v černém. Toho nejmenšího z nich jsem po jistém úsilí poznal, paměť se mi už vrátila: byl to Reichsführer-SS Heinrich Himmler. Obklopovali ho další důstojníci SS; vedle něj stál jakýsi obr, kterého jsem neznal, se zjizvenou koňskou tváří, která jako by byla vysekaná srpem. Himmler ke mně přistoupil a nosovým, školometským hlasem pronesl krátký proslov; z druhé strany postele tu scénu nějací lidé filmovali a fotografovali. Z Reichsführerovy řeči jsem toho chápal jen málo; z proudu slov se nořily jednotlivé výrazy, hrdinný důstojník, čest SS, jasná hlášení, statečný, ale dohromady netvořily projev, ve kterém bych se poznával, dělalo mi potíže ty výrazy spojovat s vlastní osobou; přesto byl ten výjev jasný, mluvilo se samozřejmě o mně, to kvůli mně se všichni ti důstojníci a vyšňoření hodnostáři sešli v tomhle skromném pokojíku. V tom shluku lidí jsem vzadu poznal Thomase; přátelsky mi zamával, ale mluvit jsem s ním bohužel nemohl. Když Reichsführer dohovořil, otočil se k důstojníkovi v kulatých, rozměrných brýlích s černými obroučkami, který mu cosi úslužně podal; pak se Reichsführer naklonil ke mně a já s rostoucím děsem sledoval, jak se ke mně blíží jeho cvikr, jeho komický malý knírek a mastné, krátké prsty se špinavými nehty; chtěl mi cosi připíchnout na hruď, zahlédl jsem špendlík a vyděsil jsem se, že mě popíchá; pak se naklonil ještě níž, mé panice nevěnoval naprosto žádnou pozornost, ovanul mě dusivým dechem plným vůně verbeny a vlepil mi na tvář vlhký polibek. Narovnal se, vymrštil paži do vzduchu a zahulákal; celé shromáždění ho napodobilo a kolem mé postele se vztyčil les černých, bílých a hnědých natažených paží; ostýchavě, aby si mě nikdo nevšiml, jsem rovněž zvedl paži; zabralo to, protože všichni se otočili a nahrnuli se ke dveřím; dav se rychle rozešel a já celý vysílený osaměl a nedokázal si tu divnou studenou věc, co mě tížila na prsou, sundat.

Teď už jsem s něčí pomocí svedl udělat pár kroků; hodilo se to, mohl jsem si dojít na záchod. Když jsem se soustředil, tělo mě zase začínalo poslouchat, nejdřív s odporem, pak čím dál tím ochotněji; jen levá ruka se všeobecné shody neúčastnila; prsty jsem hýbat mohl, ale sevřít v pěst se rozhodně nechtěly. Poprvé jsem se na sebe podíval do zrcadla: po pravdě řečeno jsem se nepoznával a netušil jsem, jak ten shluk tak rozdílných rysů drží pohromadě, a čím víc jsem je zkoumal, tím mi byly cizejší. Lebku jsem měl omotanou bílými obvazy, aspoň se mi nemohla rozletět na kusy, už to byla podstatná věc, ale v úvahách mi to nepomohlo, ta tvář vypadala, jako by se skládala z dobře zapasovaných dílků, které pocházejí z různých skládaček. Nakonec mi lékař oznámil, že mě propustí: jsem prý zdráv, vysvětlil mi, už tu pro mě nemohou nic udělat, pošlou mě někam, kde naberu síly. Zdráv! Zvláštní slovo, vždyť jsem ani nevěděl, že jsem byl raněn. Prý jsem utrpěl průstřel hlavy. Trpělivě mi vysvětlili, že jsem nevýslovně vzácnou shodou okolností nejen přežil, ale neodnesl si žádné následky; ta ztuhlost levé ruky je jen lehká neurologická porucha, která vydrží ještě nějakou dobu, ale nakonec také přejde. Tak přesné vědecké informace mě ohromily: takže mé nezvyklé a tajemné pocity mají racionální, vysvětlitelnou příčinu; ale já je při vší snaze nedokázal s tímto vysvětlením spojit, připadalo mi násilné a falešné; jestli se takto projevoval rozum, pak jsem měl chuť ho stejně jako Luther nazvat Hure, děvkou; a vskutku, zatímco jsem poslouchal klidné a trpělivé pokyny lékařů, rozum přede mnou zvedl sukni a ukázalo se, že pod ní nic nemá. Mohl jsem o něm říci totéž, co o své nebohé hlavě: díra je díra je díra. Nenapadlo by mě, že díra může být i vším. Po sejmutí obvazů jsem si sám ověřil, že po zranění nezůstaly téměř žádné stopy: jen na čele, těsně nad pravým okem, drobná kulatá jizvička; a zezadu na hlavě boule, prý skoro neznatelná, jak mě ujistili; mezi těmito dvěma body už mi dorůstaly vlasy, které zakrývaly stopy po prodělané operaci. Ale pokud jsem měl věřit lékařům, kteří na oplátku tolik věří té své vědě, pak mi hlavou vedl otvor, úzká, okrouhlá chodbička, úchvatná, uzavřená, myšlenkám nepřístupná štola, a jestli to tak doopravdy bylo, už nic nebylo stejné jako dřív, jak by mohlo? Bylo teď potřeba si kolem této dírky přeuspořádat vnímání světa. Ale z konkrétních věcí jsem mohl říci pouze toto: probudil jsem se a od nynějška už je všechno jinak. Zatímco jsem uvažoval o tomto impozantním problému, přišli pro mě a na nosítkách mě naložili do sanitky; jedna z ošetřovatelek mi laskavě vsunula do kapsy krabičku s mým vyznamenáním, s tím, které mi udělil Reichsführer. Odvezli mě do Pomořanska, na ostrov Usedom nedaleko Swinemünde; tam byla na břehu moře zotavovna SS, krásná a prostorná budova; z mého velice světlého pokoje byl výhled na moře, a když mě přes den ošetřovatelka posadila na kolečkové křeslo, přesunul jsem se k velkému prosklenému arkýři a pozoroval těžké, šedé vody Baltu, křiklavé hemžení racků, studený a mokrý písek na pláži s kropenatým oblázkovým vzorem. Chodby a společné prostory se pravidelně myly fenolem a já měl rád tu štiplavou, neurčitou vůni, která mi tak pronikavě připomínala poklesky mého dospívání; dlouhé ruce ošetřovatelek, světlovlasých, něžných seveřanek, ruce s kůží tak průsvitnou, až působily modře, také voněly po fenolu a pacienti jim mezi sebou přezdívali Karbol Mäuschen. Z těch pachů a intenzivních pocitů jsem míval erekce stejně překvapivé jako nezávislé na mé osobě; ošetřovatelka, která mě myla, se nad nimi usmívala a omývala je houbou stejně lhostejně jako zbytek těla; někdy tyto erekce s odevzdanou trpělivostí dlouho přetrvávaly; ulevit jsem si ještě nedokázal. Už to, jaký je den, pro mě bylo unikavou, šílenou, nerozšifrovatelnou skutečností; a mé tělo pro mě tím spíš bylo pořád ještě příliš komplikovaná věc, postupovat jsem musel krůček po krůčku.

Přesně načasovaný život na tomto krásném, studeném, holém ostrově složeném z šedi, žluti a bledých odstínů modři, se mi velice líbil; bylo tu právě tolik nerovností, aby se bylo čeho chytit a nenechat se odvát větrem, ale ne přespříliš, takže nehrozilo, že byste se odřeli. Přijel za mnou Thomas; přivezl mi dárky, láhev francouzského koňaku a krásné vydání Nietzscheho; pít jsem však ještě nesměl a číst jsem opravdu nemohl, smysl mi unikal, písmenka se mi posmívala; poděkoval jsem mu a zavřel dárky do skříňky. Na výložkách krásné černé uniformy měl nyní kromě čtyř stříbrem vyšitých kosočtverců ještě dva prýmky a střed nárameníků zdobila hvězda: byl z něj teď SS-Obersturmbannführer, a jak mi sdělil, i já jsem byl povýšen, Reichsführer mě o tom informoval, když mi dával vyznamenání, ale já si tu maličkost nezapamatoval. Stal se ze mě německý hrdina, vyšel o mně článek ve Schwarzes Korps; mé vyznamenání, na které jsem se ani jednou nepodíval, to byl Železný kříž 1. třídy (zároveň jsem zpětně obdržel i třídu druhou). Vůbec jsem netušil, čím jsem si to mohl zasloužit, ale dobře naladěný a upovídaný Thomas už mě začal zahrnovat zprávami a klepy: Schellenberg se konečně dostal na Jostovo místo v čele Amt IV, Besta Wehrmacht vystrnadila z Francie, ale Führer ho jmenoval říšským zplnomocněncem v Dánsku; a Reichsführer se konečně rozhodl určit Heydrichova nástupce, Obergruppenführera Kaltenbrunnera, onoho zjizveného obra, kterého jsem viděl vedle něj tenkrát v nemocničním pokoji. To jméno mi téměř nic neříkalo, věděl jsem, že dříve zastával funkci HSSPF-Donau a že byl obecně považován za nulu; Thomas byl z té volby nadšený, Kaltenbrunner byl téměř jeho krajan, mluvil stejným nářečím a už ho pozval na večeři. Thomas sám byl jmenován Gruppenleiterem a zástupcem IV A pod Panzingerem, který nahradil Müllera. Upřímně řečeno mě tyto podrobnosti pramálo zajímaly, ale už jsem se zase naučil být zdvořilý, takže jsem mu poblahopřál, protože vypadal, že je s vlastní osobou i osudem velice spokojený. Vesele mi vyprávěl o velkolepém funusu 6. armády; podle oficiální verze všichni, od Pauluse po posledního Gefreitera, vzdorovali do posledního dechu; ve skutečnosti ovšem v boji padl jen jediný generál, Hartmann, a jen jeden (Stempel) uznal za vhodné spáchat sebevraždu; ostatních dvaadvacet včetně Pauluse skončilo v rukou Sovětů. „Ti si je vychutnají,“ poznamenal rozpustile Thomas. „Však uvidíš.“ Všechny německé rozhlasové stanice přerušily na tři dny vysílání a hrály jen smuteční hudbu. „Nejhorší byl ten Bruckner. Sedmá. V jednom kuse. Nedalo se tomu utéct. Myslel jsem, že se zblázním.“ Ještě mi velice zběžně prozradil, jak jsem se ocitl tady: poslouchal jsem jeho vyprávění pozorně, takže jsem je mohl sdělit dál, ale souvislosti z něho pro mě vyplývaly ještě méně než ze všeho ostatního, pořád to bylo jen vyprávění, nepochybně pravdivé, ale přesto vyprávění, sotva víc než sled vět uspořádaných podle tajuplného a nahodilého systému a řídících se logikou, jež měla pramálo společného s tou, díky níž jsem mohl dýchat slaný baltský vzduch, při vycházkách cítil na tváři vítr, dopravoval lžíci od talíře s polévkou k ústům a poté povoloval řiť, když přišel čas zbavit se výkalů. Podle tohoto vyprávění, na němž nic neměním, jsem odešel od Thomase a ostatních kamsi k ruským liniím a k nekryté oblasti, a přestože na mě volali, vůbec jsem na to nedbal; než mě stačili chytit, ozval se jeden jediný výstřel a já se skácel na zem. Ivan statečně vyběhl, aby mě odtáhl do bezpečí; i po něm vystřelili, ale střela mu prošla rukávem a nezranila ho. Pokud jde o mě – a tady Thomasova verze doplňuje vysvětlení lékaře z Hohenlychenu –, výstřel mě zasáhl do hlavy; k překvapení těch, co se kolem mě shromáždili, jsem ale ještě dýchal. Odnesli mě na ošetřovnu; tady lékař prohlásil, že nemůže nic dělat, ale protože jsem tvrdošíjně dýchal dál, poslal mě do Gumraku, kde bylo nejlepší chirurgické oddělení v celém Kesselu. Thomas zrekvíroval automobil a osobně mě odvezl. Poté mě tam s pocitem, že udělal vše, co bylo v jeho silách, nechal. Ještě toho večera dostal rozkaz k evakuaci. Ale nazítří se musel před blížícími se ruskými jednotkami vyklidit i Gumrak, od dobytí Pitomniku nejdůležitější místní letiště. Thomas tedy odjel do Stalingradského, odkud ještě nějaká letadla startovala; aby se zabavil při čekání, náhodou zašel do zdejší stanové nemocnice, a tady mě našel, jak ležím v bezvědomí a se zavázanou hlavou, ale dál funím jako kovářský měch. Ošetřovatel mu za cigaretu sdělil, že mě v Gumraku operovali, moc toho nevěděl, prý kolem toho byl dost velký rozruch, chirurg pak za chvíli zahynul, když na operační sál dopadla střela z moždíře, ale já pořád žil, a jakožto na důstojníka na mě museli brát ohledy; při evakuaci mě naložili do auta a dovezli sem. Thomas mě chtěl vzít s sebou do letadla, ale Feldgendarmen odmítli, protože červený rámeček na mé visačce VERWUNDETE znamenal „k transportu nevhodný“. „Čekat jsem nemohl, protože mi letělo letadlo. A taky nás zase začínali ostřelovat. Takže jsem našel jednoho chlapíka, co byl pěkně zřízený, ale měl normální visačku, a vyměnil jsem ji za tu tvoji. On by se z toho každopádně nevylízal. Pak jsem tě nechal s ostatními zraněnými u letištní plochy a odletěl jsem. Naložili tě do dalšího letadla, což bylo jedno z posledních. Měl bys vidět, jak se na mě tvářili, když jsem přiletěl do Melitopolu. Nikdo mi nechtěl podat ruku, báli se vší. Kromě Mansteina, ten si podával ruku s každým. Kromě mě přiletěli skoro samí důstojníci z tankové armády. To není nijak překvapivé, vzhledem k tomu, že seznamy pro Milche sestavoval Hube. Člověk nemůže věřit vůbec nikomu.“ Klesl jsem do polštářů a zavřel jsem oči. „Kdo ještě z toho vyvázl kromě nás?“ – „Kromě nás? Jenom Weidner, pamatuješ se na něj? Ten z Gestapostelle. Möritz dostal také evakuační rozkaz, ale pak se po něm slehla zem. Vlastně se ani neví, jestli se mu povedlo odjet.“ – „A ten malý? Ten tvůj kolega, co dostal zásah a měl z toho takovou radost.“ – „Vopel? Toho evakuovali ještě předtím, než jsi byl raněn, ale jeho heinkela při startu sestřelil šturmovik.“ – „A Ivan?“ Vytáhl stříbrnou tabatěrku: „Můžu si zapálit? Ano? Ivan? Ten tam samozřejmě zůstal. Snad si nemyslíš, že bychom místo Němce evakuovali nějakého Ukrajince?“ – „Já nevím. On přece taky bojoval za nás.“ Natáhl kouř a s úsměvem řekl: „Nemístný idealismus. Vidím, že tě nenapravila ani ta díra v hlavě. Měl bys být šťastný, že žiješ.“ Být šťastný, že žiji? To mi připadalo stejně nepatřičné jako fakt, že jsem se narodil.

Dennodenně přibývali noví ranění: přijížděli z Kurska, z Rostova i z Charkova, které Rusové postupně znovu dobývali, někteří se vrátili i z Al-Kasrajnu; a pár slov prohozených s novými příchozími člověku řeklo mnohem víc než oficiální zpravodajství. Toto zpravodajství, které nám do společných prostor pouštěli z reproduktorů, zahajovala Bachova kantáta Eine Feste Burg ist unser Gott; Wehrmacht ovšem používala úpravu Wilhelma Friedmanna, Bachova nezdárného syna, který k otcově vytříbené orchestraci přidal tři trubky a tympán; už to byla pro mě pokaždé dostačující záminka pro útěk z místnosti, čímž jsem rovněž unikl dobře dvacetiminutovému omamnému proudu konejšivých eufemismů. Nejen já jsem dával najevo jistý odpor k tomuto zpravodajství: jedna sestřička, která měla v těchto chvílích vždy demonstrativně napilno na terase, mi vysvětlila, že většina Němců se o obklíčení 6. armády dozvěděla v tutéž chvíli jako o jejím zničení, a to ke zmírnění morálního šoku nijak nepřispělo. A tento šok nezůstal pro život Volksgemeinschaft bez následků; lidé hovořili otevřeně a kriticky; v Mnichově se dokonce vyskytl náznak jakéhosi studentského povstání. To jsem se samozřejmě nedozvěděl ani z rádia, ani od ošetřovatelek či pacientů, ale od Thomase, který měl díky svému novému místu k podobnému druhu informací snadný přístup. Distribuovaly se podvratné texty, po zdech se psaly defétistické nápisy; Gestapo musela rázně zasáhnout a vůdci této akce, povětšinou pomýlená mládež, už byli odsouzeni a popraveni. Za jeden z vedlejších následků katastrofy se bohužel dal považovat také hlučný návrat dr. Goebbelse do popředí politické scény: i jeho vyhlášení totální války ve Sportpalastu nám bylo bez možnosti úniku zprostředkováno rozhlasem; v zotavovnách SS se tyto záležitosti, žel, braly vážně.

Ti krásní Waffen-SS, kterých tu byly plné pokoje, byli většinou v žalostném stavu: často jim chyběly kusy končetin nebo čelist; nebývalo tu vždycky veselo. Se zájmem jsem ovšem shledával, že skoro všichni navzdory tomu, co jim mohlo napovědět to nejzběžnější zhodnocení faktů či pohled na mapu, dál plně věří v Endsieg a nábožně ctí Führera. Nebyli na tom všichni stejně, v Německu se vyskytli i tací, kdo začínali z faktů a map střízlivě vyvozovat závěry; mluvil jsem o tom s Thomasem, a ten se dokonce nechal slyšet, že stojí za to přemýšlet o logických důsledcích těchto úvah a snažit se myslet na zadní kolečka. O tom jsem se samosebou se svými druhy v neštěstí nebavil; nemělo by smysl je ještě víc demoralizovat, jen tak je připravit o to, na co ve svých pošramocených životech spoléhali. Nabíral jsem síly: už jsem se dokázal obléci a sám se projít po pláži, ve větru a chraplavém křiku racků; levá ruka mě konečně začala poslouchat. Koncem měsíce (tohle se stalo v únoru 1943) se mě primář zotavovny po vyšetření zeptal, jestli se cítím na odjezd: po všem, co se seběhlo, jim chybí místa, a já mohu rekonvalescenci dokončit doma u rodiny. Přátelsky jsem mu vysvětlil, že na návrat k rodině zatím nepomýšlím, ale že pokud si to přeje, odjedu do města, do hotelu. Připravil mi dokumenty, které mě opravňovaly k tříměsíční dovolené. A tak jsem sedl na vlak a odjel jsem do Berlína. Tam jsem si pronajal pokoj v dobrém hotelu, v Edenu na Budapesterstrasse: bylo to prostorné apartmá s obývacím pokojem, ložnicí a krásnou, vykachlíkovanou koupelnou; příděly teplé vody tu nebyly omezené, a tak jsem si každý den napustil vanu, za hodinu celý červený vylezl a nahý a s rozbušeným srdcem jsem se zavrtal do postele. Bylo tu také francouzské okno s úzkým balkonkem a výhledem na zoo: když jsem ráno vstal a pil čaj, sledoval jsem, jak ošetřovatelé chodí krmit zvířata. Samozřejmě tam bylo hodně draho; dostal jsem ale naráz žold za jednadvacet měsíců; spolu s odměnami to byla příjemná sumička a trochu toho utrácení jsem si mohl dovolit. Rovněž jsem si u Thomasova krejčího objednal nádhernou černou uniformu, na kterou jsem si nechal našít své nové sturmbannführerovské prýmky a připjal vyznamenání (kromě Železného kříže a Válečného záslužného kříže jsem dostal i několik ne tak významných medailí: za své zranění, s menším zpožděním i za zimní tažení 1941-42, a dále jakousi medaili NSDAP, kterou dávali v podstatě kdekomu); i já, který nemám uniformy příliš v lásce, jsem musel uznat, že se v ní držím pěkně zpříma, a byla radost jít se takhle projít do města, s brigadýrkou trochu na stranu a rukavicemi ležérně sevřenými v dlani; koho by při pohledu na mě napadlo, že jsem vlastně jen kancelářská krysa? Město se od mého odjezdu poněkud změnilo. Všude jej hyzdila zatemňovací opatření proti anglickým náletům: nad Charlottenburgstrasse byl od Brandenburské brány až k Tiergarten vztyčený ohromný stan ze sítí maskovaných kusy látky a borovými větvemi, takže na bulváru byla tma i za bílého dne; sloup Vítězství přišel o pozlátko, které bylo nahrazeno ohavným hnědým nátěrem a maskovací sítí; na Adolf-Hitler-Platz i jinde stály falešné budovy, rozlehlé kulisy, pod kterými jezdila auta a tramvaje; a zoologické zahradě nedaleko mého hotelu vévodila fantaskní stavba jako vytržená z nějaké noční můry, obrovský betonový bunkr ve středověkém stylu ježící se děly, která měla lidi i zvířata chránit před britskými Luftmörder: vcelku rád bych býval tuto obludnost viděl v akci. Je ovšem třeba mít na paměti, že nálety sice obyvatelstvo děsily už tenkrát, nicméně s tím, co přišlo později, měly jen málo společného. Z důvodů totální mobilizace byly téměř všechny dobré restaurace zavřené; Göring se sice vynasnažil, aby zachránil Horchera, svůj oblíbený podnik, a nechal k němu postavit hlídku, ale Goebbels ze své funkce berlínského Gauleitera zorganizoval spontánní projevy nevole lidu, během kterých vzala zasvé všechna okna a Göring musel ustoupit. Tomuto incidentu jsme se ušklíbali nejenom my s Thomasem; Reichsmarschall byl ušetřen „stalingradské diety“, a tak mu trocha střídmosti nemohla uškodit. Thomas naštěstí věděl o soukromých klubech, na které se nová nařízení nevztahovala; tam se člověk mohl ládovat humry a ústřicemi, sice drahými, ale nikoliv na příděl, a zapíjet je šampaňským, jehož distribuce podléhala přísné regulaci dokonce i ve Francii, ale v Německu ne; ryby a pivo se bohužel ani tady sehnat nedaly. Někdy to byla v porovnání s obecnou atmosférou místa neobyčejně zábavná: U Zlaté podkovy byla černá servírka, návštěvnice tu mohly v malé cirkusové manéži jezdit na koni a ukazovat nohy; v Jockey Clubu hrál orchestr americkou hudbu; tančit se sice nedalo, ale v baru dál visely fotografie hollywoodských stars a dokonce i Leslieho Howarda.

Rychle jsem zjistil, že rozjaření, které se mě s příjezdem do Berlína zmocnilo, je jen povrchní; uvnitř jsem byl čím dál tím křehčí, připadalo mi, jako bych sestával z jakési sypké hmoty, která se při každém zafoukání vánku začíná bortit. Kamkoliv mi padl zrak, tam mě výjevy z obyčejného života, nával v tramvaji nebo v S-Bahn, smích elegantní ženy či spokojené šustění novin, zraňovaly jako skleněný střep. Měl jsem pocit, že se mi v ráně na čele otevřelo třetí, pineální oko, odvrácené od slunce, které sice dokáže oslnivé sluneční světlo vnímat, ale je nasměrováno do temnot, umí pohlédnout do nezakryté tváře smrti, vypátrat tuhle tvář za každou tváří z masa a krve, za úsměvy, za tou nejbělostnější a nejzdravější pletí, za těma nejusměvavějšíma očima. Katastrofa už byla tu, ale oni si to neuvědomovali, protože katastrofa, to už je i myšlenka na to, že se katastrofa blíží, myšlenka, která všechno zničí dávno před vlastní tragédií. Dá se říci, opakoval jsem si s marnivou hořkostí, že člověk je klidný jen prvních devět měsíců, a pak vás anděl s ohnivým mečem navždy vyžene branou nadepsanou Lasciate ogni speranza a vy nechcete nic jiného, než se vrátit zpátky, ale přitom vás čas nelítostně tlačí kupředu a na konci nic, naprosto nic není. Tyhle myšlenky nejsou nijak originální, měl je na dosah ruky každičký voják ztracený v závějích Východu, který naslouchá tichu, ví, že smrt se blíží, a který si uvědomuje nekonečnou hodnotu každého nádechu, každého úderu srdce, ostré, ledové vůně vzduchu, zázraku denního světla. Ale vzdálenost od fronty působí jako jakási tlumivá vrstva morálního tuku, a mně se při pohledu na ty spokojené lidi občas krátil dech a bylo mi do pláče. Šel jsem k holiči: tam na mě před zrcadlem náhle padl nemístný strach. Byla to bílá místnost, čistá, sterilní, moderně zařízená, decentní a drahý salon; na dalších křeslech seděli jeden dva zákazníci. Holič mě zahalil do dlouhé černé blůzy, a pod tím rubášem se mi srdce rozbušilo jako splašené, útroby mi zalil vlhký chlad, celého těla se zmocnila panika, začaly mě svrbět konečky prstů. Díval jsem se na vlastní tvář: byla klidná, ale všechno za tímto klidem vymazal strach. Zavřel jsem oči: šmik, šmik, cvakaly mi do ucha trpělivě holičské nůžtičky. Když jsem se sem vracel, říkal jsem si: Ano, opakuj si, že je všechno v pořádku, jeden nikdy neví, možná o tom nakonec sám sebe přesvědčíš. Ale nedařilo se mi to, pořád jsem váhal. Tělesnými strastmi, které jsem znal z Ukrajiny a Stalingradu, jsem přitom netrpěl: netrápila mě nevolnost, nezvracel jsem, zažívání jsem měl dokonale pravidelné. Jen jsem měl na ulici pocit, že kráčím po skle, které mi může každým okamžikem prasknout pod nohama. V jedné z tichých uliček u Landwehrkanalu jsem na okenní římse v přízemí našel dlouhou dámskou rukavičku z modrého saténu. Chtěl jsem si ji zkusit; samozřejmě mi byla malá, ale dotek saténu mě vzrušoval. Představoval jsem si ruku, jež rukavičku nosila: ta myšlenka mi vrtala hlavou. Nenechal jsem si ji; jen jsem se jí potřeboval zbavit u jiného okna s římsou obehnanou tepaným kovovým zábradlíčkem a pokud možno v nějakém starém domě; v téhle ulici však nebylo nic než barabizny s němými, uzavřenými průčelími. Konečně jsem už téměř u svého hotelu vyhovující okno našel. Žaluzie byly zatažené; zlehka jsem rukavičku položil do středu římsy a tam zůstala ležet jako nenápadný, neprůhledný symbol, jenž se mi určitě snažil něco naznačit, ale co?

Thomas jistě začínal tušit, v jakém rozpoložení se nacházím, protože jsem mu po několika prvních dnech přestal volat a přestal jsem s ním chodit na večeře; po pravdě řečeno jsem se radši toulal po městě nebo z balkonu sledoval lvy, žirafy a slony v zoo, případně se válel ve své přepychové vaně a bezostyšně plýtval horkou vodou. S chvályhodnou snahou přivést mě na jiné myšlenky se mě Thomas zeptal, jestli si nechci vyjít s jistou mladou dámou, jednou z Führerových sekretářek, která byla v Berlíně na dovolené a znala tu jen málo lidí; ze slušnosti jsem to nemohl odmítnout. Vzal jsem ji na večeři do hotelu Kempinski: jídla se tu sice schovávala za připitomělými vlasteneckými názvy, ale kuchyně byla i nadále vynikající, a když tu uviděli má vyznamenání, příliš mě netrápili řečmi o přídělech. Greta V. – tak se to děvče jmenovalo – se lačně pustila do ústřic, jednu po druhé si je nechávala sklouznout do úst: napadlo mě, že v Rastenbergu se nijak zvlášť dobře nevaří. „To je slabé slovo!“ zvolala. „Naštěstí nemusíme jíst totéž co Führer.“ Zatímco jsem jí doléval víno, vyprávěla mi, že Zeitzler, nový šéf hlavního štábu OKH, kterého pobouřily nestoudné Göringovy lži ohledně leteckého zásobování Kesselu, si od prosince v důstojnickém kasinu nechával servírovat stejné porce, jaké dostávali vojáci 6. armády. Rychle zhubnul a Führer musel těmto patologickým manifestacím učinit přítrž; zato se od té doby nesměl nalévat koňak a šampaňské. Jak hovořila, prohlížel jsem si ji; byl to poněkud zvláštní typ. Měla silnou a protáhlou bradu; její tvář se snažila vypadat normálně, ale jako by skrývala tíživou, tajenou touhu, jež z ní prýštila skrz krvavý škrtanec rtěnky. Ruce měla neklidné, prsty jí rudly špatným krevním oběhem; klouby měla jemné, kostnaté a ostré jako pták; levé zápěstí jí přetínala zvláštní znamínka, jakoby otlaky od náramků nebo šňůrek. Připadala mi elegantní, živá, jen jakýmsi nesděleným způsobem falešná. Jak jí víno dodávalo na výřečnosti, přiměl jsem ji, aby se rozpovídala o Führerově soukromí, které mi popisovala s překvapivým nedostatkem zábran: každý večer prý celé hodiny řeční a jeho monology se tak opakují a jsou tak nudné a sterilní, že si sekretářky, asistenti a pobočníci vypracovali rozpis, podle kterého se na nich střídají; ti, na které přijde řada, jdou spát až za svítání. „Je to samozřejmě génius,“ dodala, „zachránce Německa. Ale tahle válka ho vysiluje.“ Kolem páté večer, po poradách, ale ještě před večeří, filmy a nočními čaji, se sekretářky scházely u kávy; tady, ve výhradně ženské společnosti, býval Führer mnohem srdečnější – přinejmenším před Stalingradem –, žertoval, škádlil děvčata a o politice se nemluvilo. „Flirtuje s vámi?“ zeptal jsem se pobaveně. Zvážněla: „Ach ne, to nikdy!“ Vyptávala se mě na Stalingrad; můj krutě sžíravý popis situace ji nejdřív rozesmál k slzám, ale pak z něj začala být tak nesvá, že se zvedla. Doprovodil jsem ji do hotelu u Anhalter Bahnhof; zvala mě nahoru na skleničku, ale s díky jsem odmítl; má zdvořilost měla své meze. Jakmile jsem se ní rozloučil, přepadl mě horečný neklid: proč vlastně takhle ztrácím čas? K čemu mohou zrovna mně být zákulisní drby a klípky o Führerovi? Proč zrovna já se mám producírovat před zmalovanou žábou, která ode mě stejně očekává jen jedno? Lepší je mít svůj klid. Ale přestože hotel, kde jsem bydlel, byl prvotřídní, klid mě nečekal ani tam: o patro níž probíhal hlučný večírek, skrz podlahu ke mně doléhala hudba, křik a smích; lezlo mi to na nervy. Ve tmě jsem ležel v posteli a myslel jsem na vojáky 6. armády: večer, o němž vyprávím, se odehrál na začátku března, poslední jednotky se vzdaly už více než před měsícem; ti, kdo prolezlí hmyzem a nemocemi přežili, byli nejspíš v této chvíli, kdy já s takovou námahou dýchal vzduch berlínské noci, na cestě na Sibiř nebo do Kazachstánu, pro ně neexistovala žádná hudba, žádný smích, a křik jen zcela jiného druhu. A nešlo jen o ně, bylo to všude, celý svět se svíjel žalem a lidé se neměli bavit, přinejmenším ne hned teď, mělo se chvíli počkat, bude to trvat ještě pěkně dlouho. Vzlínala ve mně smrdutá, zlá, dusivá úzkost. Vstal jsem, sáhl do zásuvky psacího stolu, vytáhl služební pistoli, ujistil se, že je nabitá, a vrátil ji zpět. Podíval jsem se na hodinky: dvě ráno. Oblékl jsem si sako uniformy (před ulehnutím jsem se nesvlékl), ani jsem ho nezapnul a sešel jsem dolů. Na recepci jsem požádal o telefon a zavolal Thomasovi do jeho pronajatého bytu: „Promiň, že tě ruším tak pozdě.“ – „Nic se neděje. Copak je?“ Popsal jsem mu své vražedné nutkání. K mému překvapení nezareagoval ironicky, nýbrž mi velice vážně řekl: „To nic. Jsou to jenom prospěchářské svině. Ale jestli po nich začneš střílet, budeš z toho i tak mít potíže.“ – „Tak co mi navrhuješ?“ – „Jdi si s nimi promluvit, a jestli se neuklidní, tak je oznámíme. Zavolám přátelům.“ – „Dobře, zajdu tam.“ Zavěsil jsem a vyšel jsem o patro níž, než jsem bydlel; správné dveře jsem našel jednoduše. Zaklepal jsem: otevřela mi vysoká krasavice v poněkud pomuchlaných večerních šatech a s rozzářenýma očima. „Ano?“ Za ní vyřvávala hudba, bylo slyšet cinkání skleniček a bláznivý smích. „To je váš pokoj?“ zeptal jsem se s bušícím srdcem. – „Ne. Počkejte.“ Otočila se: „Dicky! Dicky! Chce s tebou mluvit nějaký důstojník.“ Ke dveřím přišel přiopilý člověk v saku; žena nás s neskrývanou zvědavostí sledovala. „Ano, Herr Sturmbannführer? Co pro vás mohu udělat?“ Jeho strojeně srdečný a téměř zastřený hlas prozrazoval aristokrata ze starého rodu. Lehce jsem pokývl hlavou a pokud možno neutrálním tónem jsem pravil: „Bydlím v pokoji nad vámi. Vrátil jsem se ze Stalingradu, kde jsem byl těžce raněn a kde zahynuli téměř všichni mí spolubojovníci. Původně jsem vás chtěl zabít, ale zatelefonoval jsem jednomu příteli, který mi poradil, abych si s vámi nejdřív promluvil. Takže jsem si s vámi přišel promluvit. Pro nás všechny by bylo lepší, abych sem už podruhé scházet nemusel.“ Muž zesinal: „Ale to ne, ne…“ Otočil se: „Gofi! Vypni tu hudbu! Vypni to!“ Pohlédl na mě: „Promiňte. Hned toho necháme.“ – „Děkuji.“ – Když jsem s lehkým uspokojením stoupal po schodech, slyšel jsem, jak křičí: „Všichni ven! Končíme. Vypadněte!“ Dotkl jsem se citlivého místa – a nešlo o to, že by se mě bál: i on to rychle pochopil a zastyděl se. V mém pokoji zavládl klid; venku jen tu a tam projelo auto či zatroubil slon sužovaný nespavostí. Já přesto klidnější nebyl: to, co jsem udělal, mi připadalo jako divadelní výstup poznamenaný skutečnými, temnými city, ale posléze překroucený a přeměněný v konvenční, teatrální vztek. V tom ovšem právě tkvěl problém: jak jsem mohl vyslovit jedno jediné pravdivé slovo, učinit jedno jediné pravdivé gesto, když jsem se neustále zvenčí pozoroval onou kritickou kamerou? Vše, co jsem dělal, se měnilo v představení pořádané pro mě samotného; i mé úvahy byly jen jinou metodou, jak zrcadlit sebe sama, nebohého Narcise, který se přede mnou neustále staví krásným, ale ani on sám se tím nenechá ošálit. Právě to byla ona slepá ulička, v níž jsem vězel už od dob, kdy jsem přestal být dítětem: jedině Una mě předtím dokázala odvést od sebe samotného, přimět mě, abych na sebe na chvíli zapomněl, a od chvíle, kdy jsem ji ztratil, jsem se bez ustání sledoval pohledem, jenž mi v myšlenkách splýval s pohledem jejím, ale patřil jen mně, nebylo žádného jiného východiska. Bez tebe nejsem sebou: a z té představy šla čirá, smrtelná hrůza, nijak nesouvisející se sladkými hrůzami dětství, byla to vazba bez odvolání, ale i bez rozsudku.

Začátkem března 1943 se stalo rovněž i to, že mě dr. Mandelbrod pozval na čaj.

Mandelbroda a jeho společníka, Herr Lelanda, jsem znal už nějakou dobu. Můj otec pro ně kdysi, po světové válce – a možná i dříve, ale to jsem nemohl nijak ověřit – pracoval (a můj strýc jim zřejmě také příležitostně dělal agenta). Jak jsem postupně pochopil, jejich vztahy přesahovaly prostý rámec vztahu mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem: poté, co otec zmizel, ho dr. Mandelbrod a Herr Leland matce pomáhali hledat a snad jí rovněž poskytli finanční podporu, ale to už tak jisté není. A roli v mém životě hráli i nadále; když jsem se v roce 1934 chystal přerušit kontakty s matkou a odejít do Německa, spojil jsem se s Mandelbrodem, který byl už tehdy ve Straně uznávanou osobou; povzbudil mě a nabídl mi pomoc; právě on mě přiměl k tomu, abych – už nikoli ve Francii, ale v Německu – pokračoval ve studiu, a zařídil, abych byl přijat jak na univerzitu v Kielu, tak k SS. Přes židovsky znějící jméno to byl stejně jako ministr Rosenberg čistokrevný Němec ze staré pruské rodiny, snad s kapkou slovanské krve; Herr Leland byl původem Brit, jeho germanofilní přesvědčení ho však už dlouho před mým narozením přimělo, aby se rodné země zřekl. Byli to průmyslníci, ale těžko říci, jaké bylo jejich skutečné postavení. Zasedali v několika správních radách, zejména v IG Farben, a měli finanční podíl i v jiných podnicích, aniž by s některým z nich byla jejich jména nějak zvlášť spojována; říkalo se, že mají velké slovo v chemickém průmyslu (oba dva zasedali v Reichsgruppe pro toto průmyslové odvětví) a rovněž v metalurgii. Mimoto měli už od Kampfzeit blízko ke Straně a v začátcích ji pomáhali financovat; podle Thomase, se kterým jsme o tom před válkou jednou diskutovali, zastávali funkce ve Führerově kanceláři, ale přitom nebyli zcela podřízeni Philippu Bouhlerovi a měli styky v těch nejvyšších sférách stranického aparátu. Reichsführer-SS je nakonec jmenoval čestnými SS-Gruppenführer a členy Freundkreis Himmler, Thomas ale tajuplně tvrdil, že ani tím na ně SS nezískala žádný vliv, a že pokud tu nějaký vliv funguje, pak spíše v opačném směru. Když se dozvěděl o mých kontaktech s nimi, udělalo to na něj velký dojem a zjevně mi takové ochránce i trochu záviděl. Jejich zájem o mou kariéru byl nicméně v různých obdobích různý: když jsem se po svém hlášení z devětatřicátého opět takříkajíc ocitl na vedlejší koleji, snažil jsem se s nimi sejít; ale doba byla pohnutá, na odpověď jsem čekal několik měsíců a pozvání na večeři jsem se dočkal teprve v době invaze do Francie: Herr Leland, jak bylo jeho zvykem, spíše mlčel, a dr. Mandelbrodovi dělala starosti zejména politická situace; na mou práci nedošlo a já si na toto téma sám přivést řeč netroufl. Od té doby jsem je neviděl. Mandelbrodovo pozvání mě tedy zastihlo nepřipraveného: co ode mě může chtít? Oblékl jsem si pro tuto příležitost svou novou uniformu se všemi vyznamenáními. Jejich výstavné kanceláře zabíraly dvě nejvyšší patra krásného domu na Unter den Linden, vedle Akademie věd a sídla Reichsvereinigung Kohle, Uhelné společnosti, kde mimochodem také zastávali jakousi úlohu. Na dveřích nebyla žádná tabulka. V hale mi zkontrolovala doklady mladá žena s dlouhými kaštanovými vlasy staženými dozadu, která na sobě měla antracitový kostýmek bez insignií, ale střižený jako uniforma, místo sukně s kalhotami pod kolena a holínkami. Dokumenty byly v pořádku, a tak mě dovedla k soukromému výtahu, který uvedla do chodu klíčem, jenž jí visel na dlouhém řetízku na krku, a mlčky se mnou vyjela do posledního patra. Nikdy jsem tu nebyl: ve třicátých letech sídlili jinde, a stejně jsem se s nimi vždycky scházel většinou v restauracích nebo ve velkých hotelích. Výtah se otevřel do velké přijímací místnosti zařízené ve dřevě a tmavé kůži a s nenápadnými, elegantními dekoračními prvky z leštěného kovu a matného skla. Tady mě žena, jež mě doprovázela, nechala; jiná, úplně stejně oblečená, mi vzala kabát a pověsila ho. Požádala mě rovněž, abych jí odevzdal služební zbraň, s udivující samozřejmostí ji uchopila do krásných pěstěných prstů a uklidila do zásuvky, již pak zamkla. Bez čekání mě dvoukřídlými polstrovanými dveřmi uvedla dovnitř. Dr. Mandelbrod mě čekal na konci ohromné místnosti za velkým, červeně se lesknoucím stolem z mahagonu, zády k velikému oknu s rovněž matným sklem, které sem propouštělo bledé, mléčné světlo. Připadal mi ještě obéznější, než když jsem ho viděl naposledy. Po kobercích se procházelo několik koček, jiné pospávaly na koženém nábytku a na jeho stole. Buclatými prsty mi pokynul k pohovce, jež stála vlevo před nízkým stolkem. „Zdravím tě. Posaď se, hned jsem u tebe.“ Nikdy jsem nepochopil, jak zpod tolika vrstev tuku může vycházet tak krásný a melodický hlas; pokaždé mě to překvapilo. S brigadýrkou pod paží jsem prošel pokojem a usadil se, jen jsem předtím musel přemístit bílomourovatou kočku, která se netvářila nijak dotčeně, vklouzla pod stůl a šla si lehnout jinam. Rozhlédl jsem se po místnosti: na zdech bylo kožené polstrování a kromě dekorativních prvků podobných těm v předpokoji tu nebyla žádná výzdoba, žádné obrazy ani fotografie, dokonce ani Führerův portrét. Naopak plochu stolku zdobila překrásná intarzie, složitý labyrint ze vzácných dřev chráněný silnou skleněnou deskou. Kultivované a střídmé zařízení hyzdily jen kočičí chlupy na nábytku a na kobercích. Slabě a poněkud nepříjemně to tu páchlo. Jedna z koček začala příst a se vztyčeným ocasem se mi otírat o nohu; zkoušel jsem ji špičkou boty odehnat, ale nevěnovala mi pozornost. Mandelbrod mezitím zřejmě zmáčkl nějaké skryté tlačítko: otevřely se téměř neviditelné dveře ve zdi vpravo od jeho stolu a vešla jiná žena, oblečená jako ty dvě předchozí, ale s čistě světlými vlasy. Došla za Mandelbroda, odtáhla ho kousek dozadu, otočila ho a vezla podél psacího stolu blíž ke mně. Vstal jsem. Mandelbrod skutečně ztloustl; předtím jezdil v obyčejném kolečkovém křesle, nyní to bylo opravdové, veliké, kruhové křeslo na malém podvozku, vypadal jako olbřímí orientální modla, ohromná a lhostejná. Žena ten veliký mechanismus strkala bez zjevného úsilí, nepochybně se uváděl do chodu a fungoval na elektřinu. Umístila ho za nízký stolek; obešel jsem jej a stiskl Mandelbrodovi ruku; sotva mi pohladil konečky prstů, a ta žena mezitím zmizela tam, odkud přišla. „Posaď se, prosím,“ zamumlal tím svým krásným hlasem. Na sobě měl oblek z pevného hnědého sukna; kravata se ztrácela za masitým lalokem, který mu visel od krku. Náhle se zpod jeho zadnice ozval hrubý zvuk a ten příšerný puch dostoupil až ke mně; měl jsem co dělat, abych na sobě nenechal nic znát. Ve stejném okamžiku mu na klín vyskočila kočka; kýchl, začal ji hladit a zase kýchl; každé kýchnutí znamenalo malý výbuch, při kterém kočka nadskočila. „Jsem na ty chuděrky alergický, ale mám je tolik rád.“ Žena se znovu objevila s podnosem: stejnoměrným, jistým krokem došla až k nám, položila na stolek čajový servis, upevnila k opěrce Mandelbrodova křesla stoleček, nalila nám dva šálky a znovu zmizela, to vše stejně nenápadně a tiše jako kočka. „Je tu cukr a mléko,“ řekl Mandelbrod. „Posluž si. Já si nedám.“ Chvilku mě upřeně sledoval: očka téměř utopená na dně tukových záhybů mu zlomyslně jiskřila. „Změnil ses,“ prohlásil. „Východ ti prospěl. Dozrál jsi. Tvůj otec by byl hrdý.“ Ta slova ťala do živého: „Myslíte?“ – „Určitě. Udělal jsi kus práce: tvých hlášení si povšiml sám Reichsführer. Ukazoval nám to album, které jsi sestavil v Kyjevě: tvůj šéf si chtěl připsat veškeré zásluhy, ale my jsme věděli, že ten nápad pocházel od tebe. To byla ovšem drobnost. Ale hlášení, která jsi sepisoval, zvláště ta z posledních měsíců, byla vynikající. Podle mého názoru tě čeká skvělá budoucnost.“ Zmlkl a prohlížel si mě. „Co to tvé zranění?“ zeptal se konečně. – „Je to v pořádku, Herr Doktor. Vyléčilo se, jen musím ještě chvíli odpočívat.“ – „A co dál?“ – „Samozřejmě se vrátím do služby.“ – „A co hodláš dělat?“ – „To přesně nevím. Přijde na to, co mi nabídnou.“ – „Záleží jen na tobě, musíš si nechat nabídnout to, co chceš. Jestli si dobře vybereš, ujišťuji tě, že dveře se ti začnou otevírat.“ – „Co máte na mysli, Herr Doktor?“ Zvolna zvedl hrnek čaje, zafoukal do něj a hlučně usrkl. Také jsem se napil. „Mám dojem, že v Rusku ses zabýval hlavně židovskou otázkou, ne?“ – „Ano, Herr Doktor,“ přisvědčil jsem s lehkými rozpaky. „Ale nejen to.“ Mandelbrod už svým stejnoměrným, melodickým hlasem pokračoval: „Ze svého postavení jsi určitě nemohl hodnotit šířku ani problému samotného, ani zvoleného řešení. Určitě jsi zaslechl, co se šušká: a je to pravda. Od roku 1941 se toto řešení v co největší možné míře zavádí ve všech evropských zemích. Program byl spuštěn loni na jaře. Zaznamenali jsme již značné úspěchy, ale u cíle zdaleka nejsme. Pro energické a obětavé lidi jako ty je místa dost.“ Cítil jsem, že se červenám: „Děkuji vám za důvěru, Herr Doktor. Musím vám ale říci jedno: tato stránka mé práce pro mě byla nadmíru obtížná, byla nad mé síly. Nyní bych se rád soustředil na něco, co lépe odpovídá mým schopnostem a znalostem, jako například ústavnímu právu či právním vztahům s ostatními evropskými zeměmi. Rozvoj nové Evropy je oblast, která mě velmi přitahuje.“ Během mého proslovu Mandelbrod dopil čaj; zase se zjevila ta světlovlasá Amazonka, prošla pokojem, dolila mu a zmizela. Mandelbrod se opět napil. „Tvému váhání rozumím,“ řekl konečně. „Proč si nakládat namáhavé úkoly, když se dá dělat tolik jiných věcí? Taková je doba. Za minulé války to bylo jiné. Čím byl nějaký úkol těžší nebo nebezpečnější, tím víc se lidé předháněli, aby se ho mohli ujmout. Příkladně tvůj otec měl za to, že už sama obtížnost něčeho je důvodem k tomu, aby se dotyčná věc provedla, a to dokonale. Tvůj dědeček byl stejného ražení. Ale dnes Němci přes veškerou Führerovu snahu zpohodlněli, utápějí se v nerozhodnosti a kompromisech.“ Ta nepřímá výčitka se mě dotkla, jako by mi dal políček; na tom, co řekl, mě ale víc zaujala jiná věc: „Promiňte, Herr Doktor, ale vyrozuměl jsem správně, že jste znal mého dědečka?“ Mandelbrod odložil šálek: „Samozřejmě. Ze začátku s námi také spolupracoval. Podivuhodný muž.“ Ukázal opuchlou rukou na psací stůl. „Jdi se tam podívat.“ Poslechl jsem. „Vidíš ty safiánové desky? Přines mi je.“ Vrátil jsem se k němu s deskami. Položil si je na klín, otevřel je, vytáhl z nich fotografii a tu mi podal. „Podívej.“ Byl to starý, poněkud zažloutlý sépiový snímek: tři vedle sebe stojící postavy na pozadí tropických stromů. Žena uprostřed měla drobnou panenkovskou tvář, v níž ještě byly stopy po adolescentní buclatosti; oba muži měli světlé letní obleky: ten vlevo, s úzkým, trochu rozmazaným obličejem a čelem rozděleným spadlými kučerami, měl i kravatu; muž vpravo měl límec rozepnutý a hranatou tvář, jako vytesanou z drahokamu; ani tmavá skla brýlí neskryla krutou a veselou naléhavost jeho pohledu. „Který z nich je můj dědeček?“ zeptal jsem se s úžasem, ale i s úzkostí. Mandelbrod ukázal na muže v kravatě. Znovu jsem si ho prohlédl: na rozdíl od toho druhého měl oči tajemné a téměř průsvitné. „A ta žena?“ zeptal jsem se, přestože už jsem to tušil. – „Tvá babička. Jmenovala se Eva. Báječná, skvělá žena.“ Vlastně jsem neznal ani jednoho z nich: má babička zemřela dlouho předtím, než jsem se narodil, a z nečetných návštěv u dědečka, které se odehrály, když jsem byl maličký, jsem si vůbec nic nepamatoval. Zemřel krátce po otcově zmizení. „A kdo je ten druhý člověk?“ Mandelbrod se na mě andělsky usmál. „Ty to neuhodneš?“ Zadíval jsem se na něj: „To není možné!“ Úsměv ho neopouštěl: „Proč? Snad si nemyslíš, že jsem vždycky vypadal takhle?“ Zmateně jsem zakoktal: „Ne, ne, to jsem říci nechtěl, Herr Doktor! Ale váš věk… Na té fotografii to vypadá, že jste stejně starý jako můj dědeček.“ Další kočka, která se procházela po koberci, mrštně vyskočila na opěradlo křesla, vylezla mu na rameno a začala se otírat o jeho obrovskou hlavu. Mandelbrod se znovu rozkýchal. „Vlastně jsem starší než on,“ řekl mezi dvěma kýchnutími. „Jen vypadám zachovale.“ Stále jsem očima hltal fotografii: kolik jsem se jen toho z ní mohl dozvědět! Nesměle jsem se zeptal: „Mohl bych si ji nechat?“ – „Ne.“ Zklamaně jsem mu ji vrátil; uložil ji do desek a poslal mě, abych je odnesl na stůl. Zase jsem se posadil. „Tvůj otec byl skutečný národní socialista,“ prohlásil Mandelbrod, „a to ještě předtím, než Strana vůbec vznikla. Lidé té doby žili v zajetí falešných idejí: pro ně nacionalismus znamenal zaslepené, omezené vlastenectví, žabomyší patriotismus provázený nesmírnou vnitřní nespravedlivostí; socialismus pro své odpůrce značil falešnou mezinárodní třídní rovnost a zároveň třídní boj v rámci každého národa. Tvůj otec jako jeden z prvních v Německu pochopil, že všichni příslušníci jednoho národa musí hrát stejnou roli a těšit se vzájemné úctě, ale pouze v rámci národa. Všechny velké společnosti světových dějin byly svým způsobem národní a socialistické. Podívej se na psance Temudžina: teprve když uplatnil tuto myšlenku a sjednotil kmeny na tomto základě, dokázali Mongolové ve jménu tohoto vyvržence, ze kterého se stal Čingischán – Vládce oceánu, dobýt svět. Mongolové s nezměrnou a krutou moudrostí vše srovnali se zemí, aby mohli začít znovu budovat na zdravých základech. Veškerou infrastrukturu ruské říše, veškerý základ, na němž tam pak Němci stavěli pod vládou carů, již byli vlastně také Němci, to vše k nim přinesli Mongolové. Teprve když Mongolové ohrozili vlastní čistotu tím, že se celé generace ženili s cizinkami, jež mimochodem často pocházely z řad nestoriánů, tedy těch nejžidovštějších z křesťanů, jejich říše se rozpadla a zhroutila. Opačný, leč podobně poučný případ představují Číňané: ti svou Říši středu neopouštějí, nýbrž pohlcují a nenávratně počínšťují každý, jakkoliv mocný národ, který k nim vkročí, utopí jej v nekonečném oceánu čínské krve. Jsou velice silní. Ostatně až se vypořádáme s Rusy, s Číňany budeme mít pořád ještě co dělat. Japonci jim vzdorovat nedokážou, i když se dnes tváří, bůhvíjak nejsou na úrovni. I když to nebude hned, jednoho dne – za sto či dvě stě let – se s nimi budeme muset střetnout. Proto je třeba se postarat, aby byli slabí, pokud možno jim zabránit v pochopení národního socialismu a v jeho aplikaci na vlastní společnost. Mimochodem, víš, že termín ‚národní socialismus‘ vytvořil Žid, průkopník sionismu Moses Hess? Přečti si jeho knihu Řím a Jeruzalém, a uvidíš. Velice poučné. A není to náhoda: je snad něco více völkisch než sionismus? Oni stejně jako my zjistili, že Volk a Blut nemůže existovat bez Boden, bez půdy, a že je tedy třeba Židy odvést do vlastní země, Erec Jisrael, prosté jakékoliv jiné rasy. To jsou samozřejmě prastaré židovské ideje. Židé jsou první skuteční národní socialisté, a to už tři tisíce let, už od chvíle, kdy jim Mojžíš přinesl Zákon a navždy je vydělil z ostatních národů. Všechny naše veliké myšlenky vzešly od Židů a my musíme mít tolik rozumu, abychom to uznali: země jako příslib a jako naplnění, pojem národa vyvoleného mezi všemi, idea čistoty krve. Právě proto je zparchantělí, demokratičtí, světaznalí a kosmopolitní Řekové tolik nenáviděli a proto se je nejprve pokusili zničit a pak prostřednictvím Pavlovy lsti rozložit jejich náboženství zevnitř, připravit ho o půdu a o krev, učinit z něj náboženství katolické, tedy univerzální, a potlačit tak veškeré předpisy, které sloužily jako bariéra zaručující udržení čistoty židovské krve: stravovací zákazy, obřízku. A právě proto jsou Židé z našich nepřátel ti nejhorší a nejnebezpečnější; jsou to ti jediní, kdo si doopravdy zaslouží být nenáviděni. V podstatě to jsou naši jediní konkurenti. Rusové jsou slabí, to je – i přes snahy toho zpupného Gruzína, který jim vnucuje ‚národní komunismus‘ – divoká horda bez vlastního centra. A britští a američtí ostrované jsou prohnilí, prolezlí snětí, zkažení. Ale ti Židé! Kdo se v éře vědy vrátil k tisícileté intuici vlastního, pokořeného, leč neporaženého lidu a znovuobjevil pravdu o rase? Žid Disraeli. To od něj se Gobineau všechno naučil. Nevěříš? Tak se běž podívat.“ Ukázal na police vedle svého psacího stolu. „No tak, běž se podívat.“ Znovu jsem vstal a vydal se k regálům: vedle děl Gobineaua, Vachera de Lapouge, Drumonta, Chamberlaina, Herzla a dalších tu stálo i několik Disraeliho knih. „Kterou, Herr Doktor? Je jich tu víc.“ – „To je jedno, to je jedno. Ve všech se říká totéž. Vytáhni Connigsbyho. Čteš přece anglicky, ne? Strana dvě stě tři. Začni u But Sidonia and his brethren… Čti nahlas.“ Našel jsem tu pasáž a četl jsem: „Ale Sidonia a jeho bratři si mohli činit nárok na odlišnost, o niž Sasové a Řekové a ostatní evropské národy přišly. Hebrejská rasa jest rasou bez příměsí… Rasa bez příměsí a prvotřídně organizovaná jest aristokracií Přírody.“ – „Výborně! A teď strana dvě stě třicet jedna. The fact is, you can not destroy… Samozřejmě mluví o Židech.“ – „Ano. Jest pravdou, že čistou rasu bělošského řádu nelze zničiti. Jest to fysiologický fakt, prostý přírodní zákon, na němž ztroskotali egyptští a asyrští králové, císařové římští i křesťanští inkvizitoři. Žádným trestem, žádným mučením není možno dosáhnouti toho, aby podřadná rasa pohltila rasu nadřazenou či ji zničila. Smíšené rasy utlačovatelské zmizí; čistá rasa, ač utlačovaná, zůstane.“ – „Tak! A pomysli, že tenhle člověk, tenhle Žid byl ministerským předsedou královny Viktorie! Že založil britské impérium! On, který, ještě když nebyl známou osobou, podobné myšlenky pronášel před křesťanským parlamentem! Pojď sem. Nalij mi čaj.“ Vrátil jsem se k němu a nalil mu další šálek. „Z lásky a úcty ke tvému otci jsem ti, Maxi, pomáhal, sledoval jsem tvou kariéru, a když to šlo, přispěl jsem svým dílem. Musíš dělat čest jak jemu, tak jeho a tvé rase. Na této zemi je místo jen pro jeden vyvolený národ, který je povolán k tomu, aby vládl ostatním: buď to budou oni, jak tomu chtěli Židé Disraeli a Herzl, nebo to budeme my. A my je musíme vybít do posledního, vymýtit je ke kořenům. Protože i kdyby jich nakonec zůstalo jen deset, i kdyby zůstali dva, muž a žena, budeme mít za sto let tentýž problém a budeme muset začít znovu.“ – „Mohu se vás na něco zeptat, Herr Doktor?“ – „Ptej se, ptej, chlapče.“ – „Jakou úlohu v tom všem přesně hrajete?“ – „Myslíš já a Leland? To se trochu těžko vysvětluje. Jsme pouzí úředníci. My… stojíme po Führerově boku. Führer měl totiž dost odvahy a jasnozřivosti, aby toto osudové, dějinné rozhodnutí přijal: praktická stránka věci se ho samozřejmě netýká. Ono rozhodnutí a jeho provedení, které bylo svěřeno Reichsführerovi-SS, jsou však od sebe na hony vzdáleny. Naším úkolem je tuto vzdálenost překlenout. V tomto smyslu se vlastně nezodpovídáme Führerovi, nýbrž té vzdálenosti samotné.“ – „Nejsem si jistý, jestli vám tak docela rozumím. Co tedy ode mě očekáváte?“ – „Nic, jen to, že půjdeš po cestě, kterou sis sám vytýčil, a že po ní půjdeš až do konce.“ – „Já ale vlastně nevím, jaká je moje cesta, Herr Doktor. Budu o tom muset přemýšlet.“ – „Ano, přemýšlej! Přemýšlej. A pak mi zavolej. Znovu si o tom promluvíme.“ Další kočka se mi pokusila vyskočit na klín, a než jsem ji odehnal, stačila mi na černé látce uniformy nechat bílé chlupy. Mandelbrod, aniž by hnul brvou, pořád stejně nevzrušený, téměř v polospánku, vypustil další mohutný pšouk. Z toho zápachu se mi stáhlo hrdlo, začal jsem přerývaně dýchat ústy. Hlavní vstupní dveře se otevřely a dovnitř vešla mladá recepční; puch ji zjevně nijak nevzrušoval. Vstal jsem: „Díky, Herr Doktor. Vyřiďte mé pozdravy Herr Lelandovi. Tak tedy brzy na shledanou.“ Vypadalo to však, že Mandelbrod už téměř spí; o opaku svědčila jen jeho ohromná dlaň, která pomalu hladila kočku. Chvilku jsem počkal, ale zřejmě už nic říci nechtěl, a tak jsem vyšel ven, následován dívkou, která tiše zavřela dveře.

Když jsem se dr. Mandelbrodovi svěřoval se svým zájmem o problematiku evropských vztahů, nelhal jsem, ale zároveň jsem mu neřekl vše: v hlavě se mi totiž rýsovala myšlenka, přesná představa toho, co bych rád dělal. Nevím vlastně, jak jsem na ni přišel: nepochybně během jedné z oněch napůl probdělých nocí v hotelu Eden. I já jsem si říkal, že je načase, abych pro sebe něco udělal, abych myslel sám na sebe. A to, co mi Mandelbrod navrhoval, mé představě neodpovídalo. Nevěděl jsem ale přesně, jak tuto svou představu zrealizovat. Dva nebo tři dny po setkání v kanceláři na Unter den Linden jsem zavolal Thomasovi a ten mě pozval k sobě. Schůzku si se mnou však nedal ve své kanceláři na Prinz-Albrechtstrasse, nýbrž na ředitelství SP a SD v sousední Wilhelmstrasse. Prinz-Albrecht-Palais se nacházel kousek pod Göringovým ministerstvem letectví, ohromnou pravoúhlou betonovou stavbou v pompézním a sterilním neoklasicistním stylu, a byl jejím pravým opakem: elegantní malé palazzo bylo v devatenáctém století vkusně a citlivě zrenovováno Schinkelem a stát jej SS pronajímal od roku 1934. Znal jsem jej dobře; než jsem odjel do Ruska, sídlil tu můj odbor, a já se hodiny a hodiny procházel zdejší zahradou, drobným skvostem plným asymetrie a nevtíravé rozmanitosti, Lenného dílem. Z ulice se fasáda schovávala za rozsáhlým sloupořadím a stromy; když jsem míjel strážné v červenobílých budkách, jen mi zasalutovali, zato ve vrátnici hned nad vstupním schodištěm mi jiná, nenápadnější hlídka zkontrolovala doklady a pak mě teprve s doprovodem pustila k recepci. Thomas už mě očekával: „Nepůjdeme do zahrady? Je hezky.“ Zahrada, do níž se sestupovalo po několika schodech lemovaných pískovcovými žardinierami, se od paláce táhla až k Europahaus, veliké moderní kostce tyčící se na Askanischer Platz, jež ostře kontrastovala s poklidnými, křivolakými zákruty cest vinoucích se mezi oblými záhony, kulatými nádržkami a stále ještě holými stromy, na kterých vyrážely první pupeny. Nikdo tu nebyl. „Kaltenbrunner sem nechodí,“ poznamenal Thomas, „takže je tu klid.“ Heydrich se tu procházíval rád; znamenalo to ovšem, že sem nesměl nikdo jiný kromě těch, které sem pozval. Bloumali jsme pod stromy a já Thomasovi líčil to nejdůležitější z rozhovoru s Mandelbrodem. „Přehání,“ řekl úsečně, když jsem skončil. „Samozřejmě že Židé představují problém, který je potřeba řešit, ale tím to neskončí. Nejde nám o zabíjení lidí, ale o správu jednoho národa; fyzická likvidace je jen jedním z nástrojů této správy. Nesmí se z ní stát posedlost, existují jiné, stejně zásadní problémy. Opravdu si myslíš, že věří všemu, co ti řekl?“ – „Dělal na mě ten dojem. Proč?“ Thomas se na okamžik zamyslel; pod nohama nám křupal štěrk. „Víš,“ spustil nakonec, „pro hodně lidí je antisemitismus nástrojem. Jelikož je to téma, které leží Führerovi na srdci, stalo se jedním z nejlepších prostředků, jak se dostat do jeho blízkosti; komu se povede nějakým způsobem se podílet na řešení židovské otázky, dělá kariéru rychleji než ten, kdo se zabývá, řekněme, svědky Jehovovými nebo homosexuály. V tomto smyslu se dá říci, že antisemitismus se v národně-socialistickém státě proměnil v symbol moci. Vzpomínáš si, co jsem ti říkal v listopadu v osmatřicátém po Reichkristallnacht?“ Ano, na to jsem si vzpomínal. Když jsem se s Thomasem tenkrát den po řádění SA sešel, lomcoval s ním chladný vztek. „Blbci!“ zařval, když se usadil do barového boxu, kde jsem na něj čekal. „Ubožáci pitomí.“ – „Kdo, SA?“ – „Nedělej ze sebe idiota. SA na to nebyli sami.“ – „A kdo k tomu tedy dal rozkaz?“ – „Goebbels, ten hnusný malý kripl. Už léta slintá nad představou, že se pustí do židovské otázky. Teď to tedy ovšem podělal.“ – „Ale i tak – nemyslíš, že bylo načase podniknout něco konkrétního? Vždyť přece…“ Krátce, hořce se zasmál: „Samozřejmě že je potřeba něco podniknout. Židé si svůj kalich vypijí, a pěkně do dna. Ale takhle ne. Tohle je zkrátka a jednoduše blbost. Umíš si vůbec představit, co nás to bude stát?“ Můj nechápavý pohled mu zřejmě dodal odvahu, protože téměř bez přestávky navázal: „Komu podle tebe patří všechny ty rozmlácené výlohy? Židům snad? Židé svoje krámy pronajímají jiným. A za podobné škody vždycky zodpovídá majitel. A pak pojišťovny. Německé pojišťovny, které budou muset odškodnit německé a dokonce i židovské majitele budov. Jestli to neudělají, bude to konec německého pojišťovnictví. Pak všechno to sklo. Tohle sklo se, abys věděl, v Německu nevyrábí. Všechno se vozí z Belgie. Škody se ještě počítají, ale už teď je to polovina celkové roční produkce. A bude se muset platit ve valutách. A to zrovna v okamžiku, kdy národ napřel všechny síly k soběstačnosti a opětovnému zbrojení. V téhle zemi se tedy najdou dokonalí kreténi, to ti řeknu.“ Chrlil ze sebe slova a oči mu žhnuly. „Ale jedno ti povím. S tím vším je teď konec. Führer tenhle úkol právě oficiálně svěřil Reichsmarschallovi. Ten tlusťoch ale všechno nechá na nás, na nás a na Heydrichovi. A nikdo z těch tupců ze Strany už se do toho nebude moci míchat. Odteď se věci budou dělat, jak se patří. Čistě, účinně. Racionálně. Konečně budeme moci jednat, jak je zapotřebí.“

Thomas se usadil na lavičku a s nohou přes nohu mi ze stříbrné tabatěrky nabídl luxusní cigaretu se zlaceným náustkem. Jednu jsem si vzal a připálil i jemu, ale zůstal jsem stát. „To celkové řešení, jak tomu říkáš, tenkrát znamenalo vystěhování. Od té doby se věci hodně vyvinuly.“ Thomas dlouze vyfoukl dým a pak teprve odpověděl: „To je pravda. A také je pravda, že člověk se musí vyvíjet s dobou. To neznamená, že by měl zblbnout. Rétorika, ta je z velké části určená pro druhou, třetí garnituru.“ – „O tomhle nemluvím. Já mám na mysli, že není nezbytně nutné se do toho míchat.“ – „Chceš dělat něco jiného?“ – „Ano. Tohle mě unavuje.“ Teď jsem pro změnu já dlouze potáhl z cigarety. Byla vynikající, tabák byl jemný a plný chuti. „Vždycky mě udivoval ten tvůj děsivý nedostatek ctižádosti,“ prohlásil konečně Thomas. „Znám deset lidí, co by obětovali vlastní matku, aby je někdo jako Mandelbrod soukromě přijal. Jen si pomysli, že chodí s Führerem na oběd! A ty se ošklíbáš. Víš aspoň, co vlastně chceš?“ – „Ano. Chci se vrátit do Francie.“ – „Do Francie!“ Zamyslel se. „Máš pravdu, s tvými kontakty a znalostí jazyka to není špatný nápad. Ale není to jen tak. BdS v Paříži je Knochen, s tím se dobře znám, ale u něj je míst málo a hodně se cení.“ – „Knochena znám taky. Ale já nechci k BdS. Chci se dostat někam, kde bych se mohl věnovat politickým vztahům.“ – „To znamená místo na ambasádě nebo u Militärbefelshaber. Ale slyšel jsem, že prý co odešel Best, nepohlíží Wehrmacht na SS nijak příznivě, a Abetz také ne. Možná by se pro tebe mohlo něco vyhovujícího najít u Oberga, to je HSSPF. Ale v tomhle směru toho Amt I nemůže moc udělat: je potřeba se obrátit přímo na SS-Personal Hauptamt, a tam nikoho neznám.“ – „A nepomohlo by, kdyby ten návrh vzešel z Amt I?“ – „Možná.“ Ještě jednou nasál kouř a nedbale odhodil nedopalek na trávník. „Být tam ještě Streckenbach, nebyl by to problém. Jenže on je jako ty, moc přemýšlí a měl toho plné zuby.“ – „Kde je teď?“ – „U Waffen-SS. Velí na frontě jedné lotyšské divizi, devatenácté.“ – „Kdo ho nahradil? Ani jsem se nezeptal.“ – „Schulz.“ – „Schulz? Který?“ – „Ty si nevzpomínáš? Ten Schulz, co velel jednomu Kommandu ve skupině C a co hned ze začátku požádal, aby směl odjet. Takový srab s legračním mrňavým knírkem.“ – „Aha, ten! Ale s tím jsem se nikdy nepotkal. Podle mě by to mohl být slušný člověk.“ – „Snad ano, ale osobně ho neznám a s Gruppenstabem se nepohodl. Předtím pracoval v bance, jen abys věděl, co je zač. Zatímco se Streckenbachem jsem sloužil v Polsku. A navíc Schulze zrovna jmenovali, takže se bude snažit. Hlavně proto, že má tak trochu máslo na hlavě. Z čehož plyne: pokud si podáš oficiální žádost, pošlou tě kamkoliv, jen ne do Francie.“ – „A co mi tedy navrhuješ?“ Thomas vstal a opět jsme vykročili. „Uvidíme. Ale lehké to nebude. Nemůžeš taky zkusit něco podniknout? Znáš se dobře s Bestem: ten jezdí pravidelně do Berlína, zeptej se ho, co si o tom myslí. Přes Auswärtiges Amt se s ním snadno spojíš. Na tvém místě bych ovšem zkusil přemýšlet o jiných možnostech. Kromě toho – je válka. Člověk si nemůže vždycky vybírat.“

Než jsme se rozešli, požádal mě Thomas o laskavost: „Rád bych, aby ses s někým sešel. S jedním statistikem.“ – „Z SS?“ – „Oficiálně je to statistický inspektor Reichsführera-SS. Ale je to úředník, není ani členem Allgemeine-SS.“ – „To je trochu zvláštní, ne?“ – „Ani ne. Reichsführer určitě chtěl někoho zvenčí.“ – „A co mám tomu tvému statistikovi povídat?“ – „Momentálně pro Reichsführera připravuje novou zprávu. Celkový přehled úbytku židovské populace. Zpochybňuje ale čísla z hlášení Einsatzgruppen. Já už jsem se s ním viděl, ale bylo by dobře, kdyby sis s ním promluvil ty. Ty ses do terénu dostal spíš než já.“ Načmáral do notýsku adresu a číslo a vytrhl stránku: „Má kancelář hned vedle, v SS-Haus, ale v jednom kuse trčí na IV B 4, u Eichmanna, znáš ho? Tam se archivuje všechno, co se téhle otázky týká. Mají teď pro sebe celou budovu.“ Přečetl jsem si adresu, bylo to na Kurfürstenstrasse: „To je kousek od mého hotelu. Výborně.“ Rozhovor s Thomasem mi na náladě nepřidal, měl jsem pocit, jako bych zapadal do bažiny. Nechtěl jsem tomu ale podlehnout, bylo potřeba se vzchopit. Přiměl jsem se onomu statistikovi, dr. Korherrovi, zatelefonovat, a dohodl jsem si s jeho asistentem schůzku. Referát IV B 4 sídlil v krásné čtyřpatrové kamenné budově z konce minulého století: pokud mi bylo známo, žádné jiné oddělení Staatspolizei takovou úřadovnu nemělo, objem jejich činnosti musel být nesmírný. Po mramorovém schodišti se vcházelo do vstupní haly, chabě osvětlené sluje; zde mě očekával asistent Hofmann, aby mě uvedl ke Korherrovi. „Tady je to ale obrovské,“ poznamenal jsem, když jsem s ním stoupal po dalším schodišti. – „To ano. Je to bývalá židozednářská lóže, samozřejmě zkonfiskovaná.“ Zavedl mě do Korherrovy kanceláře, místnůstky přetékající krabicemi a papíry: „Omluvte ten nepořádek, Herr Sturmbannführer. Jsme tu jen dočasně.“ Dr. Korherr, drobný, zamračený muž v civilu, mi místo árijského pozdravu stiskl ruku. „Posaďte se, prosím,“ vybídl mě a Hofmann odešel. Korherr se pokusil odklidit část papírů z jednoho psacího stolu, pak to vzdal a nechal vše tak, jak bylo. „Obersturmbannführer byl, co se dokumentace týče, velice štědrý,“ zabručel, „ale systém v ní není žádný.“ Přestal se přehrabovat v lejstrech, sňal si brýle a promnul si oči. „Obersturmbannführer Eichmann je tady?“ zeptal jsem se. – „Ne, je na služební cestě. Vrátí se za několik dní. Vysvětlil vám Obersturmbannführer Hauser, co dělám?“ – „Jen zhruba.“ – „Každopádně jdete trochu pozdě. Zprávu už jsem téměř dokončil, mám ji za několik dní odevzdat.“ – „Čím vám tedy mohu posloužit?“ opáčil jsem poněkud podrážděně. – „Byl jste v Einsatz, že?“ – „Ano. Nejdřív v Kommandu…“ – „Ve kterém?“ skočil mi do řeči. – „4a.“ – „Ach tak. Blobel. Krásné výsledky.“ Nebylo mi jasné, jestli mluví vážně, či ironicky. „Pak jsem sloužil u Gruppenstabu D na Kavkaze.“ Našpulil ústa. „Ano, to mě už tolik nezajímá. Tamější čísla jsou zanedbatelná. Povězte mi o 4a.“ – „Co chcete slyšet?“ Sehnul se pod stůl, vynořil se s papírovou krabicí a postavil ji přede mě. „Tady jsou hlášení skupiny C. S mým pobočníkem dr. Platem jsme je pečlivě rozebrali. A zjistili jsme z nich zvláštní věci: někdy se jedná o velice přesné údaje, 281, 1472 nebo 33 771, jako v Kyjevě; jindy jde o zaokrouhlené cifry. I v rámci jednoho Kommanda. Některá čísla si vzájemně odporují: například u města, v němž údajně žije 1200 Židů, hlášení hovoří o dvou tisících osob deportovaných za zvláštních opatření. A tak dále. Takže mě zajímají sčítací metody. Mám na mysli metody praktické, přímo na místě.“ – „Měl byste se obrátit přímo na Standartenführera Blobela. Myslím, že on by vás dokázal informovat spíše než já.“ – „Standartenführer Blobel je bohužel opět na Východě a nelze se s ním spojit. Já ovšem, abyste věděl, mám svou teorii. Vaše svědectví mi ji, myslím, pouze potvrdí. Řekněte mi například něco o Kyjevě. Tak ohromné, ale tak přesné číslo, to je přece zvláštní.“ – „Ale vůbec ne. Naopak, čím byla Aktion rozsáhlejší a čím víc prostředků se na ni věnovalo, tím bylo snadnější získat přesné součty. V Kyjevě byly velice husté kordony. Přímo před vlastním místem operace byli pacienti… tedy odsouzení děleni do skupin o stejném, vždy zaokrouhleném počtu osob, po dvaceti nebo po třiceti, už si nevzpomínám. Poddůstojník k tomu určený počítal skupiny, které prošly kolem jeho stolu, a zapisoval je. První den jsme skončili přesně na dvaceti tisících.“ – „Takže všichni, kdo prošli před tímto důstojníkem, byli podrobeni zvláštnímu zacházení?“ – „V podstatě ano. Někteří samozřejmě mohli, řekněme, předstírat smrt a pak pod rouškou tmy utéci. Ale i těch by byla pouze hrstka.“ – „A menší akce?“ – „Za ty zodpovídal Teilkommandoführer, který měl za úkol i provést součet a výsledky předat Kommandostabu. Standartenführer Blobel vždy trval na přesných počtech. K případu, o němž jste hovořil – mám na mysli to, že se deportovalo více Židů, než jich na začátku bylo –, vám myslím mohu podat vysvětlení: po našem příchodu hodně Židů uteklo do lesa nebo do stepi. Teilkommando se přiměřeným způsobem vypořádalo s těmi, které našlo na místě, a pak odjelo. Židé se ale nemohli schovávat donekonečna: z vesnic je Ukrajinci vyháněli, někdy je zabíjeli partyzáni. A tak se postupně, často s jinými uprchlíky, hnáni hladem začali vracet do svých měst a vesnic. Když se na to přišlo, přikročilo se ke druhé operaci, která je opět do jisté míry zredukovala. Opět se ale vrátili další. Některé vesnice byly za judenfrei vyhlášeny třikrát, čtyřikrát či pětkrát, ale pokaždé se nějací vrátili.“ – „Chápu. To je zajímavé vysvětlení.“ – „Jestli tomu dobře rozumím, vy se domníváte, že Gruppen své údaje zveličovaly?“ zeptal jsem se trochu popuzeně.

„Abych vám pravdu řekl, tak ano. Nepochybně z mnoha důvodů, mezi které v neposlední řadě patřil kariérní postup. Máme tu rovněž zaběhané byrokratické zvyklosti. Ve statistice se často setkáváme s tím, že se nějaká organizace upne na jedno číslo, přičemž nikdo příliš neví, jak k němu došla, a pak se toto číslo bez jakýchkoliv kritik a úprav přebírá a předává jako fakt. Říká se tomu hausnummer. Rozdíly jsou ale i mezi jednotlivými Gruppen a Kommandos. Nejhorším příkladem je zjevně Einsatzgruppe B. A značné výkyvy jsou i mezi některými z komand skupiny D.“ – „V jednačtyřicátém, nebo ve dvaačtyřicátém?“

„Hlavně v jednačtyřicátém. Na začátku, a pak také na Krymu.“ – „Na Krymu jsem nějakou dobu byl, ale tenkrát jsem neměl s akcemi vůbec nic do činění.“ – „A vaše zkušenosti ze 4a?“ Chvilku jsem přemýšlel a pak odpověděl: „Domnívám se, že všichni důstojníci podávali hlášení poctivě. Ze začátku ale vázla organizace a některé údaje jsou možná poněkud nahodilé.“ – „To ostatně není důležité,“ pronesl školometsky Korherr. „Einsatzgruppen představují jen zlomek celkových údajů. Dokonce ani desetiprocentní odchylka by celkový výsledek příliš neovlivnila.“ Měl jsem pocit, jako by se mi kdesi na úrovni bránice cosi sevřelo. „Vy máte údaje z celé Evropy, Herr Doktor?“ – „Ano, samozřejmě. Až do 31. prosince 1942.“ – „Můžete mi říci, kolik to dělá?“ Pohlédl na mě skrz své malé brýle. „Jistěže ne. To je tajné, Herr Sturmbannführer.“ Ještě chvíli jsme probírali práci Kommanda; Korherr mi kladl přesné, puntičkářské dotazy. Konečně mi poděkoval: „Mé hlášení je určeno přímo pro Reichsführera,“ vysvětlil mi. „Takže pokud to bude pro vaši práci potřeba, obeznámíte se s ním.“ Doprovodil mě až k východu z budovy. „Hodně štěstí! A Heil Hitler.“

Proč jen jsem mu tu hloupou a zbytečnou otázku položil? Co mi po tom bylo? Byla to jen morbidní zvědavost a já toho litoval. Nadále jsem se hodlal zabývat už jen pozitivními věcmi: národní socialismus toho musí ještě hodně vybudovat, a tím směrem jsem chtěl napřít své úsilí. Ale Židé, unser Unglück, mě pronásledovali jako nehezký sen, který se člověku časně zrána usadí v hlavě. Přitom jich v Berlíně už moc nezbývalo: všichni takzvaní „chránění“ židovští dělníci ze zbrojovek byli právě narychlo odsunuti. Mně bylo ovšem souzeno, abych je nacházel na těch nejnečekanějších místech.

21. března, v den Památky hrdinů, měl Führer projev. Bylo to poprvé od stalingradské porážky, co vystoupil na veřejnosti, a já jsem stejně jako všichni ostatní na jeho slova čekal s netrpělivostí a úzkostí: co řekne, jak bude vypadat? Ve vzduchu ještě viselo ono náhlé zděšení, které katastrofa vyvolala, a mezi lidmi vesele kolovaly nejrůznější zvěsti. Chtěl jsem ten projev vidět. Führera jsem na vlastní oči spatřil jen jednou, asi před deseti lety (od té doby jsem ho často slýchal v rozhlase a vídal ve filmových týdenících); bylo to během mého prvního návratu do Německa, v létě 1930 před převratem. Tuhle cestu jsem si na matce a Moreauovi vybojoval výměnou za slib, že budu dále studovat tak, jak chtěli. Když jsem odmaturoval (ovšem bez vyznamenání, takže jsem před zkouškami na ELSP musel projít přípravným kurzem), pustili mě. Byla to úžasná cesta, ze které jsem se vrátil okouzlený a ohromený. Jel jsem se dvěma spolužáky z gymnázia, Pierrem a Fabricem; a i když jsme netušili, kdo to jsou Wandervögel, bezděky jsme šli v jejich stopách, mířili jsme do lesů, přes den jsme putovali a povídali si, v noci spali kolem ohýnku na tvrdé zemi pokryté borovým jehličím. Pak jsme sešli do porýnských vesnic a skončili jsme v Mnichově, kde jsem trávil dlouhé hodiny v Obrazárně nebo jen tak bloumal po ulicích. Toho léta bylo v Německu opět rušno: následky loňské americké krize byly tvrdě znát; volby do Reichstagu, plánované na srpen, měly rozhodnout o budoucnosti národa. Všechny politické strany agitovaly, konaly se proslovy, přehlídky, někdy došlo i na rány nebo na tvrdé potyčky. Jedna strana v Mnichově se od ostatních ostře lišila: byla to NSDAP, o které jsem tenkrát slyšel poprvé. Z týdeníků jsem znal italské fašisty, a tito národní socialisté se zjevně inspirovali jejich stylem; ale jejich poselství bylo výsostně německé a jejich vůdce, veterán světové války, mluvil o německém obrození, o německé slávě, o živé a bohaté německé budoucnosti. Tak tedy za tohle, říkal jsem si, když jsem je viděl pochodovat, můj otec čtyři roky bojoval a nakonec byl se všemi svými spolubojovníky zrazen a přišel o svou zemi i o domov, o náš domov. A právě tohle proklínal Moreau, ten poctivý francouzský radikál a vlastenec, který každý rok připíjel k narozeninám Clemenceauovi, Fochovi a Pétainovi. Vůdce NSDAP měl mít proslov v jednom Braukelleru: své francouzské přátele jsem nechal v hotelu. Stál jsem úplně vzadu, na kraji davu, řečníky jsem sotva slyšel; pokud jde o Führera, vzpomínám si jen na jeho emocemi vybičovaná gesta a na pramen vlasů, který mu neustále padal do čela. Ale říkal, to jsem věděl naprosto jistě, věci, které by říkal i můj otec, kdyby tu byl; kdyby byl ještě tady, určitě by stál na pódiu, byl by tomu muži nablízku, byl by jedním z jeho nejbližších, dokonce, kdyby mu to tak osud určil, by se mohl ocitnout na jeho místě, kdo ví. Ostatně když se Führer nehýbal, podobal se mu. Z této výpravy jsem se poprvé vrátil s pocitem, že existuje i něco jiného než ona úzká a zhoubná cesta, kterou mi vybrala má matka a její manžel, a že má budoucnost leží zde, v lůně tohoto nešťastného národa, otcova národa a rovněž národa mého.

Od té doby se toho hodně změnilo. Führer měl sice i nadále plnou důvěru národa, ale masové přesvědčení o konečném vítězství začalo ochabovat. Lidé obviňovali nejvyšší velení, pruské šlechtice, Göringa a jeho Luftwaffe; mně bylo ovšem známo i to, že ve Wehrmacht se žehrá i na Führerovo vměšování. V SS se šuškalo, že po Stalingradu upadl do depresí, že už s nikým nemluví; že když se ho Rommel začátkem měsíce snažil přesvědčit o tom, že je třeba stáhnout se ze Severní Afriky, poslouchal ho sice, ale nic nechápal. Mezi lidmi, ve vlacích, tramvajích a frontách, se šířily skutečně fantasmagorické řeči: podle zpráv SD, které dostával Thomas, se prý říkalo, že Wehrmacht Führerovi nařídila uchýlit se do Berchtesgadenu, že Führer přišel o rozum a pobývá pod dozorem a pod sedativy v nemocnici SS, že ten Führer, který se ukazuje na veřejnosti, je jen dvojník. Proslov se měl konat v Zeughaus, bývalé zbrojnici na konci Unter den Linden, hned vedle průplavu na Sprévě. Jakožto raněný a vyznamenaný stalingradský veterán jsem zcela bez potíží získal pozvánku; nabídl jsem Thomasovi, aby šel také, ale ten se jen rozesmál: „Já nejsem na dovolené, já mám práci.“ A tak jsem se tam vypravil sám. Bezpečnostní opatření byla značná: na pozvánce bylo uvedeno, že platí zákaz vnášení služebních zbraní. Panovaly jisté obavy z britského náletu: v lednu Angličané se zlomyslným potěšením během oslav výročí převzetí moci podnikli útok mosquity, který si vyžádal několik obětí; přesto židle v dvoraně Zeughaus stály pod velkou skleněnou kupolí. Seděl jsem uprostřed, mezi jedním bohatě dekorovaným Oberstleutnantem a civilistou se Zlatým odznakem Strany na klopě. Po úvodním proslovu se objevil Führer. Vytřeštil jsem oči: připadalo mi, že má přes hlavu a ramena v prosté uniformě v barvě feldgrau přehozený velký, modrobíle pruhovaný modlitební šál. Führer se svým rychlým, monotónním způsobem okamžitě ujal slova. Prohlížel jsem si skleněnou klenbu: je to snad hra světelných paprsků? Jasně jsem viděl jeho čepici; ale pod ní jako bych rozeznával dlouhé pejzy, které se mu vlnily podél spánků až na klopy, a na čele modlitební řemínky a tfilin, koženou krabičku obsahující verše Tóry. Když zvedl paži, připadalo mi, že jsem mu na rukávu zahlédl další kožené řemínky; a nevykukují mu zpod saka bílé třásně toho, čemu Židé říkají malý talit? Nevěděl jsem, co si mám myslet. Sledoval jsem své sousedy: vážně a pozorně naslouchali projevu, úředník důležitě přikyvoval. Copak si ničeho nevšimli? Copak ten nevídaný výjev vidím jen já? Přejížděl jsem pohledem po tribuně pro oficiální hodnostáře: za Führerem jsem poznával Göringa, Goebbelse, Leye, Reichsführera Kaltenbrunnera a další známé vedoucí osobnosti, vysoké důstojníky Wehrmacht; všichni nevzrušeně hleděli do sálu či na Führerova záda. Možná, říkal jsem si rozčileně, že je to jako v té pohádce o císařových nových šatech: každý to vidí, ale nedává to znát a předpokládá, že jeho soused se zachová stejně. Ne, přemlouval jsem sám sebe, určitě mám halucinace, s takovým zraněním, jako je to moje, je to klidně možné. Připadal jsem si ovšem zcela příčetný. Od tribuny jsem byl poměrně daleko a světlo na Führera dopadalo šikmo: byl to snad optický klam? Viděl jsem to ale stále. Že by si se mnou zahrávalo mé „pineální oko“? Jenže ten pohled postrádal jakýkoliv snový přídech. Bylo také možné, že jsem se zbláznil. Projev byl krátký a já se záhy ocitl vprostřed tlačenice u východu; zabraný v myšlenkách jsem se sunul vpřed. Teď se měl Führer vydat do sálů Zeughaus na výstavu válečných trofejí ukořistěných z rukou bolševiků, poté měl provést přehlídku čestné gardy a položit věnec v Neue Wache; správně bych měl jít také, pozvánka mě k tomu opravňovala, ale byl jsem příliš otřesený a dezorientovaný, a tak jsem se co nejrychleji vymotal z davu a vydal jsem se po hlavní třídě ke stanici S-Bahn. Přešel jsem ulici, zašel do kavárny v podloubí Kaiser Gallerie, objednal jsem si šnaps, jedním lokem ho vypil a poručil si další. Potřeboval jsem přemýšlet, ale rozumové schopnosti mě opouštěly, špatně se mi dýchalo, povolil jsem si límeček a znovu se napil. Jeden způsob, jak se toho brouka v hlavě zbavit, existoval: večer budou ve filmovém týdeníku v kinech pouštět úryvky projevu; tak bych si to mohl ověřit. Nechal jsem si přinést noviny s přehledem programů: v sedm hodin dávali nedaleko odtud Prezidenta Krügera. Objednal jsem si obložený chléb a pak zašel na procházku do Tiergarten. Byla ještě zima a pod holými stromy se procházelo jen málo lidí. V hlavě se mi rojila možná vysvětlení, nemohl jsem se dočkat, až film začne, i když vyhlídka na to, že v něm nebude nic vidět, byla stejně málo uklidňující jako opak. V šest hodin jsem se vydal ke kinu a postavil se do fronty na lístky. Přede mnou skupinka lidí probírala projev, který zřejmě slyšeli v rozhlase; dychtivě jsem jim naslouchal. „Zase hodil všechno na Židy,“ říkal hubený pán v klobouku. „Nerozumím jedné věci: vždyť v Německu už žádní Židé nejsou, tak jak to může být všechno jejich vina?“ – „Ale ne, Dummkopf,“ odpověděla žena poněkud laciného zevnějšku, s vlasy odbarvenými a upravenými do složité trvalé, „to je mezinárodní židovstvo.“ – „Dobrá,“ opáčil ten člověk, „ale jestli je tohle mezinárodní židovstvo tak mocné, proč tedy nezachránilo své pokrevní bratry tady u nás?“ – „Trestají nás a bombardují,“ odpověděla jiná žena, rozvláčně hovořící šedá myška. „Viděli jste, co onehdá provedli v Münsteru? To dělají jen proto, abychom trpěli. Jako kdybychom už tak netrpěli dost, když je tolik mužů na frontě!“ – „Mně připadalo na pováženou, že se ani nezmínil o Stalingradu,“ horlil rozložitý tlouštík v šedém proužkovaném obleku. „To je přece hanba.“ – „Ale, o Stalingradu mi nemluvte,“ řekla odbarvená blondýna. „Chudák sestra tam měla u 76. divize syna, Hanse. Je z toho skoro šílená, ani neví, jestli je živý, nebo mrtvý.“ – „V rádiu,“ řekla myška, „říkali, že jsou mrtví všichni. Že bojovali do posledního náboje, tak to říkali.“ – „A ty věříš všemu, co slyšíš v rádiu, chudinko?“ nadhodil člověk v klobouku. „Můj bratranec, co je Oberst, povídal, že tam zůstalo hodně zajatců. Tisíce. Možná statisíce.“ – „Takže Hansi může být v zajetí?“ zeptala se blondýna. – „Možné to je.“ – „Tak proč nepíše?“ zeptal se tlustý měšťák. „Z Anglie nebo z Ameriky naši zajatci píšou, chodí to dokonce přes Červený kříž.“ – „To je pravda,“ přisvědčila žena s myší tváří. – „A jak mají podle vás psát, když oficiálně jsou všichni mrtví? Píšou, ale naši ty dopisy nedoručují.“ – „Odpusťte,“ vmísil se do hovoru další člověk, „ale tohle je pravda. Moje švagrová, manželčina sestra, dostala dopis z fronty, byl podepsaný jen Německý vlastenec, a psalo se tam, že její manžel, co je Leutnant u panzerů, ještě žije. Rusové do našich linií u Smolenska rozhodili letáky s droboučce vytištěným seznamem jmen a adres a se vzkazy pro rodiny. A vojáci, co je najdou, píšou anonymní dopisy nebo dokonce posílají celé letáky.“ K hovoru se připojil po vojensku ostříhaný muž: „To je jedno, jestli tam jsou zajatci, stejně dlouho nepřežijí. Bolševici je odvezou na Sibiř a nechají je kopat kanály, dokud nepadnou. Zatím se nevrátil ani jeden. A po tom, co jsme jim udělali, to bude jedině spravedlivé.“ – „Co tím myslíte, po tom, co jsme jim udělali?“ zeptal se se zájmem tlouštík. Odbarvená blondýna si mě všimla a přejela pohledem mou uniformu. Na vojáka se obrátil muž v klobouku: „Führer říkal, že od začátku války padlo 542 000 mužů. Věříte tomu? Já si myslím, že lže.“ Blondýna do něj šťouchla loktem a očima mu ukázala na mě. Muž sledoval její pohled, zrudl a zakoktal: „Ale možná mu nedodávají všechny údaje…“ Ostatní se na mě také podívali a zmlkli. Tvářil jsem se neutrálně a nepřítomně. Tlouštík chtěl zapříst rozhovor na jiné téma, ale fronta se dala do pohybu směrem k pokladně. Koupil jsem si lístek a šel se posadit. Zanedlouho zhaslo světlo a na plátně se objevil týdeník, který začínal Führerovým projevem. Obraz byl zrnitý, třásl se a přeskakoval, museli ho vyvolávat a kopírovat ve spěchu. I teď mi připadalo, že má Führer na ramenou velký pruhovaný šál, kromě jeho knírku jsem nic jiného nerozeznával, nebyl jsem si jistý, co to je. Myšlenky se mi rozbíhaly jako hejno rybek před potápěčem, hlavní program jsem sotva vnímal, byla to nějaká anglofobní hloupost a já musel pořád myslet na to, co jsem viděl, vůbec jsem tomu nerozuměl. Připadalo mi nemožné, že by to byla pravda, ale nedokázal jsem si připustit, že bych měl halucinace. Co mi to tedy ten průstřel natropil v hlavě? Copak mi nevyléčitelně zamlžil svět, nebo mi doopravdy otevřel třetí oko, to, které vidí skrz věci? Když jsem vyšel ven, byla tma, byl čas na večeři, ale já neměl chuť. Vrátil jsem se do hotelu a zavřel jsem se v pokoji. Tři dny jsem z něj nevyšel.

Někdo zaklepal a já otevřel dveře: hotelový poslíček mi přišel vyřídit, že mi Obersturmbannführer Hauser nechal vzkaz. Požádal jsem ho, ať sklidí zbytky jídla, které jsem si nechal přinést večer předtím, beze spěchu jsem se osprchoval a učesal a pak sešel do recepce, abych Thomasovi zavolal. Werner Best je v Berlíně, oznámil mi, a souhlasil prý, že se se mnou dnes večer sejde v baru hotelu Adlon. „Přijdeš?“ Znovu jsem vyšel nahoru, napustil si do vany co nejteplejší vodu a ponořil jsem se do ní, dokud jsem neměl pocit, že mi prasknou plíce. Pak jsem si objednal holiče. V domluvenou hodinu jsem seděl v Adlonu a nervózně si pohrával s nožkou sklenky od martini, prohlížel si všechny ty Gauleiter, diplomaty, vysoké důstojníky SS a bohaté aristokraty, kteří se tu scházeli či tu nocovali, když projížděli Berlínem. Přemýšlel jsem o Bestovi. Jak by někdo jako Werner Best reagoval, kdybych mu sdělil, že jsem zřejmě viděl Führera zabaleného do modlitebního šálu? Nejspíš by mi doporučil nějakého dobrého lékaře. Možná by mi však chladně vysvětlil, proč to tak musí být. Zvláštní člověk. Setkal jsem se s ním v létě 1937, když mi s Thomasovým přispěním pomohl po mém zatčení v Tiergarten; nikdy později se o tom ani slovem nezmínil. Přestože jsem byl o více než deset let mladší než on, po mém naverbování to vypadalo, že se o mě zajímá, a několikrát mě pozval na večeři, obvykle ještě spolu s Thomasem a jedním či dvěma důstojníky SD, jednou s Ohlendorfem, který pil hodně kávy a příliš nemluvil, a občas taky pouze ve dvou. Byl to člověk mimořádně precizní, chladný a objektivní, ale zároveň nadšeně oddaný svým ideálům. I když jsem ho sotva znal, připadalo mi zjevné, že Thomas Hauser ho napodobuje, a o něco později jsem zjistil, že to platí o většině mladých důstojníků SD, kteří ho obdivovali rozhodně víc než Heydricha. V té době ještě Best s oblibou hlásal to, co nazýval hrdinským realismem: „Záleží nikoliv na tom,“ citoval Jüngera, jehož nadšeným čtenářem byl, „za co bojujeme, ale jak bojujeme.“ Pro tohoto muže nebyl národní socialismus politickým přesvědčením, nýbrž spíše tvrdým, radikálním životním stylem, v němž se mísila schopnost objektivní analýzy s akceschopností. Nejvznešenější morálka, vysvětloval nám, spočívá v překonávání zažitých zábran na cestě za blahem národa. V tomto ohledu se Kriegsjugendgeneration, „generace válečné mládeže“, k níž Best patřil stejně jako Ohlendorf, Six, Knochen i Heydrich, lišila od generace předešlé, junge Frontgeneration, „frontové mládeže“, která válku prožila. K této generaci patřila většina Gauleiter a vůdčích postav Strany, například Himmler, Hans Frank, Goebbels a Darré, ale ty Best považoval za přehnaně idealistické, sentimentální, naivní a málo realistické. Kriegsjungen, kteří byli příliš mladí na to, aby zažili válku či dokonce boje Freikorps, vyrostli za bouřlivých dnů Výmarské republiky a jako reakce na tyto zmatky povstal radikální, völkisch přístup k národní problematice. Do NSDAP nevstoupili proto, že by se její ideologie lišila od jiných völkisch stran 20. let, nýbrž proto, že nezabředala do idejí, do elitářských šarvátek a neplodných a nekonečných debat, zato se soustředila na organizaci, masovou propagandu a aktivismus, a tím se přirozeně dostala na vedoucí pozici. SD tento tvrdý, objektivní a realistický přístup ztělesňoval. Pokud jde o naši generaci – v těchto debatách tím Best myslel generaci Thomasovu a moji –, ta se ještě plně nevyhranila: dospívala v době národního socialismu, ale ještě nemusela čelit jeho skutečným výzvám. A na ty jsme se měli připravit, měli jsme pěstovat přísnou disciplínu, učit se bojovat za náš Volk a v případě nutnosti potírat nepřátele, bez nenávisti a zaujatosti, ne jako ti teutonští potentáti, kteří si představovali, že jsou i dnes oblečení do zvířecích kožešin, nýbrž systematicky, účinně a s rozmyslem. Taková byla tehdejší nálada v SD, takovou vyznával například prof. Dr. Alfred Six, můj první vedoucí odboru, který zároveň vedl fakultu zahraničního obchodu na univerzitě: byl to zatrpklý, poměrně nepříjemný člověk, který hovořil mnohem častěji o rasově-biologické politice než o ekonomii; propagoval ale tytéž metody jako Best, a to platilo i pro všechny mladé lidi, které během let naverboval Höhn, pro mladé vlky SD, pro Schellenberga, Knochena, Behrendse, d’Alquena, samozřejmě pro Ohlendorfa, ale i pro ty, kteří dnes nejsou tolik známí, jako byl Melhorn, Gürke, jenž padl v roce 1943, Lemmel či Taubert. Byla to zvláštní rasa, které si ve Straně pramálo cenili, ale byla bystrá, aktivní a disciplinovaná, a po mém vstupu k SD mi nešlo o nic jiného, než se stát jedním z nich. Teď už jsem si tím nebyl tak jistý. Po mých zkušenostech z Východu mi připadalo, že idealisty z SD vytlačili policisté, úředníci násilí. Ptal jsem se sám sebe, jaký je Bestův názor na Endlösung. Neměl jsem ale rozhodně v úmyslu se ho na to ptát ani o tomto tématu začínat, a tím méně jsem chtěl mluvit o svém podivném vidění.

Best dorazil s půlhodinovým zpožděním ve zvláštní uniformě se dvěma řadami zlatých knoflíků a s ohromnými klopami lemovanými bílým sametem. Formálně jsme se pozdravili, poté mi energicky stiskl ruku a omluvil se za svou nedochvilnost: „Byl jsem u Führera. Neměl jsem čas se převléci.“ Zatímco jsme si navzájem blahopřáli k povýšení, došel k nám číšník, pozdravil Besta a zavedl nás do rezervovaného boxu. Objednal jsem si druhé martini a Best červené víno. Pak se začal vyptávat na mou práci v Rusku: v odpovědích jsem do podrobností nezabíhal; ostatně co je to Einsatzgruppe, to Best věděl lépe než kdo jiný. „A co teď?“ Přednesl jsem mu tedy svou představu. Trpělivě poslouchal a přikyvoval; na vysokém, vypouklém čele, které se lesklo v záři lustrů, ještě byly znát červené otlačeniny od brigadýrky, již odložil na lavici. „Ano, vzpomínám si,“ podotkl nakonec. „Začínalo vás zajímat mezinárodní právo. Proč jste nepublikoval?“ – „Vlastně jsem k tomu neměl příležitost. Po vašem odjezdu mi v RSHA svěřovali jen otázky týkající se ústavního a trestního práva, a později, v terénu, už to nešlo. Na druhou stranu jsem ale získal dobrou praktickou zkušenost s našimi okupačními metodami.“ – „Nejsem si jistý, jestli je Ukrajina ten nejlepší případ.“ – „To jistě ne,“ řekl jsem. „Na RSHA nikdo nechápe, jak je možné, že se Kochovi dovolilo takhle řádit. Je to katastrofa.“ – „To je jeden z neduhů národního socialismu. V tomto ohledu je Stalin mnohem důslednější než my. Ale jak doufám, nečeká takové, jako je Koch, žádná budoucnost. Četl jste Festgabe, který jsme vydali k Reichsführerovým čtyřicátým narozeninám?“ Zavrtěl jsem hlavou: „Bohužel ne.“ – „Nechám vám jeden výtisk poslat. Můj příspěvek rozvíjel teorii Grossraumu založenou na völkisch základě; na totéž téma napsal článek váš bývalý profesor Höhn, a Stuckart z ministerstva vnitra také. I Lemmel, na toho se pamatujete, psal o těchto pojmech, ale jinde. Šlo o završení naší kritické četby Carla Schmitta a zároveň o vyzdvižení SS jakožto hybatele výstavby Nového evropského řádu. Reichsführer, obklopený lidmi, jako jsme my, mohl být jeho hlavním architektem. Tuto šanci ale promarnil.“ – „Co se vlastně stalo?“ – „Těžko říct. Nevím, zda Reichsführerovi natolik zatemnily mysl jeho plány na obnovu německého Východu, nebo jestli si nabral příliš mnoho úkolů. Roli tu jistě sehrála účast SS na procesu demografického uspořádání na Východě. Snad proto jsem se rozhodl opustit RSHA.“ Věděl jsem, že to poslední konstatování není upřímné. V době, kdy jsem dokončil diplomovou práci (týkala se smíření státního práva s pojmem Volksgemeinschaft) a nastoupil na plný úvazek k SD, abych tu pomáhal sepisovat právní posudky, Best už začínal mít potíže, a to hlavně se Schellenbergem. Schellenberg Besta soukromě i písemně vinil, že jedná příliš byrokraticky, příliš upjatě, že je to akademický advokát a hnidopich. Povídalo se, že stejného názoru je i Heydrich; když nic jiného, přinejmenším dal Heydrichovi volnou ruku. Best naopak kritizoval „odoficiálnění“ policie; konkrétně upozorňoval, že všichni zaměstnanci SD detašovaní u SP, jako já a Thomas, se musí podřizovat běžným pravidlům a postupům státní správy; všichni vedoucí pracovníci museli mít právnické vzdělání. Heydrich se ovšem této kontrolorské školce vysmíval a Schellenberg pálil ránu za ranou. Jednou mi Best na toto téma řekl pozoruhodnou věc: „Víte, přes to, s jakou nenávistí pohlížím na rok 1793, se mi občas zdá, že chápu Saint-Justa, který řekl: Více než přísnosti či třeštění jedněch se obávám ohebnosti jiných.“ Tohle všechno se stalo v posledním předválečném létě; o tom, co následovalo na podzim, o Bestově odjezdu a o svých vlastních starostech, jsem už mluvil: tomu, že Best na tyto události raději nahlíží z pozitivní stránky, jsem ale rozuměl. „Ve Francii a nyní v Dánsku,“ řekl, „jsem se snažil rozpracovávat praktické aspekty těchto teorií.“ – „A jak to jde?“ – „Myšlenka zavést ve Francii kontrolu nad státní správou byla dobrá. Do věci se ale příliš vměšovala Wehrmacht, která sledovala vlastní politiku, a Berlín, který všechno trochu pokazil těmi záležitostmi s rukojmími. A tečkou za vším byl samozřejmě 11. listopad. To byla podle mě hrubá chyba. Ale což. Teď navzdory všemu vřele doufám, že se z Dánska podaří vytvořit vzorový protektorát.“ – „O vaší práci se hovoří jen v dobrém.“ – „Ale jděte, i já mám své kritiky! A kromě toho jsem teprve začal, vždyť víte. Ale kromě těchto jasných cílů teď jde i o to, abychom napřeli síly k vytvoření celkové vize poválečného světa. Momentálně podnikáme veškeré kroky ad hoc a nesouvisle. A Führer ohledně svých záměrů vysílá protichůdné signály. Takže je velice těžké slibovat cokoliv konkrétního.“ – „Je mi naprosto jasné, co máte na mysli.“ Ve zkratce jsem mu vyprávěl o Lippertovi a o nadějích, které vyjádřil při našem rozhovoru v Majkopu. „Ano, to je dobrý příklad,“ řekl Best. „Jenže jiní lidé slibují totéž Vlámům. A mimoto teď Reichsführer pod nátlakem Obergruppenführera Bergera začíná s vlastní politikou, jelikož zakládá nejrůznější národní legie Waffen-SS, což s politikou Auswärtiges Amt naprosto není v souladu. V tom tkví jádro problému: jelikož se Führer neangažuje osobně, každý si vede svou vlastní politiku. Neexistuje žádná společná vize, a tudíž ani žádná skutečně völkisch politika. Opravdoví národní socialisté nemohou vykonávat svou práci, jež tkví ve směrování a vedení národa; místo toho si Parteigenossen, partajníci, rozdělují léna a vlády, jak se jim zachce.“ – „A vy si nemyslíte, že členové Strany jsou skuteční národní socialisté?“ Best zvedl prst: „Pozor. Nezaměňujte člena Strany s partajníkem. Ne všichni členové Strany, jako vy nebo já, musí být nutně ‚PG‘ Národní socialista musí své vizi věřit. A jelikož tato vize je společná, skuteční národní socialisté musí nutně společně napřít síly stejným směrem, který určuje Volk. Ale myslíte si, že tohle všechno,“ – rozmáchlým gestem ukázal do lokálu – „jsou skuteční národní socialisté? Partajník, to je někdo, kdo Straně vděčí za svou kariéru, kdo má ve Straně pozici, kterou musí hájit, a kdo tedy zájmy Strany brání ve sporech s jinými organizacemi, ať už jsou skutečné zájmy národa jakékoliv. Na začátku měla být Strana hnutím, hybnou silou národa; dnes už z ní je byrokratický aparát jako každý jiný. Někteří z nás už dlouho doufají, že by ji mohla nahradit SS. A zatím ještě není pozdě. Ale i SS podléhá nebezpečným tendencím.“ Napili jsme se; chtěl jsem se vrátit k tématu, které mi leželo na srdci. „Co si myslíte o mém nápadu?“ zeptal jsem se konečně. „Připadá mi, že se svou minulostí, se svou znalostí země a nejrůznějších francouzských myšlenkových směrů bych mohl být nejužitečnější ve Francii.“ – „Možná máte pravdu. Jak víte, problém je v tom, že mimo výsostně policejní otázky je SS ve Francii poněkud mimo hru. A mé jméno by vám u Militärbefehlshaber asi příliš k užitku nebylo. S Abetzem také nic nezmůžu, ten si tu svou trafiku příliš hlídá. Ale jestli o to skutečně stojíte, spojte se s Knochenem. Ten se na vás určitě bude pamatovat.“ – „Ano, to je dobrý nápad,“ odpověděl jsem jen nerad. Takhle jsem si to nepředstavoval. Best pokračoval: „Můžete mu říci, že jsem vás doporučil. A co Dánsko? To vás neláká? Tam bych vám určitě mohl opatřit dobré místo.“ Snažil jsem se, aby na mně má rostoucí nelibost nebyla příliš znát: „Velice vám za ten návrh děkuji. Mám však svou přesnou představu týkající se Francie, a pokud to bude možné, rád bych na ní zapracoval.“ – „Chápu. Ale kdybyste změnil názor, ozvěte se mi.“ – „Samozřejmě.“ Podíval se na hodinky. „Jdu na večeři s ministrem a rozhodně se musím převléknout. Jestli mě ohledně té vaší Francie napadne něco jiného nebo se doslechnu o nějakém zajímavém místě, dám vám vědět.“ – „Za to bych vám byl vděčný. Ještě jednou vám děkuji, že jste si na mě udělal čas.“ Dopil sklenku a odpověděl: „Bylo mi potěšením. Právě tohle mi od mého odchodu s RSHA nejvíc chybí: možnost otevřeně si promluvit s lidmi, kteří mají přesvědčení. V Dánsku si musím v jednom kuse dávat pozor. Tak tedy na shledanou!“ Doprovodil jsem jej a opustil jsem ho až na ulici před bývalým britským velvyslanectvím. Sledoval jsem, jak jeho auto mizí na Wilhelmstrasse, a pak jsem zamířil k Brandenburské bráně a k Tiergarten; jeho poslední slova mi nešla z hlavy. Člověk s přesvědčením? Dřív bych mezi ně určitě patřil, ale kde byly mé jasné názory dnes? Viděl jsem ty názory, plachtily kolem mě; jenže když jsem se některý z nich pokusil chytit, proklouzl mi mezi prsty jako vyplašený, svalnatý úhoř.

Thomas, to bezesporu člověk s přesvědčením byl; a to s přesvědčením, které se zjevně nevylučovalo ani se sledováním vlastních cílů, ani s všelijakými rozkošemi. Když jsem se vrátil do hotelu, našel jsem tu od něj vzkaz, kterým mě zval na balet. Zavolal jsem mu, abych se omluvil; vůbec mi nedal čas, vypálil na mě: „Tak co, jak to proběhlo?“ a pak mi začal vysvětlovat, proč on osobně nemohl nic podniknout. Trpělivě jsem naslouchal a při první příležitosti jsem se pokusil jeho pozvání odmítnout. Nechtěl o tom nic slyšet: „Stává se z tebe morous. Udělá ti dobře, když si někam vyrazíš.“ Ten nápad mě upřímně řečeno nesmírně rozčiloval, ale nakonec jsem ustoupil. Všichni Rusové byli samozřejmě zakázaní; hrála se Mozartova divertimenta, baletní čísla z Idomenea, Gavota a Les petits riens. Orchestr dirigoval Karajan, tehdy mladá vycházející hvězda, jež svou slávou zatím nezastínila Furtwänglera. Thomase jsem našel před vchodem pro účinkující: jeden z jeho přátel mu opatřil lóži. Všechno bylo dokonale zorganizované: ochotné uvaděčky nám odebraly kabáty a brigadýrky a zavedly nás do bufetu; tady jsme si vypili aperitiv ve společnosti hudebníků a hvězdiček z Goebbelsových studií, které okamžitě okouzlil Thomasův temperament a elegantní držení těla. Když nás vedli do naší lóže u jeviště nad orchestřištěm, utrousil jsem: „Nechceš jednu pozvat?“ Thomas jen pokrčil rameny. „To si děláš legraci. Abych pak mohl zajít za dobrým doktorem, na to bych musel být aspoň Gruppenführer.“ Dobíral jsem si ho jen mechanicky, nepřesvědčivě; pořád ještě jsem byl zabraný do sebe, uzavřený a nepřátelský ke všemu okolo; ale jakmile představení začalo, nadchl jsem se. Tanečníci se pohybovali jen několik metrů ode mě, a jak jsem je sledoval, připadal jsem si ubohý, vyzáblý a nešťastný, jako kdybych ze sebe ještě nesetřásl frontovou zimu a strach. Byli úchvatní – a jako by chtěli naznačit jakousi nepřeklenutelnou vzdálenost, odráželi se v zářivých kostýmech od země, z jejich blýskavých, nádherných těl jsem trnul a šílel vzrušením (ale bylo to vzrušení jalové, bez cíle, zmrzačené). Zlato, křišťál lustrů, tyl, hedvábí, honosné šperky, bělostné zuby umělců i jejich lesknoucí se svaly se na mě valily s drtivou silou. O první přestávce jsem se v propocené uniformě vrhl k baru, vypil jsem několik skleniček a pak jsem si vzal s sebou do lóže celou láhev. Thomas mě pobaveně sledoval a také pil, jen pomaleji. Z jedné vyšší lóže na opačné straně sálu mě jakási žena sledovala kukátkem. Byla příliš daleko, nedokázal jsem rozeznat její rysy a kukátko jsem neměl, ale bylo zjevné, že na mě upřeně zírá, a tahle drobná hra mě neuvěřitelně rozčilovala; o druhé přestávce jsem neučinil sebemenší pokus ji najít, utekl jsem do soukromého bufetu a s Thomasem jsem pokračoval v pití; hned po začátku další části programu jsem se ale začal chovat přímo dětinsky. Tleskal jsem, dokonce mě napadlo, že bych některé z baletek poslal květiny, ale netušil jsem, kterou vybrat, a mimoto jsem je neznal jménem, nevěděl jsem, jak na to, a bál jsem se, že bych se spletl. Ta žena se na mě dál dívala, ale mně to bylo k smíchu. Znovu jsem se napil a rozesmál jsem se. „Měl jsi pravdu,“ řekl jsem Thomasovi, „byl to dobrý nápad.“ Žasl jsem a zároveň se děsil. Nedokázal jsem pochopit tu tělesnou krásu tanečníků, krásu téměř abstraktní, asexuální, nečinící rozdíl mezi muži a ženami: ta krása mě téměř pohoršovala. Po baletu mě Thomas odvezl do jakési uličky v Charlottenburgu; když jsme vcházeli dovnitř, s hrůzou jsem zjistil, že to je vykřičený dům, ale na ústup už bylo příliš pozdě. Dál jsem pil, krmil se chlebíčky a Thomas mezitím tančil s polooděnými děvčaty, která ho zjevně dobře znala. Byli tu ještě jiní důstojníci a několik civilistů. Z gramofonu vyhrával zběsilý, vyzývavý jazz z amerických desek, které přehlušoval chraplavý a ztracený smích kurev. Většina z nich na sobě měla jen barevné hedvábné spodní prádlo a mně se z jejich měkkého, ochablého, ospalého masa, které Thomas nabíral plnými hrstmi, zvedal žaludek. Jedno z děvčat si mi zkusilo sednout na klín, položil jsem jí dlaň na holé břicho a zlehka jsem ji odstrčil, ale nedala se, a tak jsem ji odehnal tak drsně, až se urazila. Byl jsem bledý, podrážděný, všechno se tu blýskalo, řinčelo a způsobovalo mi bolest. Thomas mi se smíchem přišel nalít další sklenici: „Jestli se ti nelíbí, nemusíš z toho dělat událost, jsou tu i jiné.“ Celý brunátný zamával rukou. „Jen si vyber, já tě zvu.“ Vůbec se mi do toho nechtělo, ale nedal si říci; aby mě nechal být, nakonec jsem popadl láhev, ze které jsem pil, a s jednou náhodně vybranou holkou jsem odešel nahoru. V jejím pokojíku byl větší klid. Pomohla mi odložit si sako; když mi však chtěla rozepnout košili, zarazil jsem ji a řekl jí, aby si sedla. „Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se. – „Emilie,“ řekla; použila francouzský tvar toho jména. – „Povídej mi něco, Emilie.“ – „A co, Herr Offizier?“ – „Povídej mi o tom, jak jsi byla malá.“ Z jejích prvních slov mě zamrazilo: „Měla jsem sestru, dvojče. Umřela, když jí bylo deset. Obě dvě jsme měly stejnou nemoc, revmatickou horečku, a pak umřela na urémii, pořád v ní bylo víc a víc vody… Udusila se.“ Zašátrala v zásuvce a vytáhla dvě fotografie v rámečku. Na první vedle sebe stály dvě asi desetileté holčičky-dvojčata s velikýma očima a mašlemi ve vlasech; na druhé byla mrtvá v rakvi plné tulipánů. „Tahle fotografie nám visela doma. Od toho dne moje matka nesnášela tulipány, jejich vůni. Říkala: Přišla jsem o andílka a zůstal mi čert. Když jsem se vždycky potom náhodou zahlédla v zrcadle, měla jsem pocit, že vidím svoji mrtvou sestru. A když jsem domů ze školy běžela, maminka z toho mívala strašlivé hysterické záchvaty, měla pocit, že vidí sestřičku, a tak jsem se vždycky snažila chodit ze školy pomalu.“ – „A jak jsi skončila tady?“ zeptal jsem se jí. Dívku ale přemohla únava a usnula na pohovce. Opřel jsem se lokty o stůl, díval se na ni a tu a tam se napil. Probudila se: „Ach, nezlobte se, hned se svléknu.“ Usmál jsem se a odpověděl: „To není třeba.“ Posadil jsem se na pohovku, položil si její hlavu na klín a pohladil ji po vlasech: „Tak, trochu se prospi.“

V hotelu Eden na mě čekal další vzkaz: „Frau von Üxküll,“ vysvětlil mi recepční. „Tady je číslo, na které jí můžete zavolat.“ Vyšel jsem nahoru, ani jsem si nerozepnul sako a zhroutil jsem se na pohovku. Proč se se mnou po těch letech takhle snaží spojit? Proč teď? Nebyl bych býval dokázal říci, jestli se s ní chci vidět; věděl jsem ale, že jestli si to ona přeje, nesetkat se s ní by pro mě bylo stejně nemožné jako přestat dýchat. Té noci jsem nespal vůbec nebo jen málo. Surově se na mě valily vzpomínky; na rozdíl od těch, které na mě ve vlnách doléhaly ve Stalingradu, to už nebyly vzpomínky slunečné, prozářené, nýbrž vzpomínky barvené studeným světlem bledého, hořkého úplňku. Když jsme se na jaře vrátili z hor, zase jsme si nazí a zářiví ve světle plném prachu začali hrát na půdě mezi panenkami a koši a věšáky přetékajícími starým šatstvem, za kterými jsme nacházeli útočiště. Po zimě jsem byl bledý a na těle jsem neměl ještě ani jediný chloupek; pokud jde o ni, jí se mezi nohami začal rýsovat stín a její hruď, která se mi líbila plochá a hladká, začaly deformovat drobounké prsy. Vrátit čas ale nešlo. Byla ještě zima, bývali jsme celí v křeči a měli jsme husí kůži. Vylezla si na mě, ale po vnitřní straně stehen jí stékal potůček krve. Plakala: „Už to začíná. Začínám se rozkládat.“ Sevřel jsem ji v hubených pažích a plakal jsem s ní. Nebylo nám ani třináct. Nebylo to spravedlivé, chtěl jsem být jako ona; proč nemohu také krvácet, proč se s ní o to nemohu podělit? Proč nemůžeme být stejní? Ejakulace jsem ještě neměl, a tak jsme si hráli dál; teď jsme ale možná jeden druhého a sama sebe pozorovali o něco víc, a už tím se mezi námi otevírala propast, sice nepatrná, ale možná nás občas nutila věci trochu urychlovat. A pak se stalo to, co se stát muselo: jednoho dne mi na ruce a stehna vytryskla bílá lepkavá tekutina. Řekl jsem to Uně a ukázal jí to. Žasla, ale také ji to polekalo, s praktickými zákonitostmi už byla obeznámená. A tehdy nám půda prvně začala připadat ponurá, zaprášená a plná pavučin. Chtěl jsem ji políbit na teď už oblé ňadro, ale neměla zájem, klekla si a nabídla mi své úzké pubertální hýždě. Donesla krém, který vzala v matčině koupelně: „Na. Tam se nemůže nic stát,“ vysvětlila mi. Trpká, mdlá vůně krému mi v hlavě utkvěla víc než ten pocit. Ocitli jsme se mezi Zlatým věkem a dobou úpadku.

Když jsem jí dopoledne zavolal, měla naprosto klidný hlas. „Bydlíme v Kaiserhofu.“ – „Máš čas?“ – „Ano. Můžeme se sejít?“ – „Vyzvednu tě.“ Čekala mě ve vstupní hale, a když mě uviděla, vstala. Smekl jsem a ona mě zlehka políbila na tvář. Pak o krůček ustoupila a prohlížela si mě. Natáhla prst a nehtem poklepala na jeden z knoflíků saka, zdobených hákovým křížem. „Docela ti to v té uniformě sluší.“ Beze slova jsem se na ni díval: nezměnila se, nepochybně trochu dozrála, ale byla stále stejně krásná. „Co tu děláš?“ zeptal jsem se. – „Berndt měl nějaké vyřizování u notáře. Řekla jsem si, že možná budeš v Berlíně, a chtěla jsem tě vidět.“ – „Jak jsi mě našla?“ – „Jeden Berndtův známý zavolal na Prinz-Albrechtstrasse, a tam mu řekli, kde bydlíš. Co podnikneme?“ – „Máš čas?“ – „Celý den.“ – „Tak co si zajet do Potsdamu? Najíme se a projdeme se po parku.“

Byl to jeden z prvních opravdu krásných dní toho roku. Vzduch byl vlahý, v ještě bledém slunci pučely stromy. Ve vlaku jsme skoro nemluvili; působila nepřítomně a já byl stručně řečeno vyděšený; seděla otočená tváří k oknu a sledovala, jak za ním ubíhají stále ještě holé stromy Grunewaldského lesa; a já sledoval její tvář. Pod těžkými, gagátově černými vlasy působila téměř průsvitně, pod mléčnou pletí se zřetelně rýsovaly dlouhé namodralé žíly. Jedna z nich vybíhala ze spánku, dotýkala se koutku oka a pak dlouhou křivkou protnula tvář jako jizva. Představoval jsem si, jak pod tímto povrchem, hladkým a hlubokým jako opaleskující plátno vlámského mistra, líně pulsuje krev. Dole na krku pramenila další síť žil, rozprostírala se pod něžnou klíční kostí a mizela jí pod svetrem, aby, jak jsem věděl, jí jako dvě velké rozevřené dlaně zavlažila ňadra. Její oči, ty jsem viděl jen jako odrazy ve skle na hnědém pozadí hustých řad kmenů; byly bezbarvé, vzdálené, nepřítomné. V Potsdamu poblíž Garnisonskirche jsem znal malou restauraci. Zvonkohra vyhrávala drobný melancholický nápěv na motivy Mozartovy melodie. Restaurace byla otevřená: „Do Potsdamu ty Goebbelsovy utkvělé představy nedospěly,“ poznamenal jsem; ale už i v Berlíně se opět otevíralo mnoho podniků. Objednal jsem víno a zeptal se sestry na manželovo zdraví. „Ujde to,“ odpověděla stručně. Do Berlína přijeli jen na několik dní; pak se měli vydat do jednoho švýcarského sanatoria, kde měl Üxküll podstoupit léčebnou kúru. Poněkud váhavě jsem ji pobídl, aby mi řekla, jak se jí žije v Pomořansku. „Nemohu si stěžovat,“ ujistila mě a upírala na mě velké, čisté oči. „Berndtovi sedláci nám nosí jídlo, máme všechno, co potřebujeme. Občas se dostaneme dokonce k rybám. Hodně čtu, chodím na procházky. Připadá mi, že válka je někde daleko.“ – „Blíží se,“ opáčil jsem tvrdě. – „Snad si nemyslíš, že to dojde až do Německa?“ Pokrčil jsem rameny. „Možné je všechno.“ Cítil jsem, jak chladně a nuceně hovoříme, ale nenapadalo mě, jak tenhle chlad, který ji zřejmě nechával lhostejnou, prolomit. Pili jsme a něco málo pojedli. Pak, už vlídněji, nadhodila: „Slyšela jsem, že jsi byl raněný. Od Berndtových přátel vojáků. Žijeme poměrně v ústraní, ale kontakty neztrácí. Nic podrobného jsem se nedozvěděla a dělala jsem si starosti. Ale když tě tak vidím, asi to moc vážné nebylo.“ A tak jsem jí v klidu vyprávěl, co se stalo, a ukázal jí jizvu. Pustila příbor a zbledla; zvedla ruku, pak ji zase položila. „Promiň. To jsem nevěděla.“ Prstem jsem se dotkl hřbetu její ruky; pomalu ji odtáhla. Nic jsem neříkal. Vlastně jsem ani nevěděl, co říci: nic z toho, co jsem jí chtěl a potřeboval sdělit, jsem říci nemohl. Kávu tu neměli; dojedli jsme a já zaplatil. V potsdamských ulicích byl klid; vojáci, ženy s kočárky, aut jen málo. Mlčky jsme zamířili k parku. V Marlygarten, kudy se do něj vstupovalo, klid ulic přetrvával a sílil; tu a tam bylo vidět dvojici či raněného rekonvalescenta o berlích nebo na kolečkovém křesle. „To je hrůza,“ utrousila Una. „Takový blázinec.“ – „Je to nutné,“ podotkl jsem. Neodpověděla: dřív jsme spolu vždycky mluvívali. Po trávě se míhaly nepříliš plaché veverky; vpravo od nás si jedna brala od malé holčičky kousky chleba přímo z ruky, pak vždycky odběhla, vrátila se, znovu si uhryzla a holčička se šťastně rozesmála. Na jezírkách plavaly nebo přistávaly kachny různých druhů; těsně před dosednutím vždycky začaly zuřivě mávat křídly, postavily se téměř kolmo, aby přibrzdily, a roztažené nožky namířily k hladině; jakmile se dotkly hladiny, přitáhly nožky k sobě a ve spršce vody přistály na klenutém bříšku. Skrz borovice a holé větve dubů zářilo slunce; na křižovatkách cestiček se na podstavcích tyčili zbyteční, směšní amorkové a nymfy ze šedého kamene. V Mohrenrondellu, kruhu bust stíněných zastřiženými keři a umístěných pod stupňovitými terasami s révou a skleníky, si Una povytáhla sukni a mrštně jako děvčátko se usadila na lavičku. Zapálil jsem si cigaretu; půjčila si ji ode mě, párkrát natáhla a zase mi ji vrátila. „Povídej mi o Rusku.“ Vysvětlil jsem jí krátce a stručně, v čem spočívala bezpečnostní práce v týlu. Mlčky poslouchala. Nakonec se zeptala: „A tys taky zabíjel lidi?“ – „Jednou jsem musel uštědřovat rány z milosti. Většinou jsem ale získával informace a psal hlášení.“ – „A co jsi cítil, když jsi ty lidi střílel?“ Bez váhání jsem odpověděl: „Totéž, jako když jsem se díval, jak střílejí ostatní. Jakmile je potřeba to udělat, je jedno, kdo to dělá. A mimoto si myslím, že ten, kdo se dívá, má stejnou zodpovědnost jako ten, kdo koná.“ – „A je opravdu potřeba to dělat?“ – „Jestli chceme tuhle válku vyhrát, tak rozhodně ano.“ Zauvažovala nad tím a pak řekla: „Jsem ráda, že nejsem muž.“ – „A já jsem si častokrát přál mít takové štěstí jako ty.“ Vztáhla ke mně ruku a zamyšleně mě pohladila po tváři: připadalo mi, že se udusím štěstím, že se jí schoulím do náruče jako dítě. Ale pak vstala a já se vydal za ní. Nevzrušeně stoupala po terasách ke žlutému zámečku. „Víš něco o mamince?“ zeptala se přes rameno. – „Nic. Už léta si nepíšeme. Co s ní je?“ – „Je pořád v Antibes s Moreauem. Dělal nějaké obchody s německou armádou; teď jsou pod italskou správou: vypadá to, že se k nim chovají slušně, ale Moreau je z toho celý divý, protože je přesvědčený, že Mussolini chce Azurové pobřeží anektovat.“ Vyšli jsme na nejvyšší terasu, štěrkem sypané prostranství vedoucí až k zámku. Odtud jsme viděli celý park, za stromy se rýsovaly potsdamské střechy a věže. „Tatínek to tu měl hodně rád,“ řekla klidným hlasem Una. Do tváře se mi nahrnula krev a já ji chytil za paži: „Jak to víš?“ Pokrčila rameny. „Prostě to vím.“ – „Snad jsi někdy…“ Smutně se na mě podívala: „Je mrtvý, Maxi. Musíš si to zapamatovat.“ – „Takže ty to taky říkáš,“ vypadlo ze mě nenávistně. Dál byla klidná: „Ano, já to taky říkám.“ A zarecitovala anglicky:

Full fathom five thy father lies

Of his bones are coral made;

Those are pearls that were his eyes:

Nothing of him that doth fade

But doth suffer a sea-change

Into something rich and strange.

Znechuceně jsem se otočil a odcházel jsem. Dohnala mě a popadla za ruku. „Pojď. Podíváme se do zámku.“ Štěrk nám křupal pod nohama, obešli jsme budovu a vešli do kruhové haly. Roztržitě jsem přejížděl očima pozlátko, drahocenný nábytek, smyslné rokokové obrazy; na jiné myšlenky jsem přišel teprve v hudebním salonku, když jsem si prohlížel fortepiano a v duchu jsem se ptal, jestli je to totéž, na které Bach v ten den, kdy sem přišel, improvizoval pro krále budoucí Hudební obětinu; natáhl jsem ruku a ťukl do kláves, které možná zažily dotek Bachových prstů. Slavný von Menzelův obraz představující Bedřicha II., jak ve světle mohutných lustrů plných svic – přesně jako v den, kdy přijal Bacha – hraje na příčnou flétnu, nebyl vystavený, nepochybně ze strachu z bombardování. O něco dále vedla prohlídková trasa přes hostinský pokoj zvaný Voltairův, s maličkou postelí, v níž velikán údajně spal v letech, kdy učil Bedřicha osvícenství a nenávisti k Židům; ve skutečnosti však zřejmě bydlel na zámku ve městě. Una pobaveně zkoumala rozverné dekorace: „Na to, že si tenhle král už nedokázal sám zout boty, natož stáhnout kalhoty, měl nahé ženy docela v oblibě. Celý tenhle palác jako kdyby byl plný erotiky.“ – „To aby si připomněl, na co už zapomněl.“ U východu ukázala na kopec, kde se rýsovala umělá zřícenina, vděčící za svůj vznik rozmaru tohoto poněkud bizarního monarchy: „Nechceš tam nahoru?“ – „Ne. Pojďme radši k oranžerii.“ Kráčeli jsme beze spěchu a bez velkého zájmu o okolí. Na terase oranžerie jsme se na chvilku posadili a poté jsme sešli po schodech, jež s klasickým, pravidelným, dokonale symetrickým řádem obemykaly rozlehlé vodní nádrže a květinové záhony. Za nimi opět začínal park a my pokračovali nazdařbůh jeho dlouhými alejemi. „Jsi šťastný?“ zeptala se mě. – „Šťastný? Já? Ne. Ale co je to štěstí, to už jsem poznal. Teď jsem spokojený, nestěžuji si. Proč se ptáš?“ – „Jen tak.“ O kousek dál navázala: „Můžeš mi říct, proč jsme spolu přes osm let nemluvili?“ – „Jsi vdaná,“ odsekl jsem s potlačovaným vztekem. – „To ano, ale vdala jsem se až později. A mimoto to není důvod.“ – „Pro mě to důvod je. Proč sis ho vzala?“ Zastavila se a pozorně se na mě zadívala: „Já se ti nemusím z ničeho zodpovídat. Ale jestli to chceš vědět, tak ho mám ráda.“ I já jsem se na ni zadíval: „Změnila ses.“ – „Všichni se mění. Ty ses také změnil.“ Znovu jsme vykročili. „A ty, tys neměl nikoho rád?“ zeptala se. – „Ne. Já své sliby dodržuji.“ – „Nikdy jsem ti nic neslíbila.“ – „To je pravda,“ uznal jsem. – „Ať je to, jak chce,“ pokračovala, „tvrdohlavě lpět na starých slibech, to není žádná ctnost. Svět se mění a člověk se musí umět měnit s ním. Ty jsi vězeň minulosti.“ – „Radši bych tomu říkal loajalita, věrnost.“ – „S minulostí je konec, Maxi.“ – „S minulostí není konec nikdy.“

Došli jsme k čínskému pavilonku. Na vrcholku kupole lemované modrou stříškou a podpírané zlatými sloupy ve tvaru palem trůnil mandarín pod slunečníkem. Nahlédl jsem dovnitř: kruhový sál, orientální malby. Venku u paty každé palmy seděly exotické, rovněž pozlacené sochy. „Tak tohle je skutečně vyšinuté,“ poznamenal jsem. „Vida, o čem dřív snili mocní. Trochu směšné.“ – „O nic víc než blouznění dnešních mocných,“ odpověděla klidným hlasem. „Já mám tohle století moc ráda. Je jediné, o kterém se dá říci, že to nebylo století víry.“ – „Od Watteaua k Robespierrovi,“ opáčil jsem ironicky. Ušklíbla se: „Robespierre, to už je devatenácté. To byl skoro německý romantik. Máš pořád ještě tolik rád francouzskou hudbu, Rameaua, Forqueraye, Couperina?“ Uvědomil jsem si, že se mračím: tou otázkou mi krutě připomněla Jakova, malého židovského pianistu z Žitomiru. „Ano,“ odpověděl jsem nakonec. „Ale už hezky dlouho jsem neměl příležitost ji slyšet.“ – „Berndt ji občas hrává. Hlavně Rameaua. Tvrdí, že to není špatné, že některé klavírní kousky se skoro vyrovnají Bachovi.“ – „To si myslím také.“ Téměř stejný rozhovor jsem kdysi vedl s Jakovem. Už jsem nic neříkal. Ocitli jsme se na konci parku; otočili jsme se a pak jsme ve vzájemné shodě zahnuli k Friedenkirsche a k východu. „A co ty?“ zeptal jsem se. „Ty jsi v tom vašem pomořanském zapadákově šťastná?“ – „Ano. Jsem šťastná.“ – „Nenudíš se? Musíš si občas připadat trochu sama.“ Než odpověděla, znovu se na mě dlouze zadívala. „Já nic nepotřebuji.“ Z těch slov mě zamrazilo. Omnibusem jsme dojeli na nádraží. Když jsme čekali na vlak, zašel jsem si koupit Völkische Beobachter; a když jsem se vracel, Una se při pohledu na mě rozesmála. „Čemu se směješ?“ – „Vzpomněla jsem si na jeden Berndtův vtip. Říká Beobachteru ‚Verdblödungsblatt‘, Oblbovací noviny.“ Zamračil jsem se: „Měl by si dávat pozor na jazyk.“ – „Neboj se. On není hloupý a jeho přátelé jsou inteligentní lidé.“ – „Já se nebojím. Jenom tě na to upozorňuji, to je všechno.“ Přelétl jsem první stránku: Angličané opět bombardovali Kolín a nálet si vyžádal mnoho obětí z řad civilistů. Ukázal jsem jí ten článek: „Tihle Luftmörder jsou opravdu nestydatí,“ řekl jsem. „Tvrdí, že brání svobodu, a přitom vraždí ženy a děti.“ – „My také vraždíme ženy a děti,“ odpověděla tiše. Po těch slovech jsem se zastyděl, ale vzápětí se můj stud proměnil v hněv: „My zabíjíme naše nepřátele, protože bráníme svou zemi.“ – „Oni také brání svou zemi.“ – „Zabíjejí nevinné civilisty!“ Zrudl jsem, ona však zůstávala klidná. „Ty lidi, které popravujete, přece ne vždycky zatýkáte se zbraní v ruce. I vy jste zabíjeli děti.“ Dusil jsem se vztekem, nevěděl jsem, jak jí to vysvětlit; mně ten rozdíl připadal očividný, ale ona tvrdošíjně předstírala, že ho nevidí. „Chováš se ke mně, jako kdybych byl nějaký vrah!“ vykřikl jsem. Vzala mě za ruku: „Ale ne. Uklidni se.“ Uklidnil jsem se tedy a šel si ven zakouřit; pak jsme nastoupili do vlaku. Stejně jako cestou sem sledovala i teď Grunewald, a při pohledu na ni jsem se nejprve pomalu, pak závratnou rychlostí začal propadat do vzpomínek na naše poslední setkání. Bylo to v roce 1934, těsně po našich jednadvacátých narozeninách; konečně jsem se vymanil z područí a oznámil jsem matce, že odjíždím z Francie; cestou do Německa jsem se zastavil v Curychu; zaplatil jsem si pokoj v jednom hotýlku a vydal se najít Unu, která v tomto městě studovala. Tvářila se, že ji má návštěva překvapila: o pařížském výstupu s Moreauem a matkou a o mém rozhodnutí ovšem už věděla. Vzal jsem ji na večeři do restaurace sice poměrně skromné, ale zato klidné. Vyprávěla mi, že je v Curychu spokojená, že tu má přátele, že Jung je úžasný člověk. Ta poslední slova mě podráždila, muselo to být něčím v jejím tónu, ale nic jsem neříkal. „A co ty?“ zeptala se mě. A tak jsem jí prozradil, jaké si dělám naděje, že jsem se v Kielu zapsal na univerzitu, i to, že jsem vstoupil do NSDAP (to jsem udělal už při své druhé cestě do Německa v roce 1932). Poslouchala mě a pila víno; pil jsem také, ale pomaleji. „Nejsem si jistá, jestli tvé nadšení pro toho Hitlera sdílím,“ poznamenala. „Připadá mi, že je neurotický, že ho trápí nevyřešené komplexy, frustrace a nebezpečná ukřivděnost.“ – „Jak to můžeš říct?“ Spustil jsem sáhodlouhý proslov. Ona se ale zachmuřila a stáhla se do sebe. Když si dolévala sklenku, zarazil jsem se a na kostkovaném ubruse jsem ji vzal za ruku. „Uno, já to chci a musím udělat. Náš otec byl Němec. Má budoucnost na mě čeká v Německu, ne u zkažené francouzské buržoazie.“ – „Možná máš pravdu. Ale já se bojím, že s těmi lidmi přijdeš o duši.“ Zrudl jsem rozčilením a udeřil do stolu. „Uno!“ To bylo poprvé, co jsem na ni zvýšil hlas. Sklenička jí nadskočila, převrhla se, skutálela se ze stolu a roztříštila se jí u nohou. Přiběhl číšník se smetákem a Una ke mně zvedla až dosud sklopené oči. Byly jasné, téměř průsvitné. „Víš,“ řekl jsem, „konečně jsem si přečetl Prousta. Pamatuješ si tuhle pasáž?“ Se staženým hrdlem jsem zacitoval: „Ta sklenice bude, jako v Chrámu, symbolem našeho nezničitelného spojení…“ Mávla rukou. „Ne, ne. Ničemu nerozumíš, Maxi, nikdy jsi tomu nerozuměl.“ V obličeji byla červená, musela toho vypít hodně. „Vždycky jsi všechno bral moc vážně. Byla to hra, dětská hra. Byli jsme děti.“ Oči a hrdlo mi otékaly. Snažil jsem se ovládnout hlas. „To se pleteš, Uno. To tys nic nepochopila.“ Znovu se napila. „Buď už konečně dospělý, Maxi.“ Tehdy to bylo sedm let, co jsme žili každý zvlášť. „Nikdy,“ vyslovil jsem důrazně, „nikdy.“ A tenhle slib jsem dodržel, přestože to neocenila.

Ve vlaku do Potsdamu jsem ji pozoroval a přitom si uvědomoval tu ztrátu; jako bych se potopil a už se nikdy nevynořil. A na co myslela ona? Od toho večera v Curychu se její tvář nezměnila, jen byla maličko plnější; ale pro mě zůstávala uzavřená, nepřístupná; za ní byl jiný život. Projížděli jsme mezi výstavnými budovami Charlottenburgu; poté přišlo Zoo a Tiergarten. „Od té doby, co jsem v Berlíně, jsem ještě nebyl v zoo,“ řekl jsem. – „A přitom jsi zoo míval vždycky tak rád.“ – „Ano. Musím si tam zajít.“ Vystoupili jsme na Lehrter Hauptbahnhof a já sehnal taxi, abych ji doprovodil až na Wilhelmplatz. „Nechceš se mnou povečeřet?“ zeptal jsem se jí před vchodem do Kaiserhofu. – „Ráda,“ odpověděla, „ale teď musím za Berndtem.“ Domluvili jsme se, že se sejdeme za dvě hodiny, a já se vrátil k sobě do hotelu, vykoupat se a převléknout. Byl jsem vysílený. Její slova se mi míchala se vzpomínkami, vzpomínky se sny, sny s těmi nejšílenějšími myšlenkami. Vybavil jsem si onen krutý citát ze Shakespeara: že by i ona přešla na matčinu stranu? Určitě je pod vlivem svého manžela, toho baltského barona. Měla zůstat panenská, jako já, říkal jsem si vztekle. Téhle zmatené myšlence jsem se dlouze, zuřivě smál; zároveň mi bylo do pláče. Ve stanovenou hodinu jsem se opět dostavil do Kaiserhofu. Una se se mnou sešla v hale mezi pohodlnými hranatými křesly a palmičkami v květináčích; měla na sobě stejné šaty jako odpoledne. „Berndt odpočívá,“ řekla mi. I ona se cítila unavená, a tak jsme se rozhodli, že si večeři dáme v hotelu. Od té doby, co se znovu otvíraly restaurace, platilo nové Goebbelsovo nařízení o tom, že je třeba hostům ze solidarity s jednotkami na frontě nabízet Feldküchengerichte, polní kuchyni; když nám to vrchní vysvětloval, nespouštěl oči z mých vyznamenání a z mého výrazu se zakoktával; jeho rozpakům udělala Una přítrž svým veselým smíchem: „Já myslím, že toho se můj bratr najedl už dost.“ – „Ano, samozřejmě,“ vypravil ze sebe vrchní. „Máme také zvěřinu z Černého lesa. Se švestkovou omáčkou. Vynikající.“ – „Výborně,“ řekl jsem. „A k tomu francouzské víno.“ – „Ke zvěřině tedy burgundské?“ U jídla jsme si povídali o nejrůznějších věcech, zdaleka jsme obcházeli to, co se nás týkalo nejvíc. Opět jsem jí vyprávěl o Rusku, ne o všech těch hrůzách, ale o mých lidštějších zážitcích: o Hanikově smrti a hlavně o Vossovi: „Měl jsi ho rád.“ – „Ano. Měl úroveň.“ Ona mi vyprávěla, jak ji už od jejího příjezdu do Berlína rozčilují zdejší paničky. S manželem byla na jedné recepci a několika společenských večeřích: ženy vysokých stranických funkcionářů tu hovořily o dezertérech z reprodukční fronty, o bezdětných ženách, které prý se provinily zradou na přírodě, protože jejich lůno stávkuje. Smála se: „Žádná z nich samozřejmě neměla kuráž na to, aby se do mě pustila otevřeně, všichni vidí, jak na tom Berndt je. Měly ovšem štěstí, protože jinak bych jim vrazila facku. Ale umíraly zvědavostí, čmuchaly kolem mě, jen na rovinu se mě zeptat, jestli mu to finguje, to se neodvážily.“ Opět se zasmála a napila se vína. Nic jsem neříkal; i já jsem si kladl stejnou otázku. „Představ si to, dokonce tam byla jedna, tlustá žena nějakého Gauleitera, ověšená diamanty, na hlavě modrou trvalou, která si troufla mi navrhnout – prý kdyby se to jednou ukázalo jako nutnost –, že by mi našla nějakého pěkného SS-Manna, aby mě oplodnil. Nějakého – jak jen to říkala? Slušného muže, dolichocefala, tělesně i duševně zdravého a vyznačujícího se völkisch vůlí. Vysvětlila mi, že SS má úřad, který se takovouto eugenickou asistencí zabývá, a že se na něj mohu obrátit. Je to pravda?“ – „Říká se to. Je to Reichsführerův projekt, který se jmenuje Lebensborn. Ale jak to přesně funguje, to nevím.“ – „Oni se snad vážně zbláznili. Víš určitě, že to není jenom bordel pro SS-Männer a nóbl paničky?“ – „Ne, ne, to je něco úplně jiného.“ Zavrtěla hlavou. „Zkrátka a dobře – pointa se ti bude líbit: Z Ducha Svatého dítě nepočnete, řekla mi. Musela jsem se držet, abych jí neřekla, že ať je to, jak chce, takový SS-Mann, který by oplodnil ji, se rozhodně nenajde.“ Znovu se rozesmála a opět se napila. Jídla se skoro nedotkla, ale už stačila vypít skoro celou láhev vína; i přesto měla dál pohled nezakalený, opilá nebyla. Jako zákusek nám vrchní doporučil ananas: od začátku války jsem ho nejedl. „Jsou španělské,“ upřesnil. Una nechtěla; sledovala, jak si ten svůj připravuji a ochutnávám: několik lehce pocukrovaných kousků jsem jí dal. Pak jsem ji doprovodil do vstupní haly. Díval jsem se na ni a v ústech mi pořád ještě ulpívala příjemná chuť ananasu: „Spíš s ním v pokoji?“ – „Ne,“ odpověděla, „to by bylo moc složité.“ Zaváhala, pak mě rukou s oválnými nehty pohladila po zádech: „Pojď se mnou nahoru na skleničku, jestli chceš. Ale nedělej vylomeniny. A pak musíš odejít.“ V pokoji jsem si položil brigadýrku na komodu a posadil jsem se do křesla. Una se zula, v hedvábných punčochách přešla po koberci a nalila mi koňak; pak se usadila na postel, nohu přes nohu, a zapálila si. „Nevěděl jsem, že kouříš.“ – „Občas,“ odpověděla. „Když se napiju.“ Připadala mi nejkrásnější na světě. Vyprávěl jsem jí, že uvažuji o práci ve Francii, a o těžkostech, na které přitom narážím. „Měl by sis o tom promluvit s Berndtem,“ řekla. „Má hodně přátel na vysokých místech ve Wehrmacht, spolubojovníků z první války. Možná by pro tebe mohl něco udělat.“ Ta slova mě opět rozčilila. „Ten tvůj Berndt! Mluvíš jen o něm.“ – „Uklidni se, Maxi. Je to můj muž.“ Vstal jsem a začal jsem rázovat po pokoji. „To je mi jedno! Vetřel se mezi nás, nemá tu co dělat.“ – „Maxi.“ Dál mluvila tiše, s klidným pohledem. „Nevetřel se mezi nás. ‚My‘ o kterých mluvíš, neexistují, už nejsou, skončilo to. Teď trávím každý den s Berndtem, musíš to pochopit.“ Vztek se ve mně do té míry mísil s touhou, že jsem nevěděl, kde končí jedno a začíná druhé. Přistoupil jsem k ní a popadl ji za obě paže: „Polib mě.“ Zavrtěla hlavou; v tu chvíli se na mě poprvé za celou dobu zadívala přísně. „Nezačínej s tím zase.“ Nebylo mi dobře, dusil jsem se. Zničeně jsem se svezl k posteli a položil jí hlavu na klín jako na popravčí špalek. „V Curychu jsi mě líbala,“ vzlykal jsem. – „V Curychu jsem byla opilá.“ Posunula se a položila dlaň na přehoz. „Pojď. Lehni si sem ke mně.“ V botách jsem vylezl na postel a stočil jsem se jí do klubíčka k nohám. Přes punčochy jsem cítil její vůni. Hladila mě po vlasech. „Chudinko bratříčku,“ mumlala. Skrz slzy se mi povedlo s úsměvem ze sebe vypravit: „Takhle mi říkáš, protože ses narodila čtvrt hodiny přede mnou, protože to tobě ovázali zápěstí červeným provázkem.“ – „Ano, ale je tu ještě jeden rozdíl: ze mě je teď žena, a tys zůstal malý chlapeček.“ V Curychu probíhalo všechno jinak. Hodně pila, a já pil také. Po jídle jsme se šli projít. Venku bylo chladno, roztřásla se; lehce se potácela, a tak jsem ji vzal za paži a ona se do mě zavěsila. „Pojď se mnou,“ řekl jsem jí. „Do hotelu.“ Trochu zastřeným hlasem se ohradila: „Nehloupni, Maxi. Už nejsme děti.“ – „Pojď,“ nedal jsem si říci. „Popovídáme si.“ Ale byli jsme ve Švýcarsku, a dokonce i v hotelích takovéhoto druhu dělali potíže: „Je mi líto, Mein Herr. Do pokojů mají přístup jen hosté. Jestli chcete, můžete jít do baru.“ Una zamířila tím směrem, ale já ji zadržel: „Ne. Nemám náladu na lidi. Pojďme k tobě.“ Nebránila se a zavedla mě do svého studentského pokojíčku, malého, vymrzlého a zavaleného knihami. „Proč si nepřitopíš?“ zeptal jsem se, když jsem vyhrabával popel z kamen, abych rozdělal oheň. Pokrčila rameny a ukázala mi láhev bílého, švýcarského fendantu z Valais. „Nic víc nemám. Stačí to?“ – „Mně stačí cokoliv.“ Otevřel jsem láhev a až po okraj naplnil dvě skleničky, které mi se smíchem přidržela. Připadal jsem si napjatý, ztuhlý; vydal jsem se ke stolu a prohlížel si knihy, které tu ležely na hromadě. Většinu autorů jsem neznal. Namátkou jsem vybral jednu z nich. Una ji zahlédla a znovu se zasmála řezavým smíchem, ze kterého mi drnčely nervy. „Á, Rank! Ten je dobrý.“ – „Kdo to je?“ – „Jeden bývalý Freudův žák, Ferencziho přítel. Napsal krásnou knížku o incestu.“ Obrátil jsem se k ní a upřeně se na ni zadíval. Přestala se smát. „Proč to slovo říkáš?“ zeptal jsem se nakonec. Pokrčila rameny a podala mi sklenku. „Nech těch hloupostí,“ odsekla. „Radši mi ještě nalej.“ Odložil jsem knihu a chopil se láhve: „To nejsou žádné hlouposti.“ Znovu pokrčila rameny. Nalil jsem jí a ona se napila. Přistoupil jsem k ní s nataženou rukou, chtěl jsem se dotknout jejích krásných, černých, hustých vlasů. „Uno…“ Odstrčila mi dlaň. „Nech toho, Maxi.“ Lehce zavrávorala; vklouzl jsem jí rukou pod vlasy a pohladil ji po tváři a po šíji. Ztuhla, ale tentokrát mi ruku neodstrčila; znovu se napila. „Co chceš, Maxi?“ – „Chci, aby to bylo jako předtím,“ vydechl jsem s bušícím srdcem. – „To nejde.“ Zadrkotala zuby a opět upila vína. „Už předtím to nebylo jako předtím. Předtím nikdy nebylo.“ Blábolila, oči se jí klížily. „Nalij mi ještě.“ – „Ne.“ Sebral jsem jí skleničku a sehnul se k ní, abych ji políbil na rty. Prudce mě odstrčila, ale tím pohybem ztratila rovnováhu a pozadu se skácela na postel. Odložil jsem její sklenku a přistoupil k ní. Už se nehýbala, nohy obepnuté punčochami jí visely z postele, sukně se jí vykasala nad kolena. Ve spáncích mi bušila krev, byl jsem celý bez sebe, v tu chvíli jsem ji miloval víc než kdy jindy, dokonce víc, než jsem ji miloval v matčině břiše, a ona mě určitě milovala také, stejně a navždy. Naklonil jsem se nad ni; nebránila se.

Musel jsem usnout; když jsem se probudil, v pokoji byla tma. Nevěděl jsem, kde jsem, jestli v Curychu, nebo v Berlíně. Černé zatemňovací závěsy nepropouštěly ani paprsek světla. Vedle sebe jsem rozeznával nezřetelný obrys: Una vklouzla pod přikrývku a spala. Dlouho jsem poslouchal, jak něžně, pravidelně oddechuje. Pak jsem jí nekonečně pomalu odhrnul z ucha pramínek vlasů a sklonil jsem se nad její tvář. Zůstal jsem tak, nedotýkal jsem se jí, jen jsem nasával vůni její kůže a dechu ještě poznamenaného cigaretou. Nakonec jsem se zvedl, drobnými krůčky prošel pokojem a vyšel ven. Na ulici jsem si uvědomil, že jsem tam zapomněl brigadýrku, ale nevracel jsem se, jen jsem požádal portýra, aby mi zavolal taxi. V mém hotelovém pokoji se na mě dál valily vzpomínky a přiživovaly mou nespavost, ale teď to byly vzpomínky kruté, bouřlivé a strašné. Už jako dospělí jsme spolu byli v jakémsi muzeu mučicích nástrojů; měli tu nejrůznější důtky, kleště, železnou pannu a na konci sálu také gilotinu. Při pohledu na ni se mé sestře vlila červeň do tváří. „Chci si tam lehnout.“ V sále nikdo nebyl; zašel jsem za kustodem a strčil mu bankovku: „To je pro vás a nechte nás dvacet minut o samotě.“ – „Jak si přejete, pane,“ pousmál se. Zavřel jsem dveře a slyšel jsem, jak zamyká. Una se položila na dřevěnou desku; roztáhl jsem prkno s půlkulatým výřezem, nechal ji prostrčit hlavu, pečlivě jí odhrnul těžké prameny vlasů a přivřel jí štíhlý krk. Lapala po dechu. Vlastním páskem jsem jí svázal ruce za zády a vyhrnul jsem jí sukni. Ani jsem se nenamáhal jí stáhnout kalhotky, jen jsem odhrnul krajku a oběma rukama jí roztáhl zadek; v rýze mezi chloupky se jí zlehka svíral anus. Plivl jsem na něj. „Ne,“ bránila se. Vytáhl jsem ptáka, položil jsem se na ni a vnikl jsem dovnitř. Dlouze, zdušeně zaúpěla. Nalehl jsem na ni celou vahou; má poloha nebyla příliš pohodlná – kalhoty mi poutaly nohy, a tak jsem se mohl hýbat jen trhaně. Hrbil jsem se nad prknem, krk pod břitem, a šeptal jsem jí: „Zatáhnu za páku, spustím nůž.“ – „Prosím, dělej mi to do kundy,“ žadonila. – „Ne.“ Vyvrcholil jsem náhle, tím šokem se mi vyprázdnila hlava, jako když lžíce vyškrábne vejce ze skořápky. Je to ale pochybná vzpomínka, od dětství jsme se viděli jen jednou, právě v Curychu, a v Curychu žádné gilotiny nejsou, takže nevím, musí to být sen, zřejmě dávný sen, který se mi v mé samotě a zmatku v temném pokoji hotelu Eden vybavil, nebo se mi ten sen možná zdál té noci, když jsem na kratičkou, téměř nepovšimnutou chvilku usnul. Zlobilo mě to, protože přes veškeré mé vnitřní zmatky byl pro mě ten den prodchnutý čistotou, a teď přišly ty nepěkné výjevy a pošpinily ho. Odpuzovaly mě, ale zároveň mi dělaly starosti, protože jsem věděl, že ať už je to vzpomínka, představa, fantazie či sen, žije ve mně – a že má láska musí být utkána i z takových věcí.

Ráno kolem desáté mi na dveře zaklepal sluha: „Máte telefon, Herr Sturmbannführer.“ Sešel jsem do recepce a zvedl sluchátko; na druhém konci linky se ozvala Una: „Maxi! Půjdeš s námi na oběd? Řekni, že ano. Berndt tě chce poznat.“ – „Dobře. Kam?“ – „K Borchardtovi. Znáš to tam? Na Francözischestrasse. V jednu. Kdybys přišel dřív, odvolej se na nás, rezervovala jsem stůl.“ Vyšel jsem nahoru, oholil se a vysprchoval. Protože brigadýrku jsem neměl, oblékl jsem se do civilu a na kapsu saka si připíchl Železný kříž. Přišel jsem s předstihem a zeptal se, kde má místo Freiherr von Üxküll: zavedli mě ke stolu poněkud v ústraní a já si objednal sklenici vína. Zamyšleně, ještě roztrpčený těmi nočními výjevy, jsem přemýšlel o sestřině zvláštním manželství a o jejím zvláštním manželovi. Stalo se to v roce 1938, právě když jsem končil studium. Od oné noci v Curychu mi sestra psala jen zřídka; toho roku jsem od ní na jaře dostal dlouhý dopis. Popisovala mi v něm, jak na podzim roku 1935 těžce onemocněla. Chodila na psychoanalýzu, ale její deprese se jen zhoršovaly, a tak ji poslali do sanatoria v Davosu, aby si odpočinula a nabrala síly. Zůstala tam několik měsíců a na začátku roku 1936 se tu seznámila s jistým mužem, hudebním skladatelem. Od té doby se pravidelně vídali, a teď se měli brát. Doufám, že i ty z toho máš radost, psala. Ten dopis mi na několik dní způsobil naprosté vyčerpání. Přestal jsem chodit na univerzitu, přestal jsem vycházet z pokoje, ležel jsem v posteli tváří ke zdi. Tak vida, říkal jsem si, vida, k čemu to vede. Vykládají vám o lásce, ale jakmile se jim naskytne první příležitost hezky po měšťácku se vdát, šup, svalí se na záda a roztáhnou nohy. Jak nesmírně hořko mi bylo! Připadalo mi to jako nevyhnutelný konec pradávného příběhu, který mě nemilosrdně pronásledoval: naší rodinné historie, která v mém životě odjakživa či téměř odjakživa houževnatě potírala jakoukoliv stopu lásky. Ještě nikdy jsem si nepřipadal tak sám. Jakmile jsem se trochu vzpamatoval, napsal jsem jí strohý a formální dopis, poblahopřál jsem jí a popřál mnoho štěstí.

Tou dobou jsem se začínal přátelit s Thomasem, už jsme si tykali, a tak jsem ho požádal, aby mi o onom snoubenci, kterým byl Karl Berndt Egon Wilhelm, Freiherr von Üxküll, sehnal informace. Byl o hodně starší než ona; byl to německobaltský šlechtic a byl ochrnutý. Nechápal jsem to. Thomas mě zásobil podrobnostmi: vyznamenal se za světové války, na jejímž konci měl hodnost Obersta a vyznamenání Pour le Mérite; poté velel pluku Landeswehr, který v Kuronsku bojoval proti rudým Estoncům. Tady, ve své domovině, dostal zásah do páteře, a než byl donucen k ústupu, ještě z nosítek vydal rozkaz k podpálení sídla svých předků, aby tam bolševici nemohli vyvádět prasárny a srát. Jeho složka u SD byla poměrně obsáhlá: nebyl sice považován za oponenta v pravém slova smyslu, ale zřejmě neměl na určitých vyšších místech dobré jméno. Ve výmarské epoše si v Evropě získal uznání coby skladatel moderní vážné hudby, vědělo se o něm, že je to přítel a stoupenec Schönberga, a dopisoval si se sovětskými hudebníky a spisovateli. Po převzetí moci odmítl Straussovu nabídku, aby vstoupil do Reichsmusikkammer, což znamenalo konec jeho kariéry, a rovněž odmítl členství ve Straně. Žil v ústraní na panství své matky v Pomořansku, kam se přestěhoval po neúspěchu Bermondtovy armády a vyklizení Kuronska. Odjížděl odtud jen na léčení do Švýcarska; podle tamějších hlášení Straně a SD přijímal málo návštěv a ještě méně jich sám vykonával, s okresní honorací nechtěl mít nic společného. „Podivín,“ shrnul to Thomas. „Zahořklé, upjaté princátko, takový dinosaurus. A proč si tvoje sestra bere mrzáka? Ona má ochranitelský komplex?“ Ano, proč vlastně? Když jsem dostal pozvánku na svatbu, která se konala v Pomořansku, odpověděl jsem, že mi mé studijní povinnosti nedovolí přijet. Bylo nám tenkrát pětadvacet a mně připadalo, že vše, co bývalo doopravdy naše, umírá.

Restaurace se plnila: číšník tlačil von Üxkülla na invalidním vozíku a Una nesla pod paží mou brigadýrku. „Na!“ řekla zvesela a políbila mě na tvář. „Tohle sis zapomněl.“ – „Ano, díky,“ řekl jsem a zrudl. Zatímco číšník odnášel od stolu jednu židli, stiskl jsem von Üxküllovi ruku a obřadně jsem pronesl: „Jsem velice potěšen, že vás poznávám, Freiherr.“ – „Nápodobně, Herr Sturmbannführer. Nápodobně.“ Una ho dotlačila na místo a já se posadil naproti němu: Una se pak usadila mezi námi. Von Üxküll měl přísnou tvář, velice tenké rty a vlasy ostříhané na ježka: hnědé oči se mu ale občas zvláštním způsobem rozesmály, v koutcích měly vějířky vrásek. Oblečený byl prostě, v šedém vlněném obleku s pletenou kravatou, bez vyznamenání, a jeho jediným šperkem byl zlatý pečetní prsten, kterého jsem si všiml, když položil dlaň Uně na ruku: „Co budeš pít, drahá?“ – „Víno.“ Una působila vesele, šťastně; v duchu jsem přemítal, jestli se do toho nutí. Naproti tomu von Üxküllova škrobenost byla podle všeho zcela přirozená. Přinesli nám víno a von Üxküll se mě vyptával na mé zranění a rekonvalescenci. Poslouchal a pil, ale velice pomalu, po malých doušcích. Protože jsem příliš nevěděl, o čem mluvit, zeptal jsem se ho posléze, jestli byl za svého pobytu v Berlíně na nějakém koncertě. „Nedávají nic, co by mě zajímalo,“ odpověděl. „Ten mladý Karajan se mi moc nelíbí. Zatím je ještě příliš oslněný sám sebou, příliš arogantní.“ – „Takže vy dáváte přednost Furtwänglerovi?“ – „Furtwängler zřídkakdy něčím překvapí. Ale je velice solidní. Bohužel už ho nenechávají dirigovat Mozartovy opery, a to mu jde nejlépe. Člověk by až řekl, že snad Lorenzo da Ponte byl poloviční Žid a že Kouzelná flétna je zednářská opera.“ – „Vy si to nemyslíte?“ – „Možná to tak je, ale schválně mi předveďte nějakého německého diváka, který by na to dokázal přijít sám. Má žena mi říkala, že prý máte rád starou francouzskou hudbu?“ – „Ano, hlavně instrumentální díla.“ – „Máte dobrý vkus. Rameau i velký Couperin jsou stále neprávem opomíjeni. Existuje také celá pokladnice hudby pro violu da gamba ze 17. století, díla, která jsou ještě neprobádaná, ale já se s některými partiturami mohl seznámit. Úžasná věc. Skutečný vrchol, to je ovšem francouzská hudba začátku 18. století. Takhle dnes už nikdo psát neumí. Romantikové všechno zkazili, ještě dnes se z toho stěží dostáváme.“ – „Víš, že Furtwängler zrovna tenhle týden dirigoval?“ vmísila se do hovoru Una. „V Admiralpalastu. Účinkovala Tiana Lemnitzová, ta vůbec není špatná. Ale my tam nešli. Byl to Wagner, a toho Berndt nemá rád.“ – „To je mírně řečeno,“ ujal se opět slova von Üxküll. „Nemůžu ho vystát. Po technické stránce se mu povedly některé mimořádné objevy, jde o skutečné, objektivní novátorství, ale to všechno se utápí v pompéznosti, v megalomanii a také v hrubé manipulaci s city, jako je tomu po roce 1815 u valné většiny německé hudby. Psal pro lidi, jejichž hudební povědomí zahrnuje prakticky jen vojenské fanfáry. Nad Wagnerovými partiturami žasnu, ale poslouchat bych ho nemohl.“ – „A to neexistuje žádný německý skladatel, kterého byste vzal na milost?“ – „Po Mozartovi a Beethovenovi? Pár věcí od Schuberta, některé pasáže z Mahlera. V podstatě to je pouze Bach… a nyní samozřejmě Schönberg.“ – „Promiňte, Freiherr, ale připadá mi, že Schönbergova hudba se dá za německou označit jen těžko.“ – „Mladý muži,“ opáčil suše von Üxküll, „nesnažte se mě školit v antisemitismu. Já byl antisemitou, když vy jste byl ještě na houbách, přestože jsem natolik konzervativní, abych se domníval, že na smytí židovských nešvarů bohatě stačí svátost křtu. Schönberg je největší génius od časů Bacha. Jestli o něj Němci nestojí, jejich škoda.“ Una se zvonivě rozesmála: „Dokonce i VB o Berndtovi píše jako o jednom z nejlepších reprezentantů německé kultury. Ovšem kdyby byl spisovatel, tak už by byl buď ve Spojených státech jako Schönberg a Mann, nebo v Sachsenhausenu.“ – „To proto se od vás za posledních deset let nic neuvádělo?“ zeptal jsem se. Von Üxküll zašermoval vidličkou a odpověděl: „V první řadě nejsem členem Musikkammer, takže to nejde. A pokud svou hudbu nemohu představit ve vlastní zemi, v cizině ji uvádět odmítám.“ – „Proč se tedy členem nestanete?“ – „Z principu. Právě kvůli Schönbergovi. Když ho vyhodili z Akademie a musel odjet z Německa, nabídli mi jeho místo: poslal jsem je do háje. Přišel za mnou Strauss osobně. Právě nahradil velkého dirigenta Bruna Waltera. Řekl jsem mu, že by se měl stydět, že tohle je vláda banditů a zakyslých prolétů a že dlouho nevydrží. Strausse ostatně vyhodili o dva roky později kvůli židovské snaše.“ Nuceně jsem se usmál: „Nechci se pouštět do politických debat. Ale když tak poslouchám vaše názory, nějak nechápu, jak se můžete považovat za antisemitu.“ – „A přitom je to tak prosté,“ odpověděl povýšeně von Üxküll. „V Kuronsku a na Memelu jsem bojoval proti Židům a Rudým. Zasazoval jsem se o vyloučení Židů z německých univerzit a z politického i ekonomického života. Připíjel jsem na zdraví těch, co zabili Rathenaua. Hudba, to je ale něco jiného. Stačí zavřít oči a zaposlouchat se, a hned víte, jestli je dobrá nebo ne. Nemá nic společného s krví – a cenný je každý dobrý hudebník, ať je to Němec, Francouz, Angličan, Ital, Rus či Žid. Meyerbeer nestojí za nic ne proto, že to byl Žid, ale protože zkrátka nestojí za nic. A Wagner, který Meyerbeera nenáviděl, protože to byl Žid a protože mu kdysi pomáhal, podle mého stojí za úplně stejné nic.“ – „Jestli Max tohle bude vyprávět svým kolegům,“ zasmála se Una, „odskáčeš si to.“ – „Říkala jsi mi, že je to inteligentní člověk,“ podíval se na ni. „A já ti prokazuji tu čest, že tvému slovu věřím.“ – „Nejsem hudebník,“ řekl jsem, „a není pro mě tedy snadné vám odpovědět. To, co jsem měl možnost od Schönberga slyšet, se podle mého názoru nedá poslouchat. O jedné věci ovšem není sporu: na náladu své země očividně vyladěný nejste.“ – „O to se ani nesnažím, mladý muži,“ odvětil se zdviženou hlavou. „Do veřejných věcí už se dlouho nepletu a počítám s tím, že se věci veřejné nebudou plést do života mně.“ Člověk nemá vždycky na vybranou, chtělo se mi odpovědět, ale udržel jsem se.

Na konci oběda jsem se na Unin popud von Üxküllovi svěřil se svou touhou po místě ve Francii. „Nemohl bys mu pomoci?“ dodala Una. Von Üxküll se zamyslel: „Mohu něco zkusit. Ale mí přátelé z Wehrmacht nemají SS zrovna v lásce.“ To jsem už začínal chápat; a občas jsem si říkal, že když Blobel tehdy v Charkově ztratil soudnost, měl možná pravdu. Kamkoliv se vydám, vždy jako bych skončil ve slepé uličce: Best mi sice poslal tu svou Festgabe, ale o Francii se nezmínil; Thomas se dál tvářil nadějně, ale nic pro mě nenacházel. A já, zcela pohlcený přítomností své sestry a myšlenkami na ni, jsem se už o nic nesnažil, utápěl jsem se ve sklíčenosti, strnulý a zkamenělý jako smutný solný sloup na břehu Mrtvého moře. Ten večer Unu s manželem pozvali na recepci a ona mi navrhla, ať jdu s nimi; odmítl jsem: nechtěl jsem ji vidět uprostřed lehkomyslných, zpupných, opilých šlechticů popíjejících šampaňské a žertujících o všem, co mi bylo svaté. Mezi těmito lidmi bych se určitě cítil bezmocný, zahanbený, maličký; jejich sarkasmus by mě zraňoval a úzkost by mi bránila na něj reagovat; jejich svět byl lidem, jako jsem já, uzavřen a oni dobře věděli, jak to dát najevo. Zamkl jsem se v pokoji; měl jsem v úmyslu si prolistovat Festgabe, ale ta slova mi nedávala žádný smysl. A tak jsem se nechával kolébat sladkými, bláhovými představami: Una, přemožená výčitkami, odchází z večírku, jde do mého hotelu, dveře se otvírají, usmívá se na mě a ten okamžik vykoupí celou minulost. Byla to naprostá pitomost a já to věděl, ale čím víc času uběhlo, tím víc se mi dařilo sebe sama přesvědčit, že se to stane, tady a teď. Seděl jsem ve tmě na pohovce, při každém zvuku z chodby, každém cinknutí výtahu mi poskočilo srdce, čekal jsem. Ale pokaždé se otevřely a zavřely jiné dveře a ve mně vzlínala beznaděj jako černá voda, jako ta studená, nelítostná voda, jež objímá tonoucí a krade jim dech, drahocenný životadárný vzduch. Nazítří Una a von Üxküll odjeli do Švýcarska.

Ráno, těsně předtím, než nasedla na vlak, mi zavolala. Hlas měla jemný, něžný, vřelý. Mluvili jsme spolu krátce, tomu, co mi říkala, jsem příliš nevěnoval pozornost, ztracený ve své tísni jsem tiskl ucho ke sluchátku. „Mohli bychom se zase vidět,“ řekla. „Můžeš k nám přijet.“ – „Uvidíme,“ odpověděl ten druhý, který mluvil mými ústy. Znovu mě přepadla nevolnost, bylo mi na zvracení, křečovitě jsem polykal sliny, dýchal nosem a povedlo se mi ovládnout. Pak zavěsila a já byl opět sám.

Thomasovi se nakonec podařilo sjednat mi schůzku se Schulzem. „Jelikož jsi moc nepokročil, asi to stojí za to. Zkus na něj nejít moc zhurta.“ Do toho jsem se nemusel nijak nutit: Schulz, neduživý mužík, který si neustále mumlal pod vousy, se rty přetnutými ošklivou jizvou po souboji, se vyjadřoval v opisech, které bylo občas těžké sledovat, celou dobu urputně listoval v mé složce a nenechával mi příliš prostoru k projevu. Povedlo se mi prohodit pár slov o mém zájmu o naši zahraniční politiku, ale nezdálo se, že by tomu věnoval pozornost. Z této schůzky vyplynulo, že se o mě zajímají na vyšších místech a že se uvidí na konci mé rekonvalescence. Příliš povzbudivé to nebylo a Thomas mi potvrdil správnost mé interpretace: „Budou si tě muset vyžádat odtamtud, na nějaký konkrétní post. Jinak tě vyšlou tak leda do Bulharska. Tam je sice klid, ale víno – žádná sláva.“ Best mi navrhl kontaktovat Knochena, ale Thomasova slova mi vnukla lepší nápad: koneckonců mám dovolenou, nic mě nenutí zůstávat v Berlíně.

Sedl jsem na noční rychlík a chvíli po rozednění jsem byl v Paříži. Kontroly mi nedělaly žádné problémy. Před nádražím jsem se s potěšením rozhlédl po světle šedých kamenných budovách a životem kypící ulici; kvůli omezením tu aut jezdilo jen málo, ale ulice přetékaly bicykly a tříkolkami, mezi kterými si jen těžko razily cestu německé vozy. V návalu nadšení jsem vešel do první kavárny a dal si vestoje u baru skleničku. Byl jsem v civilu a nikdo neměl důvod považovat mě za cokoliv jiného než za Francouze, což mě plnilo zvláštní radostí. Volným krokem jsem došel až na Montmartre a ubytoval jsem se v nenápadném hotýlku na úbočí kopce nad Pigalle; znal jsem to tam: pokoje tu měli prosté a čisté a majitel nebyl zvědavý, což mi vyhovovalo. V den příjezdu jsem neměl chuť se s nikým vidět. Šel jsem se projít. Byl duben, všude se dalo tušit jaro, v bledé modři nebe, v pupenech a květech na větvích stromů, v určité radosti či alespoň úlevě znatelné v chůzi lidí. Žilo se tu, jak jsem věděl, těžce, nejedna tvář svou nažloutlou barvou prozrazovala, že zásobování vázne. Ale od mé poslední návštěvy jako by se tu nic nezměnilo, tedy až na dopravu a nápisy na zdech: teď se na nich dalo číst STALINGRAD nebo 1918, kterýžto letopočet byl často smazaný a občas přepsaný na 1763, nepochybně duchaplná iniciativa našich tajných služeb. Pomalu jsem sešel až k Seině a zaskočil k bukinistům na nábřeží: k mému překvapení tu vedle Célina, Drieua, Mauriaca, Bernanose či Montherlanta nepokrytě prodávali Kafku, Prousta a dokonce Thomase Manna; laxnost tu zřejmě byla obecným pravidlem. Skoro všichni antikváři měli Rebatetovu knihu Trosky, která vyšla o rok dříve: zvědavě jsem si ji prolistoval, ale koupi jsem odložil na později. Nakonec jsem se rozhodl pro soubor eseji Maurice Blanchota, kritika z Nouvelle Revue Française, jehož některých předválečných statí jsem si cenil; byly to brožované signální výtisky, které zřejmě prodal nějaký novinář, a nesly název Faux pas; bukinista mi vysvětlil, že vydání knihy se zdrželo kvůli nedostatku papíru, ale přitom mě ujišťoval, že je to jedna z nejlepších současných publikací, leda že bych měl rád Sartra, ale on Sartra rád nemá (já tehdy o Sartrovi ještě ani neslyšel). Na náměstí Saint-Michel jsem se usadil na jednu zahrádku poblíž kašny, objednal jsem si sendvič a víno. Původní majitel knihy rozřezal jen první arch; nechal jsem si přinést nůž a při čekání na sendvič jsem rozřezal ostatní stránky, byl to pomalý, klidný rituál, který jsem si odjakživa vychutnával. Papír byl velice nekvalitní; musel jsem dávat pozor, abych zbrklostí listy neroztrhal. Když jsem se najedl, vyšel jsem k Lucemburským zahradám. Tenhle chladný, geometrický park, prodchnutý poklidným ruchem, jsem měl vždycky rád. Alejemi, které se paprskovitě sbíhají k ústřední kruhové nádrži, se podél stále ještě holých stromů a záhonů procházeli lidé, pobrukovali si, povídali si, četli nebo se zavřenýma očima nastavovali tvář bledému slunci, táhle, nevzrušeně to tu šumělo. Posadil jsem se na kovovou židli s oprýskaným zeleným nátěrem a namátkou jsem si přečetl několik eseji, nejprve tu o Orestovi, která ovšem pojednávala spíše o Sartrovi; ten podle všeho napsal hru, v níž využil postavy nebohého otcovraha, aby na ní demonstroval myšlenky o lidské svobodě ve zločinu; Blanchot ho příkře odsuzoval, a já nemohl než souhlasit. Získal si mě však hlavně článek o Melvillově Bílé velrybě, v němž Blanchot hovořil o této neskutečné knize, jež poznamenala jedno údobí mého mládí, o tomto psaném ekvivalentu vesmíru, tajuplně, jako o díle, které si uchovává ironickou povahu záhady a prozrazuje se jedině otázkami, jež klade. Po pravdě řečeno jsem tomu příliš nerozuměl. Probouzelo to ovšem můj stesk po životě, který jsem býval mohl žít: namísto tíživé přesnosti zákona radost ze svobodné hry s ideou a jazykem; a já se šťastně nechal unášet zákruty této hutné, trpělivé myšlenky, která se prodírala vpřed představami jako podzemní řeka, jež si zvolna razí cestu skálou. Nakonec jsem knihu zavřel a znovu vykročil, nejprve směrem k Odéonu, kde nápisy na zdech přímo bujely, a pak po téměř prázdném bulváru Saint-Germain k Národnímu shromáždění. Každé místo ve mně budilo konkrétní vzpomínky na má léta přípravky i na ta pozdější, když jsem vstoupil na ELSP; asi jsem se tehdy hodně trápil, vzpomínal jsem si na svou rostoucí nenávist k Francii, ale tyhle vzpomínky ke mně na tu dálku pronikaly jaksi zmírněné, téměř šťastné, obestřené – nepochybně deformujícím – jasem. Pokračoval jsem k prostranství před Invalidovnou, kde se shlukovali chodci a sledovali dělníky, kteří s koňskými potahy orali trávník, aby tu mohli sázet zeleninu; o kousek dál si děti jakoby nic hrály s míčem u lehkého tanku české výroby, označeného hákovým křížem. Poté jsem přešel po mostě Alexandra III. U Grand Palais zvaly plakáty na dvě výstavy: jedna se jmenovala Proč chtěli Židé válku?, druhá představovala sbírku řeckých a římských děl. Své znalosti antisemitismu jsem si ani v nejmenším doplňovat nehodlal, zato antika mě přitahovala; koupil jsem si vstupenku a vešel. Byla tu řada úchvatných děl, většina z nich byla nepochybně zapůjčená z Louvru. Dlouze jsem obdivoval chladnou, klidnou, nelidskou krásu pompejského Apollóna s kitharou, velké sochy z nyní již zelenavého bronzu. Měl útlé, ještě ne zcela dospělé tělo s dětským přirozením a buclatou zadnicí; prošel jsem výstavu z jednoho konce na druhý, ale k němu jsem se neustále vracel: jeho krása mě fascinovala. Třeba to kdysi byl jen obyčejný mladý krasavec, ale ty šedozelené skvrny, které mu rozežíraly kůži, propůjčovaly jeho zjevu oslnivou hloubku. Zarazil mě jeden detail: ať jsem se mu do očí, realisticky namalovaných přímo na bronzu, díval z jakéhokoliv úhlu, on mi do očí nikdy nehleděl; jeho pohled, utopený a ztracený v prázdnotě jeho věčnosti, se nedal polapit. Malomocenství kovu mu nadýmalo tváře, hruď i hýždě, téměř mu sežralo levou ruku, jež kdysi jistě třímala zmizelý nástroj. Tvářil se marnivě, téměř namyšleně. Při pohledu na něj mě přepadla touha, chuť začít ho lízat; a on se přede mnou klidně a nekonečně pomalu rozkládal. Po této návštěvě jsem se vyhnul Champs-Élysées, procházel jsem se tichými uličkami osmého arrondissementu a pak jsem pomalu vyšel na Montmartre. Snášel se večer, vzduch voněl. Majitel hotelu mi doporučil malou restauraci, kde se vařilo ze surovin z černého trhu a kde jsem se mohl najíst bez lístků. „Chodí tam plno neznabohů, ale vaří se tam dobře.“ Klientela se podle všeho skládala hlavně z kolaborantů a šmelinářů; přinesli mi hovězí pupek se šalotkou a fazolkami a k tomu karafu dobrého bordeaux; jako zákusek byl dort Tatin se šlehačkou a naprostý luxus, opravdová káva. Apollón v Grand Palais ve mně ovšem probudil i jiné tužby. Sešel jsem na Pigalle a našel malý bar, kde jsem to dobře znal: posadil jsem se k výčepu, objednal si koňak a čekal. Zanedlouho jsem si už do hotelu vedl chlapce. Pod čapkou měl rozcuchané kudrnaté vlasy; lehké chmýří mu krylo břicho, na hrudi houstlo a barvilo se dohněda. Byl takový, jak jsem to měl rád, mlčenlivý a poslušný. Můj zadek se před ním rozvíral jako květina, a když mě konečně naplnil, na kořeni páteře mi vyrostla koule bílého světla, zvolna mi vystoupala po zádech a vygumovala mi hlavu. A víc než kdy jindy mi ten večer připadalo, že takhle přímo odpovídám své sestře, že – ať chce, nebo ne – ji přijímám do sebe. Ruce a pták toho neznámého chlapce dělaly s mým tělem cosi, co mě ohromovalo. Když bylo po všem, poslal jsem ho pryč, ale neusnul jsem, nahý jsem se rozvaloval ve zmuchlaných přikrývkách jako štěstím zmožené dítě.

Nazítří ráno jsem zašel do redakce Je Suis Partout. Pracovali v ní nebo se kolem ní pohybovali téměř všichni mí pařížští přátelé. Začalo to už poměrně dávno. Když jsem se v sedmnácti do Paříže přestěhoval kvůli přípravnému univerzitnímu kurzu, nikoho jsem tu neznal. Nastoupil jsem na lyceum v Janson-de-Sailly; Moreau mi přidělil nevelkou měsíční apanáž, ovšem pod podmínkou, že se budu dobře učit, a měl jsem relativní svobodu; po žalářní noční můře předchozích tří let by stačilo mnohem méně, aby se mi z toho zatočila hlava. I přesto jsem se choval slušně a nic jsem nevyváděl. Po škole jsem chodíval k Seině přehrabovat se v knížkách u bukinistů nebo jsem se spolužáky zašel do některé kavárničky v Latinské čtvrti, popíjeli jsme nevalné červené a měnili svět. Mí spolužáci mi ovšem připadali poněkud nezajímaví. Téměř všichni pocházeli z vysokých buržoazních vrstev a připravovali se na to, že budou slepě kráčet ve stopách svých otců. Měli peníze a příliš brzy se naučili, jak je svět uspořádaný a že jejich místo v něm je nahoře. Dělníky buď opovrhovali, nebo se jich báli; ideály, jež jsem si přivezl ze své první německé cesty, tedy že dělníci jsou součástí Národa právě tak jako buržoazie, že společnost musí být přirozeně uspořádána ku prospěchu všech, a ne jen několika vyvolených, a že pracující v tomto společenském řádu nesmějí být drženi zkrátka, nýbrž v něm musí zaujmout důstojné místo, aby nepodlehli svodům bolševismu – to vše jim bylo cizí. Jejich politické názory byly stejně úzkoprsé jako jejich měšťácká mravopočestnost, a snažit se s nimi diskutovat o fašismu či o německém národním socialismu (který právě v září toho roku zaznamenal drtivý volební úspěch, stal se druhou stranou v zemi a svým vítězstvím rozvířil celou Evropu) mi připadalo ještě zbytečnější, než o ideálech mládežnického hnutí, hlásaných Hansem Blüherem. Freud (pokud o něm vůbec kdy slyšeli) pro ně byl erotoman, Spengler potrhlý pruský mudrlant, Jünger zase válečný štváč, který si nebezpečně zahrává s bolševismem; podezřelý jim byl dokonce i Péguy. Vymykalo se jen několik venkovských stipendistů, s nimiž jsem se také stýkal nejvíc. Jeden z nich, jistý Antoine F., měl mladšího bratra na mé vysněné École Normale Supérieure, a právě on mě tam zavedl poprvé; popíjeli jsme grog a diskutovali o Nietzschovi a Schopenhauerovi, které jsme s jeho bratrem a jeho spolubydlícími z koleje objevovali. Tento Bertrand F. byl takzvaný kvadrát, tedy student druhého ročníku; nejlepší kolejní pokoje s gauči, obrázky na zdech a kamny povětšinou obývali kubusové, tedy studenti ročníku třetího. Když jsem jednou kolem jednoho z těchto pokojů procházel, všiml jsem si nade dveřmi řeckého nápisu: „Zde pracuje šest krásných a dobrých (hex kaloi kagathoi) – a ještě jeden jiný (kai tis allos).“ Dveře byly pootevřené, strčil jsem do nich a řecky se zeptal: „A kdo je tedy ten jeden jiný?“ Mladík s kulatým obličejem zvedl silné brýle od knihy a týmž jazykem odpověděl: „Hebrej, který neumí řecky. A ty jsi kdo?“ – „Já jsem také jiný, ale ukutý z lepšího kovu než ten tvůj Hebrej: jsem Němec.“ – „Němec, který umí řecky?“ – „A je snad nějaký lepší jazyk, kterým se dá hovořit s Francouzem?“ Vyprskl smíchy a představil se: byl to Robert Brasillach. Vysvětlil jsem mu, že jsem vlastně z poloviny Francouz a že od roku 1924 ve Francii žiji; zeptal se mě, jestli jsem se od té doby podíval do Německa, a já mu vyprávěl o své letní cestě; brzy jsme zabrousili na národní socialismus. Mému líčení a vysvětlování pozorně naslouchal. „Stav se, kdy budeš chtít,“ řekl nakonec. „Mám přátele, kteří se s tebou rádi seznámí.“ Jeho prostřednictvím jsem objevil jiný svět, který neměl s oněmi budoucími státními poskoky nic společného. Tito mladí lidé se vyžívali ve vizích budoucnosti své země i celé Evropy, o nichž bouřlivě diskutovali a zároveň je živili obsáhlým studiem historie. Jejich myšlenky i zájmy měly široký záběr. Brasillach se svým budoucím švagrem Mauricem Bardèchem byli filmoví nadšenci a objevili pro mě nejen Chaplina či Reného Claira, ale i Ejzenštejna, Langa, Pabsta a Dreyera. Zavedli mě do sídla Action française, do jejich tiskárny na rue Montmartre, krásného úzkého domu s renesančním schodištěm, plného rachotu rotaček. Několikrát jsem se setkal s Maurrasem, který vždycky přicházel pozdě, až kolem jedenácté večer; byl nahluchlý a zatrpklý, ale vždy připravený otevřít své srdce a žlučovitě zanadávat na marxisty, na buržoazii, na republikány či na Židy. Brasillach byl tenkrát ještě cele pod jeho vlivem, ale pro mě tvrdošíjná Maurrasova nenávist k Německu znamenala nepřekonatelnou překážku, a s Robertem jsme se na toto téma často přeli. Jestli se Hitler dostane k moci, tvrdil jsem, spojí německé dělnictvo se střední třídou a tím definitivně zamezí rudé hrozbě, jestli Francie udělá totéž a jestli se poté oběma sjednoceným zemím podaří potlačit zhoubný vliv Židů, pak národní a zároveň socialistické srdce Evropy vytvoří s Itálií nepřemožitelný blok společných zájmů. Jenže Francouzi se pořád ještě nevybabrali ze své hokynářské mentality a opožděného revanšismu. Nespravedlivé články versailleské smlouvy Hitler samozřejmě smetl pod stůl, to byla čirá historická nutnost; ale pokud by francouzské síly měly dost zdravého rozumu na to, aby naopak zlikvidovaly prohnilou republiku a Židy, kteří v ní tahají za nitky, nezůstalo by francouzsko-německé spojenectví pouhou možností, nýbrž by se stalo nevyhnutelností, novou evropskou Dohodou, jež by přistřihla křídla plutokratům a britským imperialistům a jež by byla záhy s to čelit bolševikům a přivést Rusko do společenství civilizovaných národů (jak je vidět, má cesta do Německa mému intelektuálnímu růstu prospěla; Moreau by se zděsil, kdyby viděl, k čemu využívám jeho peněz). Brasillach se mnou v podstatě souhlasil: „Ano,“ říkal, „poválečná doba už skončila. Jestli se chceme vyhnout další válce, musíme si pospíšit. Byla by to katastrofa, konec evropské civilizace a vítězství barbarů.“ Většina mladých Maurrasových žáků smýšlela stejně. K nejbystřejším a nejsžíravějším z nich patřil Lucien Rebatet, který měl pod pseudonymem François Vinneuil v Action française na starosti literární a filmovou rubriku. Byl o deset let starší než já, ale přesto jsme se díky jeho náklonnosti k Německu brzy sblížili. Byli tu také Maxence, Blond, Jacques Talagrand, ze kterého se stal Thierry Maulnier, Jules Supervielle a mnoho dalších. Když měl zrovna někdo peníze, scházeli jsme se v hostinci Lipp, a jinak ve studentské hospůdce v Latinské čtvrti. Zuřivě jsme diskutovali o literatuře a snažili jsme se definovat literaturu „fašistickou“: Rebatet navrhoval Plútarcha, Corneille a Stendhala. „Fašismus,“ nadhodil jednoho dne Brasillach, „to je nejvlastnější poezie 20. století,“ a já s ním musel souhlasit: fašismus, fascio, fascinace (později, když zmoudřel nebo získal na opatrnosti, ovšem týž přídomek přisoudil komunismu).

Když jsem na jaře 1932 úspěšně složil přijímací zkoušky, většina mých přátel z École Normale končila studium; po prázdninách se rozjeli do celé Francie, ať už na vojnu, nebo na přidělené učitelské místo. Já opět strávil léto v Německu, kde to tehdy vřelo: německá výroba spadla oproti roku 1929 na polovinu a Brüning s Hindenburgovou podporou vládl prostřednictvím dekretů. Tento stav nemohl dlouho vydržet. I jinde se zaběhaný řád chvěl v základech. Ve Španělsku svrhla monarchii klika složená ze zednářů, kněží a revolucionářů. Amerika byla téměř na kolenou. Ve Francii se přímé důsledky krize neprojevovaly tak zřetelně, ale situace nebyla růžová a komunisté nenápadně a houževnatě pokračovali v podvratné činnosti. Aniž bych se s tím někomu svěřil, podal jsem si přihlášku do NSDAP, sekce Ausland (pro Reichsdeutschen žijící v cizině), a byl jsem bez okolků přijat. Na podzim jsem nastoupil na ELSP, a i poté jsem se stýkal se svými přáteli z École Normale a Action française, kteří pravidelně jezdili do Paříže na víkendy. Spolužáky jsem měl podobné jako na lyceu, ale přednášky mi k mému překvapení připadaly zajímavé. Někdy tenkrát jsem se také, nepochybně pod vlivem Rebateta a jeho nového přítele, vycházející hvězdy Louise Destouchese (Cesta právě vyšla, ale nadšení pro ni se zatím omezovalo na kroužek zasvěcených a Céline se ještě rád stýkal s mladými lidmi), nadchl pro francouzskou klavírní hudbu, v té době opět objevovanou a hranou; s Célinem jsme chodili na Marcelle Meyerovou a já s větší trpkostí než kdy jindy litoval, že jsem vinou své lenosti a lehkomyslnosti od klavíru tak záhy zběhl. Po Novém roce vyzval prezident Hindenburg Hitlera k sestavení vlády. Spolužáci se třásli, mí přátelé vyčkávali a já jásal. Ale zatímco se Strana vypořádávala s Rudými, zametala s plutodemokratickými sviněmi a vše završila rozpuštěním buržoazních stran, já trčel ve Francii. V našich očích a v naší době šlo o skutečnou národní revoluci, a já ji mohl sledovat jen na dálku, prostřednictvím novin a filmových žurnálů. I ve Francii to kypělo. Mnozí se jeli podívat na vlastní oči, všichni psali a snili o podobném obrození pro svou zemi. Nyní již na oficiální úrovni se navazovaly vztahy s Němci, kteří volali po francouzsko-německém sblížení; Brasillach mě seznámil s Otto Abetzem, von Ribbentropovým člověkem (v té době ještě poradcem Strany pro zahraniční záležitosti); jeho názory souzněly s těmi, které jsem hlásal od svého prvního návratu z Německa. Překážkou pro mnohé byl ovšem Maurras; jen ti nejlepší poznali, že jeho hypochondrické předtuchy je třeba překonat, a dokonce i oni pod vlivem jeho charismatu a podmanivosti váhali. V téže době bylo díky Staviského aféře odhaleno policejní podhoubí mocenské korupce, a Action française znovu získala morální autoritu, jakou nepoznala od roku 1918. To všechno skončilo 6. února 1934. Ve skutečnosti byly ty události poměrně zmatečné: do ulic jsem vyšel i já, Antoine F. (který na ELSP nastoupil zároveň se mnou), Blond, Brasillach a ještě několik dalších. Z Champs-Elysées k nám slabě doléhal zvuk výstřelů; o něco níž, na úrovni náměstí Svornosti, už dav prchal. Zbytek noci jsme pochodovali po ulicích, a když jsme narazili na jiné mladé lidi, skandovali jsme hesla. Teprve nazítří jsme se dozvěděli, že několik lidí zahynulo. Maurras, na kterého se všichni instinktivně obrátili, hodil ručník do ringu. Celá ta aféra naprosto vyšuměla. Inaction française, nazval to rozběsněný Rebatet, který to Maurrasovi nikdy neodpustil. Mně to bylo jedno: mé rozhodnutí mělo čím dál tím zřetelnější obrysy a svou budoucnost jsem už s Francií nespojoval.

A právě na Rebateta jsem narazil v Je Suis Partout. „Helemese, kdo se nám to vrátil z hrobu!“ – „Ano, jak vidíš,“ opáčil jsem. „Prý jsi teď slavný.“ Rozhodil rukama a zaškaredil se: „Vůbec tomu nerozumím. Přitom jsem se tolik nadřel s tím, abych urazil opravdu úplně každého. Ostatně na začátku to fungovalo: Grasset mi tu knížku odmítl, protože jsem urazil příliš mnoho blízkých přátel, jak říkal, a Gallimard v ní chtěl škrtat. Nakonec mi ji přijal ten Belgičan, vzpomínáš si na něj, ten, co vydal Célina? Výsledek: nadělal jmění a já taky. Když jsem měl v Rive gauche autogramiádu, člověk by řekl, že přijela nějaká filmová star. Vlastně se ta knížka nelíbila jen Němcům.“ Podezíravě se na mě zadíval: „Četls ji?“ – „Ještě ne, čekám, až mi ji věnuješ. Proč? Taky mě v ní urážíš?“ Rozesmál se: „Ne tak, jak by sis zasloužil, ty skopčáku mizerná. Každopádně si o tobě všichni mysleli, žes slavně padl. Zajdeme na skleničku?“ Rebatet měl o něco později schůzku u Saint-Germain a zavedl mě do kavárny Flore. „Baví mě očumovat ksichty těch našich profesionálních antifašistů, zvlášť když si mě všimnou.“ A skutečně, když vešel, zabodly se do něj nepřátelské pohledy; také ovšem několik lidí vstalo, aby ho pozdravilo. Lucien si své úspěchy očividně užíval. Měl na sobě světlý, kvalitně střižený oblek s puntíkovaným, poněkud nakřivo uvázaným motýlkem; jeho úzký, živý obličej korunovala šošolka rozcuchaných vlasů. Vybral stůl vpravo, pod oknem, poněkud stranou. Když vytáhl propriety a chtěl si ubalit cigaretu, nabídl jsem mu jednu holandskou, již s radostí přijal. Ale i když se usmíval, měl v očích ustaraný výraz. „Tak povídej,“ vyzval mě. Neviděli jsme se od devětatřicátého, věděl jen to, že jsem v SS; v rychlosti, aniž bych se pouštěl do podrobností, jsem mu pověděl o ruském tažení. Vytřeštil oči: „Takže tys byl ve Stalingradu? A kurva.“ Díval se na mě zvláštně, snad se směsicí obav a závisti. „Ranili tě? Ukaž.“ Ukázal jsem mu ránu a Rebatet dlouze hvízdl: „Páni, ty jsi ale klikař.“ Nic jsem neříkal. „Robert se brzy do Ruska chystá,“ pokračoval. „S Jeantetem. Jenže to bude něco jiného.“ – „Co tam budou dělat?“ – „Je to oficiální návštěva. Jedou jako doprovod Doriota a Brinona, na inspekci Legie francouzských dobrovolníků někde u Smolenska.“ – „A jak se Robertovi daří?“ – „Momentálně jsme trochu na kordy. Stal se z něj skalní pétainista. Jestli to tak půjde dál, tak z JSP poletí.“ – „To je to tak vážné?“ Objednal další víno a já mu nabídl další cigaretu. „Poslouchej,“ utrousil nevrle, „ty už jsi ve Francii hezky dlouho nebyl; věř mi, změnilo se to tu. Všichni by se o kusy mrtvoly Republiky nejradši servali jak hladoví psi. Pétain je senilní, Laval se chová hůř než Žid, Déat chce zavést sociální fašismus, Doriot národní bolševismus. Prase aby se v tom vyznalo. Nám zkrátka chyběl Hitler. V tom je celá tragédie.“ – „A co Maurras?“ Rebatet se znechuceně ušklíbl: „Maurras? Ten a ta jeho kryptožidovská organizace. Toho jsem si ve své knížce pěkně podal; prý se mohl vzteknout. A ještě něco ti řeknu: od Stalingradu se to tu sype. Viděl jsi ty nápisy na zdech? Každý vichista doma schovává nějakého odbojáře nebo Žida, mají to místo životní pojistky.“ – „Ale vyřízení snad ještě nejsme.“ – „To já dobře vím. Ale co bys chtěl? Tenhle svět patří zbabělcům. Já, já si vybral a budu se k tomu znát. Jestli loď půjde ke dnu, půjdu ke dnu s ní.“ – „Ve Stalingradu jsem vyslýchal jednoho komisaře, který mi citoval Matyldu de la Mole, pamatuješ si, co říkala v Červeném a černém ke konci?“ Zopakoval jsem mu tu větu a on vybuchl smíchy: „Tak to je tedy něco! A to to na tebe vytáhl francouzsky?“ – „Ne, německy. Byl to starý bolševik, voják, hodně silný charakter. Líbil by se ti.“ – „Co jste s ním provedli?“ Pokrčil jsem rameny. „Promiň,“ řekl. „Pitomá otázka. Ale měl pravdu. Já, jak víš, bolševiky obdivuju. Ti si na nic nehrajou. U nich vládne řád. Buď se podřídíš, nebo chcípneš. Stalin, to je mimořádný člověk. Nebýt Hitlera, třeba bych byl komunista, kdo ví?“ Napili jsme se a já se díval po lidech, kteří přicházeli a odcházeli. Několik lidí u stolu na druhém konci sálu Rebateta upřeně sledovalo a cosi si šuškali, ale neznal jsem je. „Pořád se zajímáš o film?“ zeptal jsem se. „Už ne. Teď mě zajímá spíš hudba.“ – „Opravdu? Znáš Berndta von Üxküll?“ – „Samozřejmě. Proč?“ – „Je to můj švagr. Onehdá jsem se s ním seznámil.“ – „Nepovídej! Ty máš tedy kamarády. A co podniká?“ – „Nic moc, jestli jsem to správně pochopil. Trucuje doma v Pomořansku.“ – „Škoda. Dělal pěkné věci.“ – „Já jeho hudbu neznám. Probírali jsme Schönberga, on se ho zastával.“ – „To mě nepřekvapuje. Žádný pořádný skladatel nemůže smýšlet jinak.“ – „Takže ty si to myslíš taky?“ Pokrčil rameny: „Schönberg se do politiky nikdy nepletl. A pak – jeho nejlepší žáci, třeba Webern nebo Üxküll, jsou přece Árijci, ne? To, na co Schönberg přišel, dvanáctitónová řada, to je odvěký zvukový potenciál, řád, který se, chceš-li, skrýval pod neurčitou masou umírněných stupnic, a po Schönbergovi se ho může chopit kdokoliv a dělat s ním, co chce. Je to první významný pokrok v hudbě od Wagnerových dob.“ – „Jenomže von Üxküll Wagnera nesnáší.“ – „To snad ne!“ vykřikl. „To ne!“ – „Je to tak.“ A zopakoval jsem mu von Üxküllovy výroky. „Nesmysly,“ opáčil Rebatet. „Bach, to samozřejmě… Bachovi se nic nevyrovná. Ten je nedostižný, je to velikán. Jemu se povedlo propojit horizontální s vertikálním, harmonickou architekturu s melodickým tlakem. Tím završil všechno, co bylo před ním, a vytvořil rámec, ze kterého se vše, co přišlo po něm, snažilo tak či onak uniknout, až ho konečně Wagner rozbil na kusy. Jak by Němec, německý skladatel, mohl nepadnout před Wagnerem na kolena?“ – „A co francouzská hudba?“ Zaškaredil se: „Ten tvůj Rameau? Ten je zábavný.“ – „Dřív jsi mluvil jinak.“ – „Člověk se snad vyvíjí, ne?“ Zamyšleně dopil sklenici. Chvilku jsem uvažoval o tom, že bych mu řekl o Jakovovi, ale pak jsem si to rozmyslel. „A co se ti kromě Schönberga líbí z moderní hudby?“ zeptal jsem se. „Toho je hodně. Hudba se tu už třicet let probouzí, začíná to být neuvěřitelně zajímavé. Stravinskij, Debussy, to všechno je báječné.“ – „A co Milhaud nebo Satie?“ – „Nehloupni.“ V tu chvíli vešel Brasillach. Rebatet na celé kolo zahalekal: „Hej, Roberte! Podívej, kdo tu je!“ Brasillach se na nás zahleděl skrz silné kulaté brýle, nezřetelně nám pokynul a šel si sednout k jinému stolu. „Začal být vážně k nesnesení,“ zamumlal Rebatet. „Dokonce už ani nechce, aby ho viděli se Skopčákem. A přitom, pokud dobře vidím, ani nejsi v uniformě.“ Ale důvod byl trošičku jiný, což jsem věděl. „Když jsem byl posledně v Paříži, pohádali jsme se,“ řekl jsem, abych Rebateta uchlácholil. Po jednom menším večírku, kde se Brasillach napil víc, než byl zvyklý, našel odvahu, pozval mě k sobě a já šel. Byl to ale ten trapný typ pederasta, kterému nadevše vyhovuje dívat se na svého eromena a přitom ochable masturbovat; nudilo mě to, dokonce se mi to tak trochu hnusilo, a tak jsem jeho náhlé citové vzedmutí rázně zamítl. Domníval jsem se, že jsme i nadále zůstali přáteli. Ale nepochybně jsem ho nevědomky ranil, a to na jednom z jeho nejcitlivějších míst: Robert se hořké, nízké podstatě touhy nikdy nedokázal postavit čelem; a svým způsobem zůstal i v dospělosti fašistickým skautíkem. Ubohý Brasillach! Když bylo po všem, chvatně ho zastřelili, aby se spousta dobrých lidí mohla s klidným svědomím zase vrátit ke spořádanému životu. Často jsem si mimochodem kladl otázku, zda v tom hrály nějakou roli jeho sklony. Kolaboroval přece skoro každý, ovšem pederastie, to bylo něco jiného, jak pro de Gaulla, tak pro milé dělníky, kteří zasedli v porotě. Ať to bylo jakkoliv, Brasillach by určitě býval zemřel radši za své ideály než pro své choutky. Ale právě on popsal kolaboraci touto nezapomenutelnou větou: Vyspali jsme se s Německem a zůstanou nám sladké vzpomínky. Rebatet, navzdory veškerému obdivu k Juliánu Sorelovi, z toho vyklouzl chytřeji: byl odsouzen a obratem omilostněn; komunistou se nestal; a po tom všem našel čas, aby napsal krásné Dějiny hudby a nechal na sebe trochu zapomenout.

Na odchodu mi slíbil, že se večer sejdeme s Cousteauem na Pigalle. Ještě jsem zašel podat ruku Brasillachovi, který seděl u stolu s neznámou ženou; dělal, jako kdyby mě předtím nepoznal, a přivítal mě s úsměvem, ale své společnici mě nepředstavil. Zeptal jsem se, jak se má jeho sestra a švagr; on se zdvořile zajímal o život v Německu; neurčitě, bez upřesnění jsme se dohodli, že se ještě uvidíme. Vrátil jsem se do hotelu, převlékl se do uniformy, napsal dopis pro Knochena a šel ho odevzdat na Fochovu třídu. Poté jsem se vrátil, opět se oblékl do civilu a procházel jsem se, dokud nenadešel čas schůzky. Rebateta a Cousteaua jsem našel v Liberty, teploušském klubu na náměstí Blanche. Cousteaua by sice po této stránce podezíral málokdo, ale přesto se znal s majitelem, Tontonem, a tykal si aspoň s polovinou místních buzerantů; zatímco jsme popíjeli martini, několik teploušů, hrdě a směšně se pyšnících svými parukami, šminkami a falešnými drahokamy, se s ním a Rebatetem vesele bavilo. „Téhleté,“ ukazoval Cousteau, „říkám Rakvička. Protože kouří tak, že by to jednoho zabilo.“ – „Ty nádivo, tos vykradl z Maxima Du Camp,“ zašklebil se Rebatet a pak se ponořil do hlubin svých literárních znalostí, aby se ho pokusil trumfnout. „A copak děláš ty, zlato?“ namířil na mě jeden z teploušů úctyhodně dlouhou cigaretovou špičku. „Je to gestapák,“ prohodil ironicky Cousteau. Teplouš si přitiskl prsty v krajkové rukavičce na ústa a uniklo mu dlouhé: „Ó…“ Ale to už se Cousteau pustil do vyprávění zdlouhavé historky o tom, jak Doriotovi hoši chodí na pisoáry u Palais-Royal kouřit německým vojákům ptáky; pařížští policisté, kteří na těchto vespasiánkách či na těch na dolním konci Champs-Élysées pravidelně konali šťáry, se tu občas dočkali nemilého překvapení; policejní prefektura sice reptala, ale v hotelu Majestic se tím zřejmě nekonečně bavili. Z těch dvojsmyslných řečí jsem byl jako na trní; na co si to ti dva hrají? Jiní známí, jak jsem věděl, se méně naparovali, zato více konali. Nikomu z nich ale nečinilo sebemenší problém tisknout v Je Suis Partout anonymní udání; a pokud někdo neměl tu smůlu, že byl Žid, vždycky z něj šlo udělat homosexuála; to už zničilo nejeden život, neřkuli kariéru. Cousteau a Rebatet, přemýšlel jsem, se snaží předvést, že jejich revoluční radikalismus na předsudky nedbá (kromě těch vědeckých a rasových, jak se ve Francii od myslitelů chtělo); v zásadě ani jim, stejně jako surrealistům a André Gidovi, kterými tolik opovrhovali, nešlo o nic jiného, než aby šokovali měšťáka. „Jestlipak jsi, Maxi, věděl,“ obrátil se na mě Rebatet, „že posvátný falus, který Římané vozili po ulicích při Liberáliích, na jaře a při vinobraní, se jmenoval fascinus? Mussolini si na něj možná vzpomněl.“ Pokrčil jsem rameny: všechno mi to připadalo falešné, bylo to ubohé divadýlko, jen hra, a přitom všude kolem mezitím umírali lidé pro pravdu. Já měl na nějakého chlapce doopravdy chuť, ale ne kvůli tomu, abych se předvedl, nýbrž jen kvůli teplu jeho kůže a kvůli něžnému přirození, schoulenému mezi jeho stehny jako zvířátko. Rebatet, ten se bál vlastního stínu, bál se žen i mužů, bál se přítomnosti vlastního těla, všeho kromě abstraktních idejí, které mu nemohly vzdorovat. Víc než kdy jindy bych si přál být klidný, ale zřejmě to nešlo; svět mi rozdíral kůži jako střepy.

Má schůzka s Helmutem Knochenem, která proběhla den nato, mě v tomto pocitu jen utvrdila. Přijal mě se zvláštní směsicí okázalého kamarádství a blahosklonné povýšenosti. V době, kdy pracoval u SD, jsem se s ním mimo úřad nestýkal; musel samozřejmě vědět, že se často vídám s Bestem (ale to už tu možná teď nebylo dobré doporučení). Každopádně jsem mu řekl, že jsem se s Bestem v Berlíně sešel, a on se zeptal, jak se mu daří. Zmínil jsem se mu rovněž, že jsem stejně jako on sloužil pod velením dr. Thomase; pak mě nechal hovořit o mých zážitcích z Ruska a celou dobu mi nenápadně dával najevo, jaká propast nás dělí: on je Standartenführer, který má na starosti celou jednu zemi, já rekonvalescent s nejistou budoucností. Přijal mě ve své kanceláři, u nízkého stolku zdobeného vázou sušených květin; on se posadil na pohovku a zkřížil dlouhé nohy v rajtkách, zatímco já jsem se mačkal utopený v příliš nízkém křesílku: seděl jsem v takové výšce, že mi jeho koleno téměř zakrývalo výhled na jeho tvář a prázdné oči. Nevěděl jsem, jak načít téma, které mě zajímalo. Nakonec jsem mu spíš bezděčně sdělil, že chystám knihu o budoucnosti německých mezinárodních vztahů, a přikrášlil jsem svůj projev myšlenkami, které jsem posbíral v Bestově Festgabe (a čím déle jsem mluvil, tím víc jsem byl v ráži a začínal jsem být přesvědčený, že tu burcující knihu, jež mi zajistí budoucnost, skutečně hodlám napsat). Knochen zdvořile poslouchal a přikyvoval. Nakonec jsem se zmínil o tom, že jsem pomýšlel na práci ve Francii, abych tu sbíral konkrétní zkušenosti, jež by se k doplnění mých zážitků z Ruska hodily. „Už vám někdo něco nabídl?“ zeptal se s jiskřičkou zájmu. „Já o tom nic nevím.“ – „Ještě ne, Herr Standartenführer, zatím je to v jednání. Není v tom žádný zásadní problém, jen by bylo potřeba, aby se nějaké vhodné místo uvolnilo nebo bylo vytvořeno.“ – „Momentálně tu nic nemám. Je to škoda, v prosinci bylo volné místo odborníka na židovské otázky, ale to už je obsazené.“ Přinutil jsem se k úsměvu. „Já hledám něco jiného.“ – „Ale získal jste přece, jak se mi zdá, v této oblasti slušné zkušenosti. A ve Francii se židovská otázka velice úzce dotýká našich vztahů s Vichy. Je ovšem pravda, že máte příliš vysokou hodnost: tohle je místo nanejvýš pro Hauptsturmführera. A co u Abetze? Už jste za ním byl? Jestli si dobře vzpomínám, osobně se znáte s pařížskými protofašisty. To by mělo velvyslance zajímat.“

Na široký, téměř liduprázdný chodník Fochovy třídy jsem vyšel značně skleslý: měl jsem pocit, že jsem narazil do zdi, ovšem do zdi měkké, neuchopitelné, prchavé, a zároveň stejně neproniknutelné jako stěna z kamenných kvádrů. Na horním konci třídy se ranní slunce ještě skrývalo za Vítězným obloukem a vrhalo na dláždění dlouhé stíny. Jít za Abetzem? Ano, mohl jsem se odvolat na naše krátké setkání z třiatřicátého nebo se k němu nechat uvést někým z Je Suis Partout. Nenacházel jsem ale odvahu. Myslel jsem na sestru ve Švýcarsku: nehodilo by se mi přeložení do Švýcarska? Tam bych ji mohl občas vídat, až by doprovázela manžela do sanatoria. Ale SD ve Švýcarsku téměř žádná místa neměl a ta, která byla, šla na dračku. Veškeré překážky ohledně Švýcarska i Francie by určitě mohl odstranit dr. Mandelbrod; ten ovšem, jak jsem pochopil, měl se mnou své vlastní plány.

Šel jsem se převléci do civilu a pak jsem se vydal do Louvru: tam, mezi nehybnými, klidnými sochami, jsem byl klidnější. Dlouho jsem seděl před Ležícím Kristem od Philippa de Champaigne; vábil mě ale hlavně malý Watteauův obraz, Lhostejný: postava oblečená na slavnost, která se blíží tanečním krokem, téměř v baletním výskoku, ruce rozpažené, jako by očekávala první tón předehry, postava zženštilá, ale se zřetelnou erekcí pod krátkými kalhotami z pistáciového hedvábí, a s nekonečně smutným, téměř ztraceným výrazem, která už všechno zapomněla a možná se už ani nesnaží upamatovat, proč pózuje právě takto. Ten obraz mě zasáhl, jako by velmi vhodně ilustroval mou současnou situaci, a protiřečil tomu pouze jeho název: lhostejný? Ne, já lhostejný nebyl, stačilo mi předstoupit před obraz nějaké ženy s těžkými černými vlasy, a pokaždé jsem ucítil, jak do mě ťala sekera představivosti; a dokonce i když se jí v obličeji vůbec nepodobaly, pod přepychovými hávy z dob renesance či rokoka, pod těmi křiklavými tkaninami, jež hýřily odstíny a drahokamy, pod látkami hutnými jako kanoucí olejové barvy, jsem tušil její tělo, její ňadra, její břicho, její bedra obemykající kosti, jemně je zaobalující a uzavírající v sobě jediný zdroj života, který jsem byl s to nalézt. Vztekle jsem z muzea odešel, ale už to nestačilo, neboť každá žena, kterou jsem minul nebo jejíž úsměv jsem spatřil skrz výlohu, na mě působila stejně. Po kavárnách jsem do sebe sázel sklenku za sklenkou, ale čím víc jsem pil, tím střízlivější jsem si připadal, oči se mi otvíraly a rozeřvaný, krvavý, žravý svět se mi do nich cpal a plnil mi hlavu šťávami a exkrementy. Pineální oko, ta vagína, jež mi zela uprostřed čela, ozařovalo svět syrovým, pochmurným, nemilosrdným světlem, a já díky němu rozeznával každou kapku potu, každý uher, každý špatně oholený vous na ukřičených tvářích, jež na mě dotíraly jako pocit, jako nekonečný, úzkostný nářek dítěte, které je navěky uvězněno v dospělém, nešikovném a neschopném těle, a to i když zabíjí, i když se mstí za to, že žije. Nakonec, už pozdě večer, mě v jednom baru jakýsi chlapec požádal o cigaretu: dalo mi to naději, že na pár chvil zapomenu. Svolil, že půjde ke mně do pokoje. Další, říkal jsem si, když jsem stoupal do schodů, další, ale stačit to nikdy nebude. Svlékli jsme se na opačných stranách postele; nechal si ponožky a hodinky, což bylo směšné. Požádal jsem ho, aby si mě vzal vestoje, opřeného o prádelník, čelem k úzkému zrcadlu, které vévodilo pokoji. Když se mě zmocňovala rozkoš, měl jsem oči otevřené, zkoumal jsem vlastní zrudlou a děsivě nateklou tvář a snažil jsem se v ní zahlédnout tu pravou tvář, jež mi zevnitř plnila rysy, tvář své sestry. V tu chvíli se ale stala tato zvláštní věc: mezi tyto dvě tváře, chystající se dokonale splynout, se vklínila jiná, hladká, jako plátek skla průsvitná tvář, nevlídná, klidná tvář naší matky, nekonečně jemná, ale temnější, silnější než ta nejsilnější zeď. Popadl mě nezměrný vztek, zařval jsem a pěstí zrcadlo rozbil; chlapec se lekl, uskočil, svalil se na postel a přitom mohutně stříkal. Já vyvrcholil také, ale byl to pouhý reflex, nic jsem necítil a úd už mi ochaboval. Z prstů mi na podlahu kapala krev. Šel jsem do koupelny, opláchl si ruku, vytáhl si z ní střep a ovázal si ji ručníkem. Když jsem se vrátil do pokoje, očividně nervózní chlapec už se oblékal. Zašátral jsem v kapse a hodil na postel pár bankovek: „Padej.“ Popadl peníze a beze slova zmizel. Chtěl jsem si lehnout, ale nejdřív jsem pečlivě sesbíral střepy, naházel je do koše na papír a pozorně jsem prohlédl podlahu, abych se ujistil, že jsem na nějaký nezapomněl, pak jsem utřel krev a šel jsem se umýt. Konečně jsem se mohl natáhnout, ale v posteli mi bylo jako na kříži, jako by mě lámali v kole. Co tady ta hnusná svině chtěla? Copak jsem si toho kvůli ní nevytrpěl už dost? To mě musí zase trestat? Přikrytý jsem se posadil se zkříženýma nohama, kouřil jednu cigaretu za druhou a přemýšlel. Skrz škvíry v zavřených okenicích se sem linulo bledé světlo pouliční lampy. Mé splašené, zběsilé myšlenky se proměnily v potměšilého starého vraha; jako novodobá lady Macbethová vraždily můj spánek. Měl jsem neustálý pocit, že mám na dosah ruky jakési pochopení, ale toto pochopení unikalo mým rozpáraným prstům, vysmívalo se mi, jak jsem se k němu blížil, nepostřehnutelně couvalo. Nakonec se jedna myšlenka nechala polapit: s odporem jsem ji zkoumal, ale jelikož ji žádná jiná nechtěla nahradit, musel jsem s ní naložit po právu. Odložil jsem ji na noční stolek jako těžkou starou minci: když jsem na ni zaťukal nehtem, jaksepatří zazvonila, ale když jsem si s ní hodil, vždy mi padla táž bezcitná tvář.

Velice brzy ráno jsem zaplatil účet a nasedl do prvního vlaku na jih. Francouzi si museli místa rezervovat celé dny, ba i týdny dopředu; kupé pro Němce však byla vždycky poloprázdná. Vystoupil jsem až v Marseille, na hranici německé zóny. Vlak často zastavoval; na nádražích se úplně jako v Rusku mačkali vesničané a nabízeli pasažérům jídlo, vajíčka natvrdo, kuřecí stehna, vařené brambory se solí; a když jsem měl hlad, nazdařbůh jsem si něco z okna koupil. Nečetl jsem si, roztržitě jsem se díval z okna a škrábal jsem si pořezané prsty, myšlenky mi bloudily, nevztahovaly se k minulosti ani k přítomnosti. V Marseille jsem se vydal na Gestapostelle, abych zjistil, za jakých podmínek lze přejít do italské zóny. Mluvil se mnou mladý Obersturmführer: „Máme tu momentálně trochu ošemetné vztahy. Italům schází pochopení pro naše snahy o vyřešení židovské otázky. Z jejich zóny se stal hotový židovský ráj. Když jsme je požádali, aby je aspoň internovali, umístili je do těch nejlepších lyžařských středisek v Alpách.“ Na problémy tohoto Obersturmführera jsem ale lék neměl. Vysvětlil jsem mu, co chci: zatvářil se ustaraně, ale já ho ujistil, že veškerou zodpovědnost beru na sebe. Nakonec svolil, že mi napíše dopis, ve kterém požádá italské úřady, aby mi na mé cestě, konané z rodinných důvodů, vyšly vstříc. Připozdívalo se a já si na noc najal pokoj nad starým přístavem. Nazítří ráno jsem nastoupil do autobusu směr Toulon; na demarkační čáře nás bersaglieri v těch svých komických opeřených čepicích pustili bez prohlídky. V Toulonu jsem přestoupil a v Cannes ještě jednou: odpoledne jsem konečně dorazil do Antibes. Autobus mě vysadil na náměstí; s taškou přes rameno jsem obešel Vaubanův přístav, prošel kolem podsadité pevnosti a vydal se do kopce po cestě podél moře. Od zálivu vanula lehká slaná bríza, na písečný pás dotíraly vlnky, nad příbojem se rozléhal křik racků a vzácně hluk automobilu; až na několik italských vojáků byla pláž pustá. Byl jsem v civilu, a tak si mě nikdo nevšímal: zastavil mě jeden italský policista, ale jen proto, aby mě požádal o oheň. Dům stál několik kilometrů od centra. Šel jsem pomalu, nepřipadalo mi, že mám kam spěchat; pohled na Středozemní moře i jeho vůně ve mně nic nevyvolávaly, ale úzkost už jsem necítil, byl jsem klidný. Konečně jsem došel na ušlapanou cestu vedoucí k domu. S větvemi pinií podél cesty si pohrával vánek a jejich vůně se mísila s pachem moře. Oprýskaná mříž byla pootevřená. Krásnou zahradou osázenou borovicemi vedla dlouhá cesta; nevydal jsem se po ní, ale proklouzl jsem podél zdi až na konec zahrady a tady jsem se převlékl do uniformy. Z cestovní tašky byla trochu pomačkaná, a tak jsem ji jakž takž uhladil rukou. Písek mezi rozložitými stromy byl pokrytý jehličím; mezi dlouhými, vznosnými kmeny prosvítala okrová boční strana domu a terasa; slunce zpoza obvodové zdi vrhalo skrz kadeřavé koruny stromů mihotavé, zářivé světlo. Vrátil jsem se k bráně a vyšel jsem po cestě; u vstupních dveří jsem zazvonil. Vpravo mezi stromy se ozvalo cosi jako zdušený smích: podíval jsem se tam, ale nic jsem neviděl. Pak ke mně z opačné strany domu dolehl mužský hlas: „Haló! Tady jsme.“ Okamžitě jsem poznal, že patří Moreauovi. Čekal pod terasou u vstupu do salonu s vyhaslou dýmkou v ruce; na sobě měl starou pletenou vestu, na krku motýlka a připadal mi žalostně zestárlý. Při pohledu na mou uniformu svraštil obočí: „Co chcete? Koho hledáte?“ Přikročil jsem blíž a smekl brigadýrku: „Vy mě nepoznáváte?“ Vyvalil oči a otevřel ústa; pak udělal krok vpřed, energicky mi potřásl rukou a poplácal mě po rameni. „Ale samozřejmě, samozřejmě!“ Znovu ustoupil a podrážděně si mě prohlížel: „Co má znamenat ta uniforma?“ – „To, pod kým sloužím.“ Otočil se a zahalekal do nitra domu: „Héloďso! Pojď se podívat, kdo tu je!“ Salon tonul ve tmě; spatřil jsem, že se sem lehkým krokem blíží šedá silueta; pak se za Moreauem vynořila stará žena a tiše se na mě zahleděla. Tohle že je má matka? „Tvoje sestra nám psala, že jsi byl raněn,“ řekla konečně. „Taky jsi nám mohl napsat. Měl jsi nás přinejmenším upozornit, že přijedeš.“ Její hlas působil v porovnání se zažloutlou tváří a se šedými vlasy stále ještě mladě; mně však připadalo, jako by promluvil šerý dávnověk, jako by spustil nesmírným hlasem, před kterým jsem se navzdory své uniformě, tomu směšnému talismanu, scvrkával a téměř mizel. Moreau si mých rozpaků zřejmě všiml: „Samozřejmě tě rádi vidíme,“ vyhrkl. „Jsi tu pořád doma.“ Matka mě dál sledovala záhadným pohledem. „No tak pojď,“ pronesla konečně. „Pojď políbit maminku.“ Odložil jsem tašku, došel až k ní a políbil ji na tvář. Pak jsem ji objal a přitiskl k sobě. Ucítil jsem, jak ztuhla: držel jsem ji v náručí jako větev, jako ptáka, kterého bych mohl snadno udusit. Zvedla ruce a položila mi je na záda. „Určitě jsi unavený. Pojď, uložím tě.“ Pustil jsem ji a odtáhl se. Za sebou jsem znovu zaslechl tichý smích. Otočil jsem se a spatřil jednovaječná dvojčata v krátkých kalhotách a k nim ladících kabátcích, která stála vedle sebe a sledovala mě pobavenýma očima. Mohlo jim být tak sedm nebo osm let. „Čípak jste?“ zeptal jsem se. – „To jsou děti jedné známé,“ odpověděla má matka. „Máme je teď na starost.“ Jeden z chlapců zvedl ruku a namířil na mě prstem: „A tohle je kdo?“ – „To je Němec,“ řekl ten druhý. „Copak nevidíš?“ – „To je můj syn,“ prohlásila má matka. „Jmenuje se Max. Pojďte se s ním pozdravit.“ – „Váš syn je německý voják, teto?“ zeptal se ten první. – „Ano. Podejte mu ruku.“ Zaváhali, pak ke mně společně přistoupili a podali mi své malé ručičky. „Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se. Neodpověděli. „Představuji ti Tristana a Orlanda,“ řekla má matka. „Ale pořád si je pletu. A oni se s oblibou vydávají jeden za druhého. Nikdy si nejsem moc jistá, který je který.“ – „To proto, že mezi námi žádný rozdíl není, teto,“ řekl jeden z chlapečků. „Nám by jedno jméno stačilo.“ – „Upozorňuji vás, že jsem policista,“ řekl jsem jim. „Pro nás je totožnost moc důležitá.“ Vytřeštili oči: „No páni,“ řekl jeden z nich. – „Vy jste sem přijel někoho zatknout?“ zeptal se ten druhý. – „Možná,“ řekl jsem. – „Přestaň vykládat hlouposti,“ okřikla mě matka.

Uložila mě do mého bývalého pokoje: ale už tu nebylo nic, podle čeho bych ho mohl poznat. Mé plakáty i těch pár předmětů, které jsem tu nechal, to všechno zmizelo; byla tu jiná postel, prádelník i tapety. „Kde jsou moje věci?“ zeptal jsem se. – „Na půdě,“ řekla. „Všechno jsem schovala. Můžeš se tam pak zajít podívat.“ S rukama sepjatýma vpředu na šatech mě pozorovala. „A co Unin pokoj?“ pokračoval jsem. – „Teď tam jsou dvojčata.“ Odešla a já si zašel do hlavní koupelny opláchnout obličej a šplíchnout vodu na zátylek. Vrátil jsem se do pokoje, opět jsem se převlékl a uniformu si uklidil do skříně. Když jsem z pokoje vycházel, na okamžik jsem zaváhal před Uninými dveřmi a pak jsem šel dál. Vyšel jsem na terasu. Slunce se sklánělo za vysoké borovice, vrhalo do zahrady dlouhé stíny a propůjčovalo kamenným zdem domu krásný šafránový nádech. Zahlédl jsem dvojčata: přeběhla po trávníku a zmizela mezi stromy. Kdysi jsem z této terasy střelil po své sestře šípem (i když s tupým hrotem); mířil jsem jí do obličeje. Trefil jsem ji těsně nad oko, málem jsem jí ho vypíchl. Když jsem se nad tím zamyslel, měl jsem pocit, že mě za to otec přísně potrestal; ale jestli byl ještě s námi, pak se ta příhoda nestala tady, nýbrž v Kielu. Jenže v Kielu jsme žádnou terasu neměli, a já si přitom ve spojení s tímto skutkem jasně vybavoval veliké kameninové květináče kolem vyštěrkovaného prostranství, na kterém mě Moreau a matka před chvílí uvítali. Už jsem se v tom nevyznal a má nejistota mě tak rozladila, že jsem se otočil a vrátil se dovnitř. Procházel jsem se po chodbách, vdechoval vůni leštěnky a nazdařbůh otevíral dveře. Kromě mého pokoje se tu toho, jak se zdálo, moc nezměnilo. Došel jsem pod schody vedoucí na půdu; tam jsem rovněž zaváhal a pak se otočil. Sestoupil jsem po hlavním schodišti a vyšel ven. Sešel jsem z cesty, znovu jsem se vnořil mezi stromy, zlehka hladil jejich šedé, drsné kmeny, pramínky ztuhlé, ale dosud poddajné a lepivé pryskyřice, kopal jsem do šišek popadaných na zem. Vzduch plnila ostrá, opojná vůně borovic, měl jsem chuť na cigaretu, ale pak jsem si to rozmyslel, abych se o tu vůni nepřipravil. Zem byla holá, nerostla tu tráva, keře ani kapradí: přesto mi na mysli zřetelně vytanuly vzpomínky na lesy u Kielu, kde jsem si hrával své divné dětské hry. Chtěl jsem se opřít o kmen, ale byl od smůly, a tak jsem zůstal stát, klátil jsem rukama a myšlenky mi v hlavě zběsile vířily.

Hovor u večeře byl stručný, upjatý, téměř zanikal v cinkání příborů a talířů. Moreau si stěžoval na své obchody a na Italy a pateticky zdůrazňoval své dobré vztahy s německou hospodářskou správou v Paříži. Snažil se konverzovat, a já ho dráždil zdvořilými, leč agresivními špílci. „Co to máš vlastně za hodnost?“ zeptal se mě. – „Jsem SS-Sturmbannführer. To je obdoba vašeho majora.“ – „Ach tak, major, to není špatné, tomu říkám šarže; blahopřeji.“ Na oplátku jsem se zeptal, kde před červnem 1940 sloužil on; aniž by postřehl tu ironii, rozhodil rukama: „Chtěl jsem sloužit, chlapče. Jenže mě nevzali, říkali, že jsem moc starý. Němci nám to samozřejmě pěkně natřeli,“ dodal rychle. „A Maršálovu politiku spolupráce naprosto schvaluji.“ Matka neříkala nic; jen tuhle drobnou hru bedlivě sledovala. Dvojčata vesele jedla, jen tu a tam zcela změnila výraz, jako kdyby je náhle zahalil závoj vážnosti. „A co ti vaši židovští přátelé? Jak že se jmenovali? Benahumovi, myslím. Co se s nimi stalo?“ Moreau zrudl. „Ti odjeli,“ odpověděla suše matka. „Do Švýcarska.“ – „To vašim obchodům asi neprospělo,“ oslovil jsem znovu Moreaua. „Byli jste přece společníci, ne?“ – „Odkoupil jsem jeho podíl,“ řekl Moreau. – „Ach tak. Za židovskou, nebo za árijskou cenu? Doufám, že jste se nenechal natáhnout.“ – „Tak dost,“ prohlásila matka. „Do Aristidových obchodních záležitostí ti nic není. Radši nám vyprávěj, cos zažil. Byl jsi přece v Rusku.“ – „Ano, byl,“ přisvědčil jsem v návalu náhlého studu. „Šel jsem se bít proti bolševismu.“ – „Ach tak, to je chvályhodné,“ poznamenal důležitě Moreau. – „Ale Rusové teď postupují,“ řekla matka. – „Žádné strachy,“ zvolal Moreau. „Až sem nedojdou.“ – „Nějakou tu porážku jsme utrpěli,“ řekl jsem. „Ale to je jen dočasný stav. Vyvíjíme nové zbraně. A rozdrtíme je.“ – „Výtečně, výtečně,“ zafuněl Moreau a přikývl. „Doufám, že pak obsadíte i Itálii.“ – „Italové od prvopočátku bojují po našem boku,“ opáčil jsem. „A až se bude utvářet nová Evropa, dostanou svůj díl jako první.“ Moreau to vzal velice vážně a rozzlobil se: „Zbabělci to jsou! Vyhlásili nám válku, teprve když už jsme byli poražení, aby mohli drancovat. Já jsem si ovšem jistý, že Hitler bude respektovat celistvost Francie. Říká se, že Maršála obdivuje.“ Pokrčil jsem rameny: „Führer s Francií naloží tak, jak si Francie zaslouží.“ Moreau opět zbrunátněl. „To stačí, Maxi,“ vložila se znovu do hovoru matka. „Vezmi si zákusek.“

Po večeři si mě matka odvedla do svého budoáru. Byla to vkusně zařízená místnost, jež přiléhala k její ložnici; bez jejího svolení tam nikdo nesměl. Nechodila dlouho kolem horké kaše. „Co tu chceš? Upozorňuji tě, že jestli jsi nás jen přijel otravovat, můžeš si ušetřit námahu.“ Už zase jsem cítil, jak se scvrkávám; ten panovačný hlas a chladné oči mě odzbrojovaly, znovu se ze mě stávalo bázlivé dítě, ještě menší než ta dvojčata. Snažil jsem se vzmužit, ale bylo to marné. „Ale ne,“ vypravil jsem ze sebe konečně, „chtěl jsem vás prostě vidět, to je všechno. Jel jsem služebně do Francie a vzpomněl jsem si na vás. Mimoto, jak víš, mě málem zabili. Možná tuhle válku nepřežiju. A přitom bychom toho měli hodně napravit.“ Poněkud zjihla a stejným pohybem jako má sestra se dotkla hřbetu mé ruky: pomalu jsem dlaň odtáhl. Ale jako by si toho nevšimla. „Máš pravdu. Napsat jsi ovšem mohl, to by tě nic nestálo. Vím, že má rozhodnutí neschvaluješ. Ale když má člověk rodiče, neměl by jim takhle zmizet. Kdybys umřel, vyjde to nastejno. Chápeš, co chci říct?“ Zamyslela se a pak pokračovala s takovým chvatem, jako by ji tlačil čas. „Vím, že mi vyčítáš otcovo zmizení. Ale měl bys to mít za zlé jemu, ne mně. To on mě nechal s vámi, on mě opustil; skoro rok jsem se nevyspala, tvoje sestra mě budila, plakala, trápily ji zlé sny. Tys neplakal, ale to bylo snad ještě horší. Musela jsem se o vás postarat sama, musela jsem vás krmit, oblékat, vychovávat. Neumíš si představit, jak to bylo těžké. Takže proč jsem měla říkat ne, když jsem potkala Aristida? Je to dobrý člověk, pomohl mi. Co jsem podle tebe měla dělat? Kde byl tvůj otec? Ten tu nebyl, i když tu ještě byl. To já musela dělat všechno, šatit vás, mýt, krmit. Tvůj otec se za vámi zastavil každý den na čtvrt hodiny, pohrál si s vámi a pak se zase vrátil ke knihám nebo práci. A přitom nenávidíš mě.“ Dojetím se mi stáhlo hrdlo: „To není pravda, maminko. Žádnou nenávist k tobě necítím.“ – „Cítíš, já to vím, vidím to. Přijel jsi v té své uniformě, abys mi řekl, jak moc mě nenávidíš.“ – „Proč od nás otec odešel?“ Dlouze se nadechla. „To ví jen on sám. Možná se prostě nudil.“ – „Tomu nevěřím! Co jsi mu udělala?“ – „Já mu neudělala nic, Maxi. Já ho nevyhnala. Prostě odjel, to je vše. Možná byl ze mě unavený. Možná byl unavený z vás.“ Úzkostí mi nabíhal obličej: „Ne! To není pravda. Měl nás rád!“ – „Netuším, jestli vůbec kdy věděl, co to znamená mít rád,“ odpověděla velice tiše. „Kdyby nás měl rád, kdyby měl rád vás, byl by aspoň napsal. Neřkuli že by se byl vrátil. Nenechal by nás všechny v těch pochybnostech a strachu.“ – „Tys ho dala prohlásit za mrtvého.“ – „Udělala jsem to hlavně kvůli vám. Abych chránila vaše zájmy. Nedal ani v nejmenším najevo, že žije, nikdy nic nevybral z účtu, své záležitosti nechal rozdělané, musela jsem všechno platit, účty byly zablokované a já si hodně vytrpěla. A nechtěla jsem, abyste byli závislí na Aristidovi. Odkud si myslíš, že se vzaly peníze, za které jsi jel do Německa? Víš dobře, že byly jeho, a přesto sis je vzal a použil je. Určitě doopravdy někde umřel.“ – „Je to úplně stejné, jako kdybys ho zabila.“ Bylo vidět, že ji má slova ranila, ale přesto zůstávala klidná. „Zabil se sám, Maxi. Vybral si to. To bys už měl pochopit.“

Já to však chápat nechtěl. Ten večer jsem usnul spánkem podobným temné, husté, zvířené vodě, ale nic se mi nezdálo. Probudil mě smích dvojčat dole na zahradě. Bylo světlo, skrz škvíry okenic pronikalo dovnitř zářící slunce. Když jsem se myl a oblékal, přemýšlel jsem o matčiných slovech. Jedna její myšlenka mě bolestně zasáhla: můj odjezd z Francie, rozchod s matkou, všechno to jsem mohl opravdu uskutečnit jen díky dědictví po otci, malému kapitálu, který jsme si s Unou měli rozdělit po dosažení plnoletosti. Mě ovšem tenkrát vůbec nenapadlo spojovat si ty matčiny strašlivé kroky s penězi, jež mi umožnily se od ní osvobodit. Na svůj odjezd jsem se dlouho připravoval. Během měsíců, jež následovaly po povstání v únoru 1934, jsem se spojil s dr. Mandelbrodem a požádal ho o pomoc a podporu; a on mi, jak již jsem říkal, bohatě dopřál obého; v den mých narozenin bylo vše připraveno. Matka s Moreauem přijeli do Paříže ohledně formalit týkajících se mého dědictví: při večeři, s papíry od notáře v kapse, jsem jim oznámil svůj úmysl opustit ELSP a odjet do Německa. Moreau spolkl hněv a mlčel, matka se mi mezitím snažila domlouvat. Na ulici se k ní Moreau otočil: „Copak nevidíš, že se ti ze syna stává fašoun? Tak ať si jde mašírovat, když se mu to líbí.“ Na to, abych se zlobil, jsem byl příliš šťastný, a na bulváru Montparnasse jsem se s nimi rozešel. K tomu, abych se s nimi znovu sešel, bylo třeba devíti let a války.

Moreaua jsem našel dole; seděl v lehátku na slunci před skleněnými dveřmi salonu. Venku bylo poměrně chladno. „Dobré ráno,“ řekl mi s tím svým prohnaným výrazem. „Vyspal ses dobře?“ – „Ano, díky. Matka už je vzhůru?“ – „Už se probudila, ale ještě odpočívá. Na stole je káva a chleby.“ – „Díky.“ Šel jsem se obsloužit a pak jsem se s šálkem kávy v ruce vrátil k němu. Rozhlížel jsem se po zahradě. Dvojčata už jsem neslyšel. „Kde jsou chlapci?“ zeptal jsem se Moreaua. – „Ve škole. Vracejí se odpoledne.“ Napil jsem se kávy. „Tvoje matka je ráda, žes přijel,“ pokračoval. – „To je možné,“ odpověděl jsem. On však v klidu dál rozvíjel svou myšlenku. „Měl bys psát častěji. Doba bude zlá. Každý bude potřebovat rodinu. Rodina, to je to jediné, na co se můžeš spolehnout.“ Nic jsem neříkal, nepřítomně jsem ho sledoval; on se díval do zahrady. „Zrovna příští měsíc máme Svátek matek. Mohl bys jí poslat přání.“ – „Co je to za svátek?“ Zaraženě se na mě zadíval: „Ten před dvěma lety zavedl Maršál. Vzdáváme tak čest mateřství. Slaví se v květnu, letos připadne na třicátého.“ Nespouštěl ze mě oči: „Pohled bys napsat mohl.“ – „Zkusím to.“ Zmlkl a pohlédl do zahrady. „Kdybys měl chvilku,“ řekl po dlouhé odmlce, „nezašel bys do kůlny naštípat dříví do kamen? Já už jsem na to nějak starý.“ Znovu jsem se na něj podíval, jak tam tak seděl v lehátku; opravdu zestárnul. „Jak chcete,“ odpověděl jsem. Vrátil jsem se do domu, odložil jsem prázdný hrnek na stůl, snědl sušenku a vyšel nahoru; tentokrát jsem zamířil rovnou na půdu. Zavřel jsem za sebou poklop a pomalu vykročil mezi nábytek a krabice; pod nohama mi vrzala prkna. Kolem mě se rodily vzpomínky, dostávaly v tom vzduchu, světle, pachu a prachu hmatatelné tvary a já se do těch pocitů nořil, jako jsem se ponořil do Volhy, naprosto jsem se jim poddal. Připadalo mi, že v koutech vidím stín našich těl, záblesk naší bílé kůže. Pak jsem se pustil do hledání a našel krabice se svými věcmi. Dotáhl jsem je na velké prázdné prostranství u opěrného trámu a v dřepu jsem se v nich začal přehrabovat. Byla tu plechová autíčka, žákovské knížky a školní sešity, dobrodružné knížky, obálky napěchované fotografiemi, další, zalepené obálky s dopisy od sestry, celá jedna cizí a krutá minulost. Neodvažoval jsem se prohlédnout si fotografie, otevřít obálky, cítil jsem, jak ve mně vzrůstá zvířecí děs; i ty nejneškodnější, nejnevinnější předměty nesly punc minulosti, té minulosti, a jen sama skutečnost oné minulosti mě mrazila až do morku kostí; každá nová, a přitom tak známá věc ve mně budila směsici odporu a úžasu, jako kdybych v rukou držel odjištěnou nálož. Abych se uklidnil, začal jsem si prohlížet knížky: byla to běžná tehdejší knihovnička dospívajícího kluka, Jules Verne, Paul de Kock, Hugo, Eugène Sue, Američané E. R. Burroughs a Mark Twain, Fantomasova dobrodružství, příběhy Rouletabilla, životopisy několika velikánů. Dostal jsem chuť některé si přečíst a po chvilce přemýšlení jsem si dal stranou tři první díly Burroughsovy marsovské série, ty, jež byly zdrojem mých zdejších koupelnových fantazií, neboť jsem byl zvědavý, jestli budou ještě stále odpovídat intenzitě mých vzpomínek. Pak jsem se vrátil k zalepeným obálkám. Potěžkával jsem je, otáčel jsem jimi v prstech. Ze začátku, po tom skandálu a poté, co nás oba poslali na internáty, jsme si se sestrou ještě směli psát; když jsem od ní dostal dopis, musel jsem ho otevřít před některým z duchovních a dát ho nejdřív přečíst jemu; ona, počítám, musela zřejmě dělat totéž. Její dopisy, psané kupodivu na stroji, byly dlouhé, obsažné a vážné: Můj drahý bratře, daří se mi dobře, jsou tu na mě hodní. Procházím počátkem duchovní obrody a tak dále. V noci jsem se ale celý roztřesený úzkostí a vzrušením zavíral se svíčkou na záchod a držel jsem dopis nad plamenem, dokud se neobjevila druhá zpráva, naškrábaná mezi řádky mlékem: POMOC! SNAŽNĚ TĚ PROSÍM, DOSTAŇ MĚ ODSUD! Na tenhle nápad jsme přišli, když jsme – samozřejmě tajně – četli Leninův životopis, který jsme našli v antikvariátu u radnice. Z těch zoufalých vzkazů mě jímal děs a já se rozhodl, že uprchnu a zachráním ji. Špatně jsem se ale na svůj záměr připravil a záhy mě dopadli. Trest byl přísný, dostal jsem rákoskou, týden jsem byl o suchém chlebu, šikana od starších chlapců jen zesílila, ale to všechno mi bylo jedno; zakázali mi však poštu, a to mě rozzuřilo a uvrhlo do hlubin zoufalství. Ani už jsem nevěděl, jestli jsem si ty poslední listy schoval a jestli v těchhle obálkách jsou také; a nechtěl jsem je otvírat a ověřovat si to. Sklidil jsem všechno do krabic, vzal si ty tři knížky a sešel dolů.

Hnán jakousi němou silou jsem vstoupil do pokoje, který dřív patřil Uně. Teď tu byla dřevěná, červeně a modře natřená palanda a svědomitě srovnané hračky, mezi kterými jsem s rozhořčením poznal několik, jež bývaly moje. Veškeré oblečení bylo složené a uklizené v zásuvkách a na ramínkách. Rychle jsem to tu prohledal, ale žádné důkazy jsem nenašel. Příjmení, kterým byly nadepsané sešity, jsem neznal a znělo árijsky. Sešitů tu bylo za několik let; takže chlapci tu už bydlí pěkně dlouho. Za sebou jsem zaslechl matku: „Co to děláš?“ – „Dívám se,“ řekl jsem, aniž bych se otočil. – „Radši běž dolů naštípat dříví, jak ti říkal Aristide. Já jdu vařit oběd.“ Otočil jsem se: stála na prahu, přísná a chladná. „Co jsou ty děti zač?“ – „Už jsem ti to říkala: jsou to děti jedné dobré přítelkyně. Vzali jsme si je, když se o ně nemohla starat. Otce nemají.“ – „Jak dlouho u vás bydlí?“ – „Už nějakou dobu. Ty jsi zase před nějakou dobou odešel, hochu.“ Rozhlédl jsem se a pak jsem se zase zadíval na ni: „Jsou to malí Židé, co? Přiznej to. Jsou Židé, viď?“ Nenechala se uvést do rozpaků: „Nech těch hloupostí. Nejsou to Židé. Jestli mi nevěříš, tak se na ně běž podívat, až se budou koupat. Takhle to přece děláte, ne?“ – „Ano. Občas se to dělá takhle.“ – „A i kdyby to byli Židé, co by se tím měnilo? Co bys s nimi udělal?“ – „Vůbec nic.“ – „Co děláte s Židy?“ vyptávala se dál. „Vyprávějí se všelijaké hrůzy. Dokonce i Italové říkají, že to, co provádíte, je nepřijatelné.“ Najednou jsem si připadal starý a unavený. „Posíláme je pracovat na Východ. Staví silnice a domy, pracují v továrnách.“ Nepřestávala: „A děti taky posíláte stavět silnice? Berete přece i děti, ne?“ – „Děti se posílají do zvláštních táborů. Nechávají se s matkami, které nemohou pracovat.“ – „Proč to děláte?“ Pokrčil jsem rameny: „Někdo to udělat musel. Židé jsou příživníci a vykořisťovatelé, takže teď slouží těm, které vykořisťovali. A upozorňuji tě, že Francouzi nám hodně pomáhají: ve Francii je zatýká a předává nám je francouzská policie. Rozhodují o tom francouzské zákony. Jednoho dne dějiny ukážou, že jsme měli pravdu.“ – „Úplně jste se zbláznili. Běž naštípat to dříví.“ Otočila se a vydala se k zadnímu schodišti. Já si zašel uklidit tři Burroughsovy knížky do tašky a pak jsem vyrazil do kůlny. Svlékl jsem si sako, vzal do ruky sekyru, postavil poleno na špalek a rozštípl ho. Šlo to docela ztěžka, na tenhle druh práce jsem nebyl zvyklý, povedlo se mi to až naponěkolikáté. Když jsem zvedal sekeru, myslel jsem na to, co říkala matka: nehnětl mě její nedostatek politické uvědomělosti, nýbrž to, jak se na mě dívala; co viděla? Cítil jsem, jak pod tíhou minulosti trpím, cítil jsem zranění utrpěná i ta imaginární, nenapravitelné chyby, nezvratné plynutí času. Nemělo smysl se vzpírat. Když jsem rozštípal několik polen, nabral jsem plnou náruč dříví a donesl je do kuchyně. Matka škrábala brambory. Položil jsem dříví na hromadu u kamen a mlčky jsem šel štípat další. Několikrát jsem to zopakoval. Při práci jsem přemýšlel: kolektivní problém Němců je v zásadě stejný jako ten můj; i oni se snaží vymanit z bolestné minulosti, přetvořit ji v nepopsaný list, aby mohli začít znovu. Tak také dospěli k tomu nejradikálnějšímu řešení ze všech, k vraždění, k trýznivému, hroznému vraždění. Je ale vražda řešením? Myslel jsem na četné rozhovory, které jsem na toto téma vedl: nebyl jsem v Německu jediný, kdo měl pochybnosti. Co když vražda není řešení definitivní, co když naopak nová skutečnost, ještě nenapravitelnější než ty předešlé, otevře nové propasti? Jaké východisko tedy zbývá? V kuchyni jsem si všiml, že jsem neodložil sekeru. Bylo tu prázdno: matka byla zřejmě v saloně. Pot se ze mě jen lil; opřel jsem sekyru do kouta vedle hromady dříví a šel jsem se opláchnout a převléct.

Najedli jsme se v ponurém tichu. Dvojčata obědvala ve škole, byli jsme jen tři. Moreau měl v úmyslu probrat poslední vývoj situace – v Tunisku angloamerické jednotky rychle postupovaly; ve Varšavě vypukly nepokoje –, ale já zarytě mlčel. Díval jsem se na něj a říkal jsem si: tenhle člověk je starý vykuk, ten bude určitě v kontaktu i s teroristy, bude jim tak trochu pomáhat; kdyby mělo být hůř, řekne, že byl vždycky na jejich straně, že jeho spolupráce s Němci byla jen zástěrka. Ať se stane cokoliv, tenhle starý, zbabělý, bezzubý lev se vždycky nějak zařídí. Věděl jsem určitě, že i kdyby ta dvojčata nebyla z židovské rodiny, Moreau nějaké Židy skrývá: byla to příliš lákavá příležitost, jak si vcelku lehce (od Italů mu nic nehrozilo) opatřit alibi na později. Ale my jemu a všem jemu podobným ukážeme, zač je toho loket, blesklo mi hlavou vztekle; Německo ještě není na lopatkách. Po jídle jsem prohlásil, že se jdu projít. Přešel jsem zahradu, prošel brankou, která zůstávala vždy pootevřená, a vydal se až dolů na pláž. Na cestě se pach mořské soli mocně mísil s vůní borovic a ve mně znovu vzkypěla minulost, minulost šťastná, v těch vůních vykoupaná, i ta nešťastná. Na úpatí pevnosti, na úzké, piniemi lemované plošině nad mořem, bylo hřiště, kde si děti hrály s míčem. Když jsem byl malý, byl jsem neduživý a sportům jsem nijak neholdoval, radši jsem si četl; Moreau mě měl za nedochůdče a doporučil matce, aby mě zapsala do fotbalového družstva; i já jsem si tedy na tomto hřišti zahrál. Žádný úspěch to nebyl. Jelikož jsem nerad běhal, udělali ze mě brankáře. Vzpomínám si, že jsem se v brance jednou natáhl a skrz síť sledoval, jak se koruny pinií houpou v mořském vánku, dokud se trenér nepřišel přesvědčit, jestli jsem neusnul. Zanedlouho se konal náš první zápas. Kapitán mužstva nechtěl, abych nastoupil; nakonec mě ve druhém poločase na hřiště poslal. Neznámo jak jsem se dostal k míči a rozeběhl jsem se k brance. Přede mnou bylo volno, diváci křičeli, pískali, nevnímal jsem už nic jiného než tu branku a bezmocného brankáře, který máchal pažemi a snažil se mě zastavit, triumfálně jsem vystřelil, jenže ta branka byla naše; v šatně mě ostatní kluci zmlátili a já fotbalu nechal. Za pevností se vine Vaubanův přístav, rozlehlá přírodní, upravená zátoka, kde se nyní pohupovaly rybářské bárky a doprovodné čluny italského námořnictva. Posadil jsem se na lavičku, zapálil si cigaretu a díval se, jak kolem rybářských lodí krouží racci. I sem jsem chodíval často. O velikonočních prázdninách v roce 1930, těsně předtím, než jsem maturoval, tu bývala promenáda. Tenkrát to byl téměř rok, co jsem do Antibes po matčině svatbě s Moreauem přestal jezdit, ale o těchto prázdninách na to matka šla chytře: bez veškerých narážek na to, co se stalo, i na můj dopis plný urážek, mi napsala, že se Una vrací na svátky a že mě ráda uvidí. Už tři roky nás k sobě nepouštěli: svině, říkal jsem si, ale odmítnout jsem nemohl, a na to oni spoléhali. Přivítali jsme se rozpačitě, moc jsme toho nenamluvili; matka a Moreau nás samozřejmě v podstatě nenechávali o samotě. Když jsem přijel, Moreau si mě vzal stranou: „Žádné prasečinky, slyšíš? Nespustím z tebe oči.“ Jemu, tupému měšťákovi, připadalo samozřejmé, že jsem ji svedl já. Neříkal jsem nic, ale jakmile přijela, bylo mi jasné, že ji miluji víc než kdy předtím. Když se mě v půli salonu v chůzi zlehka dotkla, když na zlomek vteřiny zavadila hřbetem ruky o tu mou, připadalo mi, že mě k podlaze přibil elektrický výboj, musel jsem se kousnout do rtu, abych nevykřikl. A pak jsme se šli projít podél přístavu. Matka s Moreauem kráčeli před námi, tudy, jen několik kroků do místa, kde jsem teď seděl a vybavoval si ten okamžik; vyprávěl jsem sestře o škole, o kněžích, o zkaženosti a pokleslých mravech mých spolužáků. Řekl jsem jí i to, že chodím s chlapci. Něžně se usmála a zlehka mě políbila na tvář. Její zkušenosti se od těch mých příliš nelišily, přestože násilí bylo spíš duševní než fyzické. Prohlašovala, že jeptišky jsou do jedné neurotické, inhibované a frigidní. Zasmál jsem se a zeptal jsem se, kde k těm výrazům přišla; dívenky na internátě, odpověděla mi a tiše, vesele se přitom smála, podplácejí vrátné, aby jim tajně nosili nikoliv díla Voltairova a Rousseauova, ale spíš Freuda, Spenglera a Prousta, a jestli jsem je ještě nečetl, je načase, abych se do toho pustil. Moreau se zastavil, aby nám koupil zmrzlinu. Jakmile se ale vrátil k matce, pokračovali jsme v rozhovoru; tentokrát jsem mluvil o otci. „On není mrtvý,“ šeptal jsem. – „Já vím,“ odpověděla. „A i kdyby byl, oni ho nemají co pohřbívat.“ – „Nejde o pohřbívání. Je to, jako kdyby ho zavraždili. Zavraždili na papíře. Mrzáci! A to jen kvůli svým hnusným choutkám.“ – „Já myslím, že ho má ráda,“ řekla. – „To je mi jedno!“ soptil jsem. „Vdala se za našeho otce a je jeho žena. Tohle je pravda a žádný soudce na tom nic nezmění.“ To už nás ale matka volala, a tak jsme se k ní vydali a v chůzi lízali vanilkovou zmrzlinu.

Ve městě jsem si v jedné hospůdce u výčepu dal skleničku bílého, hlavou se mi pořád honily tytéž myšlenky a říkal jsem si, že jsem viděl, co jsem vidět chtěl, i když jsem pořád nevěděl, co to vlastně bylo; pomýšlel jsem na odjezd. Zašel jsem do pokladny u zastávky autobusu a koupil si na zítřek lístek do Marseille; hned vedle na nádraží mi prodali jízdenku na vlak do Paříže, spojení dobře navazovalo, do večera jsem měl být u cíle. Nato jsem se vrátil za matkou. V zahradě kolem domu bylo ticho a klid, jemně to tu šumělo, jak bríza hladila jehličí. Skleněné dveře salonu byly otevřené: došel jsem k nim a zavolal, ale nikdo neodpovídal. Možná si šli po obědě lehnout, řekl jsem si. I na mě padla únava, nejspíš to bylo tím vínem a sluncem; obešel jsem dům a vyšel po hlavním schodišti; nikoho jsem cestou nepotkal. V mém pokoji bylo šero a chládek. Lehl jsem si a usnul. Když jsem se probudil, světlo se změnilo, byla téměř tma; rozeznal jsem, že na prahu stojí obě dvojčata a upřeně, vytřeštěnýma očima mě sledují. „Co chcete?“ zeptal jsem se. Na ta slova oba chlapci ucouvli a utekli. Jejich drobné krůčky zaduněly po podlaze a zadupaly po velkém schodišti. Klaply hlavní dveře a opět nastalo ticho. Posadil jsem se na kraj postele a uvědomil jsem si, že jsem nahý; vůbec jsem si ale nevzpomínal, že bych vstával a svlékal se. Poraněné prsty mě bolely a já si je bezděky strčil do úst. Rozsvítil jsem lampu a mžouravě se pokusil zjistit, kolik je hodin: mé hodinky na nočním stolku se zastavily. Rozhlédl jsem se, ale oblečení jsem neviděl. Kam se mohlo podít? Z tašky jsem vytáhl čisté prádlo a ze skříně uniformu. Byl jsem už trochu zarostlý, ale rozhodl jsem se, že se oholím později, a oblékl jsem se. Sešel jsem po zadním schodišti. Kuchyň byla prázdná, sporák vychladlý. Došel jsem k zásobovacímu vchodu: venku nad mořem začínalo svítat, obloha se odspodu barvila dorůžova. Zvláštní, že jsou dvojčata vzhůru tak brzy, říkal jsem si. To jsem zaspal večeři? Zřejmě jsem byl unavenější, než jsem si myslel. Autobus odjížděl brzy, musel jsem se přichystat. Otočil jsem se, zavřel jsem dveře, sešel jsem po třech schodech vedoucích do salonu, vešel jsem a tápal k proskleným dveřím. V pološeru jsem zakopl o něco měkkého, co leželo na koberci. Z toho doteku mě zamrazilo. Couval jsem k vypínači, bez ohlížení sáhl za sebe a rozsvítil. Z několika lamp vytrysklo živé, surové, téměř sinalé světlo. Podíval jsem se na tu věc, do které jsem vrazil: jak už jsem instinktivně vycítil, byla to mrtvola, a teď jsem zjistil, že koberec je nasáklý krví, že stojím v tratolišti krve, která vytéká z koberce, rozlévá se po kamenných dlaždicích pod stůl a sahá až k proskleným dveřím. Z té hrůzy a leknutí mě popadla panická touha utéct a schovat se někam do tmy; s vypětím sil jsem se ovládl a sáhl po pistoli, která mi visela na opasku. Nahmatal jsem pojistku a odjistil, pak jsem přistoupil k tělu. Když jsem byl blíž, zjistil jsem, co už jsem stejně věděl, tedy že je to Moreau s proraženou hrudí, s krkem napůl podříznutým a očima ještě otevřenýma. V krvi vedle těla ležela sekyra, kterou jsem včera nechal v kuchyni; ta téměř černá krev se mu vsakovala do šatů, špinila mu nakloněnou hlavu a prošedivělý knírek. Rozhlédl jsem se, ale nic jsem neviděl. Vypadalo to, že skleněné dveře jsou zavřené. Vrátil jsem se do kuchyně a otevřel dveře do komory; nikdo tam nebyl. Po mých botách zůstávaly na dláždění veliké krvavé stopy: otevřel jsem zadní dveře, vyšel ven, otřel si podrážky o trávu a upíral přitom oči do hloubi zahrady, aby mi nic neuniklo. Ale v zahradě se nic nedělo. Nebe bledlo, hvězdy mizely. Obešel jsem dům, otevřel hlavní vchod a vydal se nahoru. V mém pokoji nikdo nebyl, v pokoji dvojčat také ne. S pistolí stále v ruce jsem se zastavil za dveřmi matčina pokoje. Natáhl jsem levou ruku ke klice: prsty se mi třásly. Sevřel jsem kliku a otevřel. Okenice byly zavřené, bylo tam šero; na posteli jsem rozeznával šedý obrys. „Mami?“ zamumlal jsem. Nataženou rukou jsem zatápal po vypínači a rozsvítil. Matka v noční košili s krajkovým límcem ležela napříč přes postel; nohy jí trošku přečnívaly, na jedné zůstala růžová trepka, ta druhá visela dolů a byla bosá. Byl jsem ztuhlý hrůzou, ale přesto jsem se nezapomněl podívat za dveře a zběžně zkontrolovat prostor pod postelí. Kromě ztracené trepky tam nic nebylo. Roztřeseně jsem přistoupil blíž. Paže měla na přikrývce, noční košile, stažená až ke kotníkům, nebyla nijak pomuchlaná, nevypadalo to, že se matka bránila. Sehnul jsem se a přiložil ucho k otevřeným ústům: dech jsem necítil. Dotknout jsem se jí neodvážil. Měla vytřeštěné oči a na vyzáblém krku červené skvrny. Bože, říkal jsem si, někdo ji uškrtil, někdo mi uškrtil matku. Prozkoumal jsem pokoj. Nábytek nezpřevracený, zásuvky i skříně zavřené. Prošel jsem do budoáru, který byl prázdný, všechno bylo očividně na svém místě, a tak jsem se vrátil do pokoje. Teprve teď jsem si všiml krvavých skvrn na přikrývce, na koberci a na noční košili: vrah musel nejdřív zabít Moreaua a pak teprve jít nahoru. Hrůzou se mi sevřelo hrdlo, nevěděl jsem, co dělat. Prohledat dům? Najít dvojčata a něco z nich dostat? Zavolat policii? Neměl jsem čas, musel jsem na autobus. Velice, velice pomalu jsem sevřel visící nohu a položil ji na postel. Měl jsem matce obout druhou trepku, ale neměl jsem odvahu se jí znovu dotknout. Z místnosti jsem téměř vycouval. Ve svém pokoji jsem naházel svých pár věcí do tašky, vyšel jsem z domu a zavřel za sebou hlavní dveře. Na holínkách jsem měl ještě zbytky krve, opláchl jsem si je v zapomenutém kbelíku s trochou dešťové vody. Po dvojčatech nebylo ani stopy: zřejmě utekla. Ale já s těmi dětmi stejně neměl nic společného.

Cesta ubíhala jako film, bez přemýšlení jsem přestupoval, když mě požádali o jízdenku, vytáhl jsem ji. Žádné úřední opletačky jsem neměl. Když jsem šel od domu po cestě k městu, slunce už vystoupilo nad tiše hučící moře, minul jsem italskou hlídku, která si se zájmem prohlédla mou uniformu, ale nic neříkala; těsně předtím, než jsem nastoupil do autobusu, mě oslovil francouzský policista v doprovodu dvou bersaglierů a vyžádal si mé papíry: jakmile jsem mu je ukázal a přeložil mu dopis od marseillského Einsatzkommanda, zasalutoval a propustil mě. To bylo dobře, protože rozhovoru bych býval nebyl schopen, byl jsem ztuhlý hrůzou a myšlenky jsem měl jako zmražené. V autobusu jsem si uvědomil, že jsem si zapomněl vzít oblek, vlastně všechno včerejší oblečení. Na nádraží v Marseille jsem musel hodinu čekat, objednal jsem si kávu a vypil si ji na baru v ruchu nádražní haly. Potřeboval jsem si trochu srovnat myšlenky. Ta věc se určitě neobešla bez rámusu a křiku; jak to, že jsem se neprobudil? Vždyť jsem vypil jen sklenici vína. Kromě toho ten člověk nezabil děti, musely přece křičet. Proč pro mě neběžely? Proč tam tak tiše stály, když jsem se vzbudil? Vrah určitě dům neprohledával, do mého pokoje se každopádně nedostal. Kdo to byl? Lupič, zloděj? Ale vždyť v domě zřejmě nic nechybělo, nic se nehnulo, nic nebylo rozházené. Třeba ho dvojčata překvapila a on utekl. Jenže to vypadalo nepravděpodobně, ty děti nekřičely, neutíkaly pro mě. Byl ten vrah sám? Jel mi vlak, nastoupil jsem, sedl si a dál jsem si lámal hlavu. Jestli to nebyl zloděj nebo zloději, o co šlo? O vyřizování účtů? Zvrtl se snad Moreauovi nějaký obchod? Zabili ho pro výstrahu makističtí teroristé? Ale teroristé nevraždí lidi sekyrou jako divoši, ti je odvedou do lesa, podrobí je jakémusi improvizovanému soudu a pak je zastřelí. A znovu jsem si musel uvědomit, že jsem se neprobudil, já, člověk s tak lehkým spaním, ničemu jsem nerozuměl, svíjel jsem se úzkostí, cucal jsem si zjizvené prsty, myšlenky v hlavě mi vířily v nepříčetných smycích, v úsečném rytmu vlaku, už jsem si nebyl ničím jistý, všechno ztratilo smysl. V Paříži jsem bez potíží přesedl na půlnoční vlak do Berlína; když jsem dorazil, pronajal jsem si stejný pokoj ve stejném hotelu. Všude byl klid a ticho, tu a tam projelo auto, v ranním příšeří troubili sloni, na které jsem se pořád ještě nebyl podívat. Ve vlaku jsem na pár hodin usnul temným, bezesným spánkem; unavený jsem byl i teď, ale usnout jsem už nedokázal. Má sestra, napadlo mě nakonec, musím o tom říct Uně. Vypravil jsem se do Kaiserhofu: nechal tu Freiherr von Üxküll adresu? „Adresy našich hostů nesdělujeme, Herr Sturmbannführer,“ zněla odpověď. Telegram ale snad poslat mohou? Jde o naléhavou rodinnou záležitost. To ano, to možné je. Řekl jsem si o formulář, na pultě recepce napsal: MAMINKA MRTVA ZAVRAZDENA STOP MOREAU TAKE STOP JSEM V BERLINE ZATELEFONUJ STOP, a doplnil jsem telefonní číslo hotelu Eden. Telegram jsem spolu s desetimarkovkou podal recepčnímu; přečetl si ho, nasadil vážný výraz a se skloněnou hlavou pronesl: „Upřímnou soustrast, Herr Sturmbannführer.“ – „Pošlete ho hned?“ – „Okamžitě volám na poštu, Herr Sturmbannführer.“ Vrátil mi drobné, já odešel do Edenu a požádal jsem, aby mě v případě, že mi někdo bude telefonovat, bez ohledu na hodinu neprodleně probudili. Dočkal jsem se až večer. Hovor jsem si vzal v kabině vedle recepce, která byla naštěstí zvukově izolovaná. Una vyděšeně spustila: „Co se stalo?“ Vytušil jsem, že plakala. Nasadil jsem ten nejklidnější možný tón: „Byl jsem v Antibes, jel jsem za nimi na návštěvu. Včera ráno…“ Hlas mi selhal. Odkašlal jsem si a pokračoval: „Včera ráno jsem se probudil…“ Hlas se mi zlomil a já nemohl pokračovat. Slyšel jsem, jak se má sestra ptá: „Co je? Co se stalo?“ – „Počkej,“ odbyl jsem ji tvrdě, spustil ruku se sluchátkem a snažil jsem se vzpamatovat. Nikdy se mi ještě nestalo, že bych svůj hlas takhle přestal ovládat; i v těch nejsložitějších okamžicích jsem byl vždycky schopen hovořit přehledně a přesně. Odkašlal jsem si, pak ještě jednou, zvedl jsem sluchátko a stručně jí vysvětlil, co se přihodilo. Horečně, rozrušeně se mě zeptala jen na jedinou věc: „A co dvojčata? Kde jsou dvojčata?“ V tu chvíli mě popadl amok, začal jsem do stěn kabiny kopat a tlouci zády, pěstmi i nohama a řval jsem do telefonu: „Co jsou ta dvojčata zač? Čí jsou to děti, do prdele?“ Před kabinou se zastavil hotelový sluha, kterého ten rámus zburcoval, a přes sklo se na mě zadíval. Jen s námahou jsem se zklidnil. Má sestra na druhém konci drátu mlčela. Zhluboka jsem se nadechl a řekl: „Jsou naživu. Ale kam se poděly, to nevím.“ Nic neříkala, zdálo se mi, že přes šumění mezinárodní linky slyším její dech. „Jsi tam?“ Nic. „Čí jsou?“ zeptal jsem se ještě jednou klidným hlasem. Pořád nic neříkala. „Do prdele!“ vykřikl jsem a prudce jsem zavěsil. Vyřítil jsem se z kabiny a zastavil se u recepce. Vytáhl jsem adresář, našel číslo, naškrábal ho na kus papíru a podal ho recepčnímu. Za okamžik telefon v kabině zazvonil. Vzal jsem sluchátko, v němž se ozval ženský hlas. „Dobrý večer. Rád bych mluvil s doktorem Mandelbrodem. Tady Sturmbannführer Aue.“ – „Omlouvám se, Herr Sturmbannführer. Dr. Mandelbrod tu není. Chcete mu nechat vzkaz?“ – „Rád bych s ním mluvil osobně.“ Nechal jsem jí číslo do hotelu a vyšel nahoru do pokoje. O hodinu později mi poslíček přinesl vzkaz: dr. Mandelbrod mě přijme nazítří v deset hodin. Uvedly mě k němu buď stejné ženy jako posledně, nebo jiné, ale podobné. Ve velké, světlé, kočkami okupované kanceláři mě Mandelbrod očekával u nízkého stolku; vedle něj seděl Herr Leland, vzpřímený, hubený, v dvouřadovém proužkovaném obleku. Stiskl jsem jim ruku a rovněž se posadil. Tentokrát se čaj nepodával. Mandelbrod se ujal slova: „Velice rád tě vidím. Dovolená se vydařila?“ Pod vrstvou tuku se zřejmě usmíval. „Měl jsi čas promyslet si můj návrh?“ – „Ano, Herr Doktor. Přál bych si ale něco jiného. Chtěl bych být přidělen k Waffen-SS a odeslán na frontu.“ Mandelbrod se zlehka pohnul, jako by krčil rameny. Leland mě sledoval tvrdým, chladným, střízlivým pohledem. Věděl jsem, že má jedno oko skleněné, ale které to je, to jsem nikdy nedokázal rozeznat. Právě on mi odpověděl chraplavým hlasem s nepatrným přízvukem: „To nejde. Viděli jsme tvou lékařskou zprávu: tvé zranění je hodnoceno jako těžká invalidita a máš být přidělován na kancelářské práce.“ Zadíval jsem se na něj a zakoktal: „Ale oni přece potřebují lidi. Nabírají je, kde to jen jde.“ – „Ano,“ přitakal Mandelbrod, „ale neberou kohokoliv. Pravidla jsou pravidla.“ – „Do aktivní služby tě nikdy zpět nepřijmou,“ důrazně vyslovil Leland. – „Ano,“ pokračoval Mandelbrod, „a na Francii to také příliš nevypadá. Ne, musíš nám věřit.“ Vstal jsem: „Meine Herren, děkuji vám za přijetí. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“ – „Vždyť se vůbec nic neděje, hochu,“ zaševelil Mandelbrod. „Nespěchej a ještě si to promysli.“ – „Nezapomínej ale,“ dodal přísně Leland, „že voják na frontě si nemůže vybírat. Musí plnit svůj úkol, ať už je to cokoliv.“

Z hotelu jsem poslal telegram Werneru Bestovi do Dánska, abych mu sdělil, že jsem připraven nastoupit na jeho úřad. A pak jsem čekal. Sestra se neozvala a já se s ní také nesnažil spojit. O tři dny později mi přinesli dopis z Auswärtiges Amt; byla to odpověď od Besta: situace v Dánsku se změnila a on mi momentálně nemá co nabídnout. Dopis jsem zmačkal a vyhodil. Vzedmula se ve mně vlna strachu a trpkosti: věděl jsem, že musím něco podniknout, jinak se v ní utopím. Znovu jsem zavolal do Mandelbrodovy kanceláře a nechal mu vzkaz.

MENUET (EN RONDEAUX)

Jistě vás nepřekvapí, že onen dopis mi přinesl Thomas. Právě jsem seděl v hotelovém baru ve společnosti několika důstojníků Wehrmacht, abych si poslechl zprávy. Bylo to někdy v polovině května: naše jednotky v Tunisku právě provedly záměrné, předem plánované zkrácení fronty, ve Varšavě se bez potíží pokračovalo v likvidaci teroristických band. Důstojníci kolem mě tiše a zachmuřeně naslouchali; jen jakýsi jednoruký Hauptmann se při výrazech freiwilige Frontverkürzung a planmässig hlučně smál. Ale když se setkal s mým stísněným pohledem, zmlkl: stejně jako on i všichni ostatní jsem toho i já věděl dost, abych si tyto eufemismy uměl přeložit: židovští povstalci v ghettu vzdorují našim nejlepším jednotkám už několik týdnů a Tunisko jsme ztratili. Očima jsem pátral po číšníkovi, abych si objednal další koňak. V tu chvíli vešel Thomas. Vojenským krokem přešel místností, věnoval mi obřadný árijský pozdrav, sklapl podpatky, pak mě popadl za paži a odtáhl mě do boxu; tady se sesunul na lavici, nedbale odhodil brigadýrku na stůl a zamával obálkou, kterou zlehka svíral mezi prsty v rukavici. „Víš, co v ní je?“ zeptal se zasmušile. Zavrtěl jsem hlavou. Všiml jsem si, že na obálce je hlavička Persönlicher Stab des Reichsführer-SS. „Já to vím,“ pokračoval stejným tónem. Tvář se mu rozjasnila: „Gratuluji, příteli. Ty jsi tedy tichá voda. Vždycky mi bylo jasné, že jsi mazanější, než vypadáš.“ Pořád držel obálku. „No tak, vezmi si to.“ Vzal jsem si ji, rozlepil a vytáhl z ní list papíru, rozkaz, abych se při nejbližší příležitosti dostavil k Obersturmbannführerovi dr. Rudolfu Brandtovi, osobnímu zástupci Reichsführera-SS. „To je pozvánka,“ řekl jsem nepříliš chytře. – „Ano, to je pozvánka.“ – „A co to znamená?“ – „Znamená to, že tvůj přítel Mandelbrod má dlouhé prsty. Jsi přidělen k Reichsführerovu osobnímu štábu, stará vojno. Oslavíme to?“

Do oslavování se mi moc nechtělo, ale nebránil jsem se. Thomas mě celý večer zval na americkou whisky a nadšeně vykládal o houževnatosti varšavských Židů. „Chápeš to? Židi!“ Co se týče mého nového místa, domníval se, že to je terno; zato já vůbec netušil, o co se jedná. Druhý den ráno jsem se ohlásil v SS-Haus, umístěnému na Prinz-Albrechtstrasse přímo vedle Staatspolizei ve velikém bývalém hotelu přestavěném na kanceláře. Obersturmbannführer Brandt byl shrbený mužík bezvýrazného, pedantského vzezření, s tváří schovanou za velkými kulatými brýlemi s želvovinovou obroučkou; měl jsem pocit, že jsem ho viděl v Hohenlynchen, když mě Reichsführer na lůžku dekoroval. Několika lapidárními, přesnými větami mi objasnil, co se ode mě čeká. „Proces přeměny koncentračních táborů z čistě nápravných zařízení na zdroj pracovních sil, jenž započal více než před rokem, neprobíhá bezbolestně.“ Problém se týkal jak vztahů mezi SS a vnějšími subjekty, tak i vztahů uvnitř samotné SS. Reichsführer si přál přesněji pochopit příčiny tohoto napětí, aby se mohlo snížit a produktivita tohoto neopominutelného zdroje pracovních sil se maximalizovala. Proto se rozhodl jmenovat jednoho již zkušeného důstojníka svým osobním zmocněncem pro Arbeitseinsatz („pracovní využití“ či „organizaci práce“). „Po prostudování vašeho spisu a po několika doporučeních jste byl do této funkce vybrán vy. Reichsführer plně důvěřuje vaší schopnosti dovést tento úkol ke zdárným koncům. Bude to od vás vyžadovat značnou dávku analytického ducha, smysl pro diplomacii a onu pro SS typickou iniciativu, již jste tolik projevil v Rusku.“ Příslušné úřady SS dostanou rozkaz, aby se mnou spolupracovaly; ale o to, aby tato spolupráce fungovala pokud možno co nejlépe, se budu muset postarat sám. „Veškeré své otázky i hlášení adresujte mně,“ zakončil Brandt. „Reichsführer se s vámi sejde, teprve až to uzná za nutné. Dnes vás přijme, aby vám vysvětlil, co od vás očekává.“ Poslouchal jsem a nehnul jsem ani brvou; nechápal jsem, o čem to mluví, ale usoudil jsem, že bude diplomatičtější nechat si v tuto chvíli otázky pro sebe. Brandt mě požádal, abych počkal v salonku v přízemí; našel jsem tu časopisy, čaj a sušenky. Listovat v pološeru starými čísly Schwarzes Korps mě brzy omrzelo; bohužel v budově platil zákaz kouření, Reichsführer to nařídil kvůli zápachu, a na ulici jsem jít nemohl pro případ, že by mě zavolali. Došli si pro mě pozdě odpoledne. V předpokoji mi Brandt dal ještě poslední doporučení: „Nic nekomentujte, na nic se neptejte, mluvte, jen když budete tázán.“ Pak mě uvedl dovnitř. Heinrich Himmler seděl za psacím stolem; pochodovým krokem jsem následoval Brandta, který mě představil: pozdravil jsem, Brandt předal můj spis a odešel. Himmler mi pokynul, abych se posadil, a začal listovat spisem. Jeho obličej působil podivně neurčitě, bezbarvě, knírek a cvikr jen podtrhovaly prchavou povahu jeho rysů. Zadíval se na mě a přátelsky se pousmál; když zvedl hlavu, od sklíček cvikru se mu odrazilo světlo a jeho oči se skryly za dvěma kulatými zrcátky: „Zdá se, že jste v lepší formě, než když jsem vás viděl posledně, Sturmbannführere.“ Zaskočilo mě, že si to pamatuje; možná o tom byla zmínka ve spisu. Pokračoval: „Takže už jste se ze zranění plně zotavil? To je dobře.“ Obrátil několik listů. „Vidím, že vaše matka je Francouzka.“ Pochopil jsem to jako otázku a odpověděl jsem: „Narodila se v Německu, mein Reichsführer. V Alsasku.“ – „Ano, ale přesto Francouzka.“ Zvedl hlavu; tentokrát skla brýlí světlo neodrážela, a tak jsem uviděl jeho příliš blízko posazené oči podivně něžného pohledu. „Víte, já ze zásady nepřijímám do svého štábu muže, kteří v sobě mají cizí krev. Je to jako ruská ruleta: přílišné riziko. Nikdy nevíte, jak se to projeví, a to i u velice dobrých důstojníků. Ale dr. Mandelbrod mě přesvědčil, abych udělal výjimku. Je to velice moudrý muž a jeho úsudku si vážím.“ Významně se odmlčel. „Uvažoval jsem pro to místo o jiném kandidátovi, Sturmbannführeru Gerlachovi. Ten bohužel před měsícem zahynul. V Hamburku, při britském náletu. Nestihl se včas ukrýt a spadl mu na hlavu květináč. Begonie, myslím. Nebo tulipány. Byl na místě mrtev. Ti Angličané jsou hotoví netvoři. Takhle bez rozlišování bombardovat civilisty. Až zvítězíme, budeme muset válečné zločiny soudit. Ti, kdo za tato zvěrstva zodpovídají, budou pykat.“ Zmlkl a znovu se zabral do mého spisu. „Bude vám třicet let, a ještě nejste ženatý,“ zvedl hlavu. „Pročpak?“ Znělo to přísně, profesorsky. Zrudl jsem: „Ještě jsem neměl příležitost, mein Reichsführer. Těsně před válkou jsem dostudoval.“ – „Měl byste o tom začít vážně uvažovat, Sturmbannführere. Vaše krev je cenná. Jestli v této válce zahynete, nemělo by o ni Německo přijít.“ Na rty se mi samovolně vydralo: „Omluvte mě, mein Reichsführer, ale můj duchovní přístup k národněsocialistickým závazkům a mé službě u SS mi nedovoluje uzavřít sňatek, dokud můj lid nepřekoná nebezpečí, jež ho ohrožují. Náklonnost k ženě muže jen oslabuje. Musím se své práci odevzdat cele a až do konečného vítězství nemohu svou oddanost dělit.“ Himmler poslouchal a zkoumavě se mi díval do tváře; maličko rozšířil oči. „Navzdory vaší cizí krvi jste muž pozoruhodných germánských a národněsocialistických kvalit, Sturmbannführere. Nevím, zda vaše argumenty mohu přijmout; i nadále si myslím, že povinností každého SS-Manna je udržovat rasu. Ale budu o vašich slovech přemýšlet.“ – „Děkuji, mein Reichsführer.“ – „Vysvětlil vám Obersturmbannführer Brandt podstatu vaší práce?“ – „Velmi zhruba.“ – „Nemám k tomu mnoho co dodat. Hlavně postupujte obezřetně. Nestojím o zbytečné konflikty.“ – „Ano, mein Reichsführer.“ – „Vaše hlášení jsou velice dobrá. Máte vynikající smysl pro syntézu, za nímž je cítit jasná Weltanschauung. Proto jsem se rozhodl právě pro vás. Ale pozor! Chci praktická řešení, žádné plačtivé litanie.“ – „Jistě.“ – „Dr. Mandelbrod vás nepochybně požádá, abyste mu posílal kopie svých hlášení. Já proti tomu nic nenamítám. Odvahu, Sturmbannführere. Můžete odejít.“ Vstal jsem, pozdravil a chystal se k odchodu. Náhle mě Himmler svým tichým, suchým hlasem zarazil: „Sturmbannführere!“ – „Ano, mein Reichsführer?“ Zaváhal: „Žádnou falešnou sentimentalitu, ano?“ Setrvával jsem v pozoru: „Samozřejmě, mein Reichsführer.“ Znovu jsem pozdravil a odešel. Brandt se na mě v předpokoji zvědavě zadíval: „Proběhlo to v pořádku?“ – „Myslím, že ano, Herr Obersturmbannführer.“ – „Reichsführer si se zájmem přečetl vaše hlášení o problémech s výživou našich vojáků ve Stalingradu.“ – „Divím se, že se to hlášení dostalo až k němu.“ – „Reichsführer se zajímá o hodně věcí. Gruppenführer Ohlendorf a další Amtchefs mu zajímavá hlášení předávají často.“ Brandt mi Reichsführerovým jménem předal knihu s titulem Rituální židovská vražda od Helmuta Schramma. „Reichsführer ji nechal vytisknout pro každého důstojníka SS od hodnosti Standartenführera výš. Rovněž ale požádal, aby byla rozdána všem nižším důstojníkům, kteří se židovskou otázkou zabývají. Uvidíte, je to velice zajímavé.“ Poděkoval jsem mu: takže další kniha, kterou musím přečíst – já, který jsem už téměř nečetl. Brandt mi doporučil, abych si vzal několik dní na vyřizování: „Když nebudete mít v pořádku osobní záležitosti, k ničemu dobrému to nepovede. Pak se za mnou zase zastavte.“

Rychle jsem si uvědomil, že nejožehavější to bude s ubytováním: v hotelu jsem donekonečna zůstávat nemohl. Obersturmbannführer z SS-personal Hauptamt mi navrhl dvě možnosti: levnou ubytovnu pro svobodné příslušníky SS, a to včetně stravování, nebo pokoj na privátě, za který bych si musel platit. Thomas obýval veliký a velice pohodlný třípokojový byt s vysokými stropy a cenným starožitným nábytkem. Vzhledem k tomu, jaká bytová krize v Berlíně panovala – lidé, kteří měli volný pokoj navíc, byli v podstatě povinni vzít podnájemníka – to byl luxus, zejména pro svobodného Obersturmbannführera; po takovém bytě by rád sáhl i ženatý Gruppenführer s rodinou. Thomas mi bezstarostně vysvětlil, jak k němu přišel: „Zas tak složité to nebylo. Jestli chceš, můžu ti pomoct najít taky takový, asi ne tak veliký, ale aspoň dvoupokojový by byl.“ Přes své známosti na berlínské Generalbauinspektion si nechal podle zvláštního předpisu přidělit byt po Židech, vyklizený kvůli rekonstrukci. „Mělo to jediný háček – zavázal jsem se zaplatit opravy, asi pět set marek. Ty jsem neměl, ale nechal jsem si je od Bergera přidělit jako mimořádnou výpomoc.“ Rozvaloval se na pohovce a spokojeně se rozhlížel: „Není to zlé, co?“ – „A co to auto?“ rozesmál jsem se. Thomas totiž vlastnil i malý kabriolet, ve kterém se vášnivě rád projížděl a občas se v něm pro mě večer zastavil. „Tak to je, starý brachu, jiná historie, kterou si nechám na příště. Neříkal jsem ti ve Stalingradu, že jestli se z toho dostaneme, čeká nás krásný život? Není důvod se o něj připravovat.“ O jeho návrhu jsem přemýšlel, ale nakonec jsem se rozhodl pro privát. Na ubytovnu SS se mi nechtělo, hodlal jsem si vybírat, s kým se budu stýkat mimo práci; a představa, že bych bydlel sám, že bych žil jen ve své vlastní společnosti, mě po pravdě řečeno trochu děsila. Bytná bude znamenat přinejmenším přítomnost lidské bytosti, bude mi vařit jídlo, na chodbě se občas něco ozve. Podal jsem si tedy žádost s upřesněním, že chci dvě místnosti a že by měla být k dispozici paní na vaření a úklid. Navrhli mi místo u jedné vdovy v Mitte, šest stanic U-Bahn od Prinz-Albrechtstrasse a za rozumnou cenu; ani jsem se tam nejel podívat a přijal jsem, a tak jsem dostal doporučující dopis. Frau Gutknechtová, tlustá, ruměná šedesátnice s objemným poprsím a obarvenými vlasy, si mě mezi dveřmi dlouze a vychytrale změřila: „To jste vy, ten důstojník?“ zeptala se s těžkým berlínským přízvukem. Vešel jsem dovnitř a stiskl jí ruku: páchla lacinou voňavkou. Ustoupila do dlouhé chodby a ukázala mi na dveře: „Tyhle jsou moje; tohle je vaše. Tady máte klíč. Já mám samozřejmě ještě jeden.“ Odemkla a provedla mě: levný sériový nábytek plný ozdobných cetek, zažloutlé, vzduté tapety, zatuchlý pach. Za obývacím pokojem se nacházela ložnice, oddělená od zbytku bytu. „Kuchyň a toaleta jsou na konci chodby. Teplá voda je na příděl, takže žádné koupání.“ Na zdi visely dva černě orámované portréty: asi třicetiletý muž s drobným úřednickým knírkem a rozložitý světlovlasý chlapec v uniformě Wehrmacht. „To je váš muž?“ zeptal jsem se uctivě. Tvář se jí stáhla. „Ano. A můj syn Franz, můj malý Franzi. Padl hned první den francouzského tažení. Jeho Feldwebel mi napsal, že umřel jako hrdina, aby zachránil kamaráda, ale metál nedostal. Chtěl pomstít tatínka, mého Bubiho, který umřel u Verdunu, zplynovali ho.“ – „Upřímnou soustrast.“ – „To víte, že nemám Bubiho, na to už jsem si zvykla. Ale můj malý Franzi mi pořád ještě chybí.“ Střelila po mně vypočítavým pohledem. „Škoda, že nemám dceru. Mohl byste si ji vzít. To by se mi líbilo, mít za zetě oficíra. Můj Bubi byl Unterfeldwebel a můj Franzi jen Gefreiter.“ – „To je skutečně škoda,“ opáčil jsem zdvořile. Ukázal jsem na ozdobné drobnosti: „Tohle všechno prosím odstraňte. Budu potřebovat místo na své věci.“ Zatvářila se uraženě: „A kam to podle vás mám dát? U mě je místa ještě míň. A kromě toho je to hezké. Stačí, když je trošku odsunete. Ale dávejte pozor! Jestli něco rozbijete, budete to muset zaplatit.“ Ukázala na portréty: „Tohle sundat můžu, jestli chcete. Nechci vás zatěžovat svým žalem.“ – „Ty mi nevadí,“ řekl jsem. – „Tak dobře, nechám je tady. Byl to Bubiho nejoblíbenější pokoj.“ Dohodli jsme se na stravování a já jí předal část svých potravinových lístků.

Zabydlel jsem se, jak jen to šlo; výsledky ovšem nijak valné nebyly. Když jsem cetky a špatné romány, pocházející ještě z doby před první válkou, shrnul na hromadu, povedlo se mi vyklidit několik poliček; do nich jsem si srovnal své vlastní knihy, jež jsem si vyzvedl ze sklepa, kam jsem je uložil před odjezdem do Ruska. S potěšením jsem je vybaloval a listoval jimi, i když mnoho z nich utrpělo vlhkostí. Postavil jsem vedle nich i ono vydání Nietzscheho, které mi věnoval Thomas a které jsem ani neotevřel, tři Burroughse přivezené z Francie a nedočteného Blanchota; Stendhalovy knihy, které jsem si vezl do Ruska, tam zůstaly, přesně tak a v zásadě i stejným způsobem, jako tam kdysi zůstaly jeho vlastní deníky z roku 1812. Zalitoval jsem, že mě v Paříži nenapadlo pořídit si nové, ale jestli přežiji, ještě bude příležitost. Z onoho dílka o krvavých rituálech jsem byl na rozpacích: Festgabe jsem mohl bez váhání zařadit vedle svých ekonomických a politických publikací, ale tahle knížka své místo hledala jen těžko. Nakonec jsem ji přiřadil ke knihám historickým, mezi von Treitschka a Gustava Kossinnu. Ty knihy a oblečení, to byl, pokud nepočítám gramofon a několik desek, veškerý můj majetek; kinžál z Nalčiku bohužel také zůstal ve Stalingradu. Když jsem všechno uklidil, položil jsem na talíř gramofonu Mozartovy árie, uvelebil jsem se v křesle a zapálil si cigaretu. Bez klepání vešla Frau Gutknechtová a ihned se začala rozčilovat: „Tady nemůžete kouřit! Zasmradíte záclony.“ Vstal jsem a stáhl si lem košile: „Frau Gutknechtová, prosím vás, abyste laskavě klepala, a než vstoupíte, počkejte na odpověď.“ Zrudla: „Odpusťte, Herr Offizier, ale jsem tu snad doma, ne? A kromě toho bych při vší úctě mohla být vaše matka. Proč by vám mělo vadit, že sem budu chodit? Snad si sem nechcete vodit holky? Tohle je slušný byt, tady bydlí slušná rodina.“ Usoudil jsem, že je nutné si jisté věci vyjasnit: „Frau Gutknechtová, já si od vás tyto dva pokoje pronajímám; nejste tu tedy už doma vy, nýbrž já. V žádném případě si sem nehodlám vodit děvčata, jak říkáte, ale na svém soukromí si trvám. Pokud vám takové uspořádání nevyhovuje, seberu si své věci a své nájemné a půjdu. Rozumíte mi?“ Uklidnila se: „Neberte to tak, Herr Offizier… Zkrátka na to nejsem zvyklá, to je všechno. Kuřte tu, když chcete. Jen byste mohl větrat…“ Podívala se na mé knihy: „Vidím, že jste kulturní člověk…“ Skočil jsem jí do řeči: „Frau Gutknechtová, jestli už ode mě nic nechcete, budu vám vděčný, když mě necháte o samotě.“ – „Ano, promiňte, jistě.“ Odešla, já za ní zamkl a klíč nechal v zámku.

Na personálním oddělení jsem si dal do pořádku dokumenty a zašel jsem za Brandtem. Nechal mi uvolnit jednu malou, světlou kancelář v posledním patře bývalého hotelu. Měl jsem k dispozici předpokoj s telefonem a pracovnu s pohovkou; přidělili mi mladou sekretářku, Fräulein Praxovou; mohl jsem také využívat vojenského sluhy, který měl na starosti tři kanceláře, a písárny, jež byla k dispozici celému patru. Můj řidič se jmenoval Piontek, byl to hornoslezský Volksdeutscher a na pracovních cestách mi měl dělat i sluhu; auto jsem měl k volnému použití, ale Reichsführer trval na tom, aby se všechny soukromé cesty účtovaly zvlášť a benzín se strhával z platu. To vše mi připadalo téměř výstřední. „Vůbec nic to není. Aby člověk mohl řádně pracovat, potřebuje k tomu podmínky,“ ujistil mě s úsměvem Brandt. Se šéfem Persönlicher Stab, Obergruppenführerem Wolffem, jsem se sejít nemohl; zotavoval se z vážné choroby a Brandt ho už několik měsíců ve všem zastupoval. Dal mi ještě několik doplňujících informací o tom, co se ode mě očekává: „Nejdříve se hlavně musíte obeznámit se systémem a jeho problematikou. Archivují se tu veškerá hlášení na toto téma, adresovaná Reichsführerovi: nechte si je přinést a projděte si je. Tady je seznam důstojníků SS stojících v čele různých oddělení, která mají s vaší funkcí něco společného. Sejděte se s nimi a promluvte si, čekají vás a budou s vámi mluvit upřímně. Až získáte celkový přehled, pojedete na inspekční cestu.“ Přečetl jsem si seznam: šlo hlavně o důstojníky z Wirtschafts-Verwaltungshauptamt (hlavního úřadu SS pro hospodářství a administrativu) a RSHA. „Inspekce koncentračních táborů byla přiřazena k WVHA, že?“ zeptal jsem se. – „Ano,“ odpověděl Brandt, „je to něco přes rok. Vidíte, na vašem seznamu to teď je Amtsgruppe D. Napsali jsme vám tam vedoucího úřadu Brigadeführera Glückse, jeho zástupce Obersturmbannführera Liebehenschela, který vám, mezi námi, zřejmě bude užitečnější než jeho nadřízený, a několik vedoucích oddělení. Tábory jsou ale jen jednou stránkou problému; pak jsou tu ještě podniky SS. O těch si s vámi pohovoří Obergruppenführer Pohl, který vede WVHA. Pokud se chcete sejít s dalšími důstojníky a probrat některé body podrobněji, neostýchejte se; ale nejprve si zajděte za těmi ze seznamu. Na RSHA vám Obersturmbannführer Eichmann vysvětlí systém zvláštních transportů a rovněž vás seznámí s pokroky v řešení židovské otázky a s vyhlídkami do budoucna.“ – „Smím se na něco zeptat, Herr Obersturmbannführer?“ – „Prosím.“ – „Jestli vám dobře rozumím, tak budu mít přístup ke všem dokumentům týkajícím se konečného řešení židovské otázky?“ – „Ano, jelikož řešení židovské otázky přímo souvisí s otázkou maximálního využití pracovní síly. Rád bych ale zdůraznil, že se z vás tímto stane – v míře dalece přesahující vaši funkci v Rusku – Geheimnisträger, nositel tajemství. Přísně se vám zapovídá o těchto věcech hovořit s kýmkoliv mimo službu, a to včetně ministerských a stranických funkcionářů, s nimiž budete ve styku. Za jakékoliv porušení tohoto pravidla zná Reichsführer jen jediný trest: smrt.“ Znovu ukázal na papír, který mi dal: „Se všemi důstojníky z tohoto seznamu můžete hovořit svobodně; co se týče jejich podřízených, předem se informujte.“ – „Dobře.“ – „Pro vaše hlášení nechal Reichsführer vydat Sprachregelungen, jazyková pravidla. Nevyhovující hlášení vám budeme vracet.“ – „Zu Befehl, Herr Obersturmbannführer.“

Do práce jsem se vrhl jako do osvěžující lázně, jako do jednoho z pjatigorských sirných pramenů. Celé dny jsem na malé pohovce ve své kanceláři hltal hlášení, dopisy, rozkazy a tabulky, občas jsem si u okna tajně zakouřil. Fräulein Praxová, poněkud nedovtipná dívka ze Sudet, která by očividně raději trávila dny klábosením po telefonu, musela neustále běhat po archivech a stěžovala si, že jí otékají kotníky. „Děkuji,“ říkal jsem vždycky, když vešla dovnitř s dalším balíkem, a ani jsem k ní nezvedl oči. „Tohle položte sem, tohle vezměte, už jsem to dočetl, můžete to odnést.“ Povzdechla si, odešla a vynasnažila se, aby přitom nadělala co nejvíc rámusu. Z Frau Gutknechtové se záhy vyklubala mizerná kuchařka, která uměla nanejvýš tři jídla, všechna se zelím, a i ta často zkazila; zvykl jsem si tedy večer poslat Fräulein Praxovou domů, sejít do kantýny, něco zakousnout a do pozdních hodin pracovat; domů jsem se vracel jen přespat. Abych nezdržoval Pionteka, jezdil jsem U-Bahn; tou dobou bývalo na trase C skoro prázdno a já se bavil tím, že jsem sledoval pomuchlané, unavené tváře nečetných cestujících; poněkud mě to rozptylovalo ode mě samotného a od mé práce. Několikrát jsem se ve vagonu ocitl se stejným člověkem, s úředníkem, který zřejmě tak jako já pracoval do noci; on si mě nikdy nevšiml, protože byl vždycky zabraný do knihy. Tento člověk, na kterém jinak nebylo nic pozoruhodného, četl mimořádným způsobem: oči mu běžely po řádcích a rty se mu pohybovaly, jako by vyslovoval slova, ovšem neslyšně, ani ne šeptem; a já v těch chvílích cítil něco jako úžas, jaký zakusil Augustin, když poprvé spatřil Ambrože Milánského, jak si potichu čte, jak čte jen očima, zatímco on, venkovan, netušil, že je něco takového možné, uměl číst jen nahlas a poslouchat přitom sám sebe.

Při svém studiu jsem narazil na zprávu, kterou na konci března pro Reichsführera sepsal dr. Korherr, ten mrzutý statistik, který zpochybňoval naše údaje: musím připustit, že ty jeho mě vyděsily. Statistickou argumentací, kterou neodborník dokázal jen těžko sledovat, tu dospěl k závěru, že k 31. prosinci 1942 mimo Rusko a Srbsko 1 873 549 Židů zemřelo, bylo „převezeno na Východ“ nebo „proplaveno tábory“ (durchgeschleust, což byl podivný termín, který patrně ukládaly Reichsführerovy Sprachregelungen). V závěru odhadoval, že německým vlivem se od převratu evropská židovská populace snížila o čtyři miliony; toto číslo, pokud jsem je správně pochopil, zahrnovalo i předválečné emigranty. I přes to, co jsem viděl v Rusku, to byla ohromující čísla: řemeslnou úroveň Einsatzgruppen už jsme dávno překonali. Prostřednictvím celé řady rozkazů a pokynů jsem si rovněž mohl udělat představu o tom, jak se Inspekce koncentračních táborů jen těžko přizpůsobuje nárokům totální války. Zatímco WVHA bylo vytvořeno a IKL k němu přičleněna – obojí bylo považováno za známku a projev přechodu na maximální válečnou produkci – v březnu 1942, zásadní opatření, jež měla vést ke snížení úmrtnosti vězňů a zvýšení jejich výkonnosti byla zveřejněna až v říjnu; a ještě v prosinci šéf IKL Glücks nařizoval lékařům v Konzentrationslager, aby v zájmu snížení úmrtnosti a zvýšení produktivity zlepšili sanitární podmínky, ale opět bez konkrétních pokynů. Podle statistik D II, které jsem si prostudoval, se měsíční procento úmrtnosti silně snížilo: celkově ve všech KL klesla z prosincových deseti procent na 2,8 procenta v dubnu. Byl to ovšem pokles velmi relativní, neboť vězňů přibývalo; konkrétně vyčíslené ztráty se nijak nevyvíjely. Pololetní zpráva D II naznačovala, že od července do prosince 1942 zemřelo 57 503 vězňů z 96 770, tedy 60 % z celkového počtu; ale od ledna se ztráty pohybovaly kolem šesti či sedmi tisíc. Žádné z opatření přijatých v mezidobí k jejich snížení zřejmě nedokázalo přispět. Mimoto se zdálo, že některé tábory jsou na tom o dost hůř než jiné; březnová úmrtnost v Auschwitzu, koncentračním táboře v Horním Slezsku, o němž jsem tehdy slyšel poprvé, činila 15,4 %. Začínal jsem chápat, kam Reichsführer mířil.

Cítil jsem ovšem velkou vnitřní nejistotu. Pramenila z nedávných událostí, či pouze z mého vrozeného nedostatku úřednických instinktů? Ať tak či tak, poté, co se mi podařilo z dokumentace poskládat celkovou představu o problému, rozhodl jsem se před cestou do Oranienburgu, kde sídlilo vedení IKL, poradit s Thomasem. Thomase jsem měl rád, ale o svých osobních problémech jsem s ním nikdy nemluvil; co se týče pracovních pochybností, byl to ovšem ten nejlepší důvěrník, jakého jsem znal. Kdysi (muselo to být v roce 1939 nebo možná koncem roku 1938, během vnitřních rozepří, které hnutím otřásaly po Kristallnacht) mi velice jasně osvětlil, jak celý systém funguje: „I když jsou rozkazy nejasné, je to normální, dokonce je v tom záměr a plyne to ze samotné logické podstaty Führerprinzip. Je na jejich příjemci, aby rozpoznal záměr toho, jenž rozkaz udílí, a aby odpovídajícím způsobem zareagoval. Ti, kdo si trvají na jasných rozkazech nebo žádají legislativní opatření, nepochopili, že nezáleží na rozkazech, nýbrž na vůli nadřízeného, a že příjemce rozkazu tuto vůli musí dešifrovat a dokonce předjímat. Kdo umí jednat takto, je vynikající národní socialista, a i když se dopustí chyb, přemíru nadšení mu nikdo vyčítat nebude; ostatní, to jsou ti, kteří, jak říká Führer, se bojí překročit vlastní stín.“ Tomu jsem rozuměl; zároveň jsem ale věděl, že nemám nadání na to, abych pronikal pod povrch věcí a uměl uhodnout, o co se ve skutečnosti hraje; Thomas naopak tímto nadáním disponoval v nejvyšší míře: proto se proháněl kabrioletem, zatímco já jezdil podzemní dráhou. Sešel jsem se s ním v Neva Grillu, jedné z jeho oblíbených dobrých restaurací. S cynickým pobavením mi vyprávěl o tom, jak se podle důvěrných Ohlendorfových hlášení, od kterých dostával kopie, vyvíjí nálada mezi obyvatelstvem: „Lidé jsou pozoruhodně dobře informovaní o tom, co se pokládá za tajné, o programu Euthanasie, o likvidaci Židů, o táborech v Polsku, o plynu, prostě o všem. Ty ses v Rusku o KL v Lublinu nebo ve Slezsku nedoslechl, ale v Berlíně nebo Düsseldorfu i ten nejposlednější tramvaják ví, že se tam pálí vězni v pecích. A přes všechnu tu ubíjející Goebbelsovu propagandu si lidé i dneska dovedou udělat názor sami. Na zahraniční rozhlas se to všechno svádět nedá, protože spousta lidí má pořád ještě strach ho poslouchat. Ne, dneska je celé Německo jedna velká síť utkaná z klepů, je to pavučina, která se táhne do všech území pod naší kontrolou, na ruskou frontu, na Balkán, do Francie. Informace se šíří šílenou rychlostí. A ti největší chytráci jsou schopni ty informace rozebírat a skládat si z nich někdy až neuvěřitelně přesné závěry. Víš, co jsme nedávno udělali? V Berlíně jsme vypustili fámu, opravdovou, vymyšlenou fámu založenou na pravdivých, ale překroucených informacích, abychom zjistili, jak rychle a jakými prostředky se bude šířit. Do čtyřiadvaceti hodin jsme ji zachytili v Mnichově, ve Vídni, v Königsbergu a v Hamburku, za osmačtyřicet hodin v Linci, Breslau, Lübecku a Jenè. Mám chuť totéž jen pro zajímavost zkusit na Ukrajině. Povzbudivé ovšem je, že přes to všechno lidé dál podporují Stranu i úřady, důvěřují Führerovi a věří v Endsieg. Co to dokazuje? Že se sotva deset let po převzetí moci národněsocialistický duch stal pro Volk každodenní skutečností – pronikl i do těch nejmenších skulinek. A tak přežije, i když válku prohrajeme.“ – „Co kdybychom raději mluvili o tom, jak ji vyhrát?“ Při jídle jsem mu předestřel úkoly, které jsem dostal, a to, jak chápu obecnou situaci. Poslouchal mě, popíjel víno a krájel dokonale připravený biftek, jehož střed zůstal růžový a šťavnatý. Dojedl, dolil si víno a pak teprve odpověděl. „Chytil jsi hodně zajímavé místo, ale nezávidím ti ho. Mám dojem, že tě hodili do košíku krabů, a jestli si nedáš pozor, skončíš s pěkně poštípaným zadkem. Co víš o politické situaci? Myslím o té vnitřní.“ Také jsem dojedl: „O vnitropolitické situaci toho moc nevím.“ – „Tak to bys měl napravit. Od začátku války se značně změnila. Za prvé – Reichsmarschall je out, a to podle mě nadobro. Vzhledem k tomu, jak Luftwaffe selhala při protivzdušné obraně, i k jeho bohatýrské zkorumpovanosti a neskromné spotřebě omamných látek už mu nikdo nevěnuje pozornost: dělá stafáž, vytáhnou ho ze skříně, když potřebují, aby někde někdo promluvil místo Führera. A drahý dr. Goebbels je navzdory svému stalingradskému udatenství jenom do počtu. Na vzestupu je dneska Speer. Když ho Führer jmenoval, všichni mu dávali půl roku; od té doby ztrojnásobil zbrojní produkci a Führer mu odkýve všechno, o co si řekne. Navíc se z toho architektíka, kterému se všichni smáli, vyklubal pozoruhodný politik a opatřil si mocné zastánce: Milcha, co Göringovi vede ministerstvo letectví, a Fromma, velitele Ersatzheer. O co jde Frommovi? Ten musí shánět lidi pro Wehrmacht; každý německý zaměstnanec nahrazený zahraničním zaměstnancem, případně vězněm tedy pro něj znamená jednoho vojáka navíc. Speer, ten má v hlavě jen zvyšování produkce, a Milch dělá totéž pro Luftwaffe. Všichni chtějí jen jedno: lidi, lidi a zase lidi. A tady se Reichsführer ocitá v úzkých. Nikdo samozřejmě nemůže kritizovat program Endlösung jako takový: to je přímý Führerův rozkaz, takže ministři mohou tak leda paběrkovat a snažit se dosáhnout přesunu části Židů do výroby. Ale od té doby, co Thierack souhlasil s vyprázdněním věznic ve prospěch KL, znamenají ti, kteří do nich proudí, nezanedbatelnou zásobárnu pracovních sil. V porovnání s pracovníky z jiných zemí to samozřejmě téměř nic neznamená, ale i tak je to aspoň něco. Reichsführer si ovšem žárlivě střeží autonomii SS; jenže Speer to na vysokých místech vyhrává. Když chtěl Reichsführer, aby se podniky přesunuly do KL, Speer zašel za Führerem, a šup – vězňové se naopak začali přesouvat do továren. Je ti asi jasné, v čem je potíž: Reichsführer cítí, že má oslabenou pozici, a musí Speera uplácet, dávat najevo dobrou vůli. Jestli se mu opravdu povede získat pro průmysl víc pracovních sil, všichni budou spokojení. Ale podle mého názoru právě v tuhle chvíli nastupují interní problémy: SS je totiž něco jako Reich v malém, každý si tak trochu kope sám za sebe. Vezmi si jen RSHA: Heydrich byl génius, přirozeně silná osobnost a obdivuhodný národní socialista; ale vím jistě, že Reichsführerovi se s jeho smrtí tajně ulevilo. Už poslat ho do Prahy byl skvělý nápad: Heydrich to přijal jako povýšení, ale dobře věděl, že tím jeho vliv na RSHA poněkud ochabne – jednoduše proto, že už nebude v Berlíně. Velice mu šlo o samostatné postavení, proto ho Reichsführer nechtěl nechat nikým nahradit. V tu chvíli si ale Amtchefs začali dělat, co chtěli. A tak Reichsführer jmenoval Kaltenbrunnera, aby na ně dohlédl, a doufal, že na toho tupce Kaltenbrunnera nebude dohled potřeba. Jenže uvidíš, že to začne znovu: je to tou funkcí, ne tím, kdo ji zastává. A pro všechna ostatní oddělení a divize platí totéž. IKL je obzvlášť bohatá na alte Kämpfer: tam musí i sám Reichsführer jednat v rukavičkách.“ – „Jestli tomu dobře rozumím, Reichsführer chce, aby reformy pokračovaly, ale aby se přitom IKL příliš nedráždila?“ – „Nebo jsou mu možná reformy k smíchu, ale rád by je využil jako prostředek, jak zatnout tipec vzpurným elementům. A zároveň musí Speerovi předvést, že s ním spolupracuje, ale přitom mu nedat možnost ovlivňovat SS nebo ji připravit o privilegia.“ – „Tak to je skutečně choulostivá situace.“ – „Dobře ti to Brandt řekl: analytický duch a smysl pro diplomacii.“ – „Také říkal iniciativa.“ – „Samozřejmě! Jestli najdeš řešení i těch problémů, které ti přímo nesvěřili, ale jež souvisí s hlavními Reichsführerovými zájmy, tak máš kariéru v kapse. Ale jestli se pustíš do nějaké kancelářské romantiky a budeš chtít všechno obrátit vzhůru nohama, za chvilku jedeš jako náhradník do nějaké zavšivené SD-Stelle v Haliči. Takže pozor na to: jestli mi vyvedeš to, co ve Francii, budu litovat, že jsem tě vytáhnul ze Stalingradu. Zůstat naživu – to se cení.“

To výsměšné i hrozivé varování ještě bolestně podtrhl krátký dopis, který mi napsala sestra. Jak jsem předpokládal, po našem telefonickém rozhovoru odjela do Antibes:

Maxi,

policie mluví o psychopatovi, lupiči, dokonce o vyřizování účtů. Ve skutečnosti nic nevědí. Říkali mi, že prošetří Aristidovy obchody. Bylo to příšerné. Vyptávali se mě na všechno možné ohledně rodiny: říkala jsem jim o tobě, ale – nevím proč – jsem jim neřekla, že jsi tu byl. Nevím, co jsem si představovala, ale bála jsem se, že bych ti způsobila nepříjemnosti. Ostatně k čemu by to bylo? Odjela jsem hned po pohřbu. Přála jsem si, abys tam byl, a zároveň mi ta představa naháněla strach. Bylo to smutné, ubohé a děsivé. Jsou pohřbení společně na obecním hřbitově. Kromě mě a jednoho policisty, který chtěl vidět, kdo přijde na pohřeb, tam bylo jen několik Aristidových starých přátel a kněz. Hned potom jsem odjela. Nevím, co víc ti psát. Je mi moc smutno. Dávej na sebe pozor.

O dvojčatech se slovem nezmínila: po tom, jak prudce reagovala do telefonu, mi to připadalo zvláštní. A ještě zvláštnější mi připadalo, že já jsem nereagoval nijak: ten vyděšený, zasmušilý dopis na mě působil jako žlutý podzimní list, který spadne a zahyne, ještě než se dotkne země. Pár minut poté, co jsem si jej přečetl, už jsem zase myslel na práci. Otázky, které mě ještě před několika týdny hlodaly a nedávaly mi spát, mi teď připadaly jako řada zamčených, mlčenlivých dveří; myšlenka na sestru, to byla vyhaslá kamna páchnoucí studeným popelem, a myšlenka na matku zase tichý hrob, o který se dávno nikdo nestará. Ta zvláštní apatie ovládla všechny ostatní stránky mého života; hašteřivá bytná mi byla lhostejná, sexuální touhy mi připadaly jako dávná abstraktní vzpomínka, strach z budoucnosti jako nicotný a marný přepych. Podobá se to ostatně tak trochu stavu, v němž se nacházím dnes, a je mi tak dobře. V duchu jsem se zabýval jen prací. Přemítal jsem o Thomasových radách: měl jsem pocit, že jsou pravdivější, než sám vůbec tuší. Ke konci měsíce Tiergarten rozkvetla, stromy zaplnily šedivé město nestydatou zelení a já se vydal na úřad Amtsgruppe D, bývalé IKL, do Oranienburgu u KL Sachsenhausen; našel jsem tu dlouhé, bílé, úpravné budovy, záhonky, které pečlivě ryli a okopávali dobře živení vězni v čistých uniformách, a energické, vytížené a zapálené důstojníky. Přátelsky mě tu přijal Brigadeführer Glücks. Glücks mluvil hodně a rychle a ten vodopád mlhavých slov ostře kontrastoval s praktickým duchem, který v jeho království panoval. Glücks naprosto postrádal celkový přehled, dlouze, tvrdošíjně setrvával u nezajímavých administrativních detailů a nazdařbůh mi citoval často nepravdivé statistiky, které jsem si zdvořile zapisoval. Na každou jen trochu přesnější otázku bez výjimky odpovídal: „To byste si radši měl ověřit u Liebehenschela.“ Srdečně mě u toho častoval koňakem a sušenkami. „Ty pekla má žena. Umí si poradit i přes přídělový systém, hotová kouzelnice.“ Očividně se mě chtěl co nejrychleji zbavit a vrátit se ke své ospalosti a sušenkám, ale nechtěl riskovat, že by se dotkl Reichsführera. Rozhodl jsem se vzít to zkrátka; jakmile jsem se odmlčel, zavolal svého pobočníka a nalil mi poslední koňak: „Na zdraví našeho drahého Reichsführera.“ Smočil jsem rty, odložil skleničku, pozdravil ho a vydal se za svým doprovodem. „Uvidíte,“ prohodil ještě Glücks, když jsem vycházel ze dveří, „Liebehenschel vám všechno poví.“ Měl pravdu, jeho zástupce, smutně a unaveně vyhlížející mužíček, který rovněž řídil Ústřední kancelář Amtsgruppe D, mi přednesl stručný, střízlivý a realistický přehled o situaci a o tom, jak pokračují reformy. Už jsem věděl, že většinu rozkazů vydaných Glücksovým jménem ve skutečnosti připravuje Liebehenschel: a nepřekvapovalo mě to. Podle Liebehenschela většinu problémů způsobovali Kommandanten: „Chybí jim představivost a nevědí, jak naše rozkazy aplikovat. Kde máme jen trochu motivovaného Kommandanta, situace se prudce mění. Ale nám se krutě nedostává zaměstnanců a vyhlídky na to, že by se velitelé mohli vyměnit, jsou mizivé.“ – „A nedaří se tyto nedostatky mírnit s pomocí zdravotnických struktur?“ – „Po mně se sejdete s dr. Lollingem. Pak to pochopíte.“ A vskutku – za tu hodinu, kterou jsem strávil se Standartenführerem Lollingem, jsem se toho sice o problémech zdravotnických jednotek v KL mnoho nedozvěděl, ale zato jsem přes své rozčilení přinejmenším zjistil, proč těmto jednotkám nezbývá než fungovat samostatně. Lolling, jehož oddělení zastřešovalo veškerá táborová zdravotnická zařízení, byl starý, slzely mu oči, byl zmatený a popletený; nejen že to byl alkoholik, ale podle toho, co se neskrývaně povídalo, denně sahal do svých zásob morfia. Nechápal jsem, jak takový člověk může setrvávat u SS a k tomu zastávat tak zodpovědné místo. Nepochybně měl konexe ve straně. Nicméně jsem z něj vymámil štos velice důležitých hlášení: jelikož neměl Lolling nic lepšího na práci, a také aby zakryl svou neschopnost, trávil čas tím, že vyžadoval po svých podřízených zprávy; a protože nebyli všichni jako on, našly se mezi nimi materiály zásadního významu.

Zbýval mi Maurer; ten založil a řídil Arbeitseinsatz, jenž byl na organizačním rozpisu WVHA veden coby oddělení D II. A dá se říci, že ostatní schůzky, dokonce i tu s Liebehenschelem, jsem si mohl ušetřit. Standartenführera Gerharda Maurera, muže ještě mladého, bez akademických titulů, ale vybaveného slušnými profesními zkušenostmi s účetnictvím a řízením, vytáhl Oswald Pohl z jedné zapadlé kanceláře staré SS administrativy. Maurer na sebe rychle upozornil svými úřednickými schopnostmi, iniciativním duchem a tím, jak pronikavě rozuměl administrativní praxi. Jakmile Pohl získal IKL opět pod své vedení, přidělil Maurera k D II, aby tu pracoval na centralizaci a racionalizaci využívání táborových pracovních sil. Postupně jsem se s ním setkal několikrát a vedl s ním pravidelnou korespondenci, a vždy jsem byl stejně spokojený. V mých očích představoval jakéhosi ideálního národního socialistu, který musí mít Weltanschauung, ale zároveň má i vykazovat výsledky. Maurerův život se z konkrétních, měřitelných výsledků přímo skládal. Pokud nebyl přímo autorem všech opatření, která Arbeitseinsatz uvedl do praxe, rozhodně vytvořil úctyhodný systém sběru statistických údajů, pro jehož účely byly všechny tábory WVHA rozděleny na menší sektory. Tento systém mi trpělivě vysvětlil tak, že mi podrobně předvedl standardizované formuláře, jež každý tábor musel vyplněné vracet, a upozornil mě na nejdůležitější údaje a na správný způsob jejich interpretace: z tohoto pohledu byla ta čísla srozumitelnější než písemné hlášení; dala se vzájemně porovnávat, obsahovala tudíž mimořádné množství informací, umožňovala Maurerovi přesně a přímo od stolu sledovat, do jaké míry jsou jeho rozkazy plněny a jak jsou úspěšné. Jejich prostřednictvím mi mohl potvrdit Liebehenschelovy odhady. Ostře se rozhovořil o reakčních postojích sboru Kommandanten, „vychovaných Eickovou metodou“, kteří byli sice ve svých bývalých policejních a represivních funkcích schopní, ale jako celek byli omezení a nezpůsobilí, nedokázali do své práce začlenit moderní metody řízení a přizpůsobit se novým požadavkům: „Nejsou to špatní lidé, ale na to, co se od nich dnes žádá, nestačí.“ Samotnému Maurerovi šlo jen o jedno: vytěžit z KL maximum pracovní kapacity. Koňak mi nenabídl, ale když jsem odcházel, srdečně mi stiskl ruku: „Mám radost, že se Reichsführer konečně začíná o tyto problémy více zajímat. Má kancelář je vám k dispozici, Sturmbannführere, můžete se na mě kdykoliv obrátit.“

Vrátil jsem se do Berlína a dal si schůzku se svým starým známým, Adolfem Eichmannem. Přišel mě osobně přivítat do velké vstupní haly svého úřadu na Kurfürstenstrasse; cupital v těžkých jezdeckých holínkách po naleštěné mramorové podlaze a srdečně mi gratuloval k povýšení. „Vás ale také povýšili,“ poblahopřál jsem mu i já. „V Kyjevě jste byl ještě Sturmbannführer.“ – „Ano,“ odpověděl spokojeně, „to je pravda, ale vy jste za stejnou dobu dostal dva prýmky. Jen pojďte.“ Navzdory vyšší hodnosti mi připadal podivně úslužný a vlídný; možná na něj udělala dojem skutečnost, že mě vyslal sám Reichsführer. Ve své kanceláři se rozvalil na židli, přehodil nohu přes nohu, nedbale pohodil brigadýrku na hromadu papírů, sundal si silné brýle, začal si je čistit kapesníkem a neurčitým směrem volal na sekretářku: „Frau Werlmannová, kávu, prosím.“ Pobaveně jsem to předvádění sledoval: od Kyjeva Eichmannovi očividně přibylo sebevědomí. Zvedl brýle proti oknu, pečlivě si je prohlédl, znovu je otřel a nasadil si je. Z registračky vytáhl krabici a nabídl mi holandskou cigaretu. Se zapalovačem v ruce mi ukázal na hruď: „Máte hodně vyznamenání, ještě jednou blahopřeji. Tohle je výhoda fronty. Tady v týle si na vyznamenání nemůžeme dělat zálusk. Můj Amtchef mi zařídil Železný kříž, ale to čistě proto, abych taky něco měl. Přihlásil jsem se jako dobrovolník do Einsatzgruppen, věděl jste to? Ale C. (tak se Heydrich po anglicku nechával titulovat svými věrnými) mi nařídil zůstat tu. Jste pro mě nepostradatelný, řekl. Zu Befehl, řekl jsem já, stejně jsem neměl na vybranou.“ – „V každém případě máte dobré místo, váš referát je na Staatspolizei jeden z nejdůležitějších.“ – „To ano, ale co se postupu týče, úplně jsem se zasekl. V čele referátu musí stát Regierungsrat nebo Oberregierungsrat nebo odpovídající hodnost SS. Takže na tomto místě v zásadě nemůžu jít výš než na Obersturmbannführera. Stěžoval jsem si u svého Amtchefa: odpověděl mi, že si povýšení zasloužím, ale že si to nechce rozházet se svými ostatními vedoucími.“ Rty se mu zkřivily, jak našpulil ústa. Vysoké čelo se mu lesklo ve světle žárovky rozsvícené, přestože byl bílý den. Vešla obstarožní sekretářka s podnosem, na kterém se kouřilo ze dvou šálků, a postavila ho před nás. „Mléko? Cukr?“ zeptal se Eichmann. Naznačil jsem, že nic nechci, a natáhl kouř nosem: byla to opravdová káva. Zatímco jsem si do ní foukal, Eichmann se mě bez okolků zeptal: „Ta vyznamenání jsou za službu v Einsatzaktion?“ Jeho nářky mě začínaly unavovat; chtěl jsem se dostat k důvodu své návštěvy. „Ne,“ odpověděl jsem. „Potom mě převeleli do Stalingradu.“ Eichmann se zachmuřil a rychlým pohybem si sundal brýle. „Ach so,“ poznamenal a napřímil se. „Vy jste byl ve Stalingradu. Tam zabili mého bratra, Helmuta.“ – „To je mi líto. Upřímnou soustrast. Byl starší?“ – „Ne, mladší. Bylo mu třiatřicet. Matka se z toho ještě nevzpamatovala. Padl hrdinsky, při plnění své povinnosti k Německu. Lituji,“ dodal obřadně, „že jsem tuto možnost nedostal já sám.“ Chytil jsem se příležitosti: „Snad, ale od vás si Německo žádá jiných obětí.“ Znovu si nasadil brýle a napil se kávy. Pak uhasil cigaretu v popelníku: „Máte pravdu. Voják si své místo nevybírá. Co pro vás tedy mohu udělat? Jestli jsem dobře pochopil dopis Obersturmbannführera Brandta, pověřili vás, abyste prozkoumal Arbeitseinsatz, je to tak? Není mi tak docela jasné, co to má společného s mou prací.“ Vytáhl jsem ze své koženkové aktovky několik papírů. (Měl jsem z této aktovky nepříjemný pocit, jenže vzhledem k hospodářským omezením jsem nebyl s to sehnat jinou. Radil jsem se s Thomasem, ale ten se mi přímo vysmál: „Já chtěl koženou kancelářskou soupravu, s deskami na spisy a pouzdrem na pera. Napsal jsem kamarádovi do Kyjeva, člověku, který byl v Gruppe a který zůstal u BdS, a ptal jsem se, jestli by mi to mohl zařídit. Odepsal, že od té doby, co jsme zlikvidovali všechny Židy, už se ti na Ukrajině nepovede ani nechat si podrazit boty.“) Eichmann mě sledoval a vraštil obočí. „Židé, které máte na starosti, jsou jedním z nejdůležitějších zdrojů, ze kterých může Arbeitseinsatz čerpat a obnovovat pracovníky,“ vysvětloval jsem. „Kromě nich jsou vlastně coby pracovní síly k dispozici už jen cizinci odsouzení za menší delikty a političtí vězni deportovaní ze zemí pod naší správou. Všechny ostatní zdroje – tedy váleční zajatci či zločinci přesunutí ministerstvem spravedlnosti – jsou v podstatě vyčerpané. Já bych rád získal celkový přehled o tom, jak probíhají vaše aktivity, a zejména o vašich vyhlídkách do budoucnosti.“ Poslouchal mě a levým koutkem mu začal cukat podivný tik; připadalo mi, že se kouše do jazyka. Znovu se na židli rozvalil a s nataženými ukazováčky spojil dlouhé žilnaté dlaně do trojúhelníku: „Dobrá, dobrá. Já vám to vysvětlím. Jak víte, v každé zemi, jíž se Endlösung týká, působí zástupce mého referátu, podřízený buď BdS, jde-li o okupovanou zemi, nebo policejnímu přidělenci ambasády, jde-li o zemi spojeneckou. Hned upřesním, že SSSR do mé kompetence nespadá; a pokud jde o mého zástupce v General-Gouvernementu, ten hraje zcela zanedbatelnou úlohu.“ – „Jak to?“ – „V GG má židovskou otázku na starosti lublinský SSPF, Gruppenführer Globocnik, který je přímo podřízený Reichsführerovi. Staatspolizei se to tedy vcelku netýká.“ Sevřel rty: „Reich samotný se kromě několika výjimek, které je ještě třeba dořešit, dá považovat za judenrein. Pokud jde o ostatní země, všechno závisí na tom, s jakou mírou pochopení se tamější úřady k řešení židovské otázky stavějí. Proto každá země představuje v podstatě samostatný případ, a ty vám mohu vysvětlit.“ Všiml jsem si, že jakmile se rozhovoří o své práci, jeho už tak složitá směsice rakouského přízvuku a berlínského argotu se ještě zkomplikuje obzvlášť nepřehlednou byrokratickou skladbou vět. Hovořil klidně a zřetelně, pečlivě hledal slova, ale občas mi dělalo potíže se v jeho souvětích vyznat. Vypadalo to, že se v nich trochu ztrácí i on. „Vezměte si například Francii, kde jsme takříkajíc zahájili práce loni v létě, jakmile francouzské úřady pod vedením našeho odborníka a rovněž s pomocí rad a potřeb Auswärtiges Amt, tedy, jaksi, přistoupily na spolupráci, a zejména když nám Reichsbahn odsouhlasila zajištění dopravy. Takže jsme mohli začít, a ze začátku jsme dokonce slavili úspěchy, protože Francouzi projevili hodně pochopení, a pak také díky asistenci francouzské policie, bez které bychom samozřejmě nevěděli, co si počít, protože jsme neměli vlastní zdroje, a Militärbefehlshaber nám je rozhodně poskytnout nehodlal, takže pomoc francouzské policie byla zásadní, neboť oni Židy zatýkali a my jsme je přepravovali, a oni to dokonce dělali s nadšením, protože jsme oficiálně požádali jen o Židy starší šestnácti let – samosebou jen pro začátek –, ale oni si nechtěli nechávat děti bez rodičů, což je pochopitelné, takže nám je dávali všechny, dokonce i sirotky – zkrátka jsme rychle přišli na to, že nám dodávají jen Židy cizího původu, dokonce jsem jeden transport z Bordeaux musel zrušit, protože jsme jich nenasbírali dost, těchhle cizích Židů, skutečně neslýchané, protože pokud šlo o jejich vlastní Židy, tedy ty, kteří byli už dlouhá léta francouzskými občany, tak tedy v tom případě to najednou nešlo, že. Nechtěli a nedalo se nic dělat. Podle Auswärtiges Amt to brzdil osobně maršál Pétain, a i když jsme mu to nakrásně vysvětlovali, k ničemu to nebylo. Po listopadu se situace samozřejmě zcela změnila, protože už jsme nebyli nutně vázáni všemi těmi dohodami a francouzskými zákony, ale i tak, jak jsem vám říkal, nastaly problémy s francouzskou policií, která už nechtěla spolupracovat, nechci si na Herr Bousqueta stěžovat, ale i ten měl své rozkazy, a nemohli jsme přece posílat německé policisty do domu k domu, takže ve Francii to už zkrátka nikam nevede. Navíc hodně Židů přešlo do italské zóny, a to je opravdu problém, protože Italové žádné pochopení nemají, a stejný problém máme všude, v Řecku i v Chorvatsku, kde za to zodpovídají sami, tam Židy chrání, a nejen ty své, ale všechny. A to je skutečný problém a naprosto překračuje mé kompetence, ostatně tuším, že se o něm diskutovalo na vyšší úrovni, na té nejvyšší možné, a že Mussolini odpověděl, že se o to postará, ale zjevně to pro něj není priorita, že, a na nižších úrovních, na těch, se kterými máme co do činění, tam nastávají přímé byrokratické překážky, zdržovací taktiky a já do nich vidím, nic neřeknou, ale je to jako pohyblivé písky a nic se neděje. Takže tak jsme na tom s Italy.“ – „A v ostatních zemích?“ Eichmann vstal, nasadil si brigadýrku a pokynul mi, abych ho následoval: „Pojďte se mnou. Něco vám ukážu.“ Šel jsem za ním k jiné kanceláři. Teprve teď jsem si všiml, že má nohy do O jako jezdec. „Jezdíte na koni, Herr Obersturmbannführer?“ Znovu se zašklebil: „V mládí jsem jezdíval. Teď už moc nemám příležitost.“ Zaklepal na dveře a vešel. Několik důstojníků ho pozdravilo; pozdrav jim oplatil, přešel místností, zaklepal na další dveře a vstoupil dovnitř. Na opačném konci místnosti seděl za stolem jakýsi Sturmbannführer; byla tu rovněž sekretářka a jeden nižší důstojník. Když jsme vešli, všichni vstali; onen Sturmbannführer, světlovlasý, veliký, svalnatý krasavec, upjatý v uniformě na míru, vztyčil paži a vyslal k nám bojové „Heil!“ Opětovali jsme pozdrav a přistoupili blíž. Eichmann mě představil a pak se ke mně otočil: „Sturmbannführer Günther je můj stálý zástupce.“ Günther si mě mlčky prohlédl a zeptal se Eichmanna: „Co byste potřeboval, Herr Obersturmbannführer?“ – „Nerad vás ruším, Günthere. Chtěl jsem mu předvést vaši tabulku.“ Günther beze slova odstoupil od stolu; na stěně za ním visel velký barevný nákres. „Vidíte,“ vysvětloval Eichmann, „je rozdělená podle zemí a každý měsíc se aktualizuje. Vlevo máte cíle, vedle pak součty toho, jak je cíl realizován. Hned vidíte, že v Holandsku už jsme skoro na konci, v Belgii máme 50 %, ovšem v Maďarsku, v Rumunsku či Bulharsku jsme skoro na nule. V Bulharsku jsme udělali několik tisíc, ale zdání klame: nechali nás evakuovat ty z území, která začali okupovat v roce 1941, z Thrákie a Makedonie, na ty ze starého Bulharska nesmíme sáhnout. Před několika měsíci, myslím, že v březnu, jsme o to znovu oficiálně požádali, AA je důrazně upozornilo, ale opět odmítli. Jelikož je to otázka suverenity, každý chce záruku, že jeho soused udělá totéž, to znamená, že Bulhaři chtějí, aby začali Rumuni, Rumuni to chtějí po Maďarech, Maďaři po Bulharech a tak všelijak. Všimněte si; že po Varšavě jsme přinejmenším měli možnost jim vysvětlit, jak je nebezpečné mít u sebe tolik Židů, že je to líheň partyzánů, a myslím si, že to na ně zapůsobilo. Ale přesto naše trápení ještě není u konce. V Řecku jsme začali v březnu, mám tam Sonderkommando, momentálně je v Soluni, a vidíte, že to jde poměrně rychle, tam už jsme skoro hotoví. Pak nám zbývá Kréta a Rhodos, to není problém, ale co se týče italské zóny, Atén a zbytku, to už jsem vám vysvětlil. Dále tu jsou samozřejmě všechny související technické problémy, nejde jen o problémy diplomatické, to by bylo příliš jednoduché, to ne, tedy hlavně problémy dopravní, čili vozový park a tedy vyčlenění vagonů a také, jak bych to jen řekl, i když máte vagony, potřebujete vyhradit čas na průjezd. Stává se například, že se dohodneme s vládou, Židy máme pod palcem, a šup, Transportsperre, a najednou všechno stojí, přijde třeba ofenzíva na východ a do Polska už nic neprojede. Takže naopak když je klid, házíme toho tam dvakrát tolik. V Holandsku a ve Francii se všechno soustřeďuje v tranzitních táborech a odbavování je postupné, podle dopravních možností a rovněž podle přijímacích kapacit, které jsou také omezené. Naopak v Soluni se rozhodlo, že se všechno vyřídí najednou, raz dva a hotovo. Od února máme doopravdy hodně práce, doprava je k dispozici a já dostal rozkaz, abych to urychlil. Reichsführer chce, aby bylo do konce roku po všem a dál už se o tom nemluvilo.“ – „A dá se to stihnout?“ – „Tam, kde to záleží na nás, tak ano. Tedy s dopravou je vždycky potíž, totéž s financemi, protože, to víte, Reichsbahn musíme platit za každého cestujícího, a na to já nemám rozpočet, musím si nějak poradit. Ano, využíváme příspěvků od Židů, to je sice pěkné, ale Reichsbahn přijímá platby pouze v říšských markách, přinejhorším, když je posíláme do GG, ve zlotých, ale v Soluni mají drachmy, a na místě se peníze měnit nedají. Takže si musíme nějak poradit, ale to my umíme. Pak jsou tu samozřejmě otázky diplomatické, když mi Maďaři řeknou ne, já s tím nic nenadělám, nezáleží to na mně a s Reichsführerem to musí probrat Herr Minister von Ribbentrop, ne já.“ – „Ach tak.“ Chvíli jsem studoval tabulku: „Jestli tomu dobře rozumím, tak rozdíl mezi těmi ciframi tady ve sloupci za duben a mezi těmi čísly vlevo znamená potenciální zdroje, na které se vztahují ony komplikace, jež jste mi vysvětlil.“ – „Přesně tak. Nezapomínejte ale, že to jsou čísla celková, tedy že značná část z nich pro Arbeitseinsatz vlastně není zajímavá, protože, abyste věděl, jde o staré lidi a děti a já nevím co ještě, takže tady z té cifry si můžete valnou část odečíst.“ – „Kolik zhruba myslíte?“ – „Nevím. To byste si musel zjistit na WVHA, příjem a selekce, to je jejich věc. Moje zodpovědnost končí ve chvíli, kdy vlak odjede, a do zbytku nemám co mluvit. Já vám mohu říci jen to, že podle názoru RSHA by měl být počet Židů, kteří jsou dočasně ponecháni na práci, co možná nejomezenější: to víte, vytvářet silnou koncentraci Židů, tím bychom si koledovali o opakování varšavských událostí, to je nebezpečné. Mohu vám myslím říci, že takový je názor Gruppenführera Müllera, mého Amtchefa, a Obergruppenführera Kaltenbrunnera.“ – „Ach tak. Mohl byste mi dát kopii těchto údajů?“ – „Ale samozřejmě. Zítra vám je pošlu. Pro SSSR a GG je ovšem nemám, to už jsem vám řekl.“ Günther, který za celou dobu neřekl ani slovo, nám na odchodu věnoval další břeskné: „Heil Hitler!“ Vrátil jsem se s Eichmannem do jeho kanceláře, aby mi ještě několik bodů vysvětlil. Pak mě vyprovodil. Ve vstupní hale se se mnou poníženě rozloučil: „Rád bych vás tento týden pozval večer k sobě domů, Sturmbannführere. Pořádáváme komorní koncerty. Můj Hauptscharführer Boll hraje první housle.“ – „Aha. To je skvělé. A na co hrajete vy?“ – „Já?“ Ptačím způsobem vypjal krk a vztyčil hlavu. „Také na housle, druhé housle. Bohužel nehraji tak dobře jako Boll, takže jsem mu dal přednost. C… chci říci Obergruppenführer Heydrich, ne Obergruppenführer Kaltenbrunner, se kterým se dobře znám, jsme krajané a mimochodem k SS mě přivedl právě on a dobře si to pamatuje – ne, der Chef hrál báječně na housle. Ano, skutečně, velmi krásně, měl mimořádný talent. Byl to výborný člověk a já si ho velice vážil. Byl velmi… pozorný, vnitřně velice trpěl. Velmi ho želím.“ – „Znal jsem ho jen málo. A co hrajete?“ – „Teď? Hlavně Brahmse. Něco od Beethovena.“ – „Od Bacha nic?“ Znovu sevřel rty: „Bacha? Toho nemám moc rád. Jeho věci mi připadají suché, příliš… vypočítané. Sterilní, řekněme, samozřejmě velice krásné, ale bezduché. Já dávám přednost romantické hudbě, občas mě nesmírně rozruší, ano, někdy jsem z ní úplně vedle.“ – „V názoru na Bacha se patrně neshodneme. Ale vaše pozvání rád přijmu.“ Ta představa mi byla po pravdě řečeno vrcholně nepříjemná, ale nechtěl jsem ho ranit. „Dobrá, dobrá,“ prohlásil, když mi podával ruku. „Domluvím se se ženou a ozveme se vám. A o ty své dokumenty se nebojte. Zítra je dostanete, máte mé slovo důstojníka SS.“

Zbývalo mi ještě navštívit Oswalda Pohla, nestora WVHA. Ve své kanceláři na Unter den Eichen mě přijal s bodrou srdečností a rozhovořil se se mnou o Kielu, kde strávil mnoho let u Kriegsmarine. Právě tam si ho v létě 1933 v Casinu všiml Reichsführer a naverboval do Strany. Nejdřív se věnoval soustřeďování administrativy a financování SS, pak krůček po krůčku vybudoval síť podniků. „Aktivity máme různé, jako jakákoliv jiná mezinárodní firma. Děláme do stavebních materiálů, dřeva, keramiky, nábytku, vydávání tiskovin a dokonce i do minerálky.“ – „Do minerálky?“ – „Jistě! To je velice důležitá věc. Díky tomu můžeme na všech východních územích zásobovat Waffen-SS pitnou vodou.“ Obzvlášť hrdý byl podle vlastních slov na jeden ze svých posledních projektů: Osti, „Východní průmyslové podniky“, firmu založenou v Lublinské oblasti proto, aby SS mohla využívat práce zbylých Židů. Jakmile jsem ale s ním chtěl začít probírat Arbeitseinsatz, začal se přes všechnu svou žoviálnost vyjadřovat neurčitě: podle něj už byla většina praktických opatření podniknuta, je třeba jen chvíli počkat, než povedou k výsledkům. Zeptal jsem se ho na kritéria selekce, ale odkázal mě na zodpovědné osoby v Oranienburgu: „Oni se v podrobnostech vyznají lépe. Mohu vám však zaručit, že od chvíle, kdy se na selekci uplatňují medicínská hlediska, všechno běží jako po másle.“ Ujistil mě, že Reichsführer je o všech těchto otázkách zevrubně informován. „O tom nepochybuji, Herr Obergruppenführer,“ odpověděl jsem. „Mě ale Reichsführer pověřil, abych zjistil, kde dochází ke zdržením a jak by se situace dala zlepšit. Začleněním našich národně-socialistických táborů do WVHA, pod vaši pravomoc, došlo v jejich systému ke značným změnám, a opatření, která jste nařídil či k nim dal podnět, i váš výběr podřízených měly mohutný pozitivní dopad. Reichsführer si nyní myslím jen přeje získat celkový přehled. K vašim návrhům se v budoucnu bude velice přihlížet, o tom v nejmenším nepochybuji.“ Cítil se snad Pohl mým úkolem ohrožený? Po mém krátkém chlácholivém proslovu odvedl řeč jinam; záhy však znovu ožil, a dokonce mi zašel představit několik svých spolupracovníků. Pozval mě, abych se za ním po své inspekční cestě zastavil (brzy jsem měl odjet do Polska a rovněž navštívit několik táborů v Reich); když mě vyprovázel na chodbu, familiérně mě držel za rameno; venku jsem se otočil a on mi ještě s úsměvem zamával: „Šťastnou cestu!“

Eichmann dodržel slovo: když jsem se pozdě odpoledne vrátil z Lichtenfelde, našel jsem na stole velkou zapečetěnou obálku nadepsanou GEHEIME REICHSSACHE! Obsahovala paklík dokumentů a strojopisný dopis; rovněž tu byl Eichmannovou rukou psaný vzkaz, zítra večer mě zval k sobě. Piontek mě nejprve odvezl do květinářství – koupil jsem lichý počet květů, jak jsem se to naučil v Rusku – a pro bonboniéru. Pak jsem se nechal vysadit na Kurfürstenstrasse. Eichmann měl byt ve vedlejším křídle svého úřadu, zařízeném rovněž jako svobodárna pro důstojníky SS. Otevřel mi osobně a v civilu: „Á, Sturmbannführer Aue. Měl jsem vám říci, abyste nechodil v uniformě. Je to velice neformální večer. Ale to nic, to nevadí. Jen pojďte dál.“ Představil mě své ženě Veře, drobné Rakušance, která byla sice nenápadná, ale když jsem jí s úklonou podal květiny, zrůžověla radostí a obdařila mě okouzlujícím úsměvem. Eichmann nechal nastoupit dvě ze svých dětí, Dietera, kterému bylo asi šest let, a Klause. „Malý Horst už spí,“ řekla Frau Eichmannová. – „To je náš nejmladší,“ dodal její manžel. „Není mu ještě ani rok. Pojďte, představím vás.“ Zavedl mě do salonu, kde už stálo nebo na pohovkách posedávalo několik dalších mužů a žen. Pokud si dobře vzpomínám, byl tu Hauptsturmführer Novak, Rakušan chorvatského původu, muž energických, protáhlých rysů, vlastně krásný, ale podivně opovržlivého výrazu; Boll, ten houslista; a pak ještě několik dalších, jejichž jména jsem bohužel zapomněl, samí Eichmannovi kolegové s manželkami. „Günther se také zastaví, ale jen na čaj. Připojí se k nám jen málokdy.“ – „Vidím, že na svém oddělení pěstujete kamarádského ducha.“ – „Ano, ano, jsem rád, když mám se svými podřízenými přátelské vztahy. Co si dáte k pití? Skleničku šnapsu? Krieg ist Krieg…“ Rozesmál jsem se a Eichmann se mnou. „Máte dobrou paměť, Herr Obersturmbannführer.“ Pozvedl jsem sklenku. „Tentokrát připiji na zdraví vaší krásné rodiny.“ Sklapl podpatky a sklonil hlavu: „Děkuji.“ Chvilku jsme si povídali a pak mě Eichmann zavedl k příborníku, aby mi ukázal černě orámovanou fotografii ještě mladého muže v uniformě. „Váš bratr?“ zeptal jsem se. – „Ano.“ Vrhl na mě ten svůj podivný ptačí pohled, který byl v tomhle světle díky zahnutému nosu a odstávajícím uším ještě výraznější. „Nejspíš jste ho tam nepotkal, že?“ Řekl číslo divize a já zavrtěl hlavou: „Ne. Přijel jsem tam poměrně pozdě, až po obklíčení. A moc lidí jsem nepoznal.“ – „Aha. Helmut padl při jedné z podzimních ofenzív. Přesné okolnosti neznáme, ale dostali jsme oficiální vyrozumění.“ – „Byla to krutá oběť,“ řekl jsem. Pohladil se po rtech: „Ano. Doufejme, že nebyla marná. Ale spoléhám na Führerovu genialitu.“

Frau Eichmannová nabízela koláčky a čaj; přišel Günther, vzal si šálek, postavil se do kouta, pil a vůbec s nikým se nebavil. Zatímco si ostatní povídali, po očku jsem ho sledoval. Byl to očividně velice hrdý člověk, pyšný na své neproniknutelné a uzavřené vzezření, tyčil se mezi svými výřečnějšími kolegy jako němá výčitka. Prý to byl syn Hanse F. K. Günthera, doyena německé rasové antropologie, jehož dílo mělo tenkrát nesmírný vliv; pokud to tak skutečně bylo, mohl být otec na svého potomka hrdý, neboť jím převedl teorii do praxe. Za necelou půlhodinu se Günther roztržitě rozloučil a zmizel. Přišel čas na hudbu: „Vždycky před večeří,“ vysvětlil mi Eichmann. „Pak člověka příliš zaměstnává trávení a už není schopen dobře hrát.“ Vera Eichmannová se chopila violy a jakýsi další důstojník vybalil violoncello. Zahráli dva nebo tři Brahmsovy smyčcové kvartety, příjemné, ale na můj vkus trochu nezajímavé; provedení bylo konvenční, bez velkých překvapení: jen violoncellista měl mimořádný talent. Eichmann hrál nevzrušeně, metodicky, upíral oči do partitury; chyby sice nedělal, ale zřejmě nechápal, že jen to samo o sobě nestačí. Pak jsem si vzpomněl, jak předevčírem poznamenal: „Boll hraje lépe než já a Heydrich hrál ještě lépe.“ Možná že to tedy přeci jen chápal, smířil se se svým omezením a radoval se i z toho mála, ke kterému se dopracoval.

Mohutně jsem tleskal; zejména Frau Eichmannovou to zřejmě potěšilo. „Uložím děti,“ řekla. „Pak půjdeme ke stolu.“ Při čekání jsme si opět dali sklenku: ženy probíraly přídělový systém a šeptandu, muži poslední vývoj situace, který nebyl zvlášť zajímavý, protože fronta se nehýbala a od pádu Tuniska se nic nedělo. Vládla neformální atmosféra – gemütlich, jak se říká v Rakousku –, nablýskaná nuda. Pak nás Eichmann vybídl, abychom se přesunuli do jídelny. Usadil nás sám, mně vybral místo v čele stolu po své pravici. Otevřel několik láhví rýnského a Vera Eichmannová přinesla pečeni s brusinkovou omáčkou a fazolkami. Ve srovnání s nepoživatelnou kuchyní Frau Gutknechtové a dokonce i s jídelnou SS-Haus to byla příjemná změna. „Vynikající,“ pochválil jsem Frau Eichmannové její dílo. „Jste kuchařka, jaké se hned tak někdo nevyrovná.“ – „To jen že mám štěstí. Dolfi často sežene i zboží, co není k mání. Obchody jsou skoro prázdné.“ Inspirovalo mě to k tomu, abych se pustil do karikování své bytné, začal jsem jejím kuchařským uměním a pak jsem přešel k dalším rysům její osobnosti. „Stalingrad?“ napodobil jsem její přízvuk a hlas. „Proč jste se tam probůh vláčel? Copak vám tady není dobře? A kde to vůbec je?“ Eichmann se rozesmál, až se zakuckal vínem. Pokračoval jsem: „Jednou ráno jsem vyšel z domu zároveň s ní. Prošel kolem nás člověk s hvězdou, nejspíš nějaký privilegovaný Mischling. Vykřikla: ‚Ó! Podívejte, Herr Offizier, Žid! Jak to přijde, že jste ho ještě nezplynovali?‘“ Všichni se dali do smíchu, Eichmann slzel a zakrýval si tvář ubrouskem. Jen Frau Eichmannová se dál tvářila vážně; jakmile jsem si to uvědomil, zarazil jsem se. Vypadala, že by se ráda na něco zeptala, ale neudělala to. Abych se ovládl, dolil jsem Eichmannovi víno: „Napijte se.“ Pořád se ještě smál. Hovor se stočil jiným směrem a já se opět pustil do jídla; jeden ze spolustolovníků vyprávěl jakousi historku o Göringovi. Eichmann zvážněl a obrátil se ke mně: „Jste vzdělaný člověk, Sturmbannführere Aue. Chci se vás na něco zeptat, na jednu důležitou věc.“ Pokynul jsem mu vidličkou, aby pokračoval. „Nejspíš jste četl Kanta, že? Já právě teď,“ pokračoval a hladil si rty, „čtu Kritiku praktického rozumu. Člověk jako já, myslím bez univerzitního vzdělání, samozřejmě nemůže všemu porozumět. Určité věci nicméně chápu. A hodně jsem přemýšlel, hlavně o otázce kantovského imperativu. Určitě se mnou budete souhlasit, když řeknu, že podle tohoto imperativu by měl žít každý slušný člověk.“ Napil jsem se vína a přitakal jsem. Eichmann pokračoval: „Imperativ, tak, jak mu rozumím já, říká: princip mé individuální vůle musí být takový, aby se mohl stát principem všeobecného mravního zákona. Svým jednáním člověk určuje pravidla.“ Otřel jsem si ústa: „Asi chápu, kam míříte. Ptáte se, jestli je naše práce v souladu s kantovským imperativem.“ – „Ne tak docela. Ale jeden z mých přátel, kterého podobné otázky rovněž zajímají, tvrdí, že v době války, tedy chcete-li, ve výjimečné situaci podnícené nebezpečím, přestává kantovský imperativ dočasně platit, neboť si samosebou nepřejeme, aby to, co chceme udělat nepříteli, dělal nepřítel nám, a proto se na našem počínání obecné zákony zakládat nemohou. Jak jistě chápete, to je jeho názor. Já si však myslím, že se mýlí a že tím, jak jsme věrni svému úkolu, tím, jak posloucháme rozkazy z vyšších míst, že tím jaksi… že zkrátka musíme své vůle využít k lepšímu plnění úkolů. Brát je pozitivně. Zatím jsem ale nenašel žádný nezvratný argument, kterým bych mu dokázal, že nemá pravdu.“ – „Já si přesto myslím, že je to poměrně jednoduché. Všichni se shodneme na tom, že v národněsocialistickém státě je svrchovaným základem konkrétního zákona Führerova vůle. To je známý princip Führerworte haben Gesetzeskraft. Je nám samozřejmě jasné, že ve skutečnosti se Führer nemůže starat o všechno a že tedy jeho jménem musí jednat a pravidla stanovovat jiní. Tato myšlenka by se vlastně měla vztahovat na celý národ. Proto také dr. Frank ve svém spise o ústavním právu rozšířil definici Führerprinzipu následovně: Jednejte tak, aby Führer s vaším činem souhlasil, kdyby se o něm dozvěděl. Mezi tímto principem a Kantovým imperativem není žádný rozdíl.“ – „Ach tak, ach tak. Frei sein ist Knecht, svoboda je nevolnictví, jak praví staré německé přísloví.“ – „Přesně tak. Tento princip lze uplatnit na každého člena Volksgemeinschaft. Svůj národní socialismus musíme prožívat tak, že budeme vlastní vůli uplatňovat jako vůli Führerovu, a tím také, abych se vrátil ke Kantově terminologii, jako základ Volksrecht. Ten, kdo jen mechanicky poslouchá rozkazy, kdo je kriticky nezkoumá, aby pronikl do jejich vnitřní nezbytnosti, nekráčí stejným směrem jako Führer; většinu času se mu vzdaluje. Samotnou podstatou völkisch ústavního práva je samosebou Volk. Váš přítel se mýlí v tom, že se dovolává nadnárodního a zcela vybájeného práva, úchylného výtvoru francouzské revoluce. Každé právo musí spočívat na pevném základě. V dějinách to vždy bylo něco smyšleného či abstraktního, Bůh, král či lid. My jsme učinili ten velký pokrok, že jsme právní pojem národa založili na něčem konkrétním a nezadatelném: na Volk, lidu, jehož kolektivní vůle je vyjádřena skrze Führera, který jej reprezentuje. Říkáte-li Frei sein ist Knecht, je třeba si uvědomit, že prvním mezi nevolníky je právě Führer, neboť není ničím jiným, než jen a jen služebníkem. Nesloužíme Führerovi jako takovému, ale jakožto představiteli lidu, sloužíme lidu a musíme mu sloužit, jako mu slouží Führer, s naprostým odříkáním. Proto se tváří v tvář náročným úkolům musíme sklonit, ovládnout své pocity a rázně je vykonat.“ Eichmann mi pozorně naslouchal, natahoval krk, upíral na mě oči zpoza silných brýlí. „Ano, ano,“ řekl srdečně, „naprosto vám rozumím. Náš úkol, to, jak ho plníme, to je to nejvyšší vyjádření naší lidské svobody.“ – „Přesně tak. Pokud je naší vůlí sloužit Führerovi a Volk, pak jsme už z definice nositelé zákona Volk, tak, jak jej vyjadřuje Führer nebo jak se dá odvodit z jeho vůle.“ – „Promiňte,“ vložil se do hovoru jeden ze spolustolovníků, „ale nebyl Kant vlastně antisemita?“ – „Jistěže,“ odpověděl jsem. „Ale jeho antisemitismus byl čistě náboženský, souvisel s jeho vírou v posmrtný život. Tyto představy už jsme dávno překonali.“ Frau Eichmannová s pomocí jedné z přítomných dam sklízela ze stolu. Eichmann nám nabídl šnaps a zapálil si. Několik minut dál plynul rozhovor. Pil jsem pálenku a rovněž jsem kouřil. Frau Eichmannová roznášela kávu. Eichmann mi pokynul: „Pojďte se mnou. Chci vám něco ukázat.“ Následoval jsem ho do jeho ložnice. Rozsvítil, ukázal na jednu židli, vytáhl z kapsy klíč, a zatímco jsem si sedal, otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl z ní objemné album vázané v broušené kůži. S rozzářenýma očima mi je podal a sedl si na postel. Na titulní stránce kaligrafický švabachový nápis hlásal: VARŠAVSKÁ ŽIDOVSKÁ ČTVRŤ UŽ NEEXISTUJE! „Co to je?“ zeptal jsem se. – „To jsou hlášení Brigadeführera Stroopa o potlačení židovského povstání. Věnoval toto album Reichsführerovi a ten mi je předal, abych si je prostudoval.“ Dmul se pýchou. „Podívejte se na to, je to úžasné.“ Prohlížel jsem si snímky: některé z nich byly pozoruhodné. Opevněné bunkry, hořící budovy, Židé skákající ze střech, aby unikli plamenům; dále trosky čtvrti po bitvě. Waffen-SS a pomocné síly musely sklepní hnízda vzbouřenců likvidovat z bezprostřední blízkosti děly. „Trvalo to skoro měsíc,“ špitl Eichmann a okusoval si kůžičku na nehtu. „Měsíc! S více než šesti prapory. Podívejte se na začátek, na seznam ztrát.“ Na první straně stála jména šestnácti mrtvých, z toho jednoho polského policisty. Následoval dlouhý seznam raněných. „Jaké měli zbraně?“ zeptal jsem se. – „Naštěstí to nebyl žádný zázrak. Několik kulometů, granáty, pistole, zápalné láhve.“ – „Kde k nim přišli?“ – „Nepochybně od polských partyzánů. Rvali se jako vlci, všiml jste si? Židé, co tři roky hladověli. Waffen-SS nevěřili vlastním očím.“ Reagoval téměř stejně jako Thomas, ale znělo to od něj spíš zděšeně než obdivně. „Brigadeführer Stroop tvrdí, že dokonce i ženy schovávaly pod sukněmi granáty, aby se mohly odpálit a vzít s sebou nějakého Němce, když se vzdávaly.“ – „Pochopitelně,“ odvětil jsem. „Věděly, co by je čekalo. A vyčistila se čtvrť úplně?“ – „Ano. Všichni Židé, kteří byli dopadeni živí, byli převezeni do Treblinky. To je jedno ze středisek řízených Gruppenführerem Globocnikem.“ – „Bez selekce.“ – „Samozřejmě! Byli přespříliš nebezpeční. Abyste věděl, v tomhle měl opět pravdu Obergruppenführer Heydrich. Přirovnával to k nemoci: nejhůř se léčí poslední příznaky. Slabí a staří zajdou hned; nakonec zůstanou jen mladí, silní a mazaní. Což je znepokojivé, protože jde o výsledek přirozené selekce, je to líheň těch biologicky nejodolnějších: kdyby tihle přežili, za padesát let to všechno začne znovu. Už jsem vám vysvětlil, že nás tohle povstání hodně zneklidnilo. Kdyby se to opakovalo, mohlo by to dopadnout katastrofálně. Nesmíme jim nechat sebemenší příležitost. Představte si, že by podobné povstání vypuklo v koncentračním táboře! Vyloučeno.“ – „Pracovní síly ovšem potřebujeme, to dobře víte.“ – „Samozřejmě, já o tom nerozhoduji, Chtěl jsem jen zdůraznit, jaká to nese rizika. Už jsem vám říkal, že pracovní záležitosti nespadají do mého oboru, a každý má v hlavě to své. Ale dobrá: jak často říká Amtchef, když se kácí les, létají třísky. Nic jiného říci nechci.“ Vrátil jsem mu album. „Děkuji, že jste mi ho ukázal, je velice zajímavé.“ Vrátili jsme se k ostatním; první hosté už odcházeli. Eichmann mě zdržel ještě na poslední skleničku, pak jsem se rozloučil, poděkoval Frau Eichmannové a políbil jí ruku. V předsíni mě Eichmann přátelsky poplácal po zádech: „Vy jste, Sturmbannführere, s dovolením dobrý člověk. Nic takového jako ta princátka v rukavičkách z SD. Ne, vy jste slušný chlap.“ Zřejmě to přehnal s pitím, začínal být sentimentální. Poděkoval jsem mu, podal mu ruku a nechal ho stát na prahu s rukama v kapsách a s jedním koutkem úst vytaženým do úsměvu.

Tato setkání s Eichmannem nepopisuji tak zevrubně proto, že bych se na ně pamatoval lépe než na ta ostatní: ale z toho malého Obersturmbannführera se časem stala svého druhu celebrita, a tak mě napadlo, že by mé vzpomínky, vypovídající o jeho osobnosti, mohly veřejnost zajímat. Napsalo se o něm hodně hloupostí: rozhodně to nebyl nepřítel lidského pokolení, jak ho popisovali v Norimberku (jelikož tam nebyl, bylo snadné na něj všechno hodit, tím spíš, že soudci fungování našich služeb pramálo rozuměli); nebyl ani ztělesněním banálního zla, robotem bez duše a bez tváře, jak ho chtěli líčit po procesu. Byl to velice nadaný úředník, ve své funkci mimořádně zdatný, s jistým rozletem a značným smyslem pro osobní iniciativu, ale jen a pouze v rámci omezených úkolů: na zodpovědné pozici, kde by musel přijímat rozhodnutí, například na místě svého Amtchefa Müllera, by byl v koncích; jako střední vedoucí kádr by se ovšem neztratil v žádném evropském podniku. Nikdy jsem si nevšiml, že by k Židům choval nějakou zvláštní nenávist: jen si na nich postavil kariéru, stali se nejen jeho specializací, ale v jistém smyslu jeho obchodním kapitálem, a když ho o něj později chtěli připravit, vášnivě se bránil, což je pochopitelné. Býval by však klidně mohl dělat něco jiného, a když před soudem prohlašoval, že podle jeho názoru bylo vyhlazování Židů chybou, dá se tomu věřit; mnozí lidí na RSHA a zejména v SD si mysleli totéž, to už jsem ukázal; jakmile ale bylo jednou rozhodnuto, bylo třeba úkol splnit, čehož si byl velice dobře vědom; navíc na tom závisela jeho kariéra. Samozřejmě to nebyl člověk toho typu, jehož společnost bych vyhledával, jeho schopnost samostatného myšlení byla velice omezená, a když jsem se ten večer vracel domů, přemýšlel jsem, proč jsem byl tak družný, jak to, že jsem tak snadno vplul do té familiérní a sentimentální atmosféry, jež mě obvykle tolik odpuzuje. Možná že i já jsem tak trochu potřeboval pocit, že někam patřím. Jeho zájmy byly jasné, on ve mně viděl potenciálního spojence ve vyšších sférách, kam za normálních okolností neměl přístup. Přes všechnu jeho srdečnost jsem ale věděl, že jsem pro něj i nadále v jeho oddělení cizí element, a tudíž pomyslná hrozba pro jeho pozici. A tušil jsem, že všemu, co by mohlo mařit jeho záměry, ať už byly podle jeho mínění jakékoliv, se bude bránit houževnatě a lstivě, že to není snadný protivník. Jeho obavy pramenící ze soustřeďování Židů jsem chápal: podle mě se ale tohle nebezpečí dalo v případě nutnosti minimalizovat, bylo jen potřeba o tom přemýšlet a přijmout příslušná opatření. Prozatím jsem byl otevřený všemu, nedošel jsem k žádnému konkrétnímu závěru, soudy jsem si schovával až na chvíli, kdy dokončím svůj rozbor.

A kantovský imperativ? Po pravdě řečeno jsem toho o něm moc nevěděl a tomu chudákovi Eichmannovi jsem tak trochu napovídal, co mi slina na jazyk přinesla. Na Ukrajině či na Kavkaze mě podobné problémy ještě zajímaly, obtížné otázky mě trápily a vážně jsem o nich diskutoval s pocitem, že jde o životně důležité věci. Ale tenhle pocit jako by zmizel. Kdy, v kterém okamžiku? Ve Stalingradu? Později? Chvíli mi připadalo, že pod tíhou událostí, jež se vynořily z hlubin mé minulosti, klesám ke dnu. Ale pak, po té hloupé a nepochopitelné matčině smrti, zmizela i tato úzkost: v současnosti ve mně převládala hluboká lhostejnost, nijak truchlivá, spíš lehká a výrazná. Zajímala mě jen má práce, cítil jsem, že se mi dostalo podnětného úkolu, který ode mě doopravdy vyžaduje nasazení veškerých schopností, a přál jsem si uspět – ne kvůli povýšení nebo jiným ambicím, neboť jsem žádné neměl, nýbrž jen kvůli radosti z dobře vykonané práce. V tomto duševním rozpoložení jsem odjel do Polska; doprovázel mě Piontek, Fräulein Praxovou jsem nechal v Berlíně, aby se starala o mou poštu, o mé nájemné a o své nehty. Na cestu jsem záměrně vyrazil v příhodném okamžiku: můj bývalý kavkazský nadřízený, Walter Bierkamp, nahradil v pozici BdS General-Gouvernementu Oberführera Schöngartha, a když jsem se to od Brandta dozvěděl, zajistil jsem si pozvánku na jeho inauguraci. Konala se v polovině června 1943. Ceremoniál probíhal v Krakově, na nádvoří Wawelu, stavbě úchvatné i teď, kdy byly jeho vysoké a štíhlé arkády schované pod prapory. General-Gouverneur Hans Frank, obklopený hodnostáři a čestnou gardou, pronesl z vysoké tribuny tyčící se na konci nádvoří dlouhý proslov. V hnědé uniformě SA a válcovité čepici, jejíž popruh mu křižoval tváře, působil poněkud směšně. Projev mě překvapil svou krutou upřímností, dodnes si na něj vzpomínám, protože ho vyslechlo početné publikum, nebyli tu jen zástupci SP a SD, ale i Waffen-SS, úředníci GG a důstojníci Wehrmacht. Frank poblahopřál Schöngarthovi, který stál za ním, držel se zpříma a byl o hlavu větší než Bierkamp, k úspěchům v uskutečňování náročných požadavků národního socialismu. Tento projev se v archivech dochoval, uvedu z něj úryvek, který dobře ilustruje, v jakém tónu byl veden: Ve válečném stavu, kdy je v sázce vítězství, kdy hledíme tváří v tvář věčnosti, jde o mimořádně náročný problém. Jak propojit, tážeme se často, potřebu spolupracovat s cizí kulturou a – řekněme – ideologický záměr potlačit polský Volkstum? Jak je potřeba zachování průmyslové výroby slučitelná například s potřebou zničení Židů? Ty otázky byly v pořádku, ale ohromilo mě, že jsou kladeny takto veřejně. Jeden úředník GG mě později ujišťoval, že Frank takto mluvil vždy a že v Polsku stejně vyhlazování Židů nebylo žádným tajemstvím. Frank, který musel být krásný, než se mu obličej zalil tukem, hovořil silným, ale pisklavým a trochu hysterickým hlasem; neustále se vytahoval na špičky, vypínal břicho nad řečnický pultík a gestikuloval. Schöngarth, muž s vysokým, hranatým čelem a s hlasem vážným, poněkud pedantským, měl rovněž projev, a po něm nastoupil Bierkamp, jehož národněsocialistická vyznání mi, nemohu si pomoci, připadala poněkud pokrytecká (ale nejspíš jsem mu jen těžko odpouštěl, jak nepěkně se ke mně zachoval). Když jsem mu šel při recepci blahopřát, předstíral, že mě rád vidí: „Sturmbannführere Aue! Slyšel jsem, že jste si ve Stalingradu vedl hrdinsky. Gratuluji! Nikdy jsem o vás nepochyboval.“ Drobný úsměv v jeho vydří tvářičce působil jako úšklebek; bylo ovšem docela dobře možné, že na ta poslední slova, která mi řekl ve Vorošilovsku a která k mému momentálnímu postavení pramálo pasovala, opravdu zapomněl. Položil mi několik otázek ohledně mé funkce, ubezpečil mě, že jeho služby se mnou budou plně spolupracovat, a slíbil mi, že mi napíše doporučující dopis pro své podřízené v Lublinu, kde jsem hodlal svou inspekční cestu začít; rovněž mi mezi dvěma sklenkami vyprávěl, jak dovedl Einsatzgruppe D do Běloruska, kde se, zejména na severu bažin kolem Pripjati, pod novým názvem Kampfgruppe Bierkamp zapojila do protipartyzánských bojů a účastnila se velkých pročesávacích akcí, například operace nazvané „Cottbus“, která v době jeho převelení do Polska právě končila. Důvěrně mi pošeptal, že Korsemann udělal chybu a v nejbližší době přijde o místo; říkalo se, že bude souzen za zbabělost tváří v tvář nepříteli, čeká ho přinejmenším degradace a bude poslán na frontu, aby se vykoupil. „Měl si vzít příklad z někoho, jako jste vy. Ale ty jeho ústupky Wehrmacht se mu zle nevyplatily.“ Musel jsem se usmát: pro člověka jako Bierkamp byl úspěch očividně vším. On si to zařídil docela dobře: BdS byla – zejména v General-Gouvernementu – důležitá funkce. Já se o minulosti také nezmiňoval. Teď šlo o přítomnost, a jestli mi Bierkamp může pomoci, je to jedině dobře.

V Krakově jsem zůstal několik dní, abych vyřídil nějaké schůzky a také abych si toho krásného města trochu užil. Zašel jsem do staré židovské čtvrti, Kazimierze, kterou nyní obývali vyzáblí, nemocně vyhlížející a svrabem sužovaní Poláci, přemístění sem při germanizaci „přičleněných území“. Synagogy zničeny nebyly: říkalo se, že Frank si prosadil, aby některé hmotné památky po polském židovstvu zůstaly pro vzdělávání budoucích generací zachovány. Některé sloužily jako skladiště, jiné byly zavřené; nechal jsem si otevřít dvě nejstarší v ulici Szeroka. Takzvanou „Starou“ synagogu, postavenou v 15. století, k níž byla v 16. nebo začátkem 17. století coby ženská část doplněna dlouhá přístavba s vroubkovanou střechou, nyní Wehrmacht využívala jako skladiště zásob a náhradních dílů; cihlová, mnohokrát přestavovaná fasáda se slepými okny, bílými opukovými oblouky a poněkud nahodile vsazenými pískovcovými kvádry, vyzařovala téměř benátský půvab – ostatně za mnohé vděčila italským architektům, kteří v Polsku a Haliči působili. Na opačném konci náměstí stála synagoga Remuh, skromná, očouzená, architektonicky nezajímavá stavba; z velkého židovského hřbitova, který ji dříve obklopoval a který by jistě bývalo stálo za to navštívit, zbývala jen opuštěná parcela, z níž byly náhrobní kameny odvezeny jako stavební materiál. Mladý důstojník Gestapostelle, který mě doprovázel, se v historii polského židovstva orientoval velice dobře a ukázal mi, kde býval hrob slavného talmudisty rabína Mošeho Isserlese. „Když kníže Mieszko začal v 10. století zavádět křesťanství,“ vysvětloval mi, „Židé sem přišli obchodovat se solí, s obilím, s kožešinami a vínem. Protože přinášeli králům bohatství, získávali jednu výsadu za druhou. Místní lid byl tenkrát až na hrstku pravoslavných na východě ještě pohanský, byl to nepopsaný list. Takže Židé napomáhali tomu, aby katolická víra v Polsku zdomácněla, a katolíci na oplátku Židy chránili. Židé si své postavení prostředníků mocných uchovali ještě dlouho po přechodu na katolictví; pomáhali pánům dřít poddané z kůže, pracovali pro ně jako správcové, ovládali veškerý obchod. Odtud pramení vytrvalost a síla polského antisemitismu: pro polský lid byl Žid odjakživa vykořisťovatel, a i když nás tu jinak z duše nenávidí, naše řešení židovského problému z hloubi srdce schvalují. Platí to i pro členy Armii Krajowej, což jsou všechno bigotní katolíci, a jen v o něco menší míře pro komunistické partyzány, kteří jsou – občas proti své vůli – nuceni dodržovat stranickou a moskevskou linii.“ – „Ale AK přece prodávala varšavským Židům zbraně.“ – „Byly to ty nejhorší zbraně ve směšných množstvích a za závratné ceny. Podle našich informací s prodejem souhlasili až na přímý rozkaz z Londýna, kde Židé ovládají jejich takzvanou exilovou vládu.“ – „A kolik Židů ještě zbývá?“ – „Přesná čísla neznám. Mohu vás ovšem ujistit, že do konce roku zlikvidujeme všechna ghetta. Mimo naše tábory a hrstku partyzánů v Polsku žádní Židé nezůstanou. A pak konečně nastane čas vážně se zabývat polskou otázkou. I Poláci budou muset projít výraznou demografickou redukcí.“ – „Úplnou?“ – „Jestli úplnou, to nevím. Úřady zabývající se hospodářstvím to v současnosti řeší a provádějí výpočty. Ale bude značná, je tu výrazně přelidněno. Bez ní tato oblast nikdy nebude prosperovat a vzkvétat.“

Polsko krásnou zemí nikdy nebude, některé její končiny však oplývají melancholickým půvabem. Na cestu z Krakova do Lublinu jsem potřeboval dva dny. Podél silnice se rozlehlá, ponurá bramborová pole přerušovaná zavlažovacími kanály střídala s borovými a březovými lesy s holým podložím bez keřů, lesy tmavými, mlčenlivými, do kterých jako by krásné červnové světlo nemělo přístup. Piontek řídils jistotou, udržoval stálou rychlost. Tenhle mlčenlivý otec rodiny byl dokonalým společníkem na cesty: mluvil, jen když jste se na něj obrátili, a svých úkolů se ujímal klidně a systematicky. Každé ráno jsem měl vyleštěné boty a uniformu vykartáčovanou a vyžehlenou; když jsem vyšel ven, opel už na mě čekal a byl umytý od prachu a bláta včerejší cesty. Piontek jedl s chutí, pil málo a mezi jídly nevyžadoval nic. Hned od začátku jsem mu svěřil peníze na cestovní výlohy a on puntičkářsky vedl knihu výdajů, do které každý vynaložený fenik zaznamenával špačkem tužky navlhčeným mezi rty. Hovořil drsnou, silným přízvukem poznamenanou, ale správnou němčinou, a domluvil se i polsky. Narodil se u Tarnowitz; v roce 1919, po rozdělení, se všichni členové jeho rodiny opět stali polskými občany, ale rozhodli se tu zůstat, aby nepřišli o svůj ždibec půdy; pak byl jeho otec za bouřlivých předválečných dní při jedněch z nepokojů zabit; Piontek mě ujišťoval, že šlo o nehodu, a své bývalé polské sousedy, kteří byli při opětovném přičlenění této části Horního Slezska většinou vyhnáni nebo zatčeni, z ničeho nevinil. Když se opět stal říšským občanem, byl mobilizován, u policie se neuchytil a byl, ani nevěděl jak, přidělen do služby k Persönlicher Stab v Berlíně. Jeho žena, dvě dcerky a stařičká matka stále žily doma na statku a on je vídal jen zřídka, posílal jim ovšem větší část svého platu; ony mu na oplátku posílaly přilepšení k menáži, tu kuře, tu půlku husy, dost na to, aby se podělil s kamarády. Jednou jsem se ho zeptal, jestli se mu po rodině nestýská. Hlavně po holčičkách, odpověděl, bylo mu líto, že je nevidí vyrůstat; ale nestěžoval si; věděl, že měl štěstí a že je na tom lépe, než kdyby mu mrznul zadek v Rusku. „S prominutím, Herr Sturmbannführer.“

V Lublinu jsem se stejně jako v Krakově ubytoval v Deutsches Haus. Když jsme přijeli, v místním lokále už to žilo; nechal jsem se ohlásit předem, měl jsem zamluvený pokoj; Piontek spal v ložnici mužstva. Vynesl jsem si věci a požádal o teplou vodu na umytí. Za dvacet minut se ozvalo zaklepání a dovnitř vešla mladá polská služka s dvěma kouřícími kbelíky. Ukázal jsem ke koupelně; šla je tam odnést, ale nevracela se, a tak jsem se vydal zjistit, co tam dělá: našel jsem ji polonahou, svlečenou do půl těla. V rozpacích jsem klouzal očima po jejích červených tvářích a drobných, ale půvabných ňadrech; založila ruce v bok a s nestydatým úsměvem mě sledovala. „Co to děláš?“ zeptal jsem se přísně. – „Já… umýt… ty,“ odpověděla lámanou němčinou. Sebral jsem ze stoličky její odloženou blůzku a podal jsem jí ji: „Obleč se a běž pryč.“ S nezměněným výrazem poslechla. Taková věc se mi stala poprvé: v ostatních Deutsche Häuser, které jsem znal, vládl přísný pořádek: tady to ovšem musela být běžná věc a já ani na okamžik nepochyboval, že není třeba se omezovat na koupel. Když děvče zmizelo, svlékl jsem se, umyl, převlékl do vycházkové uniformy (na dlouhé cesty jsem si kvůli prachu brával šedou polní uniformu) a sešel dolů. Teď už bylo v baru i restauraci plno a hlučno. Vyšel jsem si dozadu na dvůr zakouřit a zjistil, že tu Piontek stojí s cigaretou v ústech a sleduje, jak nám dva výrostci myjí auto. „Kde jsi je sehnal?“ zeptal jsem se. – „Já ne, Herr Sturmbannführer. To Haus. Garážmistr si mimochodem stěžuje, říká, že by to zadarmo mohli dělat Židi, ale že důstojníci by dělali kravál, kdyby jim Žid sáhl na auto. Takže platí Poláky, třeba tyhle, jednu Reichsmark denně.“ (To byla dokonce i v Polsku směšná suma. Ubytování s plnou penzí v Deutsches Haus mě, přestože bylo dotované, stálo dvanáct marek na noc; káva v Krakově stála marku padesát.) Díval jsem se spolu s ním na polské mladíky myjící auto. Pak jsem ho pozval na večeři. Museli jsme se proplést tou vřavou a najít si volné místo v rohu jednoho stolu. Lidé tu popíjeli a křičeli jakoby jen pro tu radost, že slyší vlastní hlas. Byli tu SS, Orpo, muži z Wehrmacht a z Todtovy organizace; skoro všichni, a to i několik přítomných žen, nepochybně písařek nebo sekretářek, byli v uniformě. Mezi lidmi se klopotně prodíraly polské servírky s tácy naloženými pivem a talíři. Porce byly štědré: plátky pečeně, řepa, kořeněné brambory. Jedl jsem a sledoval ten mumraj. Mnozí tu jen popíjeli. Servírky měly těžkou práci: již opilí muži, kolem kterých procházely, jim osahávali poprsí a plácali je po zadku; dívky se s plnýma rukama nemohly bránit. U dlouhého baru stála skupinka v uniformách „SS-Totenkopf“, nepochybně zaměstnanci lublinského tábora, a s nimi dvě ženy, zřejmě Aufseherinnen. Jedna z nich, která pila koňak, vypadala jako muž a hlučně se smála; v ruce držela jezdecký bičík a poklepávala si jím o holínku. Náhle před nimi jedna ze servírek uvízla: Aufseherin natáhla bičík a zvolna, za halasného smíchu svých kolegů, jí zezadu zvedla sukni až k hýždím. „Tak tohle se ti líbí, Erichu!“ vykřikla. „Ale stejně má špinavou prdel, jako všechny Polky.“ Všichni se na celé kolo rozchechtali: spustila sukni, švihla děvče bičíkem po zadku, to vyjeklo a mělo co dělat, aby nezvrhlo piva. „No tak, kliď se, svině!“ zahulákala Aufseherin. „Smrdíš.“ Druhá žena se hihňala a nestydatě se tiskla k jednomu z poddůstojníků. Vzadu v místnosti, pod obloukem klenby, hráli Orpo za mohutného řevu kulečník; opodál jsem postřehl tu služku, která mi předtím donesla teplou vodu, seděla na klíně inženýrovi z OT, ten jí strkal ruku pod blůzku, osahával ji, děvče se smálo a hladilo ho po čele. „V Lublinu je rozhodně veselo,“ prohodil jsem k Piontekovi. – „To tedy ano. To se ví.“ Po jídle jsem si dal koňak a holandský doutníček; byla jich tu plná vitrína a měli na výběr z několika dobrých značek. Piontek si šel lehnout. Začala hrát hudba a páry se daly do tance; druhá Aufseherin, viditelně opilá, držela svého kavalíra za zadek; jakási sekretářka SS se nechala líbat na krk Leutnantem z intendantury. Ta dusná, kluzká, chlípná, hlučná atmosféra mi drásala nervy, připravovala mě o radost z toho, že jsem na cestách, o onen rozjařený pocit svobody, který jsem během dne zakoušel na téměř pustých silnicích. A té skřípavé atmosféře se nedalo uniknout, pronásledovala vás i na záchod. Přitom byla ovšem tato veliká místnost pozoruhodně čistá, až k zemi bíle vykachlíčkovaná, byly tu masivní dubové dveře, krásná porcelánová umyvadla a mosazné kohoutky s tekoucí vodou; i kabinky byly čisté, turecké záchody musel někdo pravidelně drhnout. Rozepnul jsem si kalhoty a dřepnul si; když jsem skončil, hledal jsem papír, ale zřejmě tu žádný nebyl; pak jsem ucítil, jak mi cosi sahá na zadnici; nadskočil jsem, otočil se a roztřeseně, s kalhotami komicky spuštěnými jsem už už sahal po služební zbrani; dírou ve zdi se natahovala mužská ruka a s dlaní vzhůru vyčkávala. Konečky prstů, tam, kde se mě dotkla, už měla potřísněné čerstvými lejny. „Zmiz!“ zařval jsem. „Zmiz!“ Ruka se pomalu zasunula. Nervózně jsem se rozesmál: tak tohle byl skutečně hnus, v Lublinu se vážně museli zbláznit. Naštěstí jsem v kapse saka vždy nosil několik čtverečků novinového papíru, na cestách se to vyplácelo. Spěšně jsem se utřel, ani jsem nespláchl a prchl jsem. Když jsem se vracel do sálu, měl jsem dojem, že se na mě všichni budou dívat, ale nikdo mi nevěnoval pozornost, pili, překřikovali se, surově, hystericky, drsně se smáli, hotový středověký dvůr. Otřeseně jsem se opřel o bar a poručil si další koňak; pil jsem, sledoval tlustého Spiesse z koncentračního tábora, toho s Aufseherin, a – jak nechutné – představoval jsem si, jak dřepí a nechává si polskou rukou jemně vytírat zadek. Rovněž jsem se v duchu ptal, jestli se dámské toalety honosí podobnou vymožeností: když jsem je tak sledoval, říkal jsem si, že asi ano. Jedním douškem jsem koňak dopil a vyšel nahoru; kvůli tomu hluku jsem spal špatně, ale přesto lépe než chudák Piontek: Orpo si do společné ložnice přivedli Polky a celou noc ve vedlejší posteli bezostyšně souložili, vyměňovali si děvčata a smáli se mu, protože neměl zájem. „Platí jim konzervami,“ vysvětlil mi stroze u snídaně.

Už z Krakova jsem si telefonicky sjednal schůzku s Gruppenführerem Globocnikem, SSPF lublinského okresu. Globocnik měl v podstatě k dispozici dva úřady: v jednom sídlil štáb jeho SSPF, v druhém, v ulici Pieradzkého, velení Einsatz Reinhard, a sem si mě také pozval. Globocnik byl muž mnohem mocnější, než jak naznačovala jeho hodnost; jeho přímý nadřízený, HSSPF General-Gouvernementu (Obergruppenführer Krüger) neměl nad Einsatzem, který měl na starosti všechny Židy v GG, a působil tedy daleko za hranicemi Lublinu, téměř žádné pravomoci; právě kvůli Einsatzu podléhal Globocnik přímo Reichsführerovi. Zastával rovněž významné funkce na Říšském komisariátu pro podporu němectví. Velitelství Einsatzu sídlilo na bývalé lékařské fakultě, v nevzhledné, masivní, okrově omítnuté budově se strmou červenou střechou, jaká je pro tuto oblast s odjakživa silným německým vlivem typická; vcházelo se do ní velkými dvoukřídlými dveřmi, nad kterými se v lunetě ještě stále vyjímal nápis COLLEGIUM ANATOMICUM. Služba mě přijala a uvedla ke Globocnikovi. Gruppenführer, upjatý v uniformě tak těsné, až to vypadalo, že by si jeho široká ramena žádala větší velikost, se se mnou roztržitě pozdravil a zamával mi před nosem mým cestovním rozkazem: „To se podívejme, Reichsführer mi sem poslal špióna!“ A vybuchl smíchy. Odilo Globocnik byl z Korutan, narodil se v Terstu a určitě měl chorvatské kořeny; jakožto Altkämpfer rakouské NSDAP po Anschlussu krátce zastával úřad vídeňského Gauleitera, o který přišel, když se zapletl do černých obchodů s valutami. Za Dollfusse byl ve vězení pro vraždu židovského klenotníka: oficiálně to z něj sice udělalo hrdinu Kampfzeit, ale zlí jazykové se netajili tím, že v celé aféře hrály větší roli Židovy diamanty než ideologie. Pořád ještě mával mým dokladem: „Jen to přiznejte, Sturmbannführere! Reichsführer mi už nevěří; že je to tak?“ Stále ještě v pozoru jsem se pokusil uvést věci na pravou míru: „Herr Gruppenführer, má cesta…“ Znovu se hurónsky rozesmál: „Jen jsem žertoval, Sturmbannführere! Vím lépe než kdokoliv jiný, že mám Reichsführerovu plnou důvěru. Copak mi neříká můj starý Globus? A nejen Reichsführer! Führer osobně mi přišel poblahopřát k našemu velkému dílu. Posaďte se. Přesně takhle to řekl, velké dílo. ‚Globocniku,‘ řekl mi, ‚jste jedním z opomíjených německých reků. Kéž by se o vás a o vašich činech psalo ve všech novinách! Za sto let, až se o všech těchto věcech bude moci mluvit, budou se o vašich mimořádných skutcích učit děti ve školách! Jste hrdina, a já obdivuji, jak skromný a nenápadný jste zůstal, i když jste toho tolik vykonal.‘ A já – Reichsführer u toho byl také – na to: ‚Mein Führer, konám jen svou práci.‘ No tak, sedněte si.“ Posadil jsem se do křesla, které mi ukázal; svezl se vedle mě, poplácal mě po stehně, pak hmátl za sebe po krabici doutníků a jeden mi nabídl. Odmítl jsem, ale nedal si říci: „Tak si ho nechte na později.“ Sám si jeden zapálil. Kulatá tvář mu spokojeně zářila. Masivní prsten SS působil na ruce, která držela zapalovač, jako by byl do buclatého prstu zasazený. Globocnik s výrazem rozkoše vydechl kouř. „Pokud Reichsführerovu dopisu dobře rozumím, jste jeden z těch otrapů, co chtějí zachraňovat Židy pod záminkou, že potřebujeme pracovní síly?“ – „Ale vůbec ne, Herr Gruppenführer,“ odvětil jsem zdvořile. „Reichsführer mi dal rozkaz, abych analyzoval Arbeitseinsatz a jeho problémy jako celek a s přihlédnutím k budoucímu vývoji.“ – „Patrně budete chtít vidět naše zařízení, že?“ – „Pokud mluvíte o plynových stanicích, Herr Gruppenführer, tak o ty mi nejde. Zajímá mě spíš otázka selekcí a využití Arbeitjuden. Takže bych rád začal u Osti a DAW.“ – „Osti! To je další Pohlův báječný nápad! My tu pro Reich vyděláváme miliony, miliony! A Pohl chce, abych se staral o hadry, jako nějaký Žid. Ostindustrie, prosím pěkně! To mi zase naložili na hřbet pěkné svinstvo.“ – „Snad, Herr Gruppenführer, ale…“ – „Žádné ale! Židé musí každopádně zmizet, průmysl neprůmysl. Samozřejmě můžeme některé nechat, než vyškolíme Poláky, aby je nahradili. Poláci jsou prasata, ale o hadry se postarat můžou, když to Heimat potřebuje. Jestli to má k něčemu být, nejsem proti. Ostatně uvidíte sám. Postará se o vás můj pobočník, Sturmbannführer Höfle. Vysvětlí vám, jak to funguje, a vy se s ním domluvíte.“ S doutníkem mezi dvěma prsty vstal a stiskl mi ruku. „Samozřejmě se můžete podívat, kam budete chtít. Jestli vás poslal Reichsführer, tak to znamená, že umíte držet jazyk za zuby. Kdo si tady pouští pusu na špacír, toho nechávám střílet. Stává se to každý týden. Ale o vás si starosti nedělám. Jestli budete mít nějaký problém, stavte se za mnou. Sbohem.“

Höfle, zástupce velitele Einsatz Reinhard, byl rovněž Rakušan, ale mnohem méně bodrý než jeho nadřízený. Přijal mě s mrzutým, unaveným výrazem: „Nevyděsil vás? Nic si z toho nedělejte, on se takhle chová ke každému.“ Kousl se do rtu a přisunul mi list papíru: „Musím vás požádat, abyste podepsal tohle.“ Přejel jsem text očima: bylo to několikabodové prohlášení o důvěrnosti. „Mám ovšem pocit,“ ozval jsem se, „že už z titulu své funkce jsem vázán služebním tajemstvím.“ – „To je mi dobře známo. Tohle je ovšem podmínka stanovená Gruppenführerem. Musí to podepsat všichni.“ Pokrčil jsem rameny: „Když mu to udělá radost…“ Podepsal jsem. Höfle papír uložil do desek, zkřížil ruce a opřel se lokty o stůl: „Odkud chcete začít?“ – „To nevím. Vysvětlete mi váš systém.“ – „Ten je vlastně poměrně prostý. Máme k dispozici tři zařízení, dvě na Bugu a jedno na haličských hranicích, v Belzeci, které ale právě zavíráme, protože Halič je s výjimkou pracovních táborů judenrein. Treblinka, která obsluhovala zejména Varšavu, bude rovněž zavřena. Ale Reichsführer právě vydal rozkaz, aby byl Sobibor přeměněn na KL, což proběhne do konce roku.“ – „A těmito třemi středisky tedy procházejí všichni Židé?“ – „Ne. Z logistických důvodů nebylo možné nebo praktické evakuovat všechna městečka v regionu. Proto Gruppenführer dostal k dispozici několik praporů Orpo, které dotyčné Židy vyřídily postupně na místě. O běžné velení Einsatzu se starám já a můj inspektor táborů Sturmbannführer Wirth, který tu je od začátku. V Travnikách jsme měli i výcvikový tábor pro Hiwi, hlavně Ukrajince a Lotyše.“ – „A kromě nich je veškerý váš personál z řad SS?“ – „To právě ne. Ze zhruba čtyř set padesáti lidí, Hiwi nepočítaje, nám jich téměř sto bylo přiděleno Führerovou kanceláří. Jsou mezi nimi téměř všichni velitelé táborů. Takticky spadají pod Einsatz, ale administrativně jsou podřízeni kanceláři. To oni dozírají na vše, co souvisí s výplatami, dovolenými, povyšováním a tak dále. Patrně jde o nějakou mimořádnou dohodu mezi Reichsführerem a Reichsleiterem Bouhlerem. Někteří z nich dokonce nejsou ani členy Algemeine-SS nebo Strany. Jsou to ale všechno veteráni říšských středisek Euthanasie; když byla většina těchto středisek zavřena, byla část personálu v čele s Wirthem přemístěna sem, aby Einsatz mohl těžit z jejich zkušeností.“ – „Ach tak. A Osti?“ – „Osti vznikla nedávno, je výsledkem partnerství mezi Gruppenführerem a WVHA. Od doby, kdy Einsatz začal fungovat, jsme museli zakládat pracoviště, která se starala o zabavený majetek; ta se postupně přeměnila v nejrůznější dílny podporující válečné úsilí. Ostindustrie je společnost s ručením omezeným, která vznikla loni v listopadu, aby tyto dílny sjednotila a racionalizovala jejich práci. Správní rada svěřila její vedení úředníkovi z WVHA, jistému dr. Hornovi, a rovněž Gruppenführerovi. Horn je poměrně pedantský byrokrat, ale mám za to, že je schopný.“ – „A KL?“ Höfle zamával rukou: „KL s námi nemá nic společného. Je to běžný tábor WVHA; Gruppenführer za něj samozřejmě zodpovídá z titulu funkce SS– a Polizeiführera, ale na Einsatzu je tábor zcela nezávislý. I oni provozují firmy, hlavně jednu dílnu DAW, ale to má na starosti ekonom SS spadající pod SSPF. Samozřejmě úzce spolupracujeme; dodali jsme jim část našich Židů buď na práci, nebo na Sonderbehandlung; a jelikož my jsme plní, přednedávnem uvedli do provozu svá vlastní zařízení pro ‚zvláštní zacházení‘. Pak tu máte všechny ty zbrojní podniky Wehrmacht, ty také využívají Židy, které jsme jim dodali; ale ty spadají pod Zbrojní inspekci GG v Krakově, kterou řídí Generalleutnant Schindler. A nakonec je tu civilní hospodářská síť, kterou spravuje nový okresní Gouverneur Gruppenführer Wendler. S tím byste se možná mohl sejít, ale pozor, on s Gruppenführerem Globocnikem tak docela nevychází.“ – „Místní ekonomika mě nezajímá; mně jde o sféry, do nichž jsou vězňové zapojováni v hospodářství jako celku.“ – „Asi vám rozumím. Tak to zajděte za Hornem. Má trošku hlavu v oblacích, ale něco z něj určitě vytáhnete.“

Tenhle Horn mi připadal nervózní, podrážděný, překypující nadšením, ale i zklamáním. Byl to účetní, studoval na technické univerzitě ve Stuttgartu; na začátku války byl povolán k Waffen-SS, ale místo aby ho poslali na frontu, přidělili ho k WVHA. Pohl si ho vybral, aby sem přijel rozjet Osti, filiálku Německých hospodářských podniků, holdingové společnosti vytvořené WVHA za účelem sjednocení firem provozovaných SS. Horn měl velké odhodlání, ale proti člověku jako Globocnik toho mnoho nezmohl, což sám věděl. „Když jsem sem přijel, panoval tu chaos… nepředstavitelné,“ vysvětloval. „Měli tu všechno: v Radomu fabriku na košíky a truhlárnu, tady v Lublinu kartáčovnu, taky sklárnu. Gruppenführer si už od začátku vymínil, že bude mít k dispozici jeden pracovní tábor, kvůli samozásobování, jak říká. Každopádně tu bylo co dělat. Všechno se to řídilo náhodně. Účetnictví se neaktualizovalo. A produkce skoro nulová. Což je vzhledem ke stavu pracovních sil naprosto pochopitelné. Takže jsem se pustil do práce: jenže tady se mi všichni snaží ztížit existenci. Skolím odborníky; pak mi je seberou a přeřadí bůhvíkam. Žádám o lepší stravu pro dělníky; dozvím se, že prý Židům se žádná strava navíc přidělovat nebude. Tak žádám, aby je aspoň přestali mlátit jako dobytek; dá se mi na srozuměnou, že se nemám míchat do věcí, do kterých mi nic není. Jak chcete v takových podmínkách dobře pracovat?“ Chápal jsem, že Höfle nemá Horna příliš v lásce: se stížnostmi se málokdy někam dojde. I přesto byla ale Hornova analýza zdejších dilemat trefná: „Potíž je také v tom, že mě WVHA nepodporuje. Posílám Obergruppenführerovi Pohlovi jedno hlášení za druhým. Neustále se ho ptám: Které hledisko má dostat přednost? Politickopolicejní? V tom případě je skutečně hlavním cílem soustředění Židů a hospodářská hlediska hrají až druhotnou roli. Nebo hledisko ekonomické? Jestli je to tak, pak musíme výrobu racionalizovat, organizovat tábory pružně, abychom mohli řešit rozkazy tak, jak budou přicházet, a hlavně dělníkům zajistit nutné minimum výživy. A Obergruppenführer Pohl mi odpoví: Přednost mají obě dvě. Je to k pláči.“ – „Vy myslíte, že kdybyste dostal prostředky, dokázal byste s využitím nucené židovské práce vytvořit moderní a ziskové podniky?“ – „Samozřejmě. Rozumí se samo sebou, že Židé jsou lidsky podřadní a jejich pracovní metody jsou naprosto zastaralé. Studoval jsem organizaci práce ghetta v Litzmannstadtu, to je katastrofa. Veškerý dohled, od dodávek surovin po vydávání konečných produktů, mají na starosti Židé. Kontrola kvality samozřejmě veškerá žádná. Ale pod dozorem dobře vyškolených Árijců a s racionálním, moderním rozdělením a organizací práce se můžeme dobrat výtečných výsledků. Je třeba, aby bylo v tomto směru přijato rozhodnutí. Tady se setkávám jen se samými překážkami a vím, že nemám žádnou podporu.“

Zjevně se ji snažil získat. Vzal mě na prohlídku několika svých podniků, bez zastírání mi předvedl, jak jsou vězňové, které má na starosti, podvyživení a jak mají špatné hygienické podmínky, ukázal mi však i zlepšení, která se mu podařilo zavést, zvýšení kvality výrobků, které sloužily zejména pro zásobování Wehrmacht, i nárůst výroby. Musel jsem uznat, že to, co mi předvedl, bylo zcela přesvědčivé: vypadalo to, že určitě existuje způsob, jak sladit válečné potřeby s intenzivnější výrobou. Horn samozřejmě neměl informace o Einsatzu, přinejmenším ne o jeho rozsahu, a já se vystříhal toho, abych s ním o něm mluvil; Globocnikovy obstrukce se mu tedy těžko vysvětlovaly. Vzhledem k tomu, co Globocnik považoval za svůj prvotní úkol, muselo mu být hodně zatěžko vyhovět Hornovým požadavkům. Když se to ale vezme kolem a kolem, měl Horn pravdu: pokud by se vybírali fyzicky či odborně nejzdatnější Židé, soustředili se a zacházelo se s nimi odpovídajícím způsobem, znamenalo by to nezanedbatelný příspěvek k válečné ekonomice.

Navštívil jsem KL. Prostíral se na zvlněném svahu hned za městem, západně od silnice na Zamość. Byl to ohromný areál se sektory plnými dlouhých řad dřevěných baráků, obklopenými ostnatým drátem a strážními věžemi. Kommandantur ležela u silnice mimo tábor, na úpatí kopce. Přijal mě tu Kommandant Florstedt, Sturmbannführer s nepřirozeně úzkou a protáhlou tváří, který mé cestovní doklady zkoumal se zjevnou nedůvěrou: „Tady se ale výslovně neuvádí, že máte přístup do tábora.“ – „Se svým pověřením mám přístup do všech zařízení pod správou WVHA. Jestli mi nevěříte, spojte se s Gruppenführerem, potvrdí vám to.“ Dál listoval papíry. „Co chcete vidět?“ – „Všechno,“ prohlásil jsem s milým úsměvem. Nakonec mě dal na starost jednomu Untersturmführerovi. V koncentračním táboře jsem byl poprvé, a tak jsem si nechal ukázat vše. Vězni neboli Häftlinge byli nejrůznějších národností: samozřejmě Rusové, Poláci a Židé, ale i němečtí političtí a jiní vězni, Holanďané, Francouzi a bůhvíkdo ještě. V barácích, dlouhých polních ubytovnách Wehrmacht, které architekti SS upravili, to páchlo, byly tmavé a přecpané; vězni, povětšinou oblečení v cárech, se tu mačkali po třech nebo po čtyřech na jednom kavalci, kterých bylo několik nad sebou. S hlavním lékařem jsem si promluvil o sanitárních a hygienických problémech: on mi také – s oním Untersturmführerem stále v patách – ukázal lázeňskou a dezinfekční budovu, kudy nově příchozí procházeli ke sprchám a ti práce neschopní do plynu. „Až do jara,“ upřesňoval Untersturmführer, „to bylo jen takové troškaření. Ale od té doby, co na nás Einsatz převedl část svých úkolů, to tady praská ve švech.“ V táboře už nevěděli, co si počít s mrtvolami, takže si u specializované berlínské firmy Kori objednali krematorium se čtyřmi pecemi o jedné žáruvzdorné komoře. „Přetahují se o trh s firmou Topf und Söhne z Erfurtu,“ dodal. „V Auschwitzu pracují jen s Topfy, ale nám připadaly výhodnější podmínky Kori.“ Plynování se kupodivu neprovádělo oxidem uhelnatým, jako v nákladních autech, který jsme používali v Rusku, nebo, jak jsem se dočetl, ve stálých zařízeních Einsatz Reinhard; zde se využívalo kyseliny kyanovodíkové ve formě tablet, které při kontaktu se vzduchem uvolňovaly plyn. „Je to mnohem účinnější než oxid uhelnatý,“ ujistil mě hlavní lékař. „Funguje to rychle, pacienti méně trpí a vždycky se to povede.“ – „Odkud ten přípravek berete?“ – „Vlastně je to průmyslová dezinfekce, používá se na vykuřování, proti blechám a jinému hmyzu. Testovat ji pro účely zvláštního zacházení prý napadlo někoho v Auschwitz. Funguje to výborně.“ Navštívil jsem rovněž kuchyni a zásobovací sklady; přes ujišťování veškerých SS-Führer i vězeňských předáků, kteří rozdávali polévku, mi příděly připadaly nedostatečné; tento můj dojem mi ostatně nepřímo potvrdil i hlavní lékař. Několik dní po sobě jsem se sem vrátil, abych si prostudoval dokumentaci; každý Häftling měl svou osobní složku, zařazenou do systému, kterému se říkalo Arbeitstatistik, a pokud nebyl nemocný, byl přidělený do pracovního Kommanda, někteří pracovali na údržbě tábora, někteří mimo tábor; ta nejdůležitější Kommandos bydlela ve svých působištích, například to, které obhospodařovalo DAW, Německé zbrojní závody v Lipowé. Na papíře působil celý systém solidně, ale úbytek pracovních sil byl i přesto značný; a díky Hornovým kritickým poznámkám jsem si všiml, že většina pracujících vězňů, kteří byli špatně živení, špinaví a pravidelně bití, nedokáže pracovat soustavně a efektivně.

V Lublinu jsem strávil několik týdnů a podíval jsem se i po zdejším kraji. Zajel jsem si do Himmlerstadtu, bývalé Zamośći, výstředního renesančního skvostu, postaveného ex nihilo koncem 16. století poněkud megalomanským polským kancléřem. Město kdysi vzkvétalo díky své výhodné poloze na obchodních cestách mezi Lublinem a Lembergem a také Krakovem a Kyjevem. Nyní to bylo centrum nejambicióznějšího projektu RKF, organizace SS, která byla od roku 1939 pověřená repatriací Volksdeutschen ze Sovětského svazu a Banátu a posléze germanizací Východu, vytvoření německého předvalí na výspách slovanských oblastí, před východní Haliči a Volyní. O podrobnostech jsem hovořil s Globocnikovým zmocněncem, úředníkem z RKF, který úřadoval na radnici, v budově s vysokou barokní věží a se zvýšeným vstupem, k němuž se šlo po majestátním dvojitém schodišti ve tvaru půlměsíce. Vysvětlil mi, že od listopadu do března bylo vyhnáno přes sto tisíc osob – práceschopní Poláci byli v rámci Aktion Sauckel přemístěni do německých továren, ostatní do Auschwitzu a všichni Židé do Belzecu. RKF se chystalo je nahradit Volksdeutschen; přes veškeré pobídky a přírodní bohatství regionu se jim ale nedařilo získat potřebný počet kolonistů. Když jsem se ho zeptal, jestli je neodrazují naše neúspěchy na Východě – tento rozhovor se odehrál začátkem července, právě se rozpoutala velká bitva u Kurska –, ten svědomitý úředník se na mě udiveně zadíval a ujistil mě, že dokonce ani Volksdeutschen nejsou defétisté a že naše skvělá ofenzíva v každém případě velice rychle zvrátí situaci a srazí Stalina na kolena. Nicméně i tento tolik optimistický muž propadal malomyslnosti, když mluvil o místním hospodaření; navzdory subvencím měl zdejší kraj do soběstačnosti daleko a byl zcela závislý na finančních a potravinových injekcích z RKF; většina kolonistů, dokonce ani ti, co zabrali celé statky tak, jak stály a ležely, nedokázala nakrmit ani své rodiny; a těm, kteří hodlali rozjet podnikání, bude trvat léta, než se vypracují. Po této schůzce jsem se nechal Piontekem odvézt na jih od Himmlerstadtu: krajina tu byla krásná, tvořená mírnými kopci s loukami a lesíky, svahy posetými ovocnými stromy; působila spíše haličsky než polsky, úrodná pole se tu prostírala pod bleděmodrou oblohou, jejíž jednotvárnost jen tu a tam narušily drobné, oblé bílé mráčky. Ze zvědavosti jsem jel až do Belzecu, jednoho z posledních měst před hranicí okresu. Zastavil jsem se u nádraží, kde bylo poměrně rušno: po hlavní ulici jezdila sem a tam auta a povozy, důstojníci z nejrůznějších armádních složek i ošuntělí kolonisté čekali na vlak, selky, vyhlížející spíš jako Rumunky než jako Němky, prodávaly u silnice ovoce z bedýnek obrácených dnem vzhůru. Za kolejemi se rozkládala cihlová skladiště, jakási menší továrna; a přímo za ní o několik set metrů dál z březového lesa stoupal hustý dým. Předložil jsem jednomu poddůstojníkovi, který tu stál, své dokumenty a zeptal se ho, kde je tábor: ukázal mi k lesu. Vrátil jsem se do auta a ujel jsem asi tři sta metrů na širokou silnici, která se táhla podél železnice na Rawu Ruskou a na Lemberg; tábor se rozkládal na opačné straně kolejí ve vysokém smrkovém a březovém lese. Plot z ostnatého drátu byl propletený větvemi, aby nebylo vidět dovnitř; část větví ale už byla pryč, a těmito průhledy bylo vidět skupinky vězňů, které se hemžily jako mravenci, rozebíraly baráky a někde i samotný plot; kouř stoupal ze skryté, poněkud vyvýšené části na opačném konci tábora; i když nefoukal vítr, vzduch byl prosycen sladkým, odporným pachem, který pronikal dokonce až do auta. Po tom všem, co jsem se doslechl a co mi ukázali, jsem byl přesvědčen, že Einsatz své tábory buduje na místech neobydlených a těžko dostupných; ale tento se nacházel těsně u městečka plného německých kolonistů a jejich rodin; přímo kolem ostnatých drátů vedla hlavní železniční trať spojující Halič se zbytkem GG, po níž dennodenně projížděli civilisté i vojáci, těsně míjeli ostnaté dráty, jezdili tím příšerným puchem a dýmem: a všichni ti lidé, ať už to byli obchodníci, nebo cestující, jezdili sem a tam, povídali si, komentovali situaci, psali dopisy, šířili fámy či vtipy.

Přes veškeré zákazy, prohlášení o mlčenlivosti i Globocnikovy hrozby byli ale sdílní i muži z Einsatzu. Stačilo mít na sobě uniformu SS, chodit do baru v Deutsches Haus, tu a tam někomu zaplatit skleničku, a hned jste věděli všechno. Jazyky rozvazovalo i znatelné zklamání novinkami z bojišť, které se daly přes veškerý zářný optimismus oficiálních prohlášení hravě rozšifrovat. Hlásaly-li zprávy, že na Sicílii si naši stateční italští spojenci podporováni našimi silami vedou dobře, všichni chápali, že se nepřítel nenechal vytlačit na moře a že v Evropě konečně otevřel druhou frontu; co se týče Kurska, neklid den za dnem rostl, neboť Wehrmacht se po prvních úspěších ponořila do úporného, neobvyklého mlčení: a když se konečně začaly objevovat zmínky o plánovaném nasazení pružných taktických metod u Orla, museli to po nějakém čase pochopit i ti největší zabedněnci. Hodně lidí o tomto vývoji přemýšlelo; a mezi křiklouny, kteří sem každý večer chodili řádit, nebylo nikdy těžké najít někoho, kdo pil sám a mlčky, a zapříst s ním rozhovor. Takto jsem se jednou večer dal do řeči s mužem v uniformě Untersturmführera, který se opíral o bar a před sebou měl sklenici piva. Döllovi, jak se jmenoval, zjevně lichotilo, že se k němu vyšší důstojník chová takto přátelsky; byl ovšem o dobrých deset let starší než já. Ukázal na můj „řád za omrzliny“ a zeptal se, kde jsem tuhle zimu strávil; když jsem odpověděl, že v Charkově, veškeré napětí z něj zcela spadlo. „Já byl taky v Charkově a v Kursku. Zvláštní operace.“ – „Nebyl jste snad u Einsatzgruppe?“ – „Ne, tohle bylo něco jiného. Já vlastně nejsem u SS.“ Takže tohle byl jeden z těch slavných úředníků z Führerovy kanceláře. „Mezi sebou tomu říkáme T-4. Tak se to jmenuje.“ – „A co jste u Charkova dělal?“ – „Byl jsem v Sonnensteinu, v jednom z těch místních středisek pro nemocné…“ Pohybem hlavy jsem naznačil, že vím, o čem mluví, a on pokračoval. „V létě jednačtyřicátého to tam zavřeli. A protože část z nás byla považována za odborníky, chtěli si nás nechat, a tak nás poslali do Ruska. Vypadalo to jako hotová delegace, velel nám osobně Oberdienstleiter Brack, byli s námi lékaři z nemocnice a tak dál, zkrátka jsme takhle vykonávali zvláštní akce. S plynovými náklaďáky. Všichni jsme měli ve vojenské knížce zvláštní přílohu, červený papírek podepsaný OKW, který zakazoval, aby nás posílali příliš blízko frontě: měli strach, abychom nepadli do rukou Rusům.“ – „Tomu moc nerozumím. Zvláštní opatření v této oblasti, veškerá opatření SP, spadala pod mé Kommando. Říkáte, že jste měli plynová nákladní auta, ale jak byste mohli plnit stejné úkoly jako my, aniž bychom o tom věděli?“ Nasadil nasupený, téměř cynický výraz: „My jsme neplnili stejné úkoly. Na Židy ani bolševiky jsme ani nesáhli.“ – „Tak co jste tedy dělali?“ Zaváhal, mocnými doušky se napil a hřbetem ruky si otřel pěnu ze rtů. „My jsme měli na starosti raněné.“ – „Raněné Rusy?“ – „Vy mi nerozumíte. Naše raněné. Posílali nám ty, co si to tak odskákali, že už k ničemu nebyli.“ Pochopil jsem, a když si toho všiml, usmál se: dosáhl kýženého účinku. Otočil jsem se k baru a objednal další rundu. „Takže mluvíte o německých raněných,“ pronesl jsem tiše. – „Jak říkám. Prostě svinstvo. Chlapi jako vy nebo já, pro Heimat udělali všechno, a hop! Tumáš vděk. Řeknu vám, že jsem byl rád, když mě poslali sem. Tady taky není moc veselo, ale aspoň to není jako tam.“ Dostali jsme pití. Vyprávěl mi o svém mládí: vystudoval techniku, chtěl začít sedlačit, ale když přišla krize, dal se k policii: „Děti měly hlad, jinak to nešlo, když jsem je chtěl každý den nakrmit.“ Na konci roku 1939 byl přidělen do Sonnensteinu k Einsatz Euthanasie. Jak ho vybrali, to nevěděl. „Na jednu stranu to moc příjemné nebylo. Ale na druhou stranu jsem se vyhnul frontě, a taky nás slušně platili, žena byla ráda. Tak jsem nic neříkal.“ – „A Sobibor?“ Tam totiž, jak mi už řekl, pracoval teď. Pokrčil rameny: „Sobibor? To je jako všude, člověk si zvykne.“ Udělal podivný pohyb, který na mě silně zapůsobil: zašoupal podrážkou po podlaze, jako kdyby chtěl něco rozmáčknout. „Jsou to jenom figurky, pořád to samé. Jako když rozšlápnete švába.“

Když po válce zavládla velká snaha vysvětlit to, co se stalo, hodně se mluvilo o nelidskosti. Ale nelidskost – nezlobte se na mě – neexistuje. Existuje jen a jen to lidské; a tenhle Döll je dobrý příklad. Je snad Döll něco jiného než starostlivý otec rodiny, který chtěl nakrmit své děti a který poslouchal svou vládu, i když s tím jeho svědomí nebylo až tak docela srozuměné? Kdyby se narodil ve Francií nebo v Americe, byl by nazýván oporou společnosti a vlastencem; ale on se narodil v Německu, a tak je to zločinec. Necessitas, jak věděli už staří Řekové, je bohyně nejen slepá, ale i krutá. Ne že by se v té době zločinců nedostávalo. Jak jsem se pokusil nastínit, celý Lublin tonul v hanebné, prostopášné atmosféře; Einsatz, ale i kolonizace, vytěžování tohoto odlehlého kraje, způsobily, že leckdo ztratil hlavu. Už od té doby, co mi můj přítel Voss nastínil své postřehy na toto téma, jsem přemýšlel, jaký je rozdíl mezi německým kolonialismem, jak byl v oněch letech praktikován v Evropě, a napohled civilizovanějším kolonialismem Angličanů a Francouzů. Jak zdůraznil Voss, existují tu objektivní skutečnosti: poté, co Německo v roce 1919 o své kolonie přišlo, muselo odvolat své zaměstnance a zavřít úřady koloniální správy; vzdělávací ústavy zůstaly v zásadě otevřené, ale jelikož nebylo kde nabyté vědomosti uplatnit, nikoho netáhly; po dvaceti letech byly všechny znalosti pryč. V této situaci národní socialismus podnítil celou jednu generaci překypující novými myšlenkami a lačnící po nových zkušenostech, které se, pokud jde o kolonizaci, snad i vyrovnaly těm dřívějším. Pokud jde o výstřednosti – úchylné výlevy, jaké byly k vidění v Deutsches Haus, či, bráno systematičtěji, neschopnost, s jakou naši úředníci očividně jednali s kolonizovanými, z nichž někteří byli jistě ochotni nám s dobrými úmysly sloužit, kdyby se jim dostalo jiných záruk než surovosti a pohrdání –, nelze zapomínat, že naše koloniální politika, dokonce i ta africká, byla mladým fenoménem a že ostatní si ze začátku sotva vedli lépe než my: viz vybíjení obyvatelstva v belgickém Kongu a tamější politiku systematického mrzačení, či spíše politiku americkou, předchůdkyni a vzor té naší, způsob, jak si vydobýt životní prostor vraždami a nuceným stěhováním obyvatel – dnes se rádo zapomíná, že Amerika nebyla ničím menším než „panenským územím“, avšak tam, kde my jsme selhali, Američané uspěli, a v tom je celý rozdíl. Dokonce i Angličany, kteří bývají tak často dáváni za příklad a které Voss tolik obdivoval, přimělo k vytvoření poněkud propracovanějších kontrolních nástrojů teprve trauma z roku 1858; a přestože postupně začali mistrně ovládat umění, jak střídat cukr a bič, musíme mít na paměti, že bič v žádném případě neodložili, jak dokládá amritsarský masakr, bombardování Kábulu a další četné a zapomenuté případy.

Ale to jsem se od svých počátečních úvah poněkud vzdálil. Chtěl jsem říci, že i když člověk není od přírody dobrý, jak by si přáli někteří básníci a filozofové, není o nic víc od přírody špatný: dobro a zlo, to jsou kategorie, s jejichž pomocí lze hodnotit účinky jednání jedné lidské bytosti na jinou lidskou bytost; pro posuzování toho, co se odehrává v srdci dotyčného člověka, jsou ale dle mého názoru v podstatě neadekvátní, tedy nepoužitelné. Döll zabíjel nebo nechával zabíjet lidi, a to je Zlo; sám o sobě to ale byl člověk ke svým blízkým laskavý, k ostatním lhostejný, a navíc ctil zákony. Co víc chceme od lidiček z našich civilizovaných a demokratických měst? A kolik je naopak mezi filantropy z celého světa, kteří se proslavili svou výstřední štědrostí, egoistických, okoralých netvorů, prahnoucích po veřejném uznání, marnivých nafoukanců týrajících své blízké? Každý člověk touží uspokojit vlastní potřeby a k potřebám ostatních zůstat lhostejný. A k tomu, aby lidé dokázali žít pospolu, abychom se vyvarovali hobbesovského „Všichni proti všem“, a aby byly naopak díky vzájemné pomoci a zvyšování produkce, jež z ní vyplývá, jejich potřeby uspokojeny v co nejvyšší míře, potřebujeme regulační mechanismus, který vyznačuje hranice těchto potřeb a soudí konflikty: tímto mechanismem je Zákon. Zároveň je ale potřeba i to, aby lidé, sobečtí a bez vůle, omezení daná zákonem dodržovali, a k tomu je třeba se rovněž odvolat na jakousi vnější instanci, tato poslušnost musí být založena na mocnosti, kterou člověk považuje za sobě nadřazenou. Jak jsem během naší večeře říkal Eichmannovi, touto vyšší, pomyslnou představou byl dlouho pojem Boha; z Boha, neviditelného a všemocného, se proměnila ve fyzickou osobu krále, vykonavatele božského práva; a když tento král přišel o hlavu, svrchovaná moc přešla na Lid či Národ a zakládá se na fiktivní „smlouvě“, jež není podložená ani historicky, ani biologicky, a tudíž je stejně abstraktní jako představa Boha. Německý národní socialismus ji chtěl zakotvit v dějinné realitě lidu. Volk je suverénní a tuto suverenitu vyjadřuje, představuje či ztělesňuje Führer. Z této suverenity je odvozen Zákon, a pro většinu lidí z kterékoliv země je Zákon totéž co morálka: v tomto smyslu je kantovský mravní zákon, který dělal Eichmannovi takové starosti, zákon odvozený od rozumu a pro každého stejný, pouhou představou, tak jako všechny zákony (ale možná představou užitečnou). Biblické přikázání praví: Nezabiješ, a nezabývá se žádnými výjimkami; každý Žid či křesťan ale chápe, že v době války tento zákon dočasně pozbývá platnosti, že zabíjet nepřátele vlastního národa je správné, že to není žádný hřích; jakmile je po válce a složí se zbraně, opět v klidu nastoupí dávný zákon, jako by nikdy k žádnému přerušení nedošlo. Být dobrým Němcem tedy v Německu znamená poslouchat zákony, tudíž Führera; jinou morálku vyznávat nelze, protože není na čem ji založit (a nikoliv náhodou byli oni vzácní oponenti moci většinou věřící: i nadále si morálku vztahovali k něčemu jinému, posuzovali Dobro a Zlo podle jiného měřítka, než byl Führer, a Bůh jim sloužil coby záchytný bod, s jehož pomocí zrazovali svého vůdce a svou zemi: bez Boha by to nedokázali, jak by to totiž ospravedlnili? Který člověk může sám, o své vlastní vůli rozhodnout a říci – tohle je dobré a tohle špatné? Jaký by to byl nepoměr a chaos, kdyby se to tak rozhodl dělat každý? Až si každý začne žít podle svého soukromého Zákona, ať si je sebekantovštější, jsme opět u Hobbese). Pokud tedy hodláte posuzovat německé konání během této války jako zločinné, pak je třeba zúčtovat s celým Německem, a ne jen s Döllem. To, že se v Sobiboru ocitl Döll, a nikoliv jeho soused, je náhoda, a Döll za Sobibor nenese větší zodpovědnost než tento jeho soused, který měl více štěstí; zároveň je jeho soused za Sobibor zodpovědný stejně, protože oba dva čestně a oddaně slouží téže zemi, té zemi, která Sobibor stvořila. Je-li voják vyslán na frontu, neohrazuje se; nejen že nasazuje život, ale je nucen zabíjet, i když zabíjet nechce; jeho vůle kapituluje; zůstane-li na svém místě, je to čestný muž, pokud uteče, je to dezertér a zrádce. Člověk přidělený do koncentračního tábora, jako ti z Einsatzkommanda nebo policejních pluků, obvykle neuvažuje jinak: ví, že jeho vlastní vůle neznamená nic, a že jen pouhá náhoda z něj místo hrdiny nebo mrtvoly učinila vraha. Případně by se tyto věci měly posuzovat z hlediska morálky už ne židokřesťanské (nebo laické a demokratické, což je ve výsledku přesně totéž), ale řecké: Řekové dávali v lidských záležitostech prostor náhodě (náhodě, což je třeba poznamenat, často maskované za boží zásah), ale nikterak nepředpokládali, že by náhoda snižovala jejich zodpovědnost. Zločin je věcí činu, nikoliv vůle. Když Oidipús zabije svého otce, netuší, že se dopustil otcovraždy; zabít na cestě cizího člověka, který vás napadne, je podle řeckého svědomí a zákonů oprávněný a správný čin; tento člověk byl ovšem Láios, a nevědomost na zločinu nic nemění: to Oidipús uznává, a jakmile se tedy dozví pravdu, sám si vybere trest a vykoná ho. Vazba mezi vůlí a zločinem je křesťanský vynález, který v moderním právu přetrvává; například trestní právo považuje neúmyslné zabití či zabití z nedbalosti za zločin, ale ne tak závažný, jako je promyšlená vražda; obdobně je tomu u právního chápání šílenství jako polehčující okolnosti; a 19. století postavilo pojem zločinu na roveň nenormálnosti. U Řeků nezáleží na tom, zda Herkules ubije své děti v záchvatu šílenství nebo zda Oidipús zabije otce náhodou: na věci to nic nemění, je to zločin a oni se provinili; lze je litovat, nelze jim odpustit – a to přesto, že je často trestají bohové, nikoliv lidé. Z tohoto pohledu byl princip poválečných procesů, kdy se lidé soudili za konkrétní činy, spravedlivý, probíhal ale neobratně; Němci souzení cizinci, jejichž hodnoty neuznávali (jakkoliv jim přiznávali práva vítězů), mohli mít pocit, že je z nich toto břímě sňato, a tudíž jsou nevinní: stejně tak ten, kdo souzen nebyl, považoval toho, kdo souzen byl, za smolaře, odpustil mu a tím odpustil i sám sobě; a ti, kdo hnili v anglickém vězení nebo v ruském gulagu, udělali totéž. Mohlo tomu ale být jinak? Jak může pro obyčejného člověka být tatáž věc jeden den správná, a hned zítra nezákonná? Lidé potřebují vedení, nemohou za to. Jde o složité otázky a jednoduché odpovědi neexistují. Kdo ví, kde najít Zákon? Hledat ho musí každý, ale není to lehké, a podřídit se obecnému konsensu je normální. Ne každý může být zákonodárcem. K tomuto zamyšlení mě nepochybně vedlo setkání s jedním soudcem.

Pro ty, kdo neholdovali pitkám v Deutsches Haus, skýtal Lublin jen málo rozptýlení. Ve svém volnu jsem se procházel po starém městě a po hradě; večer jsem si nechal přinést jídlo na pokoj a četl jsem si. Bestovu Festgabe a spisek o rituální vraždě jsem nechal ve své berlínské knihovničce; sem jsem si vzal onen výbor z Maurice Blanchota, zakoupený v Paříži, znovu jsem se do něj začetl a po dnech strávených nesnadnými rozhovory jsem se s radostí nořil do tohoto jiného světa plného světla a myšlenek. Můj klid i nadále narušovaly drobné nepříjemnosti; v tomto Deutsches Haus to jinak nešlo. Jednou večer jsem byl poněkud rozčilený a na čtení jsem se nemohl soustředit, a tak jsem sešel do baru na skleničku a na kus řeči (teď už jsem znal většinu zdejších obyvatel). Když jsem se vracel nahoru, byla tma a já si spletl pokoj; bylo otevřeno, a tak jsem vešel dovnitř: v posteli souložili dva muži a jedna dívka, jeden z mužů ležel na zádech, druhý klečel, dívka mezi nimi rovněž klečela. Chvilku mi trvalo, než jsem pochopil, co to vidím, a když se konečně věci jako ve snu vrátily na své místo, utrousil jsem omluvu a chtěl odejít. Ten klečící muž, který na sobě neměl nic až na holínky, se ale zvedl a ustoupil. Se vztyčeným údem, který si zlehka třel rukou, mi, jako by mě zval na své místo, ukázal na dívčiny půlky, mezi jejichž bílými polokoulemi zel jako mořská laguna anus obklopený růžovou aureolou. Z druhého muže jsem viděl jen chlupaté nohy, šourek a penis, který mizel v zarostlé vagině. Dívka unyle sténala. Mlčky, s úsměvem jsem zavrtěl hlavou, vyšel jsem ven a zlehka zavřel dveře. Po této příhodě se mi z mého pokoje chtělo vycházet ještě o to méně. Ale když mě Höfle pozval na garden party, kterou Globocnik pořádal u příležitosti narozenin velitele okresní posádky, bez váhání jsem přijal.

Slavnost se konala v Julius Schreck Kaserne, na hlavním velitelství SS: za mohutnou starou barabiznou se rozkládala poměrně pěkná zahrada se sytě zeleným trávníkem a vysokými stromy na konci i podél květinových záhonů; za ní bylo vidět ještě několik domů, dál už byla pole. Na soklech tu stály dřevěné stoly a hosté ve skupinkách popíjeli na trávníku; před stromy se v jámách upravených pro tento účel pod dohledem vojáků na rožni opékal celý jelen a dvě prasata. Spiess, který se mě ujal u brány, mě zavedl přímo ke Globocnikovi, který tu stál se svým čestným hostem, Generalleutnantem Moserem, a několika civilními úředníky. Ještě nebylo ani poledne, ale Globocnik už pil koňak, kouřil tlustý doutník a ruměná tvář nad upjatým límcem se mu potila. Sklapl jsem před skupinkou podpatky a zasalutoval, Globocnik mi stiskl ruku a představil mě ostatním; poblahopřál jsem generálovi k narozeninám. „Tak co, Sturmbannführere,“ prohodil Globocnik, „jak pokračuje vaše bádání? Co jste zjistil?“ – „Na závěry je ještě příliš brzy, Herr Gruppenführer. A mimoto se jedná o spíše technické problémy. Jisté je, že co se týče využití pracovní síly, dalo by se leccos zlepšit.“ – „Zlepšovat se dá vždycky! Tak či tak, správný národní socialista uznává jen pohyb a pokrok. Měl byste si promluvit tady s Generalleutnantem: právě si stěžoval, že z továren Wehrmacht odvezli nějaké Židy. Vysvětlete mu, že je stačí nahradit Poláky.“ Generál se vložil do hovoru: „Můj milý Gruppenführere, já si nestěžoval; já tato opatření chápu víc než kdo jiný. Říkal jsem jen, že by se zájmy Wehrmacht měly brát v potaz. Hodně Poláků bylo posláno na práci do Říše, a ty, co tu zůstali, je potřeba zaučit; svým jednostranným postupem narušujete válečnou produkci.“ Globocnik se hlučně, klokotavě zasmál: „Takže vy chcete, drahý Generalleutnante, říci, že Poláci jsou moc pitomí na to, aby se naučili pořádně pracovat, a že Wehrmacht by dala přednost Židům. To je pravda, Židé jsou mazanější než Poláci. A proto jsou taky nebezpečnější.“ Zarazil se a obrátil se ke mně: „Ale nechci vás zdržovat, Sturmbannführere. Pití je na stole, poslužte si a bavte se!“ – „Děkuji, Herr Gruppenführer.“ Pozdravil jsem a vydal jsem se ke stolům, které se prohýbaly pod tíhou láhví s vínem, pivem, kořalkou a koňakem. Nalil jsem si sklenici piva a začal se rozhlížet. Hrnuli se sem stále noví a noví hosté, ale moc lidí jsem neznal. Byly tu i ženy, několik uniformovaných zaměstnankyň SSPF, ale hlavně v civilu oblečené důstojnické manželky. Florstedt se bavil se svými kolegy z tábora; Höfle o samotě kouřil na lavici, lokty na stole, před sebou otevřenou láhev piva, tvářil se zamyšleně a nepřítomně. Jak jsem se nedávno dozvěděl, zemřely mu na jaře děti, dvojčata, skosil je záškrt; v Deutsches Haus se povídalo, že se na pohřbu s pláčem zhroutil, že ve svém neštěstí spatřoval boží trest a že to od té doby není ten člověk co předtím (ostatně o dvacet let později ve vídeňské věznici spáchal sebevraždu a ani nepočkal na verdikt soudu, jistě mírnější než boží ortel). Rozhodl jsem se, že ho nebudu rušit, a přidal jsem se ke skupince kolem Johannese Müllera, lublinského KdS. Od vidění jsem znal KdO Kintrupa; Müller mi představil svého dalšího společníka: „Tohle je Sturmbannführer dr. Morgen. Stejně jako vy podléhá přímo Reichsführerovi.“ – „To je skvělé. A v jaké funkci?“ – „Dr. Morgen je soudce SS, přidělený ke Kripo.“ Dalšího vysvětlování se ujal sám Morgen: „Momentálně vedu zvláštní komisi, kterou Reichsführer pověřil vyšetřováním v koncentračních táborech. A vy?“ Ve zkratce jsem mu vysvětlil svůj úkol. „Aha, takže vás také zajímají tábory,“ poznamenal. Kintrup odešel. Müller mě poplácal po rameni: „Meine Herren, jestli se hodláte bavit o práci, já se vzdálím. Dneska je neděle.“ Rozloučil jsem se a znovu se obrátil k Morgenovi. Prohlížel si mě živýma, inteligentníma očima, částečně skrytýma za brýlemi s tenkou obroučkou. „Co je přesně zač ta vaše komise?“ zeptal jsem se. – „V zásadě je to SS a policejní soud ‚se zvláštním pověřením‘. Mám od Reichsführera zvláštní povolení vyšetřovat korupci v KL.“ – „Velice zajímavé. A je s korupcí hodně problémů?“ – „To je slabě řečeno. Je to masový jev.“ Pokynul hlavou ke komusi za mnou a zlehka se usmál: „Jestli vás Sturmbannführer Florstedt uvidí se mnou, práci vám to neulehčí.“ – „Vy vyšetřujete Florstedta?“ – „Mimo jiné.“ – „A ví o tom?“ – „Samozřejmě. Je to oficiální vyšetřování, už jsem si ho několikrát předvolával.“ V ruce držel skleničku bílého; napil se a já rovněž, vypil jsem sklenici až do dna. „To, o čem mluvíte, mě mimořádně zajímá,“ navázal jsem. Vysvětlil jsem mu své dojmy, co se týče nesrovnalostí mezi oficiálními stravovacími normami a tím, co vězňové skutečně dostávají. Poslouchal a přikyvoval: „Ano, jídlo kradou samozřejmě také.“ – „Kdo?“ – „Všichni. Od nejnižších po nejvyšší místa. Kuchaři, kápové, SS-Führer, velitelé skladů i vysocí důstojníci.“ – „Jestli je to pravda, tak je to skandální.“ – „Naprosto souhlasím. I samotného Reichsführera to velice zaskočilo. Člen SS musí být idealista: nemůže vykonávat svoji práci a zároveň se pelešit s vězeňkyněmi a plnými hrstmi krást. Ale stává se to.“ – „A daří se vám vyšetřování?“ – „Je to hodně těžké. Ti lidé drží spolu a neuvěřitelně vzdorují.“ – „Ovšem jestli máte plnou podporu Reichsführera…“ – „To až odnedávna. Tenhle mimořádný soud byl ustaven ani ne před měsícem. Já ale své vyšetřování vedu už dva roky a setkal jsem se se značnými překážkami. Začali jsme – tenkrát jsem byl členem SS a policejního soudu XII v Kasselu – v KL Buchenwald u Weimaru. Přesněji řečeno u tamějšího Kommandanta, jistého Kocha. Stíhání však bylo zastaveno: Obergruppenführer Pohl poté napsal Kochovi blahopřejný dopis, kde mimo jiné řekl, že jakmile se nějaký znuděný právník opět pokusí vztáhnout svou ukrutnou ruku na Kochovo neposkvrněné tělo, on, Pohl, mu přikvačí na pomoc. Vím to, protože Koch se tím dopisem veřejně chlubil. Ale pokoj jsem mu nedal. Kocha pak přeložili sem jako velitele koncentračního tábora, a já si ho našel. Odhalil jsem korupční síť, která propojovala různé tábory. Nakonec byl Koch loni v létě suspendován. Nechal ale zabít většinu svědků včetně jednoho Hauptscharführera z Buchenwaldu, svého komplice. Tady nechal zavraždit všechny židovské svědky; v tom směru jsme také zahájili vyšetřování, ale pak byli všichni Židé z KL popraveni; když jsme se chtěli ohradit, bylo nám poukázáno na příkaz shora.“ – „Takové příkazy ale existují, to přece víte.“ – „To jsem se dozvěděl tenkrát. A je jasné, že na takové případy jsou naše pravomoci krátké. Rozdíl tam ale je: jedna věc je, nechá-li člen SS zabít Žida v rámci příkazu shora; když ho ale nechá zabít, aby zamaskoval zpronevěru, případně pro své zvrácené potěšení, což se také stává, je to něco jiného, to už je zločin. A to i přesto, že by dotyčný Žid zemřel tak jako tak.“ – „Zcela s vámi souhlasím. Ten rozdíl se ale asi těžko určuje.“ – „Z právního hlediska samozřejmě ano: můžeme mít pochybnosti, ale abyste někoho obvinil, potřebujete důkazy, a jak jsem vám říkal, tihle lidé si navzájem pomáhají a odstraňují svědky. Někdy je samozřejmě případ jednoznačný: vyšetřuji například i Kochovu sexuálně vyšinutou manželku, která nechávala zabíjet tetované vězně, aby se jim mohla odebrat kůže; po vydělání si z ní nechávala vyrábět stínidla k lampám a podobné věci. Jakmile budou všechny důkazy pohromadě, bude zatčena a bezpochyby dostane trest smrti.“ – „A jak dopadlo vyšetřování Kocha?“ – „Ještě neskončilo; jakmile tu dokončím práci a shromáždím všechny důkazy, počítám, že ho opět nechám zatknout. Ten si také zaslouží smrt.“ – „Takže on byl propuštěn? Nějak tomu přestávám rozumět.“ – „V únoru ho osvobodili. To jsem ale už neměl jeho spis na starosti. Řešil jsem někoho jiného, nebyl to důstojník z táborů, ale z Waffen-SS, jistý Dirlewanger. Zuřivý šílenec, který velel jednotce složené z omilostněných zločinců a pytláků. V roce 1941 jsem dostal informaci, že tady v GG se svými kumpány provádí takzvané vědecké pokusy: vraždil děvčata strychninem, díval se, jak umírají, a přitom si pokuřoval. Když jsem ale chtěl zahájit stíhání, byl i se svou jednotkou přeložen do Běloruska. Ten se těší ochraně velice vysokých míst SS, to vám garantuji. Nakonec mě degradovali, zbavili funkcí, udělali ze mě pouhého SS-Sturmmanna a přidělili k pěšímu pluku a pak do SS ‚Wiking‘ do Ruska. Zhruba tou dobou šlo řízení proti Kochovi do ztracena. V květnu mě ale Reichsführer povolal zpátky, jmenoval mě Sturmbannführerem v záloze a přidělil mě ke Kripo. A když přišla od úřadů lublinského okresu další stížnost ohledně krádeží majetku vězňů, dal mi rozkaz k sestavení této komise.“ Obdivně jsem potřásl hlavou: „Vy se tedy skutečně protivenství nelekáte.“ Morgen se úsečně zasmál: „To tedy ne. Už před válkou, když jsem byl soudcem Landgericht ve Stettinu, mě degradovali, protože jsem nesouhlasil s jedním rozsudkem. A tak jsem skončil u SS-Gericht.“ – „Mohu se zeptat, kde jste studoval?“ – „Vystřídal jsem toho hodně. Studoval jsem ve Frankfurtu, v Berlíně, Kielu, pak také v Římě a v Haagu.“ – „V Kielu! Na Ústavu světového hospodářství? Tam jsem také strávil část studií. U profesora Jessena.“ – „Toho dobře znám. Já studoval mezinárodní právo u profesora Ritterbusche.“ Chvilku jsme vzpomínali na Kiel; jak jsem zjistil, Morgen mluvil velice dobře francouzsky a k tomu dalšími čtyřmi jazyky. Vrátil jsem se k původnímu tématu: „Proč jste začal zrovna v Lublinu?“ – „Hlavně abych zahnal Kocha do kouta. Už to nebude dlouho trvat. A ta stížnost z okresu je dobrá záminka. Ale děje se tu vůbec hodně podivných věcí. Před odjezdem jsem dostal od KdS hlášení o židovské svatbě v pracovním táboře. Bylo tam přes tisíc hostů.“ – „To nechápu.“ – „V tom Judenlager se ženil jeden významný židovský kápo. Bylo tam nepředstavitelné množství jídla a alkoholu. Pozvaní byli i dozorci SS. Je jasné, že tam došlo k trestuhodnému porušení předpisů.“ – „A kde se to stalo?“ – „To nevím. Když jsem dorazil do Lublinu, ptal jsem se Müllera; vyjadřoval se velice neurčitě. Poslal mě do tábora DAW, ale tam o ničem nevěděli. Pak mi někdo poradil, abych zašel za Wirthem, tím Kriminalkommissarem, znáte ho? A Wirth mi potvrdil, že to je pravda a že to patří k jeho metodě vyhlazování Židů: poskytne některým z nich výsady – a oni mu pomáhají zabíjet ostatní; pak zabije i prominenty. Rád bych se býval dozvěděl víc, ale Gruppenführer mi zakázal přístup do táborů Einsatzu a Reichsführer tento zákaz potvrdil.“ – „Takže pokud jde o Einsatz, žádné pravomoci nemáte?“ – „V oblasti vyhlazování ne. Ale nikdo mi nezakázal, abych se zajímal, co se děje se zabaveným majetkem. Einsatz vynáší obrovské sumy ve zlatě, penězích i předmětech. To vše náleží Říši. Už jsem se byl podívat ve zdejších skladech v Chopinově ulici a hodlám v šetření pokračovat.“ – „Tohle všechno,“ prohlásil jsem srdečně, „mě nesmírně zajímá. Doufám, že to budeme moci probrat podrobněji. Naše úkoly se v jistém smyslu doplňují.“ – „Ano, vím, co máte na mysli: Reichsführer chce do všech těchto záležitostí vnést pořádek. Před vámi se nebudou mít tolik na pozoru, takže byste možná mohl přijít na něco, co mně utajili. Ještě se uvidíme.“

Několik minut nato pozval Globocnik shromážděné ke stolu. Ocitl jsem se naproti Kurtu Claasenovi, Höflovu kolegovi, a vedle velice hovorné sekretářky SS. Okamžitě se rozhodla svěřit se mi se svými strastmi, ale Globocnik naštěstí zahájil proslov na počest generála Mosera, a tak si musela počkat. Projev brzy skončil a všichni hosté vstali k přípitku na Moserovo zdraví; poté generál několika slovy poděkoval. Začalo se servírovat: pečeně byly odborně naporcované, na stolech se ocitly dřevěné podnosy s naskládanými kusy masa, každý si mohl brát podle libosti. Podávaly se i vynikající saláty a čerstvá zelenina. Děvče chroupalo mrkev a dál mi vykládalo svou historii: byl jsem zabraný do jídla, poslouchal jsem ji jen na půl ucha. Mluvila o svém snoubenci, Hauptscharführerovi, který sloužil v Haliči, v Drohobyči. Byl to smutný příběh: ona sama kvůli němu zrušila zasnoubení s jedním vídeňským vojákem, a pokud jde o něj, byl ženatý, ale svou manželku nemiloval. „Chtěl se rozvést, ale já udělala takovou hloupost, zase jsem se sešla s tím vojákem, co jsem ho nechala, chtěl to po mně on, ale já souhlasila, Lexi“ – to byl její snoubenec – „se to dozvěděl, polekalo ho to, protože už si nebyl jistý mojí láskou, a vrátil se do Haliče. Naštěstí mě ale pořád miluje.“ – „A co dělá v Drohobyči?“ – „Je u SP, pouští hrůzu na místní Židy.“ – „Aha. Vídáte se s ním často?“ – „Když máme dovolenku. Chce, abych šla za ním, ale já nevím. Prý je to tam hodně špinavé. Ale on říká, že bych se s Židy nemusela potkávat, že by našel hezký dům. Ale když nejsme svoji, tak nevím, musel by se rozvést. Co myslíte?“ Měl jsem plnou pusu jelení pečínky, a tak jsem jen pokrčil rameny. Pak jsem chvilku mluvil s Claasenem. Když jsme dojídali, objevili se hudebníci, usadili se na schodech do zahrady a spustili valčík. Několik párů se zvedlo a dalo se na trávníku do tance. Ona mladá sekretářka, kterou můj nezájem o její milostné trable očividně zklamal, šla tančit s Claasenem. U jiného stolu jsem zahlédl Horna, který přišel pozdě, a zvedl jsem se, abych s ním prohodil pár slov. Jednoho dne si totiž všiml mé koženkové aktovky a pod záminkou, že mi předvede, jak kvalitně pracují jeho Židé, mi navrhl, že mi nechá vyrobit koženou; právě jsem ji obdržel, byla to krásná safiánová kabela s mosazným zdrhovadlem. Srdečně jsem mu poděkoval, ale zároveň jsem ho ujistil, že materiál i práci zaplatím, aby se předešlo nedorozuměním. „Žádný problém,“ souhlasil Horn. „Vystavíme vám fakturu.“ Morgen zřejmě zmizel. Vypil jsem další pivo, kouřil jsem, sledoval tančící páry. Bylo teplo a po všem tom sytém mase a alkoholu jsem se v uniformě potil. Rozhlížel jsem se: několik lidí si povolilo opasky či dokonce rozepnulo blůzu; já si u té své povolil límec. Globocnik nevynechal ani jeden tanec, pokaždé vyzval některou z žen v civilu nebo ze sekretářek; provedl i mou sousedku od stolu. Jeho elán ale sdílelo jen málo přítomných: po několika valčících a jiných tancích byl orchestr požádán o změnu, shromáždil se sbor důstojníků Wehrmacht a SS a zazpíval „Drei Lilien, kommt ein Reiter, bringt die Lilien“ a další písně. Zastavil se u mě Claasen se sklenkou koňaku; byl jen v košili a tvář měl ruměnou a napuchlou; zlomyslně se pochechtával, a když orchestr hrál „Es geht alles vorüber“, zanotoval cynickou obměnu:

Es geht alles vorüber

Es geht alles vorbei

Zwei Jahre in Russland

Und nix ponimai.

„Jestli tě uslyší Gruppenführer, Kurte, skončíš jako Sturmmann u Orla i s tím svým nix ponimai.“ To k nám přistoupil Wippern, další vedoucí oddělení Einsatzu, a pustil se do Claasena. „Poslyš, jde se plavat. Půjdeš?“ Claasen se na mě podíval: „Jdete taky? Vzadu v zahradě je bazén.“ Vzal jsem si z kbelíku s ledem další pivo a vydal se za nimi mezi stromy: vpředu jsem slyšel smích a šplouchání. Vlevo se za borovicemi táhl ostnatý drát. „Co to je?“ zeptal jsem se Classena. – „Malý tábor Arbeitjuden. Gruppenführer si je tu drží kvůli údržbářským pracím, zahrada, auta a tak podobně.“ Bazén od tábora dělila nevelká terénní vlna; několik lidí včetně dvou žen v plavkách se koupalo nebo slunilo na trávníku. Claasen se svlékl do spodků a zmizel pod vodou. „Jdete taky?“ zahalekal na mě, když se vynořil. Ještě jsem se napil, pak jsem si složil uniformu vedle bot, svlékl jsem se a vlezl do vody. Byla studená a barvou trochu připomínala čaj, uplaval jsem několik délek, pak jsem se zastavil uprostřed, splýval jsem na zádech a pozoroval nebe a chvějící se koruny stromů. Za sebou jsem slyšel hovor dvou dívek, které seděly na kraji bazénu a houpaly nohama ve vodě. Náhle vypukl poprask: Wipperna, který se nechtěl svléknout, shodili důstojníci do bazénu; soptil, nadával a v promočené uniformě se hrabal z bazénu ven. Zatímco jsem se drobnými tempy držel uprostřed bazénu a díval se, jak se ostatní smějí, vynořili se zpoza kopečku dva Orpo v helmách a s puškami přes rameno a strkali před sebou dva vyzáblé muže v pruhovaných mundúrech. Zmáčený Claasen, který stál pořád ještě v podvlékačkách na kraji bazénu, na ně zavolal: „Franzi! Co to provádíte?“ Orpo zasalutovali; vězňové, kteří šli se sklopenýma očima a čapkami v ruce, se zastavili. „Ti icikové kradli slupky od brambor, Herr Sturmbannführer,“ vysvětlil jeden z Orpo s výrazným přízvukem Volksdeutschem. „Náš Scharführer nám řekl, ať je zastřelíme.“ Claasen znachověl: „Tak to doufám, že to nehodláte dělat tady. Gruppenführer má společnost.“ – „Ne, ne, Herr Sturmbannführer, půjdeme dál, támhle do toho příkopu.“ Naprosto nečekaně mě zalil nesmyslný děs, že Orpo Židy zastřelí přímo tady, hodí je do bazénu a my budeme muset plavat v krvi mezi mrtvolami houpajícími se břichem dolů na hladině. Díval jsem se na Židy: jeden z nich, asi čtyřicetiletý, sledoval polonahé dívky, druhý, mladší a se zažloutlou kůží, dál upíral oči na zem. To, co říkal Orpo, mě ani zdaleka neuklidnilo, a tak mě dál držela silná nervozita a má úzkost rostla. Když se Orpo opět dali na pochod, setrval jsem uprostřed bazénu a nutil jsem se zhluboka dýchat. Voda mi ale náhle připadala jako těžká, dusivá kápě. Ten divný stav mě neopouštěl, dokud opodál nezazněly dva sotva slyšitelné výstřely, jako když bouchnou dvě láhve šampaňského. Pak se má úzkost začala rozplývat, a jakmile jsem opět zahlédl Orpo, kteří kráčeli stále stejným, klidným a těžkým krokem, zmizela docela. Když nás míjeli, opět zasalutovali a pokračovali směrem k táboru. Claasen se bavil s jednou z dívek, Wippern si usilovně sušil uniformu. Otočil jsem se na záda a houpal se na hladině.

Znovu jsem se sešel s Morgenem. Právě se chystal Kocha a jeho ženu obvinit, a s nimi několik dalších důstojníků a poddůstojníků z Buchenwaldu a z Lublinu; důvěrně mi sdělil, že obviněn bude i Horstedt. Podrobně mi vysvětlil, jakými triky tito zkorumpovanci zpronevěry maskovali a jakou metodou je usvědčil. Srovnával záznamy jednotlivých táborových Abteilungen: část jich sice obvinění zfalšovali, ale už se nepostarali o jejich sladění s dokumentací a hlášeními jiných oddělení. V Buchenwaldu takhle získal první podstatné důkazy o vraždách, které spáchal Koch: zjistil totiž, že tentýž vězeň byl hlášen ve stejnou dobu na dvou různých místech: v knize záznamů vězení Politische Abteilung byla u jeho jména poznámka „V poledne propuštěn“, zatímco v záznamech nemocnice stálo: „Pacient zemřel v 9.15.“ Ve skutečnosti byl dotyčný ve vězení Gestapa zavražděn, ale mělo to vypadat, že zemřel následkem nemoci. Morgen mi rovněž vysvětlil, jak porovnáváním účetních knih ze správy či Revier s účetnictvím jednotlivých bloků pátral po důkazech krádeží potravin, léků či hmotného majetku. Velice ho zaujalo, že se chystám navštívit Auschwitz: do tohoto tábora totiž vedlo několik linií, které sledoval. „Rozhodně je to nejbohatší Lager, protože tam momentálně míří většina zvláštních transportů RSHA. Stejně jako Einsatz tady mají i oni tam ohromná překladiště pro třídění a balení zabaveného majetku. Mám tušení, že se tam musí rozkrádat a defraudovat ve velkém. Zbystřili jsme díky jednomu balíčku poslanému z KL vojenskou poštou: byl nezvykle těžký, a tak ho otevřeli; uvnitř se našly tři kusy zubařského zlata velké jako pěst, které jeden ošetřovatel z tábora posílal své ženě. Vypočítal jsem, že na tolik zlata bylo potřeba přes tisíc mrtvých.“ Unikl mi výkřik. „A představte si,“ pokračoval, „že tohle stačil nakrást jeden jediný člověk. Až budeme hotoví tady, ustavím komisi pro Auschwitz.“

Pokud jde o mě, v Lublinu jsem víceméně skončil. V krátkosti jsem začal obcházet ty, se kterými jsem se chtěl rozloučit. Zašel jsem zaplatit Hornovi za aktovku; byl stále stejně skleslý a podrážděný, potýkal se s problémy s řízením, s finančními ztrátami a s protichůdnými příkazy. Globocnik mě přijal mnohem klidněji než poprvé: vedli jsme krátký, ale důležitý rozhovor o pracovních táborech, kterých hodlal Globocnik založit ještě víc: jak mi vysvětlil, šlo o likvidaci posledních ghett tak, aby v General-Gouvernementu kromě táborů pod správou SS nezůstali žádní Židé; jak mě přesvědčoval, šlo o Reichsführerovo nezvratné rozhodnutí. V celém GG zbývalo sto třicet tisíc Židů, a to v Lublinu, Radomu a v Haliči, přičemž Varšava a Krakov byly kromě těch Židů, kteří se skrývali, zcela judenrein. To bylo ještě značné množství. Tyto problémy měly být ale rázně vyřešeny.

Pomýšlel jsem na to, že zajedu do Haliče na inspekci do jednoho z pracovních táborů, takového, v jakém působil chudák Lexi; neměl jsem ale času nazbyt, musel jsem pracovat a věděl jsem, že kromě drobných rozdílů vyplývajících z různého prostředí a osob budou problémy stejné. Teď jsem se chtěl soustředit na tábory v Horním Slezsku, „Porúří Východu“: na KL Auschwitz a jeho četné pobočky. Z Lublinu bylo nejrychlejší projet přes Kielce, pak průmyslovou oblastí kolem Kattowitz rovinatým, pochmurným krajem plným borových a březových hájů, který byl znetvořený továrními komíny a vysokými pecemi, jež se tyčily k nebi a chrlily čpavý, temný dým. Už třicet kilometrů před KL Auschwitz nám hlídky SS pečlivě kontrolovaly doklady. Pak jsme dojeli k široké, prudké Visle. V dálce byla vidět bílá linie Beskyd; bledé hory se tetelily v letním oparu, byly méně strhující než Kavkaz, ale vyzařovaly něžnou krásu. Tam, na pláni u úpatí hor, se také kouřilo z komínů; bylo bezvětří, a tak sloupce dýmu stoupaly přímo k nebi, na jehož pozadí byly sotva viditelné, a ohýbaly se jen vlastní tíhou. Silnice mířila k nádraží a k Haus der Waffen-SS, kde nás ubytovali. Vstupní hala byla téměř prázdná, uvedli mě do prostého, čistého pokoje; odložil jsem si zavazadla, umyl se a převlékl si uniformu a poté jsem se šel nahlásit na Kommandantur. Do tábora vedla cesta podél Soly; řeka, napůl skrytá za hustými stromy a zelenější než větší Visla, do níž se vlévala, se mírnými zákruty vinula pod strmým travnatým břehem; krásné zelenohlavé kachny se nechávaly unášet proudem, pak vždy napjaly celé tělo, s nataženým krkem a skrčenýma nohama se prudce vznesly, máváním křídel vynesly masu svého těla do výšky a o něco blíž ke břehu opět líně usedly na hladinu. Ve vstupu do Kasernestrasse stála hlídka; za ní a za dřevěnou strážní věží se vypínala šedá, dlouhá, betonová zeď tábora završená ostnatým drátem, za kterou se rýsovaly červené střechy baráků. První tři domy mezi ulicí a zdí zabírala Kommandantur, což byla mohutná budova s omítnutou fasádou a vysokým schodištěm lemovaným tepanými lampami. Okamžitě jsem byl uveden ke Kommandantovi tábora, Obersturmbannführeru Hössovi. Tento důstojník si po válce získal jistou proslulost, a to vzhledem k ohromnému počtu lidí, kteří byli na jeho zodpovědnost posláni na smrt, a také díky upřímným a střízlivým pamětem, které během procesu sepsal ve vězení. Přesto to byl zcela typický důstojník IKL, pracovitý, houževnatý a omezený, bez fantazie, bez představivosti, jen jeho řeč a pohyby prozrazovaly trochu onoho – průběhem času již poněkud zředěného – nádechu mužnosti vlastního těm, kteří na vlastní kůži zažili šarvátky Freikorps a útoky kavalerie. Uvítal mě árijským pozdravem a pak mi podal ruku; neusmíval se, nedával ovšem najevo, že by mě viděl nerad. Na sobě měl kožené rajtky, ale nepůsobilo to dojmem, že si hraje na vojáka: v táboře měl stáj a jezdil často, v Oranienburgu se říkalo, že ho člověk zastihne častěji na koni než v kanceláři. Při řeči na mě upíral podivně bledé a neurčité oči, vyvádělo mě to z míry, jako kdyby se neustále snažil zachytit cosi, co mu v jednom kuse unikalo. Z WVHA ho o mně zpravili dálnopisem. „Tábor je vám k dispozici.“ Bylo by lepší říci tábory, neboť Höss řídil celou síť KL: Stammlager, hlavní tábor za Kommandantur, ale rovněž Auschwitz II, zajatecký tábor přetvořený na tábor koncentrační, který se nacházel na planině několik kilometrů za nádražím, u bývalé polské vesnice Birkenau; dále velký pracovní tábor za Solou a za městem, postavený pro potřeby továrny IG Farben ve Dworech, kde se vyráběl umělý kaučuk; a asi deset porůznu rozmístěných vedlejších táborů neboli Nebenlager, určených pro zemědělské projekty nebo pro doly či hutě. To vše mi Höss při řeči ukazoval na velké mapě na zdi kanceláře; prstem vyznačil zájmový prostor tábora, do kterého spadal celý kraj mezi Vislou a Solou a navíc asi deset kilometrů na jih, kromě prostoru kolem vlakového nádraží, které spravovalo město. „Tam jsme měli loni neshody,“ vysvětloval. „Město tu chtělo postavit nové domy pro železničáře, zatímco my bychom bývali rádi část toho území získali pro stavbu vesnice pro ženaté SS s rodinami. Nakonec se nestavělo nic. Ale tábor se stále rozrůstá.“

Když Höss nejel na koni, nýbrž autem, s oblibou řídil sám, a nazítří ráno mě u dveří Haus vyzvedl. Jakmile Piontek zjistil, že ho nebudu potřebovat, požádal o den volna; chtěl vlakem zajet ke své rodině do Tarnowitz; dal jsem mu volno i na noc. Höss mi navrhl, abych začal v táboře Auschwitz II: z Francie přijel vlak RSHA, chtěl mi ukázat, jak se provádí selekce. Ta probíhala na rampě nákladového nádraží na půli cesty mezi oběma tábory a vedl ji posádkový lékař dr. Thilo. Když jsme přijeli, čekal na nás na kraji nástupiště spolu se strážnými z Waffen-SS, psy a oddíly vězňů v pruhovaném, kteří si před námi z oholených hlav strhli čapky. Počasí bylo ještě krásnější než včera, hory na jihu se třpytily na slunci: a právě odtud měl přijet vlak, který projížděl přes Protektorat a Slovensko. Během čekání mi Höss vysvětlil postup. Vlak přijel a byla otevřena vrata nákladních vagonů. Čekal jsem chaotickou vřavu: až na křik a štěkání psů ale všechno probíhalo poměrně klidně. Zjevně zmatené a vysílené osazenstvo vagonů se hrnulo ven v příšerném puchu exkrementů; Häftlinge z pracovního Kommanda, kteří pokřikovali hatmatilkou složenou z polštiny, jidiš a němčiny, je nutili odkládat zavazadla a řadit se do front, muži na jednu stranu, ženy a děti na druhou; a zatímco tyto fronty se zvolna sunuly k Thilovi a Thilo je dělil na schopné a neschopné práce, přičemž ženy a děti posílal společně k opodál čekajícím nákladním autům („Vím, že by pracovat mohly,“ vysvětlil mi už předtím Höss, „ale kdybychom jim chtěli sebrat ta děcka, byly by z toho jenom zmatky.“), já pomalu procházel mezi seřazenými lidmi. Většina z nich tlumeně hovořila francouzsky, další, patrně naturalizovaní Židé nebo cizinci, různými jinými jazyky: poslouchal jsem to, čemu jsem rozuměl, otázky, poznámky; ti lidé neměli sebemenší tušení, kde jsou ani co je čeká. Häftlinge z Kommanda je přesně podle rozkazů ubezpečovali: „Žádné strachy, potom se zase sejdete, zavazadla vám vrátí, půjdete do sprchy a pak dostanete čaj a polévku.“ Fronty po krůčcích postupovaly vpřed. Všimla si mě jakási žena, ukázala na své dítě a špatnou němčinou se mě zeptala: „Můžeme zůstat spolu, Herr Offizier?“ – „Nemějte strach, paní,“ odpověděl jsem jí zdvořilým tónem francouzsky, „nikdo vás od sebe dělit nebude.“ V tu chvíli už na mě ze všech stran pršely otázky: „Budeme pracovat? Mohou rodiny zůstat spolu? Co uděláte se starými?“ Než jsem stihl odpovědět, přiskočil jakýsi poddůstojník a začal se ohánět obuškem. „To stačí, Rottenführere!“ okřikl jsem ho. Zatvářil se rozpačitě: „To já jen že není dobré, aby se rozčilili, Herr Sturmbannführer.“ Několik lidí krvácelo, děti plakaly. Pach špíny, který vanul z vagonů a dokonce i z oblečení Židů, mě dusil, cítil jsem, jak se ve mně vzmáhá ona stará známá nevolnost, a abych ji ovládl, zhluboka jsem dýchal ústy. Oddíly vězňů usilovně vyhazovaly z vagonů zapomenutá zavazadla ven na rampu; stejný osud čekal ty, co zemřeli cestou. Několik dětí si hrálo na schovávanou: Waffen-SS je nechali, křičeli na ně, teprve když se dostaly blízko k vlaku, protože se báli, aby neutekly pod vagony. Za Thilem a Hössem už vyrážela první nákladní auta. Vrátil jsem se k nim a sledoval Thila při práci: na některé mu stačil jediný pohled, jiným prostřednictvím Dolmetschera položil pár otázek, prozkoumal jim zuby, ohmatal paže, nechal je rozepnout košili. „V Birkenau uvidíte,“ poznamenal Höss, „Máme tam jen dvě směšné odvšivovací stanice. Ve dnech s velkou zátěží to značně snižuje kapacitu příjmu. Na jeden vlak to ale celkem stačí.“ – „Jak to děláte, když jich je víc?“ – „To je různé. Některé můžeme poslat na příjem do Stammlager. Jinak musíme snížit počet. Chystáme se tento problém vyřešit stavbou nových ústředních lázní. Plány už jsou hotové, čekám, až nám Amtsgruppe C schválí rozpočet. Neustále se ale potýkáme s finančními problémy. Chtějí po mně, abych tábor rozšířil a abych přijímal víc vězňů, aby jich víc prošlo selekcí, ale jak dojde na peníze, všichni se mračí. Jsem nucen improvizovat.“ Zamračil jsem se: „Čemu říkáte improvizovat?“ Pohlédl na mě zapadlýma očima: „Různým věcem. Uzavírám dohody s firmami, že jim budeme dodávat zaměstnance: někdy mi platí v naturáliích, stavebními materiály a podobně. Takhle jsem dokonce přišel i k nákladním autům. Jedna firma mi je poskytla na přepravu svých pracovníků, ale už si je nevyžádala zpátky. Člověk si musí umět poradit.“ Selekce se chýlila ke konci: netrvalo to ani hodinu. Když byla plná i poslední auta, Thilo provedl rychlý výpočet a ukázal nám ho: z tisícovky dorazivších nechal 369 mužů a 191 žen. „Padesát pět procent,“ podotkl. „U transportů ze Západu dosahujeme slušných průměrů. Naopak transporty z Polska, to je katastrofa. Nikdy nepřesáhneme čtvrtinu – a občas není kromě dvou tří procent opravdu co vybrat.“ – „Čemu to přisuzujete?“ – „Přijíždějí sem v žalostném stavu. Židé v GG žijí už léta v ghettech, jsou špatně živení, mají všechny možné nemoci. Dokonce i z těch, které vybereme, a to se snažíme dávat pozor, jich hodně zemře v karanténě.“ Obrátil jsem se na Hösse: „A transportů ze Západu je hodně?“ – „Z Francie byl tenhle sedmapadesátý. Z Belgie jsme jich měli dvacet. Kolik z Holandska, to už nevím. Ale v posledních měsících to byly hlavně transporty z Řecka. Ty nejsou moc kvalitní. Pojďte, ukážu vám, jak vypadá příjem.“ Rozloučil jsem se s Thilem a opět nastoupil do auta. Höss jel rychle. Cestou mi dál vysvětloval, jaké řeší problémy: „Od té doby, co se Reichsführer rozhodl pověřit Auschwitz likvidací Židů, máme jen samé starosti. Celý loňský rok jsme byli nuceni pracovat s provizorním zařízením. Lajdáctví, nic jiného. Trvalá zařízení s odpovídající přijímací kapacitou jsem mohl začít stavět teprve letos v lednu. Ještě ale není všechno, jak má být. Zdrželo se to, hlavně dodávky stavebních materiálů. A mimoto v tom spěchu došlo k výrobním nedostatkům: kremační pec III po čtrnácti dnech od uvedení do provozu praskla, příliš jsme ji roztopili. Musel jsem ji kvůli opravě postavit mimo provoz. Nesmíme se tím ale nechat vyvést z míry, musíme být trpěliví. Měli jsme toho tolik, že jsme museli hodně vlaků přesměrovat do táborů Gruppenführera Globocnika, kde se samosebou žádná selekce neprovádí. Teď je zrovna klidnější období, ale za deset dní to znovu začne: GG chce vyprázdnit poslední ghetta.“ Před námi, na konci silnice, se rozkládala dlouhá nízká stavba z pálených cihel, kterou procházel klenutý průjezd a z jejíž střechy vyrůstala špičatá věž; z jejích křídel se rozbíhaly betonové sloupy spojené ostnatým drátem a řada pravidelně rozmístěných strážních věží; a za nimi se do nedohledna táhly řady navlas stejných dřevěných baráků. Tábor byl ohromný. Vězňové v pruhovaných oblecích, kteří ve skupinkách procházeli uličkami, působili drobounce jako mravenci v mraveništi. Pod věží, před mříží průjezdu, zatočil Höss doprava. „Nákladní auta pokračují rovně. Kremas a odvšivovací stanice jsou tam vzadu. Ale my se nejdřív stavíme na Kommandantur.“ Auto míjelo vápnem obílené sloupy a strážní věže; kolem ubíhaly baráky a jejich dokonalé řady se skládaly do dlouhých perspektiv, úběžných diagonál, které se vždy otevřely a pak splynuly s tou následující. „Je v těch drátech elektřina?“ – „Odnedávna ano. Bylo to trochu problematické, ale už jsme si s tím poradili.“ Vzadu Höss chystal nový sektor. „Bude to Häftlingskrankenbau, veliká nemocnice, sloužící všem táborům v této oblasti.“ To už zastavil před Kommandantur a ukazoval na velké prázdné prostranství obehnané ostnatým drátem. „Nebude vám vadit, když na mě pět minut počkáte? Musím něco říct Lagerführerovi.“ Vystoupil jsem z auta a zapálil si. I budova, do které Höss právě vešel, byla z červených cihel, měla zkosenou střechu a uprostřed třípatrovou věž; odtud vedla dlouhá silnice k novému sektoru a mizela kdesi u březového hájku, který byl vidět za baráky. Bylo tu velice ticho, jen tu a tam se ozval krátký rozkaz nebo chraptivý výkřik. Z jednoho oddělení hlavního sektoru vyjel Waffen-SS na kole a zamířil ke mně; když mě míjel, bez zastavení zasalutoval, zabočil ke vjezdu do tábora a dál zvolna, beze spěchu šlapal podél ostnatých drátů. Věže byly prázdné: ve dne strážní obsazovali vnější ochranné pásmo kolem obou táborů. Roztržitě jsem si prohlížel zaprášené Hössovo auto: copak nemá nic lepšího na práci, než dělat šoféra návštěvě? To by klidně zvládnul i podřízený, jako v KL Lublin. Höss ale věděl, že mé hlášení půjde k Reichsführerovi, a tak možná pokládal za dobré předvést mi, kolik práce tu udělal. Když se znovu objevil, odhodil jsem nedopalek a posadil se vedle něj; vyrazil po silnici k březovému háji a cestou mi ukazoval „bloky“ neboli pododdělení hlavního sektoru. „Právě to tu celkově reorganizujeme v zájmu maximálního pracovního využití. Až skončíme, tábor bude jen a jen zásobovat podniky v tomto kraji a dokonce i v Altreich pracovními silami. Trvale tu zůstanou jen ti vězňové, kteří se budou starat o údržbu a provoz tábora. Všichni političtí vězni, hlavně Poláci, budou ve Stammlager. Od února mám také rodinný tábor pro Cikány.“ – „Rodinný tábor?“ – „Ano. To je Reichsführerův rozkaz. Když rozhodl o deportaci Cikánů z Říše, přál si, aby mohli zůstat spolu, v rodinách, a aby nepracovali. Hodně jich ale umírá na různé nemoci. Nic nevydrží.“ Dojeli jsme k zábraně; za ní se za dlouhou řadou stromů a keřů skrývala ohrada z ostnatého drátu a oddělovala od zbytku tábora dvě dlouhé, zděné a navlas stejné budovy, každou se dvěma komíny. Höss zaparkoval před budovou vpravo, uprostřed řídkého borového lesíka. Před domem, na pěstěném trávníku, si židovské ženy a děti pod dohledem dozorců a vězňů v pruhovaném svlékaly poslední kousky oblečení. To leželo pečlivě roztříděné všude kolem na hromadách a každá hromada byla označená dřevěným štítkem s číslem. Jeden z vězňů křičel: „Rychle do sprchy!“ Poslední Židé vcházeli do budovy; dva malí uličníci se bavili tím, že prohazovali čísla na hromadách šatstva; Waffen-SS se rozmáchl obuškem a chlapci utekli. „Je to jako V Treblince nebo Sobiboru,“ poznamenal Höss. „Až do poslední minuty je necháváme při tom, že jsou na odvšivení. Většinou to proběhne velice klidně.“ Pustil se do vysvětlování systému: „Tamhle máme dvě další krematoria, ale mnohem větší: plynové komory jsou pod zemí a pojmou až dva tisíce osob. Tady jsou komory menší a na jedno Krema jsou dvě: pro malé transporty je to mnohem praktičtější.“ – „Jaká je maximální kapacita?“ – „Pokud jde o plynování, prakticky neomezená; největší svízel je s kapacitou pecí. Vyvinula je speciálně pro nás firma Topf. Oficiálně má každá z nich pojmout 768 těl během dvacet čtyř hodin. V případě potřeby se ale můžeme dostat i na tisíc nebo dokonce tisíc pět set.“ Vedle Hössova auta zaparkovala sanitka se symbolem červeného kříže; přišel se s námi pozdravit lékař SS v bílém plášti oblečeném přes uniformu. „Představuji vám Hauptsturmführera dr. Mengeleho,“ řekl Höss. „Připojil se k nám před dvěma měsíci. Je to vedoucí lékař cikánského tábora.“ Stiskl jsem mu ruku. „Dnes dohlížíte vy?“ zeptal se Höss. Mengele přikývl. Höss se otočil ke mně: „Chcete se podívat?“ – „To není nutné,“ opáčil jsem. „Znám to.“ – „Je to ovšem mnohem účinnější než Wirthova metoda.“ – „Ano, já vím. Vysvětlili mi to v KL Lublin. Přešli tam na váš postup.“ Připadalo mi, že se Höss zachmuřil, a tak jsem se ze zdvořilosti zeptal: „Jak dlouho to celkem trvá?“ Mengele lahodným, melodickým hlasem odpověděl: „Sonderkommando otevře dveře za půl hodiny. Ale necháváme rezervu, aby se plyn rozptýlil. Smrt nastává v zásadě do deseti minut. Pokud je vlhko, tak do patnácti.“

Byli jsme už v „Kanadě“, kde se před rozesláním třídil a balil zabavený majetek, když se z komínů krematoria, ze kterého jsme odešli, začal valit dým čpící stejně ohavně a sladce, jako jsem to znal z Belzece. Když si Höss všiml, jak jsem nesvůj, prohodil: „Já si na tenhle puch zvykal už odmalička. Je to zápach nekvalitních kostelních svíček. Můj otec byl silně věřící a často mě vodil do kostela. Chtěl ze mě mít kněze. Protože nebyly peníze na vosk, svíčky se vyráběly z loje a páchly úplně stejně. Dělá to nějaká chemická složka, ale už jsem zapomněl, jak se jmenuje: vysvětlil mi to Wirths, náš hlavní lékař.“ Nedal jinak a musel mi ukázat ještě obě další krematoria, gigantická zařízení, která momentálně nepracovala, dále Frauenlager, ženský tábor, a čističku odpadních vod, postavenou po opakovaných stížnostech z okresu, v nichž se prohlašovalo, že tábor znečišťuje Vislu a její povodí. Nakonec mě odvezl do Stammlager a rovněž mě po něm důkladně provedl; nakonec mě vzal na druhý konec města a v krátkosti mi předvedl tábor Auschwitz III, kde byli drženi vězni pracující pro IG Farben: seznámil mě s Maxem Faustem, jedním z továrních inženýrů, a já se s ním domluvil, že se ještě někdy zastavím. Nebudu tu všechna tato zařízení popisovat: jsou notoricky známá, podrobně se o nich hovoří v mnoha knihách a já nemám, co bych dodal. Po návratu do tábora mě Höss chtěl pozvat na vyjížďku; já se ale sotva držel na nohou, snil jsem hlavně o vaně a podařilo se mi ho přesvědčit, aby mě vysadil u mého dočasného domova.

Höss mi vyčlenil prázdnou kancelář na Kommandantur Stammlager. Měl jsem výhled na Solu a na rozkošný dům čtvercového půdorysu obklopený stromy, stojící na opačné straně Kasernestrasse; nebydlel v něm nikdo jiný než Kommandant s rodinou. Ukázalo se, že Haus, kde jsem byl ubytován, je mnohem klidnější než v Lublinu: ti, kdo tu pobývali, byli seriózní odborníci, kteří tudy projížděli z rozmanitých důvodů; večer sem na skleničku a na kulečník chodili důstojníci z tábora, ale chovali se vždy slušně. Výborně tu vařili, porce byly štědré, k jídlu se pilo bulharské víno a jako digestiv chorvatská slivovice, někdy byla dokonce vanilková zmrzlina. Kromě Hösse jsem se bavil zejména s hlavním posádkovým lékařem, Sturmbannführerem dr. Eduardem Wirthsem. Měl kancelář v nemocnici SS ve Stammlager na konci Kasernestrasse, proti sídlu Politische Abteilung a krematoriu, které mělo být co nevidět odstaveno z provozu. Wirths byl bystrý, inteligentní, měl jemné rysy, světlé oči a prořídlé vlasy, působil dojmem, že ho jeho práce vysiluje, ale měl chuť obtíže překonat. Byl posedlý bojem proti tyfu: v táboře zuřila už druhá letošní epidemie, která zdecimovala cikánský tábor a dolehla rovněž na dozorce z řad SS a jejich rodiny, v některých případech se smrtelnými následky. Hovory s ním jsem trávil celé dlouhé hodiny. V Oranienburgu byl podřízený dr. Lollingovi a stýskal si na nedostatek podpory; jakmile jsem mu dal najevo, že jeho názor sdílím, začal být velice otevřený a svěřil se mi, že s tímhle neschopným, zfetovaným člověkem nedokáže konstruktivně pracovat. On sám nebyl původně z IKL. Od roku 1939 byl na frontě, u Waffen-SS, získal železný kříž 2. třídy; kvůli těžké nemoci ho ale poslali domů a přidělili ke správě táborů. Zjistil, že Auschwitz je v katastrofálním stavu; už téměř rok v něm kypěla touha zlepšit situaci.

Ukázal mi hlášení, která měsíc co měsíc odesílal Lollingovi: bez okolků a zastírání v nich líčil situaci v různých částech tábora, neschopnost některých lékařů a důstojníků, surovost poddůstojníků a vězeňských předáků, překážky, které se dennodenně stavěly do cesty jeho práci. Slíbil, že mi nechá přepsat kopie svých šesti posledních hlášení. Obzvlášť ho pobuřovalo dosazování odsouzených zločinců na zodpovědná místa v táboře: „Stokrát jsem o tom mluvil s Obersturmbannführerem Hössem. Tihle ‚zelení‘ to jsou surovci a někdy psychopati, terorizují ostatní vězně, a to vše se souhlasem SS. Je to nepřijatelné, nemluvě o tom, že výsledky jsou žalostné.“ – „A koho byste navrhoval vy? Politické vězně, komunisty?“ – „Samozřejmě!“ Začal počítat na prstech: „Za prvé – jsou to už z definice lidé se sociálním cítěním. I kdyby se nechali podplatit, nikdy nebudou provádět žádná nezákonná zvěrstva. Uvědomte si, že Blockältesten v ženském táboře dělají prostitutky, tedy degenerované osoby! A velitelé bloků si zase obvykle vydržují to, čemu se tady říká Pipel, tedy mladíka, který jim slouží za sexuálního otroka. A na tyhle lidi my spoléháme! Zato všichni ‚červení‘ do jednoho odmítají navštěvovat nevěstinec pro vězeňské šarže. A přitom jsou někteří z nich v táboře už deset let. Jsou obdivuhodně disciplinovaní. Za druhé: momentálně je prioritou organizace práce. Ale kdo je lepší organizátor než komunista nebo aktivista SD? ‚Zelení‘ umějí jen mlátit a nic jiného. Za třetí: namítají mi, že ‚červení‘ by schválně sabotovali výrobu. Já odpovídám, že v první řadě nemůže být horší než ta současná, a dále že existují kontrolní mechanismy: političtí nejsou hloupí, velice brzy by pochopili, že při sebemenším problému půjdou od válu a vrátí se trestanci. Bude tedy zcela v jejich zájmu a v zájmu všech Häftlinge, aby se postarali o slušnou produkci. Dokonce mohu uvést příklad z Dachau, kde jsem krátce působil: Tam je všechno pod dohledem ‚červených‘ a ujišťuji vás, že tam panují nesrovnatelně lepší podmínky než v Auschwitzu. Já osobně i tady využívám pro svou vlastní potřebu jedině politické. A nemůžu si stěžovat. Osobního tajemníka mi dělá jeden rakouský komunista, seriózní, klidný a pracovitý mládenec. Občas vedeme velice upřímné rozhovory, což je pro mě velmi důležité, protože od ostatních vězňů ví o věcech, které se mi tají, a hlásí mi je. Důvěřuji mu víc než některým ze svých kolegů z SS.“ Náš hovor se stočil i na selekce. „Mám ten systém za děsivý,“ svěřil se mi upřímně. „Ale pokud je to potřeba dělat, tak ať to dělají lékaři. Předtím měl tenhle úkol na starosti Lagerführer a jeho lidé. Dělali to všelijak a k tomu neuvěřitelně surově. Teď aspoň vše probíhá v klidu a podle rozumných kritérií.“ Wirths vydal příkaz, aby se na rampě střídali všichni táboroví lékaři. „Já sám tam chodím také, i když mi to připadá strašné. Musím jít příkladem.“ Když to říkal, působil nepřítomně. Nebylo to poprvé, co se mnou někdo mluvil takto otevřeně; od začátku mé cesty se mnou už více lidí hovořilo dalece nad rámec služebních povinností. Buď proto, že vycítili můj zájem o jejich problémy, nebo v naději, že se mým prostřednictvím jejich nářky donesou na vyšší místa. Pravda byla, že Wirths tu asi přátelsky nakloněného posluchače nacházel jen zřídkakdy: Höss byl dobrý profesionál, ale bez veškerých emocí, a k většině svých podřízených se patrně choval stejně.

Zevrubně jsem si prošel nejrůznější části tábora. Několikrát jsem se vrátil do Birkenau a nechal jsem si předvést systémy evidence zabaveného majetku v „Kanadě“. Panoval tam neuvěřitelný chaos: byly tu krabice nespočítaných peněz, na zemi se válely potrhané, zablácené bankovky. Teoreticky se vězni při opuštění sektoru měli šacovat; bylo mi ale jasné, že za hodinky nebo pár říšských marek leckterý dozorce přimhouří oko. Nepřímo mi to ostatně potvrdil „zelený“ kápo, který vedl záznamy: když mi předvedl své skladiště – hroutící se haldy obnošeného šatstva, z nichž se nejprve páraly žluté hvězdy, pak se šaty opravovaly, třídily a kupily na nové hromady; krabice brýlí, hodinek, plnicích per; vyrovnané řady kočárků všeho druhu; snopy ženských vlasů, které se po balících posílaly německým firmám, jež z nich vyráběly ponožky pro posádky ponorek, vycpávky do matrací a izolační materiály; a hory rozmanitých náboženských předmětů, se kterými si nikdo příliš nevěděl rady – tedy tento vězeňský funkcionář ke mně těsně před mým odchodem nedbale, zpěvavým hamburským nářečím prohodil: „Kdybyste něco potřeboval, řekněte, zařídím.“ – „Jak to myslíte?“ – „Hele, to není nic těžkýho. To víte, něco za něco, my to uděláme rádi.“ A právě o tom mluvil Morgen: táboroví SS spřažení s vězni začali tuto „Kanadu“ považovat za svou soukromou zásobárnu. Morgen mi radil navštívit vězeňské ubikace: našel jsem tam luxusně oblečené SS, kteří se napůl opilí váleli na pohovkách a zírali do prázdna, několik židovských vězeňkyň nikoliv v pruhovaných mundúrech, nýbrž v lehkých šatech, které na velké litinové pánvi smažily klobásy a bramborové placky; byly to všechno krasavice a vlasy měly pořád dlouhé; a když obsluhovaly dozorce, nosily jim jídlo nebo jim z křišťálových karaf nalévaly kořalku, mluvily s nimi důvěrně, tykaly jim, oslovovaly je zdrobnělinami. Ani jeden dozorce se nezvedl, aby mě pozdravil. Udiveně jsem se zadíval na Spiesse, který mě na mých pochůzkách doprovázel; pokrčil rameny: „Jsou unavení, Herr Sturmbannführer. To víte, měli náročný den. Už dva transporty.“ Rád bych se jim býval podíval do skříněk, ale na to jsem ve své funkci neměl právo: bezpochyby bych tam našel nejrůznější cennosti a peníze. Z náhodně vyslechnutých poznámek jsem měl ostatně pocit, že tato všeobecná zkorumpovanost prorůstá až na nejvyšší místa. Na baru v Haus der Waffen-SS jsem zachytil rozhovor mezi jedním Oberscharführerem z tábora a jakýmsi civilistou: poddůstojník mu s úšklebkem vykládal, že musel Frau Hössové dodat „košík kalhotek, těch nejlepších, hedvábných a krajkových. Chtěla je za svoje obnošené.“ Jejich původ neupřesnil, ale já ho lehce uhodl. Sám jsem dostával nabídky, snažili se mi vnutit láhve koňaku nebo jídlo, vylepšit mi menáž. Odmítal jsem, ale zdvořile: nechtěl jsem, aby ke mně zdejší důstojníci pojali nedůvěru, uškodilo by to mé práci.

Jak bylo předem dohodnuto, šel jsem se podívat do velké továrny IG Farben, pojmenované Buna podle umělého kaučuku, který se tu měl jednou vyrábět. Stavba zřejmě pokračovala jen s největšími obtížemi. Faust, který měl jiné povinnosti, mi za průvodce přidělil jednoho ze svých asistentů, inženýra Schenkeho, asi třicetiletého muže v šedém obleku s odznakem Strany. Tohoto Schenkeho zřejmě uhranul můj Železný kříž; když se mnou mluvil, neustále k němu sjížděl očima. Nakonec se mě nesměle zeptal, za jakých okolností jsem k němu přišel. „Byl jsem ve Stalingradu.“ – „Ach tak! Tak to jste měl tedy štěstí.“ – „Že jsem se odtamtud dostal?“ rozesmál jsem se. „Ano, taky bych řekl.“ Schenke se zatvářil zmateně. „Ne, to jsem nechtěl říct. Že jste tam byl, že jste mohl bojovat za Heimat, proti bolševikům.“ Zvědavě jsem se na něj zahleděl a Schenke zrudl. „Já mám od dětství zmrzačenou nohu. Zlomil jsem si ji a kost špatně srostla. Takže jsem na frontu nemohl. Ale i já jsem chtěl pro Reich něco vykonat.“ – „Konáte to tady,“ poznamenal jsem. – „Samozřejmě. Ale to je něco jiného. Všichni mí přátelé z dětství jsou na frontě. Člověk si připadá… jako vyvrhel.“ Schenke skutečně kulhal, ale i přesto poskakoval nervním a tak rychlým krokem, že jsem měl co dělat, abych mu stačil. V chůzi mi vysvětloval, jak továrna vznikla: vedení Reich prosazovalo, aby Farben s ohledem na nálety, které již pustošily Porúří, postavily továrnu na bunu – produkt ve zbrojním průmyslu nepostradatelný – na Východě. Místo vybral jeden z ředitelů IG, dr. Ambros, vzhledem k mnoha pozitivním kritériím: soutok tří řek skýtal značné množství vody, které je k výrobě buny potřebné, křížilo se tu několik železničních tratí a v okolí se hojně těžilo uhlí. Příznivým faktorem byla i blízkost tábora: SS prohlásila, že projekt ochotně podpoří, a slíbila, že bude dodávat vězně. Stavba továrny se ale protahovala, částečně kvůli problémům se zásobováním, částečně kvůli tomu, že Häftlinge byli, jak se ukázalo, málo výkonní, a vedení zuřilo. Továrna musela poměrně pravidelně vracet zpět do tábora vězně, kteří už nebyl schopní práce, a vyžadovat za ně – jak to umožňovala smlouva – náhradu, ale ti noví na tom nebyli o moc lépe. „Co se stane s těmi, které pošlete zpátky?“ zeptal jsem se neutrálním tónem. Schenke na mě vrhl překvapený pohled: „To netuším. Mě se to netýká. Předpokládám, že je v nemocnici dají dohromady. Copak vy to nevíte?“ Zamyšleně jsem toho mladého a tolik odhodlaného inženýra pozoroval: opravdu je možné, že o tom nic netuší? Osm kilometrů odtud den co den dýmaly komíny Birkenau, a jak se šíří šeptanda, to jsem věděl stejně jako kdokoliv jiný. Ovšem pokud to vědět nechtěl, pak to skutečně vědět nemusel. I k tomu sloužila pravidla utajení a maskování.

Když jsem ale viděl, jak se tu zachází s pracujícími vězni, nepřipadalo mi, že by Schenkemu a jeho kolegům jejich další osud nějak zvlášť ležel na srdci. Uprostřed toho kypícího staveniště, budoucí továrny, poklusávaly zástupy rachitických, otrhaných Häftlinge, kteří pod dohledem a ranami řvoucích kápů přenášeli trámy či pytle cementu, které na ně byly moc těžké. Pokud některý z dělníků v nemotorných dřevácích zakopl a upustil náklad či sám upadl, déšť ran se zdvojnásobil a do vazkého bahna vystříkla čerstvá krev. Někteří z nich už se nezvedli. Panoval tu pekelný randál, řvali poddůstojníci SS i kápové; bití vězňové žalostně naříkali. Schenke mě touto gehennou provedl, aniž by jí věnoval sebemenší pozornost. Tu a tam se zastavil a prohodil pár slov s jinými inženýry v nažehlených oblecích, kteří byli vyzbrojení žlutými skládacími metry a notýsky v koženkové vazbě, do nichž si psali poznámky; hodnotili pokroky ve stavbě zdiva, pak některý z nich polohlasem cosi řekl Rottenführerovi, který začal hulákat na kápa, zuřivě ho kopal a mlátil pažbou; kápo se na oplátku vnořil do davu vězňů, vší silou je tloukl a ječel na ně; v tu chvíli do Häftlinge vjel život, ale vzápětí aktivita pohasla, neboť se sotva drželi na nohou. Tento systém mi připadal vysoce neúčinný, a také jsem se s tím svěřil Schenkemu; pokrčil rameny a rozhlédl se kolem sebe, jako by tento výjev viděl poprvé: „S nimi jinak než bitím nehnete. Jak jinak chcete zacházet s takovými dělníky?“ Znovu jsem se zadíval na podvyživené Häftlinge v cárech špinavých od bláta, kolomazi a průjmu z úplavice. Jeden polský „červený“ se přede mnou na okamžik zastavil a já si všiml, jak se mu vzadu po kalhotách a po noze šíří hnědá skvrna; pak se opět zběsile rozklusal, než se k němu dostane kápo. Ukázal jsem na něj a řekl Schenkemu: „Nemyslíte, že by stálo za to lépe se starat o jejich hygienu? Nemluvím jen o tom, jak páchnou; je to i nebezpečné, takhle začínají epidemie.“ Schenke poněkud povýšeně odvětil: „Za tohle všechno zodpovídá SS. My táboru platíme, abychom dostávali vězně v práceschopném stavu. Umýt je, nakrmit a postarat se o ně je ale věc tábora. Tak to stojí ve smlouvě.“ Jiný inženýr, tlustý Šváb, který se potil v dvouřadovém saku, se halasně rozchechtal: „Ovšem s Židy to máte jako se zvěřinou, svědčí jim, když jsou trochu zamřelí.“ Schenke se uštěpačně usmál; já suše opáčil: „Vaši pracovníci ale nejsou jen samí Židé.“ – „Však ti ostatní nejsou o moc lepší.“ Schenke se začínal rozčilovat: „Sturmbannführere, jestli vám připadá, že jsou Häftlinge v neuspokojivém stavu, musíte si stěžovat v táboře, ne u nás. Za jejich údržbu zodpovídají tam, už jsem vám to říkal. Všechno to stojí ve smlouvě.“ – „Věřte mi, že tomu dobře rozumím.“ Schenke měl pravdu; i rány rozdávali dozorci SS a jejich kápové. „Přesto se mi zdá, že by se lepších výsledků dalo dosáhnout, pokud by se s nimi trochu lépe zacházelo. Nemyslíte?“ Schenke pokrčil rameny: „V ideálním případě snad. A my si v táboře na stav dělníků často stěžujeme. Máme ale na starosti důležitější věci, než se neustále handrkovat.“ Za ním dokonával vězeň omráčený ranou obušku; zakrvácená hlava se nořila do hustého bláta; jen mechanický třas nohou prozrazoval, že ještě žije. Schenke ho na odchodu lhostejně překročil. Stále nervózně přemítal o mých slovech: „Nemůžeme se chovat sentimentálně, Sturmbannführere. Jsme ve válce. Výroba je nade vše.“ – „Já netvrdím opak. Snažím se vám jen navrhnout, jakými prostředky by se výroba dala zvýšit. A to by vás mělo zajímat. Koneckonců – jak dlouho tu už stavíte? Dva roky? A ještě jste nevyrobili jediný kilogram buny.“ – „To ano. Ale všimněte si laskavě, že továrna na metanol už měsíc funguje.“

Schenke mi sice odpověděl pohotově, ale má poslední poznámka ho zřejmě rozčilila; po zbytek mé návštěvy se omezil na suché, stručné komentáře. Nechal jsem si ukázat KL přidružený k továrně, obdélník obehnaný ostnatým drátem, umístěný jižně od komplexu uprostřed ladem ležících polí na místě zlikvidované vesnice. Dle mého mínění tu panovaly žalostné podmínky; Lagerführerovi to podle všeho připadalo normální. „Ty, co IG odmítne, stejně pošleme do Birkenau a ti nám proplatí náklady.“ Když jsem se vracel do Stammlager, všiml jsem si na jedné zdi ve městě tohoto překvapivého nápisu: KATYŃ – AUSCHWITZ. Od března totiž Goebbelsův tisk neustále omílal informaci o nálezu polských mrtvol v Bělorusku, těl tisíců důstojníků, které bolševici po roce 1939 zavraždili. Kdo ale mohl napsat tohle? V Auschwitzu už žádní Poláci nebyli, a Židé tu nebyli už dávno. Město mi připadalo šedivé, nevlídné, leč blahobytné, tak jako všechna stará německá města na Východě; bylo tu čtvercové tržiště, dominikánský klášter se sedlovými střechami a přímo u vjezdu do města se nad mostem přes Solu vypínal bývalý vojvodský zámek. Reichsführer už několik let podporoval projekty na rozšíření města, ze kterého se měla stát vzorová obec německého Východu; jak válka postupovala, ambiciózní plány byly odsunuty a zde zbylo smutné, nezajímavé městečko, téměř utopené mezi táborem a továrnou jako zbytečný přívěsek.

Život v táboře, jak se ukázalo, hýřil neobvyklými momenty. Piontek mě vysadil před Kommandantur a odjel zaparkovat opela; já se chystal jít nahoru, když mě upoutaly zvuky ze zahrady Hössova domu. Zapálil jsem si cigaretu a nenápadně přišel blíž: skrz plot jsem zahlédl děti, které si hrály na Häftlinge. Největší chlapeček, který ke mně stál zády, měl na rukávu pásku s nápisem KAPO a pištivě vykřikoval povely: „Ach… tung! Mützen… auf! Mützen… ab! Zu fünf!“ Čtyři další, tři děvčátka a jeden chlapec, stáli v řadě proti mně a nemotorně se snažili příkazy plnit; každý z nich měl na břiše přišitý trojúhelníček jiné barvy: zelený, červený, černý, fialový. Za mnou se ozval Hössův hlas: „Dobrý den, Sturmbannführere! Copak to sledujete?“ Otočil jsem se: Höss ke mně kráčel s nataženou rukou. Pozdravil jsem ho. Stiskl mi dlaň a já mu mlčky ukázal do zahrady. Höss zbrunátněl, prošel brankou a spěchal k dětem. Nic neřekl, nebil je, jen jim strhal trojúhelníčky a pásku a poslal je domů. Pak se, stále ještě celý rudý, vrátil ke mně a v dlani tiskl kousky látky. Podíval se na mě, pak na nášivky, opět na mě, pak, stále beze slova, prošel kolem mě, hodil hadříky do plechového koše u dveří a vstoupil do Kommandantur. Zvedl jsem ještě kouřící cigaretu, kterou jsem odhodil, když jsem ho zdravil. Ze zahrady vyšel vězeň-zahradník v čistém, vyžehleném mundúru, smekl čapku, vydal se ke koši a vysypal ho do většího koše, který držel v ruce; pak se vrátil do zahrady.

Ve dne jsem byl svěží, odpočatý; v Haus se vařilo dobře a večer jsem se těšíval do čistě povlečené postele; v noci mě ale už od příjezdu sužovaly nápory snů, někdy krátkých, nevýrazných, které jsem rychle zapomínal, jiné se mi ale v hlavě svíjely jako dlouzí červi. Zejména jeden výjev se noc co noc opakoval a zesiloval, byl to nejasný, těžko popsatelný sen bez příběhu, ovšem s prostorovou logikou. V tom snu jsem procházel, ale jakoby vzduchem, na různých úrovních a spíše jako pouhý zrak nebo kamera než jako živá bytost, obrovským městem, jehož konec byl v nedohlednu, s monotónním, stále stejným půdorysem, rozděleným na geometrické sektory, a v tom městě vládl čilý ruch. Tisíce lidí chodily sem tam, vcházely do budov a zase z nich vycházely, kráčely po dlouhých rovnoběžných třídách, sestupovaly pod zem do metra, na jiných místech se z něj zase nořily, a to vše nepřetržitě a bez zjevného cíle. Když jsem – prostřednictvím onoho pohledu, jímž jsem se stal – sestoupil do ulic, abych si je prohlédl zblízka, zjistil jsem, že se tito muži a ženy vzájemně ničím neliší, všichni měli bledou pleť, světlé vlasy, modré, bledé, zapadlé oči, Hössovy oči a také oči mého bývalého sluhy Haniky, když v Charkově umíral, oči barvy nebe. Město brázdily koleje a kam až oko dohlédlo, jezdily po nich vláčky, pravidelně zastavovaly a chrlily proudy cestujících, kteří hned jeli někam jinam. Během následujících nocí jsem pronikl do některých budov: mezi společnými stoly a latrínami se tu klikatily dlouhé fronty lidí, kteří v téže řadě jedli i vyměšovali; jiní na palandách souložili, rodily se děti, hrály si mezi kavalci, a když dostatečně povyrostly, vyšly ven a zaujaly své místo mezi těmi, již proudili tímto dokonale šťastným městem. Postupně, z různých úhlů pohledu, začala v tomto zdánlivě chaotickém hemžení vyvstávat jistá pravidelnost: vždy se našel určitý počet lidí, kteří nepostřehnutelně skončili na jednom konci města, vešli do barabizen bez oken, tady se uložili a mlčky zemřeli. Přišli specialisté a odebrali jim to, co mohlo ještě nějak sloužit provozu města; pak byly jejich mrtvoly spáleny v pecích, které zároveň ohřívaly vodu rozváděnou do sektorů kanalizačním systémem; kosti se navršily na hromady; dým z komínů se jako přítoky propojoval s dýmem z komínů sousedních, až nakonec vytvořil dlouhou, klidnou, vážnou řeku. A když jsem ve snu opět vystoupil do výšky, shledával jsem v tom všem jistou rovnováhu: počet dětí narozených v ubytovnách se rovnal počtu zesnulých, společnost se v dokonalé rovnováze a v neustálém pohybu sama reprodukovala, nevytvářela žádné přebytky a netrpěla žádným úbytkem. Když jsem se probudil, bylo mi jasné, že tyto poklidné, nikterak úzkostné sny představovaly tábor, ovšem tábor dokonalý, který dosáhl neskutečného klidového stavu, tábor bez násilí, autoregulovaný, dokonale fungující a stejně dokonale zbytečný, protože veškerý ten pohyb zhola nic nevytvářel. Ale není to snad při hlubší úvaze – o kterou jsem se snažil nad náhražkovým čajem v Haus der Waffen-SS – obraz života společnosti jako celku? Zbaví-li se přece lidský život všeho pozlátka a marného pachtění, sotva z něj zbude víc než tohle; jakmile se reprodukujeme, dosáhneme cíle lidského druhu; a pokud jde o naše vlastní cíle, ty jsou jen lákadlem, stimulem, který nás nutí ráno vstát z postele; při objektivním pohledu na věc, kterého jsem byl, jak jsem se domníval, schopen, byla zbytečnost všeho toho snažení do očí bijící, úplně stejně jako sama reprodukce, protože ta slouží jen k výrobě dalších zbytečností. A tak jsem došel k této myšlence: není sám tábor se vší svou tuhou organizací, se vším absurdním násilím a úzkostlivě dodržovanou hierarchií jen metafora, reductio ad absurdum našeho každodenního života?

Nepřijel jsem však do Auschwitzu filozofovat. Jel jsem na inspekci do Nebenlager, dále na pokusnou zemědělskou stanici v Rajsku, které si Reichsführer tolik cenil a kde mi dr. Caesar vysvětlil, jak se tu stále snaží vyřešit problémy velkokapacitního pěstování rostliny kok-sagyz, jež byla, jak si jistě vzpomínáte, objevena u Majkopu a z níž se dá vyrábět kaučuk, a nakonec do cementárny v Golleschau, do oceláren v Eintrachthütte a dolů v Jawizowitz a Neu-Dachsu. Kromě Rajska, což byl poněkud jiný případ, panovaly ve všech těchto místech podmínky snad ještě horší než v Buně: naprostá absence bezpečnostních opatření vedla k nesčetným nehodám, na smysly neustále dotíral nedostatek hygieny, kápové a mistři z řad civilistů při sebemenší zámince krutě, zuřivě řádili. Kodrcavými klecovými výtahy jsem sjel až na dno důlních šachet; na každém patře prorážely temnotu chodby chabě osvětlené nažloutlým přísvitem svíček; vězeň, který sem sestupoval, musel ztratit veškerou naději, že ještě někdy uvidí denní světlo. Dole ze stěn prýštila voda, v nízkých, zapáchajících štolách se rozléhal kovový rachot a křik. Za latríny tu sloužily rozříznuté sudy, přes které leželo prkno: někteří Häftlinge do nich vysílením padali. Jiní, vyzáblí jako kostlivci a s opuchlýma nohama, utýraně tlačili přetížené vozíky po špatně sestavených kolejích, další rubali do stěn krumpáči a sbíječkami, které sotva udrželi v rukou. Vyčerpaní dělníci, podpírající své polomrtvé kamarády a s mrtvými na improvizovaných nosítkách, čekali v zástupech u východu, až se dostanou na povrch a budou odvezeni do Birkenau: tihle aspoň, byť jen na několik hodin, ještě spatří nebe. To, že práce skoro všude postupují pomaleji, než projektanti předpokládali, mě nepřekvapovalo: obvykle se to svádělo na nekvalitní materiál dodávaný z tábora. Jeden mladý inženýr z Hermann-Göring Werke se, jak mě ujišťoval, snažil prosadit pro vězně z Jawizowitz příděly jídla navíc; vedení to ale zamítlo. Co se týče bití, dokonce i tento pokrokově smýšlející člověk sklíčeně přiznával, že by jeho omezení znamenalo komplikace: když se vězňové tloukli, pracovali pomalu, ale když se netloukli, nepracovali vůbec.

S dr. Wirthsem jsem právě na téma fyzického násilí vedl zajímavou diskusi, protože mi to připomínalo problémy, s nimiž jsem se setkal již u Einsatzgruppen. Wirths se mnou souhlasil, že lidé, kteří zpočátku bijí vězně jen z povinnosti, v tom nakonec najdou zalíbení. „Zatvrzelé kriminálníky zdaleka nenapravujeme,“ tvrdil vášnivě, „naopak, tím, že jim dáme moc nad ostatními vězni, je v jejich zvrácenostech jen podpoříme. A mezi našimi SS si navíc vytváříme nové. Při současném systému jsou tábory líhní duševních chorob a sadistických úchylek; až se po válce tito lidé vrátí do občanského života, vyplynou z toho značné problémy.“ Vysvětlil jsem mu, že – podle toho, co se říká – o přemístění procesu likvidace do táborů bylo rozhodnuto částečně i kvůli psychologickým potížím, které masové popravy vyvolávaly u pověřených jednotek. „Samozřejmě,“ odpověděl Wirths, „ale tím se ten problém jen přesunul, hlavně díky tomu, že se v běžných táborech likvidační funkce mísí s funkcí nápravnou a ekonomickou. Likvidační funkce plodí mentalitu, která se šíří a zasahuje i zbytek. Dokonce i tady, v mých Reviere, jsem zjistil, že lékaři překračují nařízení a vraždí pacienty. Dalo mi hodně práce této praxi učinit přítrž. A co se týče sadistických sklonů, ty jsou velice časté, hlavně u dozorců, a často souvisí se sexuálními problémy.“ – „Máte konkrétní příklady?“ – „Chodí s tím za mnou málokdy. Ale stane se. Před měsícem jsem vyšetřoval dozorce, který tu pracuje už rok. Pochází z Breslau, sedmatřicet let, ženatý, tři děti. Svěřil se mi, že když vězně bije, nemusí na sebe ani sáhnout, a ejakuluje. Normální sexuální styky už nemá; když dostane dovolenku, tolik se stydí, že domů nejezdí. Ujišťoval mě ale, že než nastoupil do Auschwitzu, byl naprosto normální.“ – „A co jste pro něj udělal?“ – „Za těchto podmínek toho moc nezmůžu. Potřeboval by důkladnou psychiatrickou léčbu. Snažím se, aby byl přeložen někam mimo systém táborů, ale není to jednoduché: nemohu říci všechno, protože by ho zavřeli. Ale přitom je nemocný a potřeboval by se léčit.“ – „A jak se podle vás tenhle Sadismus vyvíjí?“ zeptal jsem se. „Myslím u normálních lidí, ne u takových, u kterých se tu jen projeví jejich dosud skryté sklony.“ Wirths se zamyšleně zadíval z okna. Než odpověděl, dlouze se odmlčel: „To je otázka, o které jsem hodně přemýšlel a špatně se na ni odpovídá. Jednoduchým řešením by bylo přičíst to na vrub naší propagandě, například takové, kterou tu mužstvu vštěpuje Oberscharführer Knittel, vedoucí Kulturabteilung: Häftling je podčlověk, vlastně to není lidská bytost, takže bít ho je zcela na místě. Ale ono je to trošku jinak: zvířata koneckonců také nejsou lidské bytosti, a přitom by se nikdo z našich dozorců ke zvířeti nechoval tak, jak se chová k Häftlinge. Propaganda tu svou roli skutečně hraje, ale složitějším způsobem. Došel jsem k závěru, že z dozorce SS se surovec či sadista nestane proto, že nepovažuje vězně za lidské bytosti; právě naopak, jeho zuřivost roste a mění se v sadismus, když zjistí, že vězeň zdaleka není podčlověk, jak ho učili, nýbrž že je to přece jen v zásadě člověk jako on sám, a právě tato odolnost, tato němá vytrvalost bližního připadá dozorci nesnesitelná, takže ho bije, aby se pokusil onu lidskost, která jim je společná, vymazat. Samosebou to nefunguje: čím víc ran dozorce rozdá, tím silněji seznává, že vězeň odmítá vystupovat jako podčlověk. Nakonec mu nezbývá než ho zabít, což je definitivní přiznání porážky.“ Wirths zmlkl. Stále ještě hleděl z okna. Přerušil jsem ticho: „Mohu vám položit osobní otázku, pane doktore?“ Wirths odpověděl, aniž se na mě podíval; dlouhými prsty klepal o stůl. „Prosím.“ – „Věříte v Boha?“ Chvilku mu trvalo, než odpověděl. Opět vyhlédl ven, na ulici a krematorium. „Ano, věříval jsem,“ pronesl konečně.

Rozloučil jsem se s Wirthsem a vydal se po Kasernestrasse ke Kommandantur. Těsně před červenobílou závorou u stanoviště hlídky jsem si všiml, že na ulici před brankou k Hössovu domu dřepí jedno z jeho dětí, nejstarší syn. Došel jsem k němu a pozdravil: „Dobrý den!“ Chlapec ke mně zvedl upřímné, inteligentní oči a vstal: „Dobrý den, Herr Sturmbannführer.“ – „Jak se jmenuješ?“ – „Klaus.“ – „A na co se to díváš, Klausi?“ Klaus ukázal ke dveřím. „Koukejte.“ Na ušlapané hlíně před brankou bylo černo, hemžilo se tam nepředstavitelné množství mravenců. Klaus si opět přidřepl, aby na ně dobře viděl, a já se k němu sklonil. Na první pohled se zdálo, že ty tisíce mravenců pobíhají v horečném, totálním a bezcílném zmatku. Podíval jsem se ale zblízka a snažil se sledovat jednoho mravence, pak jiného. A vzápětí jsem zjistil, proč ono hemžení působí tak trhaně: každý mravenec se totiž co chvíli zastavil a tykadly se dotkl toho, kterého právě míjel. Postupně jsem si všiml, že část mravenců míří vlevo, zatímco jiní se odtamtud vracejí se zbytky jídla; byla to nesmírná, vyčerpávající lopota. Ti, kteří přicházeli, podle všeho prostřednictvím tykadel informovali ostatní o tom, odkud potrava pochází. Branka se otevřela a vyšel Häftling, onen zahradník, kterého jsem předtím už viděl. Když mě zahlédl, napřímil se a smekl čapku. Byl o něco starší než já a podle trojúhelníčku to byl polský politický vězeň. Všiml si mraveniště a řekl: „Já to odstraním, Herr Offizier.“ – „To rozhodně ne! Hlavně na to nesahejte.“ – „Ano, Stani,“ podpořil mě Klaus, „nech je. Nic ti neudělali.“ Otočil se ke mně. „Kam jdou?“ – „To nevím. Musíme se podívat.“ Mravenci pochodovali podél zdi zahrady, pak podél obrubníku až za auta a motocykly zaparkované před Kommandantur; poté pokračovali rovně, dlouhým, přerušovaným zástupem až za budovu správy tábora. Krok za krokem jsme je sledovali a obdivovali jejich neúnavné odhodlání. Když jsme došli až k Politische Abteilung, Klaus se na mě nervózně podíval: „Promiňte, Herr Sturmbannführer, ale tatínek nechce, abych chodil dál než sem.“ – „Tak tu na mě počkej, já ti to pak povím.“ Za budovou politického oddělení se vypínalo mohutné krematorium, bývalý muniční bunkr zasypaný zeminou, který až na komín matně připomínal plochý uragan. Mravenci pokračovali k té tmavé mase, šplhali po svahu, proplétali se trávou; pak zabočili a sestupovali po betonové zdi tam, kde se mezi kopce hlíny zařezával vstup do bunkru. Ještě kousek jsem je sledoval a zjistil, že pootevřenými dveřmi proudí do krematoria. Rozhlédl jsem se kolem sebe: kromě jednoho strážného, který mě zvědavě pozoroval, a zástupu vězňů, kteří opodál, tam, kde se měl tábor do budoucna rozšiřovat, tlačili kolečka, tu nikdo nebyl. Přistoupil jsem ke dveřím zasazeným mezi dva oknům podobné otvory; uvnitř bylo naprosté ticho a tma. Mravenci přelézali práh. Obrátil jsem se a vrátil se ke Klausovi. „Chodí tamhle,“ ukázal jsem neurčitě. „Našli něco k jídlu.“ S chlapcem v patách jsem se vrátil ke Kommandantur. Před vchodem jsme se rozloučili. „Přijdete dneska večer, Herr Sturmbannführer?“ zeptal se Klaus. Höss pořádal malou recepci a pozval mě. „Ano.“ – „Tak na shledanou!“ Překročil mraveniště a vešel do zahrady.

K večeru jsem se zastavil v Haus der Waffen-SS umýt se a převléci, a pak jsem se vrátil k Hössům. Před brankou už po zemi pobíhalo jen pár desítek mravenců. Další tisíce jich teď nejspíš byly pod zemí, kutaly, hrabaly, zpevňovaly, nebyly vidět, ale neúnavně pokračovaly v nesmyslném snažení. Höss mě přivítal na vstupním schodišti se sklenkou koňaku v ruce. Představil mi svou ženu Hedwig, strnule se usmívající blondýnu s tvrdýma očima, oblečenou v dobře padnoucí večerní róbě s krajkovým límcem a manžetami, a své dvě starší a stejně pěkně oblečené dcery, Kindi a Püppi. Klaus mi přátelsky stiskl ruku; na sobě měl tvídové sako anglického střihu se semišovými záplatami na loktech a s rohovinovými knoflíky. „To je ale pěkné sako,“ poznamenal jsem. „Kdepak jsi k němu přišel?“ – „To mi tatínek přinesl z tábora,“ odpověděl nadšený Klaus. „A boty taky.“ Byly to vysoké botky z hnědé kůže, naleštěné a s knoflíčky po stranách. „Velmi elegantní,“ pochválil jsem je. Přišel i Wirths, představil mi svou manželku; ostatní hosté byli samí důstojníci z tábora, velitel posádky Hartjenstein, šéf politického oddělení Grabner, Lagerführer Aumeier, dr. Caesar a několik dalších. Vládla tu poněkud nucená atmosféra, rozhodně strojenější než u Eichmannů, ale přesto srdečná. Caesarova dosud mladá manželka se hlasitě smála; Wirths mi vysvětlil, že je to jedna z jeho asistentek, kterou požádal o ruku krátce poté, co jeho druhá žena zemřela na tyfus. Hovor se točil kolem nedávného Mussoliniho pádu a zatčení, jež nikomu na náladě nepřidávalo; nový premiér Badoglio sice ujišťoval o své loajalitě, ale příliš důvěry nevzbudil. Pak se mluvilo o Reichsführerových plánech na rozvoj německého Východu. Hosté vyslovovali velice protichůdné názory; Grabner se mě pokusil zatáhnout do debaty o plánech na kolonizaci Himmlerstadtu, ale já se vyjádřil vyhýbavě. Jisté bylo jedno: ať už si kdo o budoucnosti tohoto kraje myslel cokoliv, tábor byl její nedílnou součástí. Höss se domníval, že tu tábor vydrží alespoň deset nebo dvacet let. „Právě k tomu přihlížíme při rozšiřování Stammlager,“ vysvětloval. „Jakmile bude po válce a skoncujeme s Židy, Birkenau zmizí a opět se sem vrátí zemědělství. Ale hornoslezský průmysl se, zejména vzhledem k německým ztrátám na Východě, bez polských pracovních sil neobejde; a tábor bude ještě dlouho hrát zásadní roli při dohledu nad těmito lidmi.“ Dvě vězeňkyně v šatech sice jednoduchých, ale dobře ušitých a z kvalitní látky, obcházely hosty s podnosy; měly fialové trojúhelníčky označující IBV, takzvané „svědky Jehovovy“. Pokoje byly pěkně zařízené, byly tu koberce, kožené pohovky a křesla, krásně vypracovaný nábytek ze vzácných dřev, na krajkových dečkách vázy s čerstvými květinami. Lustry vydávaly teplé, diskrétní, téměř tlumené světlo. Na stěnách visely zvětšeniny fotografií s věnováním, na nichž byl Reichsführer s Hössem na prohlídce tábora, na jiných zase Höss choval na klíně děti. Koňak i víno byly prvotřídní; hostům Höss nabízel rovněž dobré jugoslávské cigarety značky Ibar. Zvědavě jsem si prohlížel toho přísného a svědomitého člověka, jenž obléká své děti do šatů po židovských dětech, za jejichž smrt zodpovídá. Myslel na to, když se na ně díval? Nepochybně mu to vůbec nepřišlo na mysl. Jeho žena ho držela za loket a ostře, řezavě se smála. Sledoval jsem ji a myslel na její kundu, uvelebenou v krajkových kalhotkách po krásné mladé Židovce, již Höss, její manžel, poslal do plynu. Ta Židovka už dávno shořela i se svou vlastní kundou a jako dým splynula s mraky; její drahé kalhotky, které si možná do transportu vzala schválně, nyní zdobily a chránily přirození Hedwig Hössové. Myslel Höss na tuto Židovku, když si bral její kalhotky, aby udělal radost ženě? Možná se ale o kočičku Frau Hössové příliš nestaral, ať byla oděna jakkoliv rafinovaně; když se muži z práce v táborech přímo nepomátli, často bývali impotentní. Že by si někde v táboře držel svou vlastní, čistou a dobře živenou Židovku, šťastlivkyni, Kommandantovu kurvu? Ne, ten ne; kdyby si Höss mezi vězeňkyněmi vybral milenku, nebyla by to Židovka, ale Němka.

Vím dobře, že takové úvahy k ničemu nejsou. Té noci dospěl sen, který se mi vracel, ke konečnému vyvrcholení. Blížil jsem se k onomu ohromnému městu po železnici; v dálce poklidně dýmala řada komínů; a já si připadal ztracený, sám jako opuštěné štěně, drásavě jsem toužil po lidské společnosti. Vmísil jsem se do davu, dlouho jsem bloudil, neodolatelně mě to táhlo ke krematoriím, která chrlila k nebi spirály dýmu a oblaka jisker… like a dog, both attracted and repell’d/by the stench of it’s own kind/Burning. Netrefil jsem tam však a dostal jsem se do jedné z rozsáhlých ubytoven, kde jsem obsadil lůžko a odstrčil neznámou ženu, jež mě chtěla následovat. Brzy jsem usnul. Když jsem se probudil, objevil jsem na polštáři krev. Podíval jsem se zblízka a zjistil, že krev je i na přikrývce. Odhrnul jsem ji; zespodu byla zmáčená krví smíchanou se spermatem, spoustou šlemovitého spermatu tak hustého, že neprosáklo látkou. Spal jsem v pokoji u Hössů vedle dětského pokojíčku a nenapadalo mě, jak tu špinavou přikrývku dopravit do koupelny a vyprat, aby si toho Höss nevšiml. Strašně, tísnivě jsem se styděl. Pak do mého pokoje vešel Höss s nějakým jiným důstojníkem. Stáhli si kalhoty, se zkříženýma nohama se posadili k mé posteli a začali zuřivě masturbovat, jejich fialové žaludy mizely pod předkožkou a zase se objevovaly, až nakonec z nich na mou postel a na koberec vytryskly mohutné proudy spermatu. Chtěli, abych učinil totéž; odmítl jsem. Celý obřad měl zřejmě nějaký přesný smysl, ale jaký, to nevím.

Tento brutální a obscénní sen předznamenal konec mého prvního pobytu v KL Auschwitz; s prací jsem byl hotov. Vrátil jsem se do Berlína a odtud vyjel na inspekci do několika táborů v Altreich, do KL Sachsenhausen, Buchenwald a Neuengamme, i do několika jejich pobočných táborů. O těchto cestách se nebudu rozepisovat: všechny tyto tábory jsou zevrubně popsány v historické literatuře, a to lépe, než bych to svedl já; mimoto se opravdu dá říci, že kdo viděl jeden tábor, jako by viděl všechny: jak je dobře známo, tábory jsou jeden jako druhý. Nic z toho, co jsem viděl, přes některé místní obměny, nemělo na můj názor a mé závěry žádný zvláštní vliv. Nadobro jsem se do Berlína vrátil v polovině srpna, zhruba v době, kdy Sověti znovu dobyli Orel a Britové a Američané definitivně zvítězili na Sicílii. Zprávu jsem sepsal záhy; své poznámky jsem shrnul už po cestě, stačilo jen rozvrhnout kapitoly a přepsat vše na stroji, práce na několik dní. Soustředil jsem se na styl i na logiku argumentů: zpráva byla určena pro Reichsführera a Brandt mě předem upozornil, že budu nepochybně muset podat hlášení osobně. Když byla konečná verze opravená a přepsaná, odeslal jsem ji a čekal.

Opět, a nutno říci, že bez velkého nadšení, jsem se shledal se svou bytnou Frau Gutknechtovou. Ona byla naopak nadšená a chtěla mi za každou cenu uvařit čaj; nemohla ovšem pochopit, že se vracím z Východu, kde je k jídlu k dostání úplně všechno, a nenapadlo mě přivézt na přilepšenou nějakou tu husu. (Nebyla po pravdě řečeno sama; Piontek se ze svého pobytu v Tarnowitz vrátil s kufrem nacpaným potravinami, mimochodem mi nabídl, že mi část bez lístků odprodá.) Navíc jsem měl pocit, že využila mé nepřítomnosti a prohrabala se mi ve věcech. Lhostejnost, s jakou jsem doposud snášel její ječení a dětinské nápady, bohužel dostávala trhliny. Pokud jde o Fräulein Praxovou, ta změnila účes, ale nikoliv barvu laku na nehty. Thomas byl rád, že mě zase vidí; ujišťoval mě, že se chystají velké změny, dobře, že jsem v Berlíně, musím být ve střehu!

Byl to zvláštní pocit, náhle po takové cestě nemít co na práci. Blanchota jsem dočetl už dávno; otevřel jsem onen spisek o rituálních vraždách, hned jsem ho zase zavřel a jen jsem se divil, že Reichsführer může věnovat pozornost takovým hloupostem; žádné soukromé záležitosti jsem neřešil; veškeré spisy jsem měl roztříděné. Z okna kanceláře jsem měl výhled do zahrady Prinz-Albrecht-Palais, krásné, jen už poněkud vyprahlé srpnovými vedry; lehával jsem na pohovce, nohu přes nohu, nebo jsem se vykláněl z okna, kouřil a přemýšlel; a jakmile mě nečinnost začala tížit, šel jsem se projít dolů do zahrady, bloudil jsem po prašných štěrkových cestičkách a nechal se vábit stinnými zákoutími trávníků. Myslel jsem na to, co jsem viděl v Polsku, ale mé úvahy z neznámého důvodu klouzaly po povrchu obrazů a ulpívaly u slov. Slova mi dělala starosti. Už dřív jsem se v duchu ptal, zda rozdíl mezi Němci a Rusy, co se týče reakcí na masové zabíjení, který způsobil, že my jsme nakonec přistoupili ke změně metody, zatímco Rusové vůči němu i po čtvrt století byli jakoby imunní, nemůže do jisté míry tkvět v rozdílném slovníku: slovo Tod je koneckonců strnulé jako již vychladlé tělo, je čisté, téměř abstraktní, čiší z něj definitivnost posmrtného stavu, zatímco ruské směrť je těžké a hutné jako ta věc sama. A jak je na tom francouzština? Tento jazyk pro mě zůstával poplatný latinské feminizaci smrti: jak daleko je od la mort a všech téměř vřelých a laskavých představ, jež to slovo vzbuzuje, ke strašlivému řeckému Thanatovi! Němci přinejmenším zachovali mužský rod (mimochodem i směrť je femininum). Tam, ve slunném létě, jsem přemýšlel o rozhodnutí, jež jsme přijali, o té mimořádné myšlence zabít všechny Židy, mladé i staré, dobré i zlé, vymýtit judaismus zosobněný jeho nositeli, rozhodnutí, kterému se dostalo dnes již dobře známého jména Endlösung: „konečné“ řešení. Takové krásné slovo! Nebylo ovšem odjakživa synonymem pro vyhlazení: Endlösung či völlige Lösung (celkové řešení) nebo allgemeine Lösung (všeobecné řešení) byly pro Židy prosazovány už od začátku a v různých obdobích to znamenalo vyloučení z veřejného života, pak vyloučení z života ekonomického, pak emigraci. A označované se postupně sunulo do propasti, aniž by se označující měnilo – téměř jako by konečný význam v srdci toho slova dřímal celou dobu, jako by onu skutečnost přitahoval, lákal svou vahou, svou nezměrnou tíhou do té černé díry ducha, do samotné singularity: a tak jsme překročili horizont událostí, bod, zpoza kterého už není návratu. I dál věříme na myšlenky a na pojmy, věříme, že myšlenky jsou popisovány slovy, ale to nemusí být nutně pravda, možná, že myšlenky vlastně nejsou, možná že existují jen slova a jen tíha slovům vlastní. A možná jsme se i my nechali strhnout jedním slovem a jeho nevyhnutelností. Že bychom tedy bývali postrádali myšlenky, logiku i souvislosti? Že by v našem tak osobitém jazyce byla jen slova jako toto, zurčivě krásné Endlösung? Neboť jak odolat svodům takového slova? Bylo by to stejně nepochopitelné, jako odolat slovu poslouchat, slovu sloužit, slovu zákon. A to je možná základní smysl existence našich Sprachregelungen, jež byly koneckonců poměrně průhledným krycím výrazivem (Tarnjargon), ale ti, kteří tato slova a tyto výrazy používali – Sonderbehandlung (zvláštní zacházení), abtransportiert (odtransportovaný), entsprechend behandelt (naložit odpovídajícím způsobem), Wohnsitzverlegung (změna bydliště) či Exekutivmassnahmen (exekutivní opatření) – se díky nim mohli vyvarovat ostrých hrotů své ideje. Tato tendence zasáhla celý náš úřední jazyk, celou naši bürokratisches Amtsdeutsch, jak říkal můj kolega Eichmann: v korespondenci i mluveném projevu převládaly pasivní obraty, „bylo rozhodnuto, že…“, „Židé byli přepraveni za zvláštních opatření…“, „tento náročný úkol byl splněn“, a tak se věci děly samy, nikdo nikdy nic neudělal, nikdo nekonal, byly to činy bez aktérů, což je obecně uklidňující, a svým způsobem to nebyly ani činy, protože díky zvláštnímu způsobu, jakým náš národněsocialistický jazyk zacházel s jistými podstatnými jmény, se podařilo slovesa ne snad zcela vymýtit, ale aspoň je postavit do podružné role zbytečných (nicméně dekorativních) přívěsků, a tak jsme se obešli dokonce i bez akce, zůstala jen fakta, surová skutečnost buď již přítomná, nebo čekající na nevyhnutelné naplnění, jako Einsatz či Einbruch (vpád), Verwertung (využití), Entpolonisierung (odpolštění), Ausrottung (vymýcení), ale také, v opačném slova smyslu, Versteppung, „stepizace“ Evropy bolševickými hordami, které na rozdíl od Attily civilizaci ničily a dávaly znovu vzejít pýru. Man lebt in seiner Sprache, napsal Hanns Johst, jeden z našich nejlepších národně-socialistických básníků: „Člověk žije ve svém jazyce.“ Byl jsem si jistý, že Voss by to rozhodně nepopíral.

Ještě jsem čekal, až si mě předvolá Reichsführer, když Angličané opět a se značným elánem začali podnikat masivní nálety na Berlín. Bylo 23. srpna, vzpomínám si, že to bylo pondělí, pozdě v noci; byl jsem doma a ležel jsem, ale když zazněly sirény, nepochybně jsem ještě nespal. Byl bych zřejmě zůstal v posteli, ale to už mi na dveře bušila Frau Gutknechtová. Ječela skoro víc než sirény: „Herr Offizier! Herr Offizier…! Doktore Aue! Vstávejte! Luftmörder!!! Pomoc!“ Natáhl jsem si kalhoty a odemkl: „No ano, Frau Gutknechtová. To je RAF. Co mám podle vás dělat?“ Tvářičky se jí klepaly, byla popelavě bledá, křečovitě se křižovala a mumlala: „Ježíši Maria Josefe, Ježíši Maria Josefe, co si počneme?“ – „Půjdeme dolů do krytu, jako všichni ostatní.“ Vystrkal jsem ji ze dveří, oblékl se, pro případ rabování za sebou zamkl a v klidu sešel dolů. Zarachotila děla Flak, hlavně na jihu a kdesi u Tiergarten. Domovní sklep byl zařízený jako protiletecký kryt: přímý zásah by rozhodně nepřežil, ale bylo to lepší než nic. Prokličkoval jsem mezi zavazadly a nohama a usadil jsem se v koutě, pokud možno co nejdál od Frau Gutknechtové, která se o svou hrůzu dělila s několika sousedkami. Děti plakaly strachy, jiné pobíhaly mezi přítomnými, kteří byli porůznu vystrojení – někdo měl na sobě oblek, někdo byl ještě v županu. Veškeré světlo ve sklepě pocházelo ze dvou svíček, třepotavých, chvějivých plamínků, které reagovaly na nedaleké výbuchy jako seismografy. Poplach trval několik hodin; bohužel se v krytu nesmělo kouřit. Zřejmě jsem nálet proklimbal, myslím, že do naší čtvrti žádná bomba nespadla. Když bylo po všem, vrátil jsem se nahoru do postele a na ulici jsem se ani nepodíval. Druhý den ráno jsem nešel na metro, nýbrž jsem zavolal do SS-Haus a vyžádal si Pionteka. Ten mi vysvětlil, že bombardéry přiletěly z jihu, nejspíš ze Sicílie, a že se soustředily hlavně na Steglitz, Lichterfelde a Marienfelde, ovšem zničené budovy byly i v Tempelhofu a dokonce až v Zoo. „Naši použili novou taktiku, Wilde Sau, tak tomu říkali v rádiu, ale co to je, to moc nevysvětlovali, Herr Sturmbannführer. Vypadá to, že to zabírá a že těm hajzlům sestřelili přes šedesát strojů. Chudák Herr Jeschonnek, měl ještě chvilku počkat.“ Generál Jeschonnek, velitel hlavního štábu Luftwaffe, se nedávno zastřelil právě kvůli opakovaným neúspěchům svých služeb při bránění angloamerickým náletům. A skutečně – ještě než jsme přejeli Sprévu, musel Piontek zvolit objížďku, aby se vyhnul ulici zasypané sutí, troskami budovy, na kterou se zřítil bombardér, tuším, že to byl lancaster: pomačkaný ocas letounu trčel z rozvalin jako záď potápějící se lodi. Slunce zakrýval hustý černý dým. Přikázal jsem Piontekovi, aby mě dovezl na jih města: čím jsme byli blíž, tím přibývalo budov, které ještě hořely, a ulic zasypaných troskami. Lidé se snažili z vyvržených domů tahat nábytek a vršili ho vprostřed ulic zaplavených vodou z požárních stříkaček; v polních kuchyních se frontám vyděšených, vysílených, umouněných přeživších rozdávala polévka; u hasičských aut ležely na chodnících vyrovnané hromady zakryté mokrými dekami, zpod kterých tu a tam vykukovala noha buď bosá, nebo ještě stále groteskně obutá. Některé z ulic byly přehrazené tramvajemi, očouzenými či tlakovou vlnou převrácenými na bok; po dlažbě se táhly dráty elektrického vedení, stromy byly buď vyvrácené, nebo ještě stály, ale holé, zbavené veškerého listí. Nejpostiženější čtvrti byly neprůjezdné; řekl jsem Piontekovi, ať to otočí, a dojeli jsme do SS-Haus. Budova byla nedotčená, ale nedaleké zásahy vyrazily okna a na schodech mi pod podrážkami křupalo sklo. Ve vestibulu jsem narazil na neuvěřitelně rozjařeného a vzhledem k okolnostem poněkud překvapivě veselého Brandta. „Co se děje?“ Na chviličku se zastavil: „Ach tak, Sturmbannführere, vy to ještě nevíte! Reichsführer byl jmenován ministrem vnitra.“ Takže tohle je ta změna, o které mluvil Thomas, přemítal jsem, zatímco Brandt mizel ve výtahu. Já šel po schodech: Fräulein Praxová byla na svém místě, nalíčená a svěží jako růžička. „Vyspala jste se dobře?“ – „Víte, Herr Sturmbannführer, já bydlím ve Weissensee, nic jsem neslyšela.“ – „To máte štěstí.“ Okno mé pracovny bylo v pořádku: zvykl jsem si ho večer nechávat otevřené. Přemítal jsem o dosahu zprávy, kterou mi oznámil Brandt, ale neměl jsem dost informací, abych ji mohl důkladně rozebrat. Na první pohled se mi zdálo, že pro nás se tím mnoho nezmění: Himmler byl coby náčelník německé policie ministru vnitra formálně podřízen, ale ve skutečnosti už nejméně od roku 1936 fungoval naprosto autonomně; ani odstupující ministr Frick, ani jeho Staatsekretär Stuckart neměli na RSHA ani na Hauptamt Orpo sebemenší vliv. Jediné, nad čím měli nadále přehled, byla civilní správa, úřednictvo; nyní i to přešlo pod Reichsführera; nechtělo se mi ale věřit, že právě to byl jeho hlavní cíl. Bylo jisté, že ministerský post může Reichsführera oproti jeho rivalům jedině posílit; co se ale týče nejvyšší státní správy, nebyl jsem natolik v obraze, abych pravý dosah tohoto faktu mohl odhadnout.

Domníval jsem se, že tímto jmenováním se pohovor o mé zprávě odsouvá na neurčito: ukázalo se ale, že Reichsführera málo znám. Do jeho kanceláře jsem byl povolán dva dny nato. Předešlé noci se Britové vrátili, ne s takovou silou jako předtím, ale přesto jsem toho moc nenaspal. Než jsem sešel dolů, důkladně jsem si opláchl obličej studenou vodou, abych vypadal trochu jako člověk. Brandt se na mě upřeně zadíval svým sovím pohledem a jako obvykle mi uštědřil několik předběžných pokynů: „Jak si asi umíte představit, Reichsführer je momentálně nesmírně zaneprázdněn. Na tom, že vás přijme, nicméně trval, neboť jde o spis, který by rád předal dál. Vaše zpráva je považována za vynikající a přínosnou, ač poněkud přímočarou. Reichsführer vás jistě požádá o stručné shrnutí.“ Reichsführer mě tentokrát přijal téměř srdečně: „Drahý Sturmbannführere Aue! Nezlobte se, že jsem vás nechal těch několik dní čekat.“ Měkkou, žilnatou ručkou pokynul ke křeslu: „Posaďte se.“ Stejně jako poprvé mu Brandt předložil složku se spisy a Reichsführer jí zalistoval. „Takže vy jste se viděl se starým Globusem. Jakpak se má?“ – „Gruppenführer Globocnik vypadal výtečně, mein Reichsführer. Tvářil se velmi odhodlaně.“ – „A jak podle vás spravuje hmotné výdobytky Einsatzu? Můžete mluvit upřímně.“ Za cvikrem mu svítila studená očka. Náhle se mi vybavila Globocnikova slova: svého Reichsführera znal určitě lépe než já. Pečlivě jsem tedy volil výrazy: „Gruppenführer je horlivý národní socialista, mein Reichsführer, o tom nemůže být pochyb. V jeho okolí však může takové bohatství vyvolat nesmírné napětí. Měl jsem pocit, že v tomto směru by Gruppenführer mohl být přísnější, že možná v některé ze svých podřízených vkládá přílišnou důvěru.“ – „Ve svém hlášení často hovoříte o korupci. Domníváte se, že jde o skutečný problém?“ – „Jsem o tom přesvědčen, mein Reichsführer. Od určité úrovně ovlivňuje práci táborů a rovněž Arbeitseinsatz. SS, který krade, je SS, kterého si vězeň může koupit.“ Himmler si sňal cvikr, vytáhl z kapsy kapesník a začal si čistit skla. „Shrňte své závěry. A buďte stručný.“ Vytáhl jsem z aktovky papír s poznámkami a spustil jsem: „V současném systému KL shledávám tři zásadní překážky maximálního a racionálního využití dostupných pracovních sil, mein Reichsführer. O první překážce jsme právě hovořili, tou je korupce mezi táborovými SS. Nejde jen o morální otázku, plynou z ní i praktické problémy hned na několika úrovních. Na ni však už existuje i lék, kterým je zvláštní komise, již jste pověřil a která by měla pracovat ještě intenzivněji. Druhou překážkou jsou přetrvávající úřední zmatky, které Obergruppenführer Pohl přes veškeré úsilí zatím nevyřešil. Dovolte mi, mein Reichsführer, abych ocitoval jeden z příkladů, které uvádím ve svém hlášení: rozkaz Brigadeführera Glückse z 28. prosince 1942, adresovaný všem hlavním lékařům KL, jim mimo jiné nařizuje v zájmu snížení úmrtnosti Häftlinge zkvalitnění stravy. V těchto táborech ovšem za kuchyni zodpovídá správa, která je podřízena oddělení D IV WVHA. Příděly jsou určovány centrálně na D IV 2 a schvaluje je SS-Hauptamt. Ani lékaři přímo na místě, ani oddělení D III nemají právo na tento proces dohlížet. Tato část rozkazu tedy zkrátka nevedla k žádným výsledkům; příděly jídla zůstaly stejné jako loni.“ Odmlčel jsem se: Himmler, který mě přátelsky sledoval, přikývl: „Ovšem úmrtnost, zdá se mi, klesla.“ – „To jistě, mein Reichsführer, ale z jiných důvodů. Došlo k pokrokům v oblasti péče a hygieny, na kterou dohlížejí přímo lékaři. Mohla by ovšem klesnout ještě víc. Dovolte mi poznamenat, že za současného stavu každý předčasně zemřelý Häftling znamená pro říšskou válečnou produkci jednoznačnou ztrátu.“ – „To vím lépe než vy, Sturmbannführere,“ utrousil pedantským, profesorským tónem. „Pokračujte.“ – „Dobrá, mein Reichsführer. Třetí překážkou je mentalita vyšších důstojníků, kteří prošli IKL. Svými poznámkami nijak nezpochybňuji, že jde o vynikající muže, důstojníky SS i národní socialisty. Faktem ovšem je, že většina z nich prošla výcvikem v době, kdy tábory podle direktiv zesnulého Obergruppenführera Eicka fungovaly zcela jinak.“ – „Znal jste Eicka?“ – „Ne, mein Reichsführer. Neměl jsem tu čest.“ – „To je škoda. Velice ho postrádáme. Ale omlouvám se, přerušil jsem vás. Pokračujte.“ – „Děkuji, mein Reichsführer. Tedy chtěl jsem říci, že dotyční důstojníci si takto osvojili pohled na věc, který je zaměřený na politickou a policejní funkci táborů, jež v oné době převládala. A mnozí z nich se přes veškeré své zkušenosti v této oblasti nedokázali posunout kupředu a přizpůsobit se novým, ekonomickým funkcím táborů. Problém tkví v jejich myšlení i ve vzdělání: jen málo z nich má byť jen minimální zkušenost s řízením firem, a s úředníky podniků v rámci WVHA vycházejí velmi špatně. Zdůrazňuji, že se jedná o problém celkový, generační, dá-li se to tak říci, nikoliv o záležitost jednotlivých osob, přestože jsem některé příklady jmenoval.“ Himmler si sepjal ruce pod ustupující bradou. „Dobrá, Sturmbannführere Aue. Vaše hlášení bude rozesláno na WVHA a snad mému příteli Pohlovi poskytne potřebné argumenty. Ale abychom nikomu nezpůsobili nepříjemné překvapení, provedete nejprve jisté úpravy. Brandt vám předá jejich seznam. Zejména nebudete nikoho uvádět jmenovitě. Proč, to snad chápete.“ – „Samozřejmě, mein Reichsführer.“ – „Naopak vás důvěrně pověřuji, abyste jednu nekorigovanou kopii své zprávy předal dr. Mandelbrodovi.“ – „Zu Befehl, mein Reichsführer.“ Himmler si odkašlal, zaváhal, vytáhl kapesník, zakryl si jím ústa a opět zakašlal. „Promiňte,“ řekl, když kapesník opět ukládal. „Mám pro vás nový úkol, Sturmbannführere. Otázka stravování v táborech, o které se zmiňujete, přichází na přetřes často. A já mám dojem, že se v tomto problému začínáte orientovat.“ – „Mein Reichsführer…“ Mávl rukou. „Ano, ano. Já si na vaše hlášení ze Stalingradu vzpomínám. Jde mi o toto: jelikož má momentálně celou zdravotnickou a sanitární oblast na starosti oddělení D III, nemáme, jak jste zdůraznil, centrální instituci, jež by se zabývala stravováním vězňů. Rozhodl jsem se tedy v zájmu řešení tohoto problému vytvořit meziodborovou pracovní skupinu. Koordinátorem budete vy. Zapojíte do ní veškerá kompetentní oddělení IKL: Pohl vám rovněž přidělí zástupce hospodářských podniků SS, který vám sdělí jejich názor. Mimoto si přeji, aby do toho mělo co mluvit RSHA. Konečně bych si přál, abyste vše konzultoval s ostatními ministerstvy, kterých se to týká, zejména se Speerovým úřadem, který nás bombarduje stížnostmi ze strany soukromých firem. Jde mi o konsensuální řešení, Sturmbannführere. Až budete mít připraveny konkrétní návrhy, předložíte mi je; budou-li přijatelné a realistické, budou schváleny. S potřebnými prostředky vám pomůže Brandt. Nějaké otázky?“ Vstal jsem: „Vaše důvěra je pro mě ctí, mein Reichsführer, a já vám děkuji. Jen bych se rád ujistil o jedné věci.“ – „O které?“ – „Že hlavním cílem zůstane zvýšení výroby.“ Himmler se zvrátil v křesle, ruce na opěrkách; opět nasadil laškovný výraz: „Odpověď zní: ano – pokud to nepoškodí jiné zájmy SS a nebude zasahovat do dalších momentálně probíhajících programů.“ Významně se odmlčel. „Nároky ostatních ministerstev jsou sice důležité, ale sám víte, že na ministerstvech panují tlaky, se kterými si tam nevědí rady. Mějte to na paměti. Budete-li mít nějaké nejasnosti, zajděte za Pohlem. Ví, o co mi jde. Na shledanou, Sturmbannführere.“

Připouštím, že jsem se při odchodu z Himmlerovy kanceláře přímo vznášel. Konečně mi byla svěřena funkce, skutečná funkce! Uvědomili si mou opravdovou hodnotu. Navíc to byl úkol pozitivní, jehož prostřednictvím by se věci mohly pohnout správným směrem, možnost, jak k válečnému úsilí a vítězství Německa přispět ještě jinak než vražděním a ničením. Dokonce jsem si ještě ani nepromluvil s Rudolfem Brandtem, a už jsem se jako děcko opájel skvělými a směšnými vidinami: jednotlivá oddělení se pod tíhou mé neprůstřelné argumentace postaví za mě; neschopní a zločinci budou poraženi a zahnáni zpět do svých děr; během několika měsíců se podaří situaci řádně rozhýbat, vězňům se vrátí síly a zdraví, mnozí z nich, v hloubi duše uchvácení národním socialismem zbaveným pout, začnou svou prací radostně napomáhat Německu v jeho boji; produkce měsíc za měsícem poroste; dostanu ještě významnější, skutečně vlivný post, z něhož budu moci běh věcí zlepšovat podle zásad skutečné Weltanschauung, a mým radám, radám jednoho z nejlepších národních socialistů, bude naslouchat sám Reichsführer. Vím, bylo to absurdní a dětinské, nicméně opojné. Všechno samozřejmě probíhalo úplně jinak. Ze začátku jsem ale skutečně překypoval nadšením. Dokonce i na Thomase to zřejmě udělalo dojem: „Vidíš, kam to vede, když se mými radami řídíš doopravdy, a ne jen v duchu,“ prohodil s poťouchlým úsměvem. Když se nad tím ale zamyslíte, v podstatě jsem neudělal téměř nic jiného než při naší společné cestě v devětatřicátém: znovu jsem napsal čistou pravdu a o důsledky se příliš nestaral; náhodou jsem ovšem měl víc štěstí a pravda se v tomto případě shodovala s tím, co chtěli mocní slyšet.

Zuřivě jsem se vrhl do práce. Jelikož v SS-Haus nebylo dost místa, nechal mi Brandt přidělit několik kanceláří v Zentralabteilung ministerstva vnitra, v posledním patře na Königsplatz v ohybu Sprévy; okna vedla dál od Reichstagu, ale na jedné straně jsem za Krolloper viděl na celou poklidně zelenou plochu Tiergarten, a na druhé, za řekou a za Moltkeho mostem, celní překladiště v Lehrteru, širokou síť odstavných kolejí, neustále kypících pomalým, kodrcavým, uklidňujícím ruchem, zdroj nepřetržitého dětinského potěšení. Ještě lepší bylo, že sem Reichsführer nikdy nechodil, a tak jsem konečně mohl ve své kanceláři bez obav kouřit. Fräulein Praxová, která mi vlastně nijak zvlášť nevadila a přinejmenším uměla zvedat telefony a přijímat vzkazy, se přestěhovala se mnou; rovněž se mi podařilo ponechat si Pionteka. Mimoto mi Brandt přidělil Hauptsturmführera Walsera, který se měl starat o archivaci, dále dvě písařky, a povolil mi administrativního asistenta s hodností Untersturmführera; od Thomase jsem si nechal doporučit Asbacha, mladého muže, který měl za sebou studium práv, stáž na Junkerschule v Bad Tölz a právě vstoupil do Staatspolizei.

Několik nocí za sebou se vracela britská letadla, ale pokaždé jich bylo méně: taktika Wilde Sau, díky níž mohly naše stíhačky sestřelovat nepřátelské stroje shora a samy zůstávaly nad úrovní dostřelu Flak, napáchala velkou spoušť a Luftwaffe začala používat světlice, aby na jejich cíle bylo vidět jako za bílého dne; od třetího září bombardéry už nepřiletěly: naše nové taktiky je odradily. Zašel jsem za Pohlem do jeho sídla v Lichterfelde, abych s ním prodiskutoval složení pracovní skupiny. Pohl byl zjevně velmi rád, že se tento problém konečně začal řešit systematicky; upřímně mi sdělil, že už měl až po krk toho, že svým Kommandanten posílá rozkazy, které k ničemu nevedou. Dohodli jsme se, že Amtsgruppe D vyčlení tři zástupce, z každého oddělení jednoho; Pohl mi doporučil rovněž jistého úředníka z DBW, Německých hospodářských podniků, jako poradce v ekonomických otázkách a na pomoc při vyvíjení tlaku na firmy zaměstnávající vězeňskou pracovní sílu; a konečně mi přidělil svého inspektora výživy, profesora Weinrowského, muže s vlasy již bílými, s uslzenýma očima a s hlubokou rýhou na bradě, v níž hnízdily tvrdé vousy, jež unikly břitvě. Weinrowski se o zlepšení stravovacích podmínek v táborech neúspěšně snažil už téměř rok; díky tomu byl ale dobře obeznámen se všemi možnými překážkami a Pohl si přál, aby se na naší práci podílel. Poté, co proběhla korespondence se všemi odděleními, jichž se věc týkala, jsem svolal první schůzku, na níž jsme měli posoudit situaci. Na mou žádost připravil profesor Weinrowski se svým asistentem Hauptsturmführerem dr. Isenbeckem krátký referát, který byl rozdán účastníkům a který profesor zároveň osobně přednesl. Byl překrásný zářijový den, konec babího léta; slunce zářilo na stromy Tiergarten, vrhalo do zasedací místnosti velké skvrny světla a zdobilo profesorovu kštici svatozáří. Nutriční podmínky Häftlinge, vysvětloval Weinrowski přerývaným školometským hlasem, jsou značně nepřehledné. Normy a rozpočty jsou upravovány předpisy z ústředí, tábory se však samosebou zásobují z místních zdrojů, z čehož pramení někdy značné rozdíly. Jako vzor potravinových přídělů doporučoval KL Auschwitz, kde Häftling přidělený na těžké práce dostává denně 350 gramů chleba, půl litru náhražkového čaje, litr bramborové či brukvové polévky a jako doplněk čtyřikrát týdně v polévce 20 gramů masa. Vězňové vykonávající lehké práce či pacienti na marodkách samozřejmě dostávali méně; dále tu existovalo množství zvláštních dávek, například pro děti z rodinného tábora či pro vězně vyčleněné na lékařské pokusy. Shrnuto – těžce pracující vězeň denně dostává oficiálně kolem 2150 kilokalorií, lehce pracující vězeň 1700 kilokalorií. Zatím jsme sice nevěděli, zda jsou tyto normy skutečně dodržovány, ale už teď bylo jasné, že jsou nedostatečné: má-li nepracující člověk zůstat zdravý, potřebuje – podle výšky, hmotnosti a prostředí – zhruba 2100 kilokalorií denně, pracující osoba pak 3000 kilokalorií. Vězňové tedy museli zákonitě chřadnout, a to tím spíš, že u nich zdaleka nebyla zachovávána rovnováha mezi cukry, tuky a bílkovinami: bílkoviny tvořily maximálně 6,4 % denního přídělu, přičemž by to mělo být nejméně 10, případně 15 %. Weinrowski domluvil, se spokojeným výrazem se znovu usadil a já přečetl několik úryvků z řady Reichsführerových rozkazů zaslaných Pohlovi ohledně zlepšení táborového stravování, které můj nový asistent Asbach podrobil analýze. První z těchto rozkazů, pocházející z března 1942, se ještě vyjadřoval poměrně neurčitě: Reichsführer pouze několik dní po včlenění IKL do WVHA Pohla žádal, aby postupně sestavil jídelníček, který by podobně jako strava římských vojáků či egyptských otroků obsahoval veškeré vitaminy, a přitom byl prostý a levný. Následující dopisy byly přesnější: více vitaminů, množství syrové zeleniny, cibule, mrkev, kedlubny, brukev a dále česnek, mnoho česneku, a to v zájmu zlepšení zdravotního stavu zejména v zimě. „Tyto rozkazy znám,“ prohlásil profesor Weinrowski, když jsem skončil. „To podstatné v nich ovšem podle mého názoru chybí.“ Pro pracujícího člověka jsou nejdůležitější kalorie a proteiny; vitaminy a minerály jsou zcela podružné. Hauptsturmführer dr. Alicke, který zastupoval D III, tento názor podporoval; naopak mladý Isenbeck měl pochybnosti: patrně se domníval, že v tradiční výživě se význam vitaminů podceňuje, a jako by se tím vše řešilo, dovolával se jakéhosi britského odborného článku z roku 1938, který zřejmě na Weinrowského nijak velký dojem nedělal. Nato se ujal slova Hauptsturmführer Gorter, který zastupoval Arbeitseinsatz: pokud jde o celkové statistiky, situace evidovaných vězňů se i nadále postupně zlepšovala; průměrná úmrtnost, která ještě v dubnu činila 2,8 %, dělala v červenci 2,23 % a v srpnu 2,09 %. Dokonce i v Auschwitzu se pohybovala kolem 3,6 %, což znamenalo od března výrazné zlepšení. „Momentálně se v systému KL nachází asi 160 000 vězňů; z tohoto počtu jich Arbeitseinsatz jen 35 000 eviduje jako neschopné práce, a sto tisíc, což je nezanedbatelné množství, jich pracuje mimo tábory, v továrnách a podnicích.“ Zásluhou stavebních programů Amtsgruppe C se snižuje přelidnění, příčina epidemií; s ošacením jsou sice i přes použití šatstva zabaveného Židům problémy, zato v oblasti zdravotní péče se značně pokročilo: krátce řečeno, situace se zřejmě stabilizuje. Obersturmführer Jedermann z administrativního oddělení s tím podle svých slov vcelku souhlasil; připomněl ovšem, že palčivým problémem je i nadále snižování nákladů: rozpočet je velice napjatý. „Máte naprostou pravdu,“ vložil se mu do řeči Sturmbannführer Rizzi, ekonomický odborník, kterého poslal Pohl, „v úvahu je ovšem třeba brát mnoho faktorů.“ Byl to důstojník zhruba v mém věku, s prořídlými vlasy a s téměř slovanským pršinosem; když mluvil, tenké a bezkrevné rty se mu skoro nehýbaly, ale jeho závěry byly jednoznačné a precizní. Produktivita vězně se obecně dala vyjádřit v procentech produktivity německého či zahraničního dělníka; tyto dvě kategorie však polykaly mnohem větší náklady než Häftling, nemluvě o tom, že jich bylo k dispozici čím dál tím méně. Od té doby, co si některé velké firmy a ministerstvo zbrojní výroby stěžovaly na nekalou konkurenci, SS už nemůže do svých vlastních podniků dodávat vězně za skutečné náklady a musí si je fakturovat za stejnou cenu jako externím firmám, tedy 4-6 říšských marek denně, přičemž údržba jednoho vězně stojí samozřejmě denně mnohem méně. Mírné zvýšení skutečných nákladů na údržbu by ovšem při troše obratnosti mohlo značně zvýšit produktivitu, a v tom případě by na tom všichni vydělali. „Hned to vysvětlím: WVHA momentálně vydává zhruba 1,5 říšské marky denně na vězně schopného vykonat deset procent denní práce německého dělníka. Abychom tedy nahradili jednoho Němce, potřebujeme deset vězňů, což stojí patnáct říšských marek. Co kdybychom ale za jednoho vězně vydali denně dvě říšské marky, zvýšili tak jeho pracovní výkonnost a mohli ho tedy řádně zaučit? Umím si představit, že v takovém případě by vězeň dokázal po několika měsících vykonat 50 % práce, kterou vykoná jeho německý protějšek; pak by jednoho Němce mohli zastoupit pouzí dva vězňové, a to za čtyři říšské marky denně. Rozumíte? Tato čísla jsou samozřejmě jen orientační. Bylo by třeba vypracovat podrobnou studii.“ – „Mohl byste se toho ujmout?“ zeptal jsem se se zájmem. „Moment, moment,“ přerušil mě Jedermann. „Pokud budu muset přispívat na sto tisíc vězňů dvěma markami denně místo 1,5 marky, znamená to denně navíc padesát tisíc říšských marek. To, jestli vyprodukují více nebo méně, na věci nic nemění. Já mám rozpočet pořád stejný.“ – „To je pravda,“ odpověděl jsem. „Já ale chápu, čeho se Sturmbannführer Rizzi chtěl dobrat. Pokud jeho myšlenka za něco stojí, zvýší se celkové zisky SS, neboť vězni budou produktivnější, a přitom se náklady firem, které je zaměstnávají, nezvýší. Pokud se to dá dokázat, stačilo by přesvědčit Obergruppenführera Pohla, aby část těchto navýšených zisků převedl do rozpočtu, který má Amtsgruppe D na výživu vězňů k dispozici.“ – „Ano, to nezní tak hloupě,“ mínil Gorter, Maurerův člověk. „A jestli se vězni vyčerpají pomaleji, vlastně tím i rychleji vzroste počet pracovních sil. A v tom je koneckonců význam snížení úmrtnosti.“

S tím jsme schůzi ukončili a já navrhl rozdělit si úkoly, abychom se připravili na další setkání. Rizzi se pokusí zjistit, zda je jeho myšlenka realizovatelná; Jedermann nás podrobně seznámí s rozpočtovými omezeními; pokud jde o Isenbecka, toho jsem se souhlasem Weinrowského (který zjevně po cestování neprahl) pověřil, aby provedl krátkou inspekční cestu po čtyřech táborech, Ravensbrück, Sachsenhausen, Gross-Rosen a Auschwitz, a seznámil nás s veškerými potravinovými normami, s tím, jaký jídelníček byl za poslední měsíc skutečně předkládán vězňům hlavních kategorií, a hlavně aby opatřil vzorky dávek, které necháme analyzovat: chtěl jsem mít možnost porovnat teoretický jídelníček s tím, co je vězňům skutečně podáváno.

Při této poslední poznámce se na mě Rizzi zvědavě zadíval; po skončení schůzky jsem ho pozval k sobě do kanceláře. „Máte důvody se domnívat, že Häftlinge nedostávají to, co by měli?“ zeptal se mě svým strohým, úsečným tónem. Připadal mi inteligentní a z jeho předchozího návrhu jsem měl pocit, že naše myšlenky a cíle by se mohly doplňovat: rozhodl jsem se, že si z něj udělám spojence; v každém případě jsem neviděl nic špatného na tom, že se mu svěřím. „Ano, mám,“ prohlásil jsem. „V táborech je hlavním problémem korupce. Velká část potravin nakoupených D IV se rozkrádá. Vyčísluje se to těžko, ale Häftlinge na konci řetězce – teď nemluvím o kápech a Prominenten – zřejmě dostávají jen zhruba dvacet až třicet procent svých dávek. A jelikož to nestačí, šanci přežít déle než několik měsíců mají jen ti vězňové, kterým se podaří, ať už legálně, či ilegálně, získat něco navíc.“ Zamyslel se a podrbal se na kořeni nosu pod brýlemi. „Potřebovali bychom mít možnost přesně spočítat pravděpodobnou dobu dožití a upravit ji podle stupně odbornosti.“ Znovu se odmlčel a uzavřel: „Dobrá, uvidíme.“

Bohužel jsem záhy pochopil, že mé prvotní nadšení bude poněkud zklamáno. Následující schůze se utápěly v množství technických detailů, navíc protichůdných. Isenbeck opatřil slušnou analýzu jídelníčků, ale už nedokázal předvést, jak souvisejí se skutečně vydávanými porcemi; Rizzi se zase zaměřil na myšlenku důrazného rozlišování mezi odbornými a neodbornými pracovníky, a chtěl naše úsilí soustředit na ty první z nich; Weinrowski se ne a ne shodnout s Isenbeckem a Alickem na otázce vitaminů. Ve snaze oživit debatu jsem pozval zástupce Speerova ministerstva; Schmelter, který vedl tamější oddělení pro rozdělování pracovních sil, mi odpověděl, že bylo skutečně načase, aby si SS těchto problémů začalo všímat, a obratem mi poslal Oberregierungsrata s dlouhým seznamem nářků. Na Speerovo ministerstvo nedávno přešla část kompetencí ministerstva hospodářství a nový název, Ministerstvo zbrojní a válečné výroby s barbarskou zkratkou RMfRuK, odrážel rozšíření jeho vlivu v resortu; tato reorganizace jako by našla výraz i v nebetyčné sebejistotě dr. Kühneho, Schmelterova vyslance. „Nehovořím jen jménem ministra,“ spustil, když jsem ho představil svým kolegům, „ale rovněž jménem podniků, kterým SS dodává pracovní síly a z jejichž strany denně dostáváme stížnosti.“ Tento Oberregierungsrat měl hnědý oblek s motýlkem a pruský kartáček pod nosem; řídké vlasy, pečlivě sčesané na stranu, zakrývaly podlouhlou vypouklinu lebky. Svůj poněkud směšný zjev ovšem popíral rozhodností projevu. Jak nepochybně víme, pravil, vězňové do továren obecně přicházejí nesmírně vysílení a často musejí být po pouhých několika týdnech ve stavu naprostého vyčerpání posíláni zpět do tábora. Jejich zaškolení ovšem trvá minimálně několik týdnů; chybí mistři výcviku a na to, aby se každý měsíc sestavovaly nové skupiny, nejsou prostředky. Navíc každá činnost vyžadující sebemenší kvalifikaci dosahuje uspokojivých výsledků teprve po nejméně šesti měsících: a tak dlouho vydrží jen málo vězňů. Reichsminister Speer je tímto stavem věcí velice zklamán a soudí, že příspěvek SS k válečnému úsilí by si na tomto poli zasloužil zlepšení. Na závěr nám rozdal rozmnožené úryvky z dopisů, jež zasílají jednotlivé podniky; po jeho odchodu jsem jimi zalistoval, Rizzi pokrčil rameny a olízl si tenké rty: „To já říkám od začátku. Kvalifikovaní pracovníci.“ Rovněž Sauckela, GBA neboli generálního zmocněnce pro Arbeitseinsatz, jsem předem požádal, aby nám ze svého úřadu poslal někoho, kdo by nám sdělil jejich názor: jakýsi Sauckelův asistent mi poměrně příkře odpověděl, že od té doby, co se SP rozhodla pod jakoukoliv vhodnou záminkou zatýkat zahraniční pracovní síly a posílat je coby posily do táborů, má se o jejich stravování starat SS; podle jeho názoru se to GBA už netýká. Brandt mi předem zatelefonoval a připomněl, že Reichsführer přikládá velký význam názoru RSHA; napsal jsem tedy rovněž Kaltenbrunnerovi, který mě odkázal na Müllera, jenž mi zase odpověděl, abych se spojil s Obersturmbannführerem Eichmannem. Ohrazoval jsem se, že tato otázka se zdaleka netýká jen Židů, které měl Eichmann v kompetenci, ale Müller trval na svém; a tak jsem zatelefonoval na Kurfürstenstrasse a požádal jsem Eichmanna, aby mi poslal nějakého svého kolegu; odpověděl, že by raději přišel sám. „Můj zástupce Günther je v Dánsku,“ vysvětlil mi, když se dostavil. „A takto významné otázky každopádně raději řeším sám.“ U zasedacího stolu začal chrlit nelítostné návrhy, co s židovskými vězni, kteří podle něj představovali čím dál tím větší hrozbu; od Varšavy se množila povstání; při vzpouře v jednom zvláštním táboře na Východě (šlo o Treblinku, ale to Eichmann neupřesnil) zahynulo několik SS a stovky vězňů uprchly; ne všechny se podařilo dopadnout. RSHA se stejně jako sám Reichsführer obávalo, že se podobné incidenty budou množit; a to si vzhledem k napjaté situaci na frontě nemůžeme dovolit. Mimoto nám připomněl, že všichni Židé dopravení do táborů transporty RSHA jsou odsouzeni k smrti: „Na tom nelze nic změnit, ani kdybychom chtěli. Přinejlepším máme právo před jejich smrtí nějakým způsobem využít jejich pracovní kapacitu.“ Jinak řečeno – i když byly některé politické cíle z ekonomických důvodů odloženy, nadále platily; nešlo tedy o to, dělit vězně na odborné a neodborné síly – v krátkosti jsem ho s vývojem našich debat seznámil –, nýbrž rozlišovat různé politicko-policejní kategorie. Ruští či polští dělníci zatčení například pro krádež byli sice posláni do tábora, ale tím jejich trest končil; WVHA je tedy mohlo využívat dle libosti. U těch, kdo byli zatčeni za „prznění rasy“, byla situace ošemetnější. Ovšem Židé a asociálové, jejichž transporty má na starosti ministerstvo spravedlnosti, jsou – a to bylo nutno si ujasnit – v jistém slova smyslu WVHA pouze zapůjčováni, protože až do své smrti spadají pod pravomoc RSHA; na ně musí být striktně uplatňována politika Vernichtung durch Arbeit, likvidace prací: proto je zbytečné na ně plýtvat potravinami. Tyto názory na některé z mých kolegů silně zapůsobily, a jakmile Eichmann odešel, začaly padat návrhy, aby židovští vězni měli příděly potravin jiné než ti ostatní; s tímto podnětem jsem dokonce znovu navštívil Oberregierungsrata Kühneho; odpověděl mi písemně, že v takovém případě by podniky židovské vězně určitě odmítaly, což bylo v rozporu s dohodou mezi Reichsministerem Speerem a Führerem i s vyhláškou z ledna 1943 o mobilizaci pracovních sil. Moji kolegové tuto myšlenku ani pak zcela neopustili. Rizzi se zeptal Weinrowského, jestli je prakticky možné vypočítat, při jakých potravinových přídělech člověk zemře během stanovené doby; například dávku, s jakou by nekvalifikovaný Žid přežil tři měsíce, a jinou, s níž by kvalifikovaný asociál vydržel měsíců devět. Weinrowski mu musel vysvětlit, že to nejde; vše závisí na hmotnosti a odolnosti subjektu, nehledě na ostatní faktory, jako je zima a nemoci; určitý jedinec při jisté dávce potravin zemře za tři týdny, jiný vydrží kdovíjak dlouho; šikovný vězeň si navíc vždycky najde něco na zub, zatímco ti, co již jsou zesláblí a apatičtí, jen zajdou rychleji. Tato úvaha vnukla Hauptsturmführerovi dr. Alickemu vynikající nápad: „Takže vy říkáte,“ pravil, jako by uvažoval nahlas, „že ti silnější vězňové zvládnou sebrat těm slabším část jejich přídělu, a tudíž vydrží. Není ovšem v podstatě v našem zájmu, aby ti nejslabší ani nedostávali kompletní příděly? Jakmile jejich vysílení dosáhne určité hranice, a to takříkajíc automaticky, nechají si své příděly krást, jedí méně a umírají rychleji, takže na jejich výživě ušetříme. Strava, která jim je ukradena, pak posiluje zdatnější vězně a ti pracují o to lépe. Je to zkrátka přírodní zákon, silnější přežívá; je to stejné, jako když nemocné zvíře rychleji podlehne predátorům.“ Zašel však poněkud daleko, a tak jsem reagoval ostře: „Hauptsturmführere, Reichsführer nezakládal systém koncentračních táborů kvůli nějakému tajnému experimentálnímu ověřování sociálního darwinismu. Proto mi vaše úvaha nepřipadá nijak přínosná.“ Obrátil jsem se k ostatním: „Jde zejména o to, co budeme považovat za prioritu. Politické zájmy, nebo ekonomické potřeby?“ – „O tom přece na této úrovni nemůžeme rozhodovat,“ ozval se tiše Weinrowski. – „Dobrá,“ přerušil ho Gorter, „ale pro Arbeitseinsatz přece platí jasné instrukce: produktivitu Häftlinge je třeba zvýšit za použití veškerých dostupných prostředků.“ – „Z pohledu podniků SS,“ potvrdil jeho slova Rizzi, „je to přesně tak. Některé ideologické zásady ovšem přesto nemůžeme opomíjet.“ – „Ať je tomu jakkoliv,“ uzavřel jsem, „řešení této otázky není na nás, Meine Herren. Reichsführer mě požádal, abych vytvořil direktivy, jež by vyhovovaly zájmům vašich jednotlivých oddělení. Přinejhorším mu můžeme předložit více možností, aby si mohl vybrat; konečné rozhodnutí je ale v každém případě na něm.“

Začínal jsem chápat, že tyto neplodné diskuse by mohly pokračovat donekonečna, a takové vyhlídky mě děsily; rozhodl jsem se tedy změnit taktiku: připravím konkrétní návrh a dám ho ostatním ke schválení s tím, že jej v případě nutnosti mohu pozměnit. Rozhodl jsem se, že se nejdřív dohodnu s odborníky, s Weinrowským a Isenbeckem. Když jsem oslovil Weinrowského, rychle pochopil, kam mířím, a přislíbil mi, že mě podpoří; pokud jde o Isenbecka, ten dělal, co se mu řeklo. Ještě stále nám ale scházely konkrétní údaje. Weinrowski se domníval, že IKL už na toto téma jakési šetření prováděla; spěšně jsem Isenbecka vyslal do Oranienburgu s cestovním rozkazem; vítězoslavně mi dovezl kupu dokumentů: a skutečně – na konci 30. let zdravotnické oddělení IKL vedlo v KL Buchenwald řadu pokusů s výživou vězňů přidělených na nucené práce; jedinou motivací pro vězně přitom byl trest nebo alespoň hrozba trestu. Takto se vyzkoušelo množství typů přídělů, dávky se často měnily a pokusné osoby se pravidelně vážily; z pokusů vyplynula řada čísel. Zatímco Isenbeck se zaobíral těmito zprávami, já s Weinrowským probíral to, čemu jsme říkali „druhotné faktory“, tedy například hygienu, zimu, nemoci a bití. Z SD jsem si nechal poslat kopii svého hlášení ze Stalingradu, které pojednávalo právě o těchto tématech; když si je Weinrowski pročítal, zvolal: „Ale vy citujete Hohenegga!“ V tu chvíli se ve mně vzpomínka na toho muže vynořila jako vzduchová bublina, která se odpoutá ode dna a postupně nabírá rychlost, až nakonec na hladině praskne: to je zvláštní, napadlo mě, že jsem na něj už tak dlouho nepomyslel. „Vy ho znáte?“ zeptal jsem se Weinrowského rozčileně. – „Samozřejmě! Je to jeden z mých kolegů z vídeňské lékařské fakulty.“ – „Takže on žije?“ – „Ano, určitě, proč by neměl?“

Hned jsem po něm začal pátrat: skutečně byl živý a zdravý a najít ho nedalo žádnou práci; i on byl zaměstnaný v Berlíně, na zdravotnickém oddělení v Bendlerstrasse. Celý šťastný jsem si ho nechal zavolat k telefonu, ale nepředstavil jsem se. „Haló?“ řekl sytým, melodickým, a jak se mi zdálo, poněkud rozmrzelým hlasem. „To je profesor Hohenegg?“ – „Osobně. O co jde?“ – „Volám z SS. Jde o jeden starý dluh.“ Jeho hlas zněl náhle ještě o něco podrážděněji. „O čem to mluvíte? Kdo jste?“ – „Mluvím o láhvi koňaku, kterou jste mi slíbil před devíti měsíci.“ Hohenegg se dlouze a nahlas rozesmál: „Želbohu se vám musím k něčemu přiznat: myslel jsem, že jste mrtvý, a tak jsem ji vypil na vaši památku.“ – „Jak malověrné.“ – „Takže jste naživu.“ – „A povýšen: je ze mě Sturmbannführer.“ – „Gratuluji! Tak to mi tedy nezbývá, než abych někde sehnal další láhev.“ – „Dávám vám čtyřiadvacet hodin: vypijeme si ji zítra večer. Na oplátku vás pozvu na večeři. Hodilo by se vám to v osm u Borchardta?“ Hohenegg dlouze hvízdl: „Tak to vám museli taky zvýšit plat. Ale dovolte mi, abych podotkl, že sezona ústřic ještě není.“ – „To nevadí: dáme si kančí paštiku. Tak na viděnou zítra.“

Jakmile mě Hohenegg uviděl, za každou cenu mi chtěl prohmatat jizvy: za udiveného přihlížení vrchního, který nám přinesl vinný lístek, jsem mu to dovolil. „Krásná práce,“ pravil Hohenegg, „krásná práce. Kdybyste je měl už před Kislovodskem, uvedl bych váš případ ve svém semináři. Takže je dobře, že jsem trval na svém.“ – „O čem to mluvíte?“ – „Chirurg v Gumraku vás odmítl operovat, což je pochopitelné. Nechal přes vás hodit prostěradlo a nařídil ošetřovatelům, že vás mají, jak se to tenkrát dělalo, vynést do sněhu, aby to rychleji skončilo. Šel jsem kolem a všiml si, že se jedno prostěradlo v místech, kde byla ústa, zvedá, a samozřejmě mi to přišlo zvláštní – mrtvý, který pod rubášem funí jako býk. Umíte si představit, jak jsem byl překvapený, když jsem prostěradlo odkryl. Pak jsem si řekl, že se mohu přinejmenším pokusit někoho přesvědčit, aby se o vás postaral. Chirurg nechtěl, trochu jsme se chytili, ale já byl vyšší šarže, takže musel poslechnout. Neustále vykřikoval, že je to ztráta času. Měl jsem trochu napilno, a tak jsem ho nechal pracovat, myslím, že vám jen zastavil krvácení. Ale jsem moc rád, že to k něčemu bylo.“ Seděl jsem bez hnutí, jeho slova mě přikovala k židli; zároveň mi připadalo, že jsem od toho všeho nesmírně daleko, jako by se to týkalo nějakého jiného člověka, kterého sotva znám. Vrchní přinesl víno. Ještě než nám stačil nalít, Hohenegg ho zarazil: „Moment, prosím. Mohl byste nám donést dvě sklenky na koňak?“ – „Samozřejmě, Herr Oberst.“ Hohenegg s úsměvem vytáhl z aktovky láhev Hennessy a postavil ji na stůl: „Tady je. Jak jsem slíbil, tak jsem učinil.“ Vrchní se vrátil se skleničkami, otevřel láhev a nalil nám. Hohenegg se chopil sklenky a povstal; udělal jsem totéž. Náhle zvážněl a já si všiml, že oproti tomu, jak jsem si ho pamatoval, hodně zestárl: pod očima a na kulatých tvářích mu visela nažloutlá, ochablá kůže; stále ještě kulaťoučké tělo jako by se mu na kostře scvrklo. „Navrhuji,“ řekl, „abychom se napili na zdraví všech druhů v neštěstí, kteří nakonec neměli ani tolik štěstí co my. A hlavně na ty, kteří ještě někde žijí.“ Napili jsme se a opět se posadili. Hohenegg ještě chvíli mlčel a hrál si s nožem, pak se mu vrátil uličnický výraz. Vyprávěl jsem mu, jak jsem vyvázl, tedy přinejmenším to, co mi o tom říkal Thomas, a na oplátku jsem se ho zeptal, jak to bylo s ním. „Já to měl jednodušší. Dokončil jsem práci, odevzdal své hlášení generálu Renoldimu, který už si balil kufry na Sibiř a na zbytek zvysoka kašlal, a zjistil jsem, že na mě zapomněli. Naštěstí jsem na AOK znal jednoho laskavého mládence; díky němu jsem mohl poslat radiogram na OKHG s kopií na naši fakultu; říkalo se v něm jen to, že mé hlášení je připraveno k odevzdání. A tak si na mě vzpomněli a druhý den ráno jsem dostal rozkaz k opuštění Kesselu. Na vás jsem mimochodem narazil, když jsem v Gumraku čekal na letadlo. Býval bych vás rád vzal s sebou, ale nebyl jste schopný přepravy a na vaši operaci jsem skutečně čekat nemohl, létalo toho čím dál tím méně. Myslím ostatně, že jsem chytil jeden z posledních letů z Gumraku. Letadlo těsně před tím mým mi vybouchlo před očima; byla to taková rána, že mi v uších zvonilo, ještě když jsme v Novorossijsku přistávali. Vzlétali jsme přímo skrz dým a plameny, co šlehaly z vraku; velice působivé. Pak jsem měl dovolenou, a místo aby mě znovu přidělili k nové 6. armádě, dali mi místo na OKW. A co děláte vy?“ Při jídle jsem mu objasnil problémy, se kterými se potýká má pracovní skupina. „Tak to mi skutečně připadá ošemetné,“ poznamenal. „Weinrowského znám, je to slušný člověk a poctivý vědec; jen nemá žádný cit pro politiku a často dělá faux pas.“ Zamyslel jsem se: „Nemohli bychom se všichni tři sejít? Abyste nám pomohl se zorientovat.“ – „Drahý Sturmbannführere, dovolím si připomenout, že jsem důstojníkem Wehrmacht. Pochybuji, že by vaši i moji nadřízení ocenili, kdybyste mě do této smutné historie zapletl.“ – „Samozřejmě by to proběhlo neoficiálně. Obyčejný soukromý rozhovor se starým přítelem z fakulty.“ – „Neřekl jsem, že je to můj přítel.“ Hohenegg si zamyšleně přejel dlaní po lysém zátylku; přes upnutý límeček mu přetékal vrásčitý krk. „Jakožto patolog jsem samozřejmě kdykoliv rád, když dostanu možnost lidstvu prospět; klientů mám koneckonců vždycky dost. Jestli chcete, můžeme tuhle láhev koňaku dopít ve třech.“

Weinrowski nás pozval k sobě. Žil se ženou v třípokojovém bytě v Kreuzbergu. Ukázal nám dvě fotografie mladých mužů, které stály na pianě a jedna z nich byla černě orámovaná: na té byl jeho starší syn Egon, který padl u Děmjansku; mladší syn sloužil ve Francii a zatím byl v pořádku, ale jeho divizi narychlo odeslali do Itálie, aby tam posílila novou frontu. Zatímco nám Frau Weinrowská servírovala kávu a zákusky, bavili jsme se o situaci v Itálii: jak téměř všichni předpokládali, Badoglio jen čekal na příležitost, kdy otočit na pětníku, a jakmile Angličané a Američané vkročili na italskou půdu, přišla jeho chvíle. „Naštěstí, naštěstí byl Führer lstivější než on!“ zvolal Weinrowski. – „To se ti lehko řekne,“ pronesla smutným polohlasem Frau Weinrowská, „jenže tam teď není Führer, ale tvůj Karl!“ Byla to poněkud zavalitá žena s odulými a unavenými rysy; tvar úst a zejména zářivé oči ovšem prozrazovaly, že bývala krásná. „Nech toho, prosím tě,“ zabručel Weinrowski, „Führer ví, co dělá. Podívej se na toho Skorzenyho! To byl přece mistrovský kousek.“ Letecký útok na Gran Sasso, jehož cílem bylo osvobození Mussoliniho, už několik dní plnil titulní stránky novin. Od té doby naše jednotky obsadily sever Itálie, zajaly 650 000 italských vojáků a v Salò byla vyhlášena fašistická republika; a to vše bylo prohlašováno za mimořádný úspěch, za Führerovu skvělou prozíravost. K přímým důsledkům ovšem patřily i nálety na Berlín, naše divize proudily na novou frontu, a v srpnu se Američanům podařilo vybombardovat Ploješť, náš poslední zdroj ropy. Německo se zkrátka a dobře ocitlo mezi dvěma ohni.

Hohenegg vytáhl koňak a Weinrowski se vydal pro skleničky: jeho žena mizela v kuchyni. V bytě vládlo šero a zatuchlý, pižmový pach příbytků starých lidí. Vždycky jsem si lámal hlavu, odkud se tenhle pach bere. Budu tak cítit také, jestli na světě vydržím tak dlouho? Zvláštní myšlenka. Ať tak či tak, dnes nic necítím; ale říká se přece, že vlastní pach necítí nikdo. Když se Weinrowski vrátil, Hohenegg nám nalil a napili jsme se na památku zemřelého syna. Weinrowski se tvářil dojatě. Pak jsem vytáhl připravené podklady, požádal jsem Weinrowského, aby trochu víc rozsvítil, a ukázal jsem je Hoheneggovi. Weinrowski se usadil vedle svého bývalého kolegy, a jak si Hohenegg lejstra prohlížel, postupně je komentoval; mimoděk přešli do vídeňského dialektu, kterému jsem ne tak docela rozuměl. Usadil jsem se tedy v křesle a popíjel Hoheneggův koňak. Ti dva mezi sebou měli poměrně zvláštní vztah: jak mi Hohenegg už předem vysvětlil, Weinrowski byl na fakultě služebně starší; jakožto Oberst byl ovšem Hohenegg vyšší šarže než Weinrowski, který měl v SS hodnost Sturmbannführera v záloze, ekvivalent majora. Zjevně se nevyznali v tom, kdo z nich je tedy hodnostně výše, a tak si vypěstovali uctivý způsob jednání s mnoha „Prosím“, „Ne, ne, samozřejmě máte pravdu“, „S vašimi zkušenostmi…“, „S vaší praxí…“, což bylo dosti komické. Hohenegg zvedl hlavu a pohlédl na mě: „Jestli tomu dobře rozumím, tak vězňové nedostávají ani ty dávky, které jsou tu popsané?“ – „Až na několik málo vyvolených ne. Příděly jsou minimálně o dvacet procent nižší.“ Hohenegg se opět pustil do hovoru s Weinrowským. „Tak to je špatné.“ – „Rozhodně. Dělá to něco mezi 1300 a 1700 kilokalorií denně.“ – „Pořád je to víc, než měli naši muži u Stalingradu.“ Opět se na mě podíval: „Poslyšte, kam vlastně míříte?“ – „Ideální by bylo zavést minimální běžnou dávku.“ Hohenegg poklepal na papíry: „To sice ano, ale jestli tomu dobře rozumím, nejde to. Nejsou peníze.“ – „V jistém smyslu to tak je. Ale zlepšení bychom navrhnout mohli.“ Hohenegg se zamyslel: „V podstatě je vaším hlavním problémem argumentace. Vězeň, který má dostávat 1700 kalorií, dostává jich jen 1300; aby skutečně dostával 1700…“ – „Což stejně nestačí,“ přerušil ho Weinrowski – „…bylo by třeba normu zvýšit na 2100. Pokud ale budete žádat 2100, pak si je musíte obhájit. Nemůžete říci, že žádáte o 2100, abyste dostali 1700.“ – „Jako vždy je radost s vámi diskutovat, doktore,“ řekl jsem s úsměvem. „Jak je vaším zvykem, jdete rovnou k jádru věci.“ Hohenegg se ale nenechal přerušit: „Moment. Abyste dostali 2100, musíte demonstrovat, že 1700 je málo, což nemůžete, protože 1700 vězňové ve skutečnosti nedostávají. A rozkrádání mezi argumenty samozřejmě zahrnout nemůžete.“ – „To skutečně ne. Vedení sice o tomto problému ví, ale my se do něj nesmíme míchat. Tím jsou pověřeni jiní.“ – „Ach tak.“ – „V podstatě jde o to, dosáhnout navýšení celkového rozpočtu. Ti, kdo o rozpočtu rozhodují, ho ovšem považují za dostatečný, a těžko dokazovat opak. I kdybychom prokázali, že vězni i nadále umírají příliš rychle, bude nám řečeno, že neustálým přisypáváním peněz se problém nevyřeší.“ – „Což není tak docela nepravda.“ Hohenegg se podrbal na temeni; Weinrowski zmlkl a jen poslouchal. „Nedaly by se dávky přerozdělit?“ zeptal se konečně Hohenegg. – „Jak to myslíte?“ – „Bez navýšení celkového rozpočtu poněkud zvýhodnit ty vězně, kteří pracují, a ubrat těm, kteří nepracují.“ – „Žádní vězňové, kteří nepracují, v podstatě nejsou. Jsou tu jen nemocní: ale kdyby těm se dávalo najíst ještě méně než teď, už by neměli ani tu nejmenší šanci se zotavit a zase začít pracovat. V tom případě by bylo lepší jim nedávat jíst vůbec; jenže to by opět stoupla úmrtnost.“ – „To ano, ale mně jde o ženy a děti; ty přece také někde držíte, ne? Takže je musíte stravovat.“ Mlčky jsem se na něj zadíval. Weinrowski rovněž mlčel. Nakonec jsem řekl: „Ne, doktore. Ženy, staré lidi a děti nikde nedržíme.“ Hohenegg na mě vytřeštil oči a nic neříkal, jako kdyby čekal, že potvrdím, co jsem právě řekl. Pokýval jsem hlavou. Konečně pochopil. Dlouze si povzdechl a podrbal se na zátylku: „To tedy…“ Weinrowski i já jsme dál mlčeli. „Ach tak… ano. Trochu mě to zaskočilo.“ Hlasitě se nadechl. „No nic. Je mi to jasné. Koneckonců zřejmě, hlavně po Stalingradu, nemáme moc na vybranou.“ – „Ano, doktore, vlastně nemáme.“ – „Každopádně je to ale drsné. Všechny?“ – „Všechny, co nemohou pracovat.“ – „Ach tak…“ Vzpamatoval se. „Ono je to v zásadě v pořádku. Proč bychom měli s nepřítelem nakládat lépe než s našimi vlastními vojáky? Po tom, co jsem viděl ve Stalingradu… Dokonce i tohle jsou přepychové porce. Naši muži vydrželi, a to dostávali mnohem méně. A co teď dostávají jíst ti, kdo přežili? Copak dostávají naši druzi na Sibiři? Ne ne, máte pravdu.“ Probodl mě zamyšleným pohledem: „Což neznamená, že to není Schweinerei, opravdové svinstvo. Ale přesto máte pravdu.“

Udělal jsem rovněž dobře, že jsem se ho zeptal na jeho názor: Hohenegg okamžitě pochopil to, co Weinrowski neviděl, tedy že jde nikoliv o praktický, nýbrž o politický problém. Praktické hledisko mělo sloužit k ospravedlnění politické volby, nesmělo jí ovšem být nadřazeno. Ten den jsme se žádného závěru nedobrali; naše diskuse mě ale podnítila k přemýšlení a nakonec jsem řešení nalezl. Jelikož mi připadalo, že Weinrowski ho nemůže pochopit, požádal jsem ho, aby si vzal na starost jiný posudek, a ohledně potřebné praktické podpory jsem se obrátil na Isenbecka. Toho chlapce jsem podcenil: ve skutečnosti byl velice bystrý a ukázalo se, že mé představě nejen dokonale rozumí, ale dovede i přemýšlet dopředu. Za jednu noc, kterou jsme strávili sami v naší velké kanceláři na ministerstvu vnitra, jsme u kávy, již nám nosil rozespalý sluha, společně načrtli hlavní linie projektu. Vyšel jsem z Rizziho myšlenky a odlišil kvalifikované a nekvalifikované dělníky: zvýšit se měly všechny příděly, ale nekvalifikovaným dělníkům jen minimálně, zatímco ti kvalifikovaní by získali celou řadu dalších výhod. Náš projekt nerozlišoval mezi jednotlivými kategoriemi zatčených, ale pokud by na tom RSHA trvalo, skýtal možnost přidělovat ty vězně, u nichž výhody nebyly žádoucí – například Židy – pouze na nekvalifikované práce. Isenbeck mi pomohl mimo hlavní dělení odvodit ještě další úrovně: těžká práce, lehká práce, hospitalizace; nakonec z toho byla tabulka, do které stačilo vyznačit dávky. Stanovením pevných dávek jsme se nezabývali, protože by beztak nemohly být vzhledem k hospodářským omezením a zásobovacím problémům dodrženy: místo toho jsem Isenbecka požádal, aby spočítal – vycházeje přitom samozřejmě ze vzorových jídelníčků – denní rozpočet pro každou kategorii, a v příloze pak vytvořil návrhy jídelníčků odpovídající jednotlivým rozpočtům. Isenbeck si prosazoval, aby tyto návrhy zahrnovaly rovněž kvalitativní možnosti, například možnost podávat kvůli obsahu vitaminů cibuli spíše syrovou než vařenou; v tom jsem mu dal volnou ruku. Při bližším pohledu to nebyl nijak revoluční projekt: vycházel ze zaběhnuté praxe a lehce ji upravoval ve snaze prosadit jednoznačné zvýšení; abych ho mohl obhájit, zašel jsem za Rizzim, náš návrh mu předložil a požádal ho, aby mi sepsal ekonomické argumenty týkající se rentability; jelikož jsem ho ochotně uvedl jako autora klíčových myšlenek, okamžitě souhlasil. Já sám jsem se chystal začít projekt sepisovat, jakmile budu mít v ruce veškeré technické údaje.

Dobře jsem věděl, že jde zejména o to, aby RSHA nemělo příliš námitek; pokud projekt projde u nich, oddělení D IV WVHA se už proti němu nebude moci ohrazovat. Zavolal jsem tedy Eichmannovi, abych si ho otestoval: „Á, můj milý Sturmbannführer Aue! Sejít se? Jenomže já jsem momentálně naprosto zavalený prací. Ano, ta Itálie, a ještě další věci. Tak večer? Na skleničku. Kousek od mé kanceláře, na rohu Potsdamerstrasse, je malý bar. Ano, u vchodu do U-Bahn. Tak tedy večer.“ Když dorazil, s povzdechem sklesl na sedačku, odložil brigadýrku a promnul si kořen nosu. Už jsem objednal dvě skleničky šnapsu a nabídl mu cigaretu, kterou si rád vzal; rozvalil se na sedačce s nohou přes nohu a paži svěsil přes opěradlo. Vždycky, když natáhl z cigarety, kousl se do spodního rtu; na vysokém, lysém čele se mu odráželo světlo lamp. „Takže co s tou Itálií?“ zeptal jsem se. – „Potíž není ani tak s Itálií – tedy ano, samozřejmě, osm, deset tisíc jich tam bude –, jako spíš se zónami, které Italové okupovali a ze kterých díky té svojí idiotské politice udělali hotový židovský ráj. Jsou tam všude! Jih Francie, dalmatské pobřeží, jejich zóny v Řecku. Okamžitě jsem rozeslal jednotky, kam to jen šlo, ale bude to velká práce; ještě k tomu ty problémy s přepravou, hned tak to hotové nebude. V Nice jsme využili momentu překvapení a pozatýkali jich několik tisíc; ale francouzská policie s námi spolupracuje čím dál neochotněji, čímž se věci komplikují. Máme strašlivý nedostatek financí. A také Dánsko nám dělá velké starosti.“ – „Dánsko?“ – „Ano. Tam to mělo proběhnout naprosto jednoduše, a místo toho vypukl hotový blázinec. Günther zuří. Říkal jsem vám už, že jsem ho tam poslal?“ – „Ano. Co se stalo?“ – „Přesně to nevím. Podle Günthera rozehrál dr. Best, čili velvyslanec, nějakou podivnou partii. Toho znáte, ne?“ Eichmann na jeden zátah vypil skleničku a objednal si další. „Byl to můj nadřízený,“ odpověděl jsem. „Před válkou.“ – „Ach tak, zkrátka nevím, co se mu dneska honí hlavou. Už celé měsíce dělá všechno pro to, aby nás zbrzdil, a to pod záminkou, že by to –“ zamával rukou, „prý narušilo jeho politiku spolupráce. A pak, když byl po těch srpnových rebeliích vyhlášen výjimečný stav, řeklo se, dobrá, jdeme na to. Na místě je nový BdS, dr. Mildner, ale ten toho už teď má až nad hlavu; Wehrmacht navíc hned odmítla spolupráci, proto jsem tam taky vyslal Günthera, aby s tím pohnul. Takže jsme všechno nachystali, loď pro ty čtyři tisíce, co jsou v Kodani, vlaky pro ostatní, jenže Best dál dělá problémy. Pořád něco namítá, že prý Dánové, Wehrmacht a kdesi cosi. Kromě toho to mělo zůstat v tajnosti, abychom je mohli všechny sebrat naráz a nečekaně, jenže podle Günthera už o tom vědí. Jak se zdá, moc se nám nedaří.“ – „A jak jste daleko?“ – „Má to proběhnout do několika dní. Provedeme to najednou, stejně jich moc není. Zavolal jsem Güntherovi a povídám mu, Günthere, příteli, jestli je to takhle, řekni Mildnerovi, ať to uspíší, ale Best odmítl. Že prý je to příliš citlivé a musí to ještě probrat s Dány. Günther si myslí, že to udělal schválně, aby to krachlo.“ – „Ale já dr. Besta znám dobře: to rozhodně žádný židomil není. Lepšího národního socialistu aby pohledal.“ Eichmann se ušklíbl: „No jistě. Víte, ona politika lidi mění. Koneckonců uvidíme. Já jsem krytý, všechno jsme připravili, se vším jsme dopředu počítali, jestli se to nepovede, já s tím opletačky mít nebudu, to si pište. A co váš projekt, jak pokračuje?“

Objednal jsem další pití: už jsem měl možnost se přesvědčit, že Eichmann po alkoholu jihne, že se v něm probouzí jeho sentimentální a přátelská stránka. Rozhodně jsem na něj nehodlal nic hrát, toho jsem byl dalek; chtěl jsem však, aby mi důvěřoval a aby pochopil, že mé představy nejsou neslučitelné s jeho viděním věcí. V hrubých rysech jsem mu celý projekt nastínil; jak jsem předpokládal, skoro mě neposlouchal. Zajímalo ho jen jediné: „Jak to chcete sladit s principem Vernichtung durch Arbeit?“ – „Úplně jednoduše: výhody se budou týkat jen kvalifikovaných dělníků. Bude stačit, když se postaráme o to, aby byli Židé a asociálové přidělováni na těžké, ale nekvalifikované práce.“ Eichmann se podrbal na tváři. Pochopitelně jsem věděl, že o přidělování jednotlivých dělníků rozhoduje Arbeitseinsatz na úrovni každého tábora; ale jestli si chtějí kvalifikované Židy ponechat, je to jejich věc. Každopádně to vypadalo, že Eichmann má jiné starosti. Po chvilce přemýšlení řekl: „Dobře, to by šlo,“ a zase začal vykládat o jižní Francii. Poslouchal jsem, popíjel a pokuřoval. Za chvíli jsem využil vhodného okamžiku a zdvořile jsem poznamenal: „Abych se vrátil ke svému projektu, Herr Obersturmbannführer, je téměř hotový a rád bych vám ho poslal k prostudování.“ Eichmann mávl rukou: „Jak chcete. Stejně už mám takového papírování…“ – „Nechci vás obtěžovat. Jen bych se rád ujistil, že nemáte námitky.“ – „Jestli je to tak, jak říkáte…“ – „Poslyšte, když budete mít čas, podívejte se na to a pak mi stručně odepište. Tak budu moci prokázat, že jsem vás o věci uvědomil.“ Eichmann se tiše, uštěpačně zasmál a pohrozil mi prstem: „Vy jste ale mazaný, Sturmbannführere Aue. Taky si to chcete jen pojistit.“ Dál jsem se tvářil nevinně: „Reichsführer si přeje, aby se v úvahu vzaly názory všech oddělení, kterých se to týká. Obergruppenführer Kaltenbrunner mi naznačil, že pokud jde o RSHA, mám se obrátit na vás. Já na tom nevidím nic špatného.“ Eichmann se zaškaredil: „O tom samozřejmě nerozhoduji já: musím to postoupit svému Amtchefovi. Ale pokud mu dám dobrozdání, není důvod, aby to nepodepsal. Tedy v zásadě.“ Zvedl jsem sklenku: „Takže na úspěch vaší dánské akce?“ Usmál se: vždycky, když se takhle usmíval, uši mu obzvlášť odstávaly a víc než kdy jindy připomínal ptáka; zároveň mu tvář zdeformoval nervový tik, stáhla se mu téměř do grimasy. „Ano, díky, na Einsatz. A na váš projekt.“

Text jsem napsal za dva dny; Isenbeck mi do přílohy pečlivě připravil skvělé, podrobné tabulky, Rizziho argumentaci jsem přejal bez větších změn. Ještě jsem nebyl zcela hotov, když si mě nechal zavolat Brandt. Reichsführer se chystal do Warthegau, kde měl pronést zásadní projevy; 6. října se tu konal sjezd Reichsleiter a Gauleiter, na němž měl být přítomen i dr. Mandelbrod, a ten si vyžádal, abych byl také pozván. Jak jsem daleko se svým projektem? Ujistil jsem ho, že jsem téměř hotov. Ovšem než ho rozešlu ke schválení na dotyčná oddělení, budu s ním muset ještě seznámit své kolegy. Už jsem o něm hovořil s Weinrowským, kterému jsem coby jednoduché technické zpracování jeho myšlenek předvedl Isenbeckovy tabulky: zdálo se, že je velice spokojen. Všeobecná porada proběhla hladce: nechal jsem mluvit hlavně Rizziho, pouze jsem zdůraznil, že mám ústní souhlas z RSHA. Gorter se tvářil spokojeně, jen si kladl otázku, zda jsme došli dost daleko; na Alickem bylo vidět, že na Rizziho ekonomické proslovy nestačí; Jedermann bručel, že to bude každopádně stát spoustu peněz, a kde je vzít? Uklidnilo ho ale, když jsem ho ujistil, že bude-li projekt schválen, bude se financovat z dodatečných úvěrů. Požádal jsem každého z nich, aby do desátého obstarali písemnou odpověď svého Amtchefa, neboť jsem počítal, že to už budu zpět v Berlíně; jednu kopii jsem nechal zaslat i Eichmannovi. Brandt mi naznačil, že jakmile dají jednotlivá oddělení svůj souhlas, mohu projekt bez obav představit samotnému Reichsführerovi.

***

V den odjezdu jsem se k večeru dostavil do Prinz-Albrecht-Palais. Brandt mě pozval, abych si nejdříve poslechl jakýsi Speerův projev; pak jsem měl odjet s dr. Mandelbrodem zvláštním vlakem vypraveným pro důležité hosty. Ve foyer mě uvítal Ohlendorf, kterého jsem od jeho odjezdu z Krymu neviděl. „Doktore Aue! To jsem rád, že se zase potkáváme. Prý jste už několik měsíců v Berlíně. Proč jste se mi neozval? S radostí bych se s vámi sešel.“ – „Omlouvám se, Herr Brigadeführer. Měl jsem příliš práce. A vy jste na tom byl určitě stejně.“ Jako by z něj vyzařovalo soustředění, temná, koncentrovaná energie. „Brandt vás tedy vyslal na tu naši poradu? Jestli jsem to dobře pochopil, zabýváte se otázkami produktivity práce.“ – „Ano, ale pouze pokud jde o vězně koncentračních táborů.“ – „Ach tak. Dnes večer podepíšeme novou dohodu o spolupráci mez SD a ministerstvem zbrojní výroby. Ta bude mít ale mnohem širší záběr: bude zahrnovat mimo jiné i zahraniční dělníky.“ – „A vy, nemýlím-li se, momentálně působíte na ministerstvu hospodářství, Herr Brigadeführer?“ – „Ano. Sedím na více židlích. Škoda, že nejste ekonom: s touto dohodou se, jak doufám, SD otevře úplně nové odvětví. Pojďte nahoru, už to brzy začne.“

Přednáška se konala v jednom z velkých, dřevem obložených sálů paláce, kde národněsocialistická výzdoba poněkud neladila s táflováním a zlacenými lampami z osmnáctého století. Bylo tu přes sto důstojníků SD, mezi nimi mnoho mých bývalých kolegů či nadřízených: Siebert, se kterým jsem sloužil na Krymu, Regierungsrat Neifend, který dříve pracoval na Amt II, ale pak přešel na Amt III jako Gruppenleiter, a další. Ohlendorf měl místo poblíž pódia, vedle člověka v uniformě SS-Obergruppenführera, muže vysokého čela a pevných, rozhodných rysů: byl to Karl Hanke, dolnoslezský Gauleiter, který na tomto ceremoniálu zastupoval Reichsführera. Reichsminister Speer se opozdil. Přestože mu začínaly řídnout vlasy, připadal mi podivuhodně mladý, důstojný a energický; na sobě měl jednoduchý dvouřadový oblek s jedinou insignií, zlatým odznakem Strany. Doprovázelo ho několik mužů v civilu, kteří se posadili do řady za Ohlendorfa a Hankeho; Speer zatím vystoupil na pódium a zahájil projev. Ze začátku mluvil hlasem téměř sladkým, přesným, zdvořilým, který spíše podtrhoval, než skrýval onu autoritu, jež ze Speera vyzařovala, a to nikoliv díky jeho funkci. Tmavé, živé oči upíral na nás a z našich tváří je spustil jen občas, když nahlížel do poznámek; jakmile je sklopil, téměř zmizely pod hustým, nasupeným obočím. Poznámky mu zřejmě sloužily jen k tomu, aby se v proslovu zorientoval, díval se do nich zřídka, veškerá čísla jako by sypal přímo z hlavy, tak, jak potřeboval, jako kdyby je tam měl uložena neustále a vždy připravena k použití. Řečnil s krutou upřímností, která na mě působila osvěžujícím dojmem: pokud se vše okamžitě nepodřídí totální válečné výrobě, válka je ztracená. A nešlo o žádné čtení z křišťálové koule; Speer naši výrobu srovnával s dostupnými odhady sovětské a zejména americké produkce; tímto tempem, dokazoval, nevydržíme ani rok. Ale přitom své výrobní možnosti zdaleka nevyužíváme na maximum; a kromě problému s pracovními silami tomu na regionální úrovni brání zejména osobní zájmy: hlavně proto Speer počítal s podporou SD a byl to jeden ze stěžejních bodů dohod, které se chystal uzavřít s SS. Právě podepsal důležitou úmluvu s francouzským ministrem hospodářství Bichelonnem, podle níž se má velká část naší spotřební produkce přesunout do Francie. To by pro Francii po válce zcela jistě znamenalo značné obchodní výhody, ale neměli jsme na vybranou: pokud stojíme o vítězství, je třeba přinést oběti. Díky tomuto opatření budeme moci přeřadit milion a půl dělníků do zbrojního průmyslu. Dá se ovšem předpokládat, že mnozí Gauleiter se budou nutnému zavírání továren bránit; a toto je oblast, kde může zasáhnout SD. Po projevu Ohlendorf vstal, poděkoval a stručně představil konkrétní body dohody: SD bude mít zmocnění ke kontrole náboru zahraničních dělníků a zacházení s nimi; pokud se Gaue jakýmkoliv způsobem odmítnou ministerským nařízením podřídit, SD zahájí vyšetřování. Hanke, Ohlendorf a Speer dohodu slavnostně podepsali u stolu, který byl pro tento účel speciálně připravený; pak si všichni vyměnili árijský pozdrav, Speer jim stiskl ruku a odešel. Podíval jsem se na hodinky: už mi nezbývalo ani tři čtvrtě hodiny, ale zavazadlo jsem měl s sebou. V té vřavě jsem proklouzl k Ohlendorfovi, který se bavil s Hankem: „Omluvte mě, Herr Brigadeführer; jedu stejným vlakem jako Reichsführer, musím jít.“ Ohlendorf poněkud udiveně zvedl obočí: „Až se vrátíte, zavolejte mi,“ prohodil.

Zvláštní vlak neodjížděl z žádného z hlavních nádraží, nýbrž ze stanice S-Bahn na Friedrichstrasse. Nástupiště, obšancované policisty a Waffen-SS, se hemžilo vysokými funkcionáři a Gauleiter v uniformách SA a SS, kteří se hlučně zdravili. Zatímco nějaký Leutnant od Schupo srovnával můj cestovní rozkaz se svým seznamem, pátravě jsem se rozhlížel po davu: dr. Mandelbroda, se kterým jsem se tu měl sejít, jsem neviděl. Požádal jsem Leutnanta, aby mi ukázal jeho kupé; zadíval se do seznamu: „Herr Doktor Mandelbrod, Mandelbrod… Tady, ten má vlastní vagon na konci vlaku.“ Tento vagon měl zvláštní konstrukci: místo obyčejných dveří tu byla dvoukřídlá vrata, která zabírala zhruba třetinu jeho délky, jako kdyby to byl vagon nákladní; všechna okna byla zakrytá ocelovými roletami. Před vraty stála jedna z Mandelbrodových amazonek v uniformě SS s výložkami Obersturmführera; neměla předpisovou sukni, ale pánské jezdecké kalhoty, a byla nejméně o několik centimetrů vyšší než já. Vrtalo mi hlavou, kde asi Mandelbrod ty své pomocnice hledá: musel mít nějakou zvláštní úmluvu s Reichsführerem. Žena mě pozdravila: „Dr. Mandelbrod vás očekává, Herr Sturmbannführer.“ Zdálo se, že mě poznala; zato já si na ni nepamatoval; byly si ovšem všechny trochu podobné. Vzala mi tašku a zavedla mě do předpokoje s kobercem; vlevo se vcházelo do chodbičky. „Máte druhé kupé vpravo,“ oznámila mi. „Odnesu vám tam věci. Dr. Mandelbroda najdete tady.“ Dvoukřídlé posuvné dveře naproti chodbičce se samy otevřely. Vešel jsem. Mandelbrod, tonoucí jako obvykle v příšerném puchu, seděl ve svém velikém křesle na plošince, které sem mohlo vjet díky konstrukci vrat vagonu; vedle něj v rokokovém křesílku ležérně seděl ministr Speer s nohou přes nohu. „Á, tady jsi, Maxi,“ zvolal Mandelbrod svým melodickým hlasem. „Pojď dál.“ Ve chvíli, kdy jsem chtěl přistoupit blíž, prosmýkla se mi mezi nohama kočka a já málem zakopl; vzpamatoval jsem se a pozdravil nejprve Speera a pak Mandelbroda. Ten se obrátil k ministrovi: „Drahý Speere, seznamte se s jedním z mých mladých chráněnců, dr. Auem.“ Speer se na mě podíval zpod huňatého obočí, vstal, k mému překvapení ke mně přistoupil a podal mi ruku: „Těší mě, Sturmbannführere.“ – „Dr. Aue pracuje pro Reichsführera,“ upřesnil dr. Mandelbrod. „Snaží se zlepšit produktivitu našich koncentračních táborů.“ – „Ach tak,“ pravil Speer, „výborně. A podaří se vám to?“ – „Zabývám se touto otázkou teprve několik měsíců, Herr Reichsminister, a hraji v ní jen nepatrnou úlohu. Ale celkově vzato už se toho povedlo hodně dokončit. Myslím, že výsledky jste zaznamenal.“ – „Ano, samozřejmě. Právě nedávno jsem na toto téma hovořil s Reichsführerem. A shodli jsme se, že by to mohlo být ještě lepší.“ – „To nepochybně, Herr Reichsminister. Usilovně na tom pracujeme.“ Nastala pauza; Speer zjevně hledal, čeho se chytit. Očima sjel k mým medailím. „Byl jste na frontě, Sturmbannführere?“ – „Ano, Herr Reichsminister. Ve Stalingradu.“ Zachmuřil se a sklopil zrak; brada se mu zachvěla. Pak se na mě precizníma, zkoumavýma očima opět zadíval; v tu chvíli jsem si všiml, jaké pod nimi má kruhy, těžké, unavené stíny. „Ve Stalingradu zmizel můj bratr Ernst,“ řekl klidným, jen lehce napjatým hlasem. Sklonil jsem hlavu: „Upřímnou soustrast, Herr Reichsminister. Je mi to líto. Víte, za jakých okolností padl?“ – „Ne. Nevím dokonce ani, jestli je mrtvý.“ Jeho hlas zněl vzdáleně, nepřítomně. „Rodiče dostávali dopisy, byl nemocný, po lazaretech. Podmínky tam byly… příšerné. V předposledním dopise psal, že už to nemůže vydržet a vrací se ke svým druhům na palebné postavení. Jenže byl téměř invalidní.“ – „Dr. Aue byl ve Stalingradu těžce raněn,“ skočil mu do řeči Mandelbrod. „Ale měl štěstí, evakuovali ho.“ – „Ano,“ řekl Speer. Vypadal zasněně, téměř jako by byl duchem jinde. „Ano… měl jste štěstí. Zato celá jeho jednotka během lednové ofenzívy zmizela. Určitě je mrtvý. Nepochybně. Rodiče se z toho nemohou vzpamatovat.“ Opět se mi zabodl pohledem do očí. „Otec ho měl nejradši.“ Rozpačitě jsem zamumlal další soustrastnou frázi. Mandelbrod za Speerovými zády poznamenal: „Drahý příteli, naše rasa trpí. Musíme jí zajistit budoucnost.“ Speer pokýval hlavou a podíval se na hodinky. „Budeme odjíždět. Půjdu do svého kupé.“ Znovu mi podal ruku: „Na shledanou, Sturmbannführere.“ Sklapl jsem podpatky a pozdravil, ale to už Speer tiskl ruku Mandelbrodovi, který si ho k sobě přitáhl a tiše mu řekl cosi, co jsem nezachytil. Pak mi Mandelbrod ukázal na křeslo, ze kterého ministr právě vstal. „No tak, posaď se. Večeřel jsi? Nemáš hlad?“ Na druhém konci salonu se tiše otevřely jiné dvoukřídlé dveře a objevila se další mladá žena v uniformě SS, téměř k nerozeznání podobná té předchozí, ale musela to přece být nějaká jiná – leda že by ta, která mě tu uvítala, obešla vagon zvenčí. „Dáte si něco, Herr Sturmbannführer?“ zeptala se. Vlak sebou mírně trhl a vyjel ze stanice. Okna byla skrytá za závěsy, salon osvětlovala teplá, zlatavá záře několika nevelkých lustrů. V zatáčce se jeden ze závěsů odhrnul; přes sklo jsem spatřil kovovou žaluzii a usoudil jsem, že celý vagon je pancéřovaný. Mladá žena se znovu objevila, jednou rukou vedle mě šikovně rozložila sklápěcí stoleček a položila na něj tác s obloženými chleby a pivem. Zatímco jsem jedl, Mandelbrod se mě vyptával na mou práci; velice si cenil mé srpnové zprávy a těšil se, až dokončím svůj současný projekt; zřejmě už o něm věděl většinu podrobností. Jak dodal, zejména Herr Lelanda velice zajímají otázky osobní výkonnosti. „Herr Leland jede s námi, Herr Doktor?“ zeptal jsem se. – „Připojí se k nám v Posenu,“ odpověděl Mandelbrod. Herr Leland už se nacházel na Východě, ve Slezsku, na místech, která jsem před časem navštívil a k nimž je oba vázaly značné zájmy. „Je moc dobře, že ses seznámil s Reichsministerem Speerem,“ řekl Mandelbrod téměř roztržitě. „To je člověk, se kterým je důležité být zadobře. SS by se s ním měla ještě víc sblížit.“ Ještě chvilku jsme diskutovali, mezitím jsem dojedl a vypil pivo; Mandelbrod hladil kočku, která mu skočila na klín. Pak mě propustil. Znovu jsem prošel předpokojem a našel své kupé. Bylo prostorné, s pohodlným, již rozestlaným lůžkem, byl tu i psací stolek a umyvadlo se zrcadlem. Roztáhl jsem závěs: i zde okno zakrývala kovová roleta, a jak se zdálo, nedala se nijak otevřít. Rozhodl jsem se, že tu kouřit nebudu, a svlékl jsem si blůzu a košili, abych se umyl. Zrovna jsem si příjemným, voňavým malým mýdlem ležícím u výlevky namydlil obličej – tekla tu dokonce i teplá voda –, když se ozvalo zaklepání na dveře. „Moment!“ Opláchl jsem se, oblékl si košili, navlékl si blůzu, ale nezapínal jsem ji, a pak jsem otevřel. Na chodbičce stála jedna z asistentek, sledovala mě světlýma očima a na rtech jí pohrával stín úsměvu jemný jako její parfém, který jsem jasně rozeznával. „Dobrý večer, Herr Sturmbannführer,“ pozdravila. „Kupé je v pořádku?“ – „Ano, v naprostém.“ Sledovala mě bez mrknutí oka. „Pokud si přejete, mohu vám v noci dělat společnost,“ pokračovala. Ta nečekaná nabídka, pronesená stejným tónem, jakým se mě před chvílí ptala, jestli si dám něco k jídlu, mě, přiznávám, poněkud zaskočila; cítil jsem, jak rudnu, a rozpačitě jsem přemýšlel, co odpovědět. „Myslím, že by to dr. Mandelbrod asi neschvaloval,“ řekl jsem nakonec. – „Právě naopak,“ odpověděla stejně milým a nevzrušeným tónem, „dr. Mandelbroda by to velice potěšilo. Je pevně přesvědčen, že je třeba využít všech možností k obnovování rasy. Kdybych otěhotněla, na vaši práci to samozřejmě nebude mít sebemenší vliv: SS pro tyto případy disponuje vlastními institucemi.“ – „Ano, já vím,“ řekl jsem. Přemýšlel jsem, co by asi udělala, kdybych přijal: představoval jsem si, že by vešla, bez jediného slova by se svlékla a nahá by na lůžku čekala, než dokončím toaletu. „Je to velice lákavá nabídka,“ řekl jsem nakonec, „a já skutečně lituji, že ji musím odmítnout, jsem ale příliš unavený a zítra mě čeká náročný den. Takže někdy jindy, pokud se nám poštěstí.“ Její výraz se vůbec nezměnil; nehnula ani brvou. „Jak si přejete, Herr Sturmbannführer,“ odpověděla. „Pokud budete cokoliv potřebovat, stačí jen zazvonit. Budu hned vedle. Dobrou noc.“ – „Dobrou noc,“ odpověděl jsem s nuceným úsměvem. Znovu jsem zavřel. Když jsem se umyl, zhasl jsem a lehl si. Vlak se řítil neviditelnou nocí a lehce se pohupoval v rytmu pražců. Usnul jsem až za dlouho.

O onom hodinu a půl dlouhém projevu, který Reichsführer pronesl 6. října večer před shromážděnými Reichsleiter a Gauleiter, toho nemohu mnoho říci. Je méně známý než ten, který byl téměř dvakrát tak dlouhý a který četl 4. října svým Obergruppenführer a HSSPF; ale až na několik rozdílů plynoucích z povahy publika a na méně formální, méně ironický a méně jadrný tón druhého proslovu říkal Reichsführer v podstatě totéž. Díky tomu, že se náhodou zachovaly archivy, a díky soudní mašinérii vítězů se tyto projevy proslavily daleko za hranicemi oněch uzavřených kruhů, pro které byly určeny; nenajdete jediné dílo pojednávající o SS, o Reichsführerovi či o zkáze Židů, kde by nebyly citovány; pokud vás jejich obsah zajímá, můžete do nich snadno nahlédnout, a to v několika jazycích; celý projev ze 4. října figuruje v protokolech z velkého Norimberského procesu pod značkou 1919-PS (a tímto způsobem jsem si ho samozřejmě po válce podrobně prostudoval i já, přestože jsem se s ním zhruba seznámil už v Posenu); byl ostatně i zaznamenán, buď na gramofonovou desku, nebo na magnetofonový pásek, v tomto ohledu se historikové neshodují a já jim v tom jasno neudělám, neboť jsem u tohoto proslovu nebyl, ale ať tak či tak, nahrávka se zachovala, a jestli po tom toužíte, můžete si ji poslechnout a na vlastní uši slyšet ten monotónní, pedantský, profesorský a precizní Reichsführerův hlas, v ironických okamžicích trochu uspěchaný, projev obsahující dokonce i nečetné momenty rozčilení, které jsou ze zpětného pohledu zvláště patrné, jakmile dojde na témata, u nichž cítil, že je nemá pevně v rukou, například na všeobecnou korupci, o které šestého před režimními hodnostáři mluvil také, ale o níž se, jak mi tehdy sdělil Brandt, rozhovořil hlavně během své řeči před Gruppenführer 4. října. Tyto projevy však do dějin vstoupily zejména proto, že Reichsführer v nich s upřímností nevídanou – pokud je mi známo – jak předtím, tak potom, tedy s upřímností a způsobem, který bychom mohli nazvat až syrovým, nastínil program vyhlazení Židů. Dokonce ani já jsem 6. října nejprve nevěřil vlastním uším, sál byl plný, byl to přepychový Zlatý sál posenského zámku, seděl jsem až úplně vzadu, za pěti desítkami stranických vůdců a Gauleiter, nemluvě o několika průmyslnících, dvou vedoucích odborů, a třech (možná dvou) říšských ministrech; a s přihlédnutím ke služebnímu tajemství, kterým jsme byli vázáni, mi to připadalo skutečně šokující, téměř neslušné, ze začátku jsem z toho byl celý nesvůj a určitě jsem nebyl sám, všímal jsem si, jak Gauleiter vzdychají a otírají si zátylky a čela, ne proto, že by se tu dozvídali něco nového, v tomto velkém sále s tlumeným osvětlením nemohl sedět nikdo nezasvěcený, i když někteří až dosud jistě celou věc nedomýšleli až do konce, nebyli si vědomi jejího rozsahu, nemysleli například na ženy a děti, a snad právě proto Reichsführer u tohoto bodu tolik setrvával, věnoval se mu ostatně mnohem podrobněji, když řečnil před Reichsleiter a Gauleiter než před svými Gruppenführer, kteří si v žádném případě nemohli dělat iluze, to byl nepochybně důvod, proč zdůrazňoval, že ano, že skutečně zabíjíme ženy i děti, aby jeho slova vyzněla zcela jednoznačně, a právě to, tento jindy nevídaný nedostatek jakékoliv neurčitosti, bylo tak nepříjemné, působilo to, jako by porušil nějaké nepsané pravidlo, pravidlo závažnější než jeho vlastní pravidla, jež vydával pro své podřízené, jeho tak přísné Sprachregelungen, snad i zásadu diskrétnosti, té diskrétnosti, o níž se ve svém prvním projevu zmínil v souvislosti s popravou Röhma a jeho druhů z SA, panuje mezi námi díkybohu jistá přirozená diskrétnost, říkal, a jedním z jejích důsledků je i skutečnost, že jsme o tom mezi sebou nikdy nehovořili, ale možná šlo ještě o něco jiného než o tuto diskrétnost a tato pravidla, někde tady jsem zřejmě začal chápat skrytý důvod těchto prohlášení a také to, proč hodnostáři tolik vzdychali a tolik se potili, neboť i oni začínali chápat stejně jako já, chápat, proč Reichsführer na začátku pátého válečného roku otevřeně, bez zlehčování, bez mrknutí oka připomíná likvidaci Židů prostými, surovými výrazy jako zabít – vyhladit, říkal, tedy lépe řečeno zabít či dát rozkaz k zabití, říkal, že o této otázce hovoří otevřené… aby dal zúčastněným najevo, jak se věci mají, ne, určitě to nebyla náhoda, a jestliže si to Reichsführer dovolil, pak o tom Führer musel vědět, ba co hůř, Führer si to přál, a odtud pramenila jejich úzkost, Reichsführer tu určitě hovořil Führerovým jménem, vyslovoval ta zakázaná slova, nahrával je, na desku či na pásek, na tom nezáleží, a pečlivě si zjišťoval prezenci – z velitelů SS se projevu 4. října neúčastnil jedině Kaltenbrunner, kterého postihl zánět žil, Daluege, jehož sužovala vážná srdeční choroba a měl na rok či na dva dovolenou, Wolff, který byl právě jmenován HSSPF pro Itálii a zplnomocněncem na Mussoliniho místě, a Globocnik, který, což jsem tehdy ještě nevěděl a dozvěděl jsem se to až po posenském projevu, byl právě znenadání ze svého lublinského královstvíčka převelen do rodného Terstu coby SSPF pro Istrii a Dalmácii, pod velení již zmíněného Wolffa, a s ním, což jsem se ovšem dozvěděl ještě později, tam odjel téměř celý Einsatz Reinhard včetně T-4, všechno se likvidovalo, Auschwitz měl nadále stačit a krásné jaderské pobřeží bylo výtečným odkladištěm těch, kterých už nebylo třeba, zanedlouho se k nim připojil dokonce i Blobel, měli se tu nechat pozabíjet Titovými partyzány, což by nám ušetřilo část nákladů; a pokud jde o stranické hodnostáře, i tady se zaznamenávalo, kdo chybí, ale ten seznam jsem nikdy neviděl – takže tohle všechno tedy Reichsführer činil zcela vědomě a podle instrukcí, a mohl ho k tomu vést jen jediný důvod, z něhož právě pramenila znatelná nervozita posluchačů, kteří ten důvod dobře pochopili: dělal to proto, aby nikdo z nich nemohl někdy v budoucnu říci, že o tom nevěděl, aby v případě porážky nikdo nemohl předstírat, že se tím nejhorším neprovinil, aby někoho jednoho dne nenapadlo začít tvrdit, že on nic, on muzikant; chtěl je do toho namočit, oni to moc dobře věděli, a proto byli tak nesví. Moskevská konference, na níž se Spojenci usnesli, že budou „válečné zločince“ pronásledovat až do těch nejodlehlejších koutů planety, se měla konat teprve za několik týdnů, koncem října, ale BBC už delší dobu a zejména od léta vedla na toto téma intenzivní propagandu a uváděla konkrétní jména, mimochodem poměrně přesně, neboť občas citovala důstojníky a někdy i poddůstojníky z jednotlivých KL, měla velice dobré informace, Staatspolizei si ostatně samosebou kladla otázku, jak je to možné, a to, nutno poznamenat, u zainteresovaných osob budilo jistou nervozitu, navíc z fronty nepřicházely dobré zprávy, abychom udrželi Itálii, museli jsme oklestit východní frontu, byla jen malá naděje, že se udržíme na Donci, Brjansk, Smolensk, Poltavu a Kremenčuk už jsme ztratili, Krym byl v ohrožení, každému muselo být zkrátka jasné, že se situace nevyvíjí příznivě, a muselo mezi nimi být určitě hodně takových, kteří si kladli otázku, co v budoucnu čeká nejen celé Německo, ale i je osobně, a odtud pramenily jisté úspěchy oné anglické propagandy, jež demoralizovala nejen ony výše zmíněné, nýbrž i další, o kterých jsem zatím nemluvil, neboť je chlácholila tím, že padne-li Reich, pro ně osobně to ještě nemusí znamenat konec, a tím činila strašidlo porážky o něco méně strašidelnějším, a odtud také, dá se předpokládat, pramenila nutnost dát funkcionářům Strany, SS a Wehrmacht na vědomí, že případná porážka se týká i jich osobně, šlo o to je znovu alespoň trochu motivovat, sdělit jim, že v očích Spojenců se předpokládanými zločiny jedněch provinili všichni, přinejmenším proto, že byli součástí systému, že všechny lodě či mosty – jak je libo – hoří, že není cesty zpět a že jedinou možností záchrany je vítězství. A vítězstvím by se skutečně všechno spravilo, neboť – zkuste si to představit – kdybychom byli zvítězili, kdyby Německo porazilo Rudé a zničilo Sovětský svaz, o žádných zločinech by se už nehovořilo, nebo vlastně ano, ale byly by to zločiny bolševické, náležitě zdokumentované díky ukořistěným archivům (smolenské archivy NKVD, jež jsme převezli do Německa a Američané je koncem války zkonfiskovali, přesně tuto úlohu sehrály, a to ve chvíli, kdy bylo třeba prostému voliči vysvětlit, proč byvší nejhorší zlosyn má najednou sloužit jako štít proti byvšímu hrdinnému spojenci, ze kterého se vyklubal zlosyn ještě horší), ba dokonce, abych se vrátil k tématu, by následovaly soudní procesy, proč ne, procesy s bolševickými pohlaváry, jen považte, pojmout to tak vážně, jako to udělali Anglosasové (Stalin, jak bylo známo, se těmto procesům smál, měl je za to, čím opravdu byly, tedy za pokrytectví, a navíc zbytečné), a pak by s námi celý svět s Angličany a Američany v čele začal vyjednávat, diplomaté by si zvykali na novou realitu a přes povykování newyorských Židů by ti evropští, kteří by rozhodně nikomu nechyběli, byli zahrnuti do zisků a ztrát, ostatně jako všichni další mrtví, Cikáni, Poláci a bůhvíkdo ještě, hroby poražených by zarůstaly travou a s vítězem by nikdo účtovat nechtěl, tohle neříkám, protože bych nás snad chtěl hájit, ne, je to prostá a děsivá pravda, podívejte se na Roosevelta, toho dobrého člověka, a jeho drahého přítele, strýčka Joea, kolik milionů lidí Stalin stihl povraždit už do roku 1941, dokonce už do devětatřicátého, samozřejmě mnohem víc než my, a hrozí mu, že bude v čele tabulky i v celkových součtech, vezměte si kolektivizaci, rozkulačování, masivní čistky a deportace v letech 1943 a 1944, a o tom se tehdy dobře vědělo, už ve třicátých letech víceméně všichni věděli o tom, co se v Rusku děje, věděl to i lidumil Roosevelt, ale ani to mu nebránilo, aby Stalina vychvaloval pro jeho loajalitu a lidskost, mimochodem přesto, že ho Churchill, na jednu stranu o něco méně naivní, na druhou stranu o něco méně realistický, opakovaně varoval, a kdybychom tedy nakonec tuhle válku vyhráli my, určitě by to dopadlo stejně, ti zarputilci, kteří by nás dál nazývali nepřáteli lidstva, by postupně umlkli, protože by je nikdo neposlouchal, a diplomaté by zahladili třecí plochy, protože Krieg ist Krieg und Schnaps ist Schnaps, není-liž pravda, tak už to na světě chodí. A možná by nás byli nakonec i oslavovali, jak to tak často předpovídal Führer, nebo možná ne, ale tak či tak by nám tleskalo hodně těch, kteří mezitím zmlkli, protože – což je tvrdá realita – jsme prohráli. A i kdyby v tomto ohledu přetrvalo určité napětí, za deset patnáct let, dříve nebo později, by se rozptýlilo, například až by naši diplomaté ostře odsoudili – přičemž by si ovšem ponechali prostor pro případnou jistou dávku pochopení – tvrdá opatření hraničící s porušováním lidských práv, k nimž by se musely uchýlit Velká Británie a Francie, aby obnovily pořádek v rebelujících koloniích, případně Spojené státy, aby zajistily stabilitu světového trhu a vypořádaly se s hnízdy komunistického odporu, což ostatně nakonec stejně udělaly, a jak to dopadlo, víme všichni. Bylo by totiž chybou, a dle mého mínění vážnou, domnívat se, že morální kodex západních mocností se nějak zásadně liší od toho našeho: mocnost je mocnost, nestane se jí a nezůstane jí jen tak náhodou. V Monaku či Lucembursku si přepych politické poctivosti mohou do jisté míry dovolit; v Anglii je to trochu jinak. Nebyl to snad britský úředník, muž, jenž vystudoval Oxford či Cambridge, který od roku 1922 doporučoval zajišťovat bezpečnost v koloniích prostřednictvím administrativních masakrů a hořce želel toho, že politická situace in the Home Islands těmto blahodárným opatřením není nakloněna? Případně – pokud chceme, jako to někteří činí, svalovat všechny naše chyby jen na antisemitismus, což je podle mého absurdní, nicméně pro mnohé lákavý omyl – by se mělo přiznat, že se Francie v této oblasti v předvečer první světové války činila mnohem víc než my (nemluvě o Rusku a tamějších pogromech!). Snad vás ostatně příliš nepřekvapuje, že takto znevažuji antisemitismus coby základní příčinu vraždění Židů: nelze zapomínat, že naši politikové hodlali zajít mnohem dál. V době porážky – a jelikož nehodlám přepisovat dějiny, byl bych první, kdo by to přiznal – už jsme kromě Židů zlikvidovali všechny německé nevyléčitelně tělesně a duševně postižené, většinu Cikánů a miliony Rusů a Poláků. A ví se, že plány byly ještě mnohem ambicióznější: tak například počet Rusů měl být podle odborníků Čtyřletého plánu a RSHA přirozeně snížen o třicet milionů, ba dokonce jich tedy podle názoru jednoho poněkud příliš zapáleného referenta z Ostministeria mělo zůstat jen něco mezi čtyřiceti šesti a padesát jedním milionem. A kdyby válka trvala ještě několik let, určitě bychom značně zredukovali populaci Poláků. Tato myšlenka visela ve vzduchu už nějakou dobu: viz ono značné množství korespondence, jež proběhla mezi Gauleiterem Greiserem z Warthegau a Reichsführerem a v níž Greiser od května 1942 žádá, aby směl využít plynová zařízení v Kulmhofu k likvidaci 35 000 polských souchotinářů, kteří podle něj představovali pro jeho Gau velkou zdravotní hrozbu; po sedmi měsících mu Reichsführer dal konečně na srozuměnou, že jeho návrh je sice zajímavý, ale předčasný. Celý tento můj nástin vám jistě připadá velmi necitelný: chci vám tím však jen dokázat, že naše mýcení národa Mojžíšova nepramenilo jen z nějaké iracionální nenávisti k Židům – už jsem myslím ukázal, s jakou nevolí se na antisemity emocionálního typu v SD a obecně v SS pohlíželo –, nýbrž že šlo o odůvodněné a pevné rozhodnutí uchýlit se při řešení nejrůznějších sociálních problémů k násilí, v čemž bychom se od bolševiků lišili jedině přístupem k jednotlivým kategoriím problémů: jejich přístup byl založen na horizontálním členění společnosti (třídy), ten náš na vertikálním, ale oba byly stejně deterministické (což už jsem myslím zdůrazňoval) a vedly k využití stejných metod řešení. A při hlubším zamyšlení lze vyvodit, že tato vůle nebo přinejmenším schopnost smířit se při řešení celospolečenských otázek s mnohem radikálnějšími metodami se nezrodila z ničeho jiného, než z našich nezdarů po první světové válce. Tou utrpěly všechny země (snad kromě Spojených států); ale díky vítězství a morální útěše, jež z vítězství plynula, mohli Angličané, Francouzi a dokonce i Italové snáze zapomenout na utrpení i ztráty, těšit se z vlastní spokojenosti, dokonce se v ní rochnit, čímž však tyto národy začaly být náchylnější ke strachu, děsila je představa, že by se tento tak křehký kompromis rozpadl. Zato my, my už jsme neměli co ztratit. Bili jsme se stejně čestně jako naši nepřátelé; přitom se s námi zacházelo jako se zločinci, ponížili nás, rozkouskovali, posmívali se našim mrtvým. Rusové neměli, objektivně vzato, karty rozdané o nic lépe. Nebylo tedy nic logičtějšího než si říci: dobrá – je-li to takhle, je-li správné obětovat výkvět národa, poslat na smrt ty největší vlastence, ty nejzapálenější, nejoddanější příslušníky naší rasy, a to vše pro blaho národa – a přitom to k ničemu nevede a na jejich oběti se plive –, jaké pak tedy mají právo na život ty nejhorší živly, kriminálníci, blázni, retardovaní, asociálové, Židé, nemluvě o našich vnějších nepřátelích? A jsem přesvědčen, že bolševici uvažovali stejně. Dbali jsme na takzvané humánní zásady, a k ničemu to nevedlo, tak proč se utápět v něčem, za co jsme dokonce ani nesklidili kouska uznání? A to nevyhnutelně vedlo k mnohem přímočařejšímu, tvrdšímu a radikálnějšímu přístupu k našim problémům. V každé době a v každé společnosti se při řešení sociálních problémů rozhodovalo mezi potřebami kolektivu a právy jednotlivce, a tak se vyvinulo velmi omezené množství možných řešení: velice zkratkovitě řečeno se jedná o smrt, dobročinnost nebo vyloučení ze společnosti (historicky vzato zejména o vyhnanství). Řekové své chromé děti pohazovali; Arabové si uvědomovali, že takové děti jsou pro jejich rodinu příliš velkou zátěží, ale zabíjet je nechtěli, a tak je svěřovali do péče obci, využívajíce systému zakátu, povinných náboženských almužen (jakési dobročinné daně); a u nás ještě dnes existují pro takové případy speciální ústavy, aby jejich neštěstí nebylo těm zdravým na očích. Pokud se ovšem na situaci podíváme takto obecně, zjistíme, že přinejmenším v Evropě od 18. století rozličná řešení různých problémů – smrt pro zločince, izolace pro nemocné nakažlivými nemocemi (leproserie), křesťanská charita pro retardované – splynula pod vlivem osvícenství v jediný typ řešení, který se dá uplatnit na všechny možné případy a donekonečna obměňovat: je to institucionalizovaná, státem financovaná izolace, chcete-li, jistý druh vnitřního vyhnanství, které může mít převýchovné ambice, ale rozhodně je prakticky účelné: kriminálníci do kriminálu, nemocní do nemocnice, blázni do blázince. A každý snad vidí, že tato řešení, jež jsou rovněž velice humánní, jsou výsledkem kompromisu, že mohou fungovat jen v bohaté společnosti a že, když se to tak vezme, nejsou nezbytná. Po první světové válce mnozí pochopili, že už nejsou vhodná, že už nedokáží čelit nové šíři problému, neboť ubylo finančních prostředků, naopak rizika se zvýšila na dříve nemyslitelnou úroveň (miliony válečných mrtvých). Bylo třeba nových řešení a ta se také našla, neboť když člověk potřebuje řešení, vždycky ho najde, a takzvané demokratické země v případě potřeby také řešení vždy našly. Proč tedy ale Židé, mohli bychom se dnes ptát? Co mají Židé společného s blázny, zločinci a nemocnými? Je však přece téměř nabíledni, že Židé odjakživa sami sebe prezentovali jako „problém“ a přáli si za každou cenu zůstat stranou. Nejstarší protižidovské spisy, ty, jež dávno před přelomem letopočtu a vznikem antisemitismu církevního napsali alexandrijští Řekové, je přece obviňují z asociálnosti, z porušování zákonů pohostinnosti – základu a hlavního politického principu antického světa –, a to prý kvůli jejich stravovacím zákazům, které jim bránily chodit se najíst k druhým nebo je k sobě na jídlo zvát, být hosty či hostiteli. A pak je tu samozřejmě otázka náboženská. Nechci tu, jak by to možná mohlo vypadat, dávat Židům jejich vlastní tragédii za vinu; snažím se jen naznačit, že vývoj evropských dějin, podle některých nešťastný, podle jiných nevyhnutelný, určil, že ještě dnes je v pohnutých dobách přirozené obrátit se proti Židům, že jakmile se někdo pustí do násilného přebudovávání společnosti, Židé na to dříve nebo později doplatí – v našem případě dříve, v případě sovětském později –, a že to v žádném případě není náhoda. A někteří Židé nyní, kdy je hrozba antisemitismu vzdálená, skutečně neznají míru.

Nepochybuji, že vás tyto úvahy jistě velice zaujaly; ale trochu jsem se myšlenkami zatoulal, ještě jsem pořád nemluvil o tom slavném šestém říjnu, který jsem tu chtěl krátce vylíčit. Ze spánku mě probralo svižné zaťukání na dveře kupé; rolety byly stažené, kolik je hodin, to jsem netušil, určitě se mi něco zdálo a pamatuji si, že jsem byl naprosto dezorientovaný. Pak jsem uslyšel jemný, ale rázný hlas Mandelbrodovy asistentky: „Za půl hodiny jsme na místě, Herr Sturmbannführer.“ Umyl jsem se, oblékl a vyšel si protáhnout nohy do předpokoje. Tam jsem narazil na onu mladou ženu. „Dobré ráno, Herr Sturmbannführer. Vyspal jste se dobře?“ – „Ano, děkuji. Už se dr. Mandelbrod vzbudil?“ – „To nevím, Herr Sturmbannführer. Dáte si kávu? Po příjezdu se bude podávat kompletní snídaně.“ Vrátila se s malým podnosem. Kávu jsem si vypil vestoje, mírně rozkročený, abych vyrovnal houpání vlaku; ona se usadila do křesílka a cudně přehodila nohu přes nohu – nyní na sobě, jak jsem si všiml, měla místo včerejších černých rajtek dlouhou sukni. Vlasy měla stažené do přísného uzlu. „Vy si nedáte?“ zeptal jsem se. – „Ne, děkuji.“ Mlčeli jsme, dokud nezaskřípěly brzdy. Podal jsem jí šálek a vzal si svou cestovní tašku. Vlak zpomalil. „Na shledanou,“ řekla. „Dr. Mandelbrod se s vámi sejde později.“ Na nástupišti vládl mírný zmatek, rozespalí Gauleiter vystupovali, zívali a byli vítáni kohortou funkcionářů v civilu i v uniformách SA. Jeden z nich si všiml mé uniformy SS a zamračil se. Ukázal jsem na Mandelbrodův vagon; tvář se mu opět rozjasnila: „Promiňte,“ omlouval se. Řekl jsem mu své jméno a on se podíval na seznam: „Ano, už to vidím. Budete bydlet se členy Reichsführung v hotelu Posen. Je tam pro vás pokoj. Seženu vám auto. Tady je program.“ V hotelu, přepychové a poněkud smutné budově z pruské éry, jsem se osprchoval, oholil, převlékl a naházel do sebe několik chlebů se zavařeninou. Kolem osmé jsem sešel do vstupní haly. Dovnitř a ven začínali proudit lidé. Konečně jsem našel Brandtova asistenta, jakéhosi Hauptsturmführera, a ukázal jsem mu program, který jsem předtím obdržel. „Můžete vyrazit. Reichsführer sice přijede až odpoledne, ale nějací důstojníci tam už budou.“ Vůz, který zapůjčil Gau, tu pořád ještě čekal, a tak jsem se nechal odvézt na Schloss Posen; cestou jsem obdivoval radnici s modrou věží a arkádami, pestrá průčelí úzkých měšťanských domů namačkaných kolem Starého náměstí, nenápadně fantaskní odrazy několika století architektonických stylů, až se tato prchavá ranní radost roztříštila o samotný zámek, ke kterému se tiskla vysoká věž s lomenými oblouky, rozměrný shluk budov otočených zády k velkému, prázdnému prostranství, humpolácký, ježící se špičatými střechami, masivní, důstojný, přísný, monotónní; už se před ním jeden po druhém začínaly řadit ovlaječkované mercedesy hodnostářů. Program začínal sérií přednášek odborníků blízkých Speerovi, mezi nimi například ocelářského magnáta Waltera Rohlanda, kteří jeden po druhém se smutnou precizností nastiňovali současný stav válečné výroby. V první řadě těm truchlivým zprávám s vážnou tváří naslouchala velká část elity státu: dr. Goebbels, ministr Rosenberg, Axmann, velkoadmirál Dönitz, Feldmarschall Milch z Luftwaffe a jakýsi tlustý muž s býčí šíjí a hustými, dozadu sčesanými vlasy, na kterého jsem se během jedné z přestávek zeptal: byl to Reichsleiter Bormann, Führerův osobní tajemník a vedoucí hlavní kanceláře NSDAP. To jméno jsem samozřejmě znal, ale o něm samotném jsem toho moc nevěděl; v novinách a ve filmových týdenících o něm nikdy nebylo ani zmínky, a nevzpomínal jsem si, že bych někde viděl jeho fotografii. Po Rohlandovi přišla řada na Speera: ve své přednášce, která netrvala ani hodinu, se věnoval stejným tématům, na něž došlo už večer předtím v Prinz-Albrecht-Palais, a to podivuhodně přímým, až uspěchaným způsobem. Teprve teď jsem zahlédl Mandelbroda: na tu jeho neskladnou plošinu mu vyčlenili zvláštní místo po straně; poslouchal s očima zavalenýma varhánky kůže, s buddhistickou nevšímavostí, obklopený dvěma asistentkami – takže byly skutečně dvě – a vysokým, sporým Herr Lelandem. Poslední Speerova slova vzbudila rozruch: vrátil se k tématu obstrukcí ze strany Gaue, vyjádřil svůj souhlas s Reichsführerem a pohrozil, že s těmi, kdo se nepodřídí, bude tvrdě naloženo. Jakmile sestoupil z pódia, vrhlo se k němu několik povykujících Gauleiter. Byl jsem moc daleko, a tak jsem neslyšel, co říkají, ale dovedl jsem si to představit. Leland se naklonil k Mandelbrodovi a cosi mu pošeptal. Vzápětí jsme byli pozváni zpět do města, na banket do hotelu Ostland, kde byli ubytováni vysocí funkcionáři. Asistentky vyvezly Mandelbroda postranním vchodem, ale já ho na nádvoří vyhledal a pozdravil jeho i Herr Lelanda. Konečně jsem tak zjistil, jak cestuje: jeho speciální mercedes s obrovskou kabinou byl vybaven zvláštním zařízením, po kterém do auta zajížděl vozík odmontovaný od podvozku. Podvozek se, stejně jako obě asistentky, vezl v dalším autě. Mandelbrod mě vzal s sebou, usadil jsem se na sklápěcím sedadle; Leland si sedl dopředu vedle řidiče. Litoval jsem, že jsem nejel s děvčaty: Mandelbrod jako by ony páchnoucí pšouky, které z něj vycházely, vůbec nevnímal; naštěstí cesta netrvala dlouho. Mandelbrod mlčel a zdálo se, že podřimuje. Přemýšlel jsem, jestli z vozíku někdy vstává, a jestli ne, tak jak se obléká, jak koná potřebu? Jeho asistentky musely být každopádně ke všemu odhodlané ženy. Během recepce jsem diskutoval se dvěma důstojníky z Persönlicher Stab, s Wernerem Grothmannem, který byl právě jmenován na Brandtovo místo (Brandt, povýšený na Standartenführera, zaujal místo po Wolffovi) a jedním důstojníkem SS pro policejní úkoly. Právě oni mi myslím jako první řekli o tom, jak silně dva dny předtím zapůsobil na Gruppenführer Reichsführerův projev. Hovořili jsme i o Globocnikově odchodu, který všechny skutečně překvapil; o důvodech této změny jsme ale nespekulovali, natolik dobře jsme se neznali. Pak se vedle mě objevila jedna ze dvou amazonek – skutečně mi dělalo problémy je od sebe rozeznat, dokonce jsem ani netušil, která z nich se mi to včera večer nabízela. „Omlouvám se, meine Herren,“ pravila s úsměvem. I já jsem se omluvil a vydal se za ní skrz dav. Mandelbrod a Leland mluvili se Speerem a Rohlandem. Pozdravil jsem je a poblahopřál Speerovi k jeho projevu; zatvářil se rozmrzele: „Všem zjevně po chuti nebyl.“ – „To vůbec nevadí,“ opáčil Leland. „Pokud se shodnete s Reichsführerem, žádný z těchhle nametených kreténů vám nebude moci odporovat.“ Zaskočilo mě to: ještě nikdy jsem Herr Lelanda neslyšel mluvit tak tvrdě. Speer pokýval hlavou. „Snažte se udržovat s Reichsführerem pravidelný kontakt,“ zaševelil Mandelbrod. „Nedopusťte, aby tenhle čerstvý elán uvadl. Pokud nebudete chtít Reichsführera zatěžovat méně podstatnými otázkami, spojte se tady s mým mladým přítelem. Za jeho důvěryhodnost ručím.“ Speer si mě roztržitě prohlížel: „Já už ale na ministerstvu styčného důstojníka mám.“ – „Zajisté,“ odpověděl Mandelbrod. „Ale Sturmbannführer Aue má k Reichsführerovi určitě snazší přístup. Bez obav se na něj obracejte.“

„Dobrá,“ opáčil Speer. Rohland se otočil k Lelandovi: „Takže ohledně Mannheimu se shodneme…“ Mandelbrodova asistentka do mě jemně strčila loktem, aby mi dala najevo, že už mě tu není třeba. Rozloučil jsem se a nenápadně se odebral ke stolům s jídlem. Mladá žena mě následovala a nechala si nalít čaj; já zatím ochutnával studené občerstvení. „Myslím, že dr. Mandelbrod je s vámi velice spokojený,“ pronesla krásným, monotónním hlasem. – „Nevím sice proč, ale když to říkáte, musím vám věřit. Pracujete pro něj už dlouho?“ – „Několik let.“ – „A předtím?“ – „Dělala jsem si ve Frankfurtu doktorát z latiny a němčiny.“ Zvedl jsem obočí. „To bych býval nehádal. A neunavuje vás pracovat pro dr. Mandelbroda na plný úvazek? Připadá mi poměrně náročný.“ – „Každý slouží tam, kde je ho třeba,“ odvětila bez zaváhání. „A já jsem důvěrou dr. Mandelbroda velice poctěna. Německo zachrání právě lidé jako on a Herr Leland.“ Prohlížel jsem si její hladkou, oválnou, jen velmi nenápadně nalíčenou tvář. Zřejmě byla velice krásná, ale tahle zcela abstraktní krása nevynikala žádnou zvláštností, žádným detailem, kterého by se dalo zachytit. „Mohu vám položit otázku?“ zeptal jsem se. „Samozřejmě.“ – „Na chodbičce ve vlaku je poměrně šero. To vy jste mi přišla zaklepat na dveře?“ Tiše, perlivě se zasmála. „Zase takové šero tam není. Ale odpověď zní – ne: byla to má kolegyně Hilde. Proč? Byl byste býval radši, kdybych přišla já?“ – „Ne, takhle to bylo v pořádku,“ zareagoval jsem neobratně. – „Jestli se naskytne příležitost,“ řekla a dívala se mi přitom přímo do očí, „s radostí to udělám. A doufám, že už nebudete tolik unavený.“ Zrudl jsem. „Jak se tedy vlastně jmenujete? Jen abych to věděl.“ Podala mi drobnou ručku s naleštěnými nehty; dlaň měla suchou a něžnou a stisk pevný jako muž. „Hedwig. Pěkný zbytek dne, Sturmbannführere.“

Reichsführer se s mlčenlivou suitou důstojníků a s Rudolfem Brandtem po boku objevil asi ve tři hodiny odpoledne, chvíli poté, co jsme se vrátili na Schloss. Brandt mě zahlédl a kývl na mě; zdobily ho čerstvé prýmky, ale když jsem k němu došel, nedal mi čas, abych mu mohl pogratulovat: „Po Reichsführerově projevu odjíždíme do Krakova. Pojedete s námi.“ – „V pořádku, Herr Standartenführer.“ Himmler se posadil do první řady vedle Bormanna. Nejprve jsme si vyslechli projev Dönitze, který obhajoval dočasné pozastavení ponorkové války a doufal, že bude opět brzy obnovena; dále Milcha, jenž doufal, že nové taktiky Luftwaffe brzy učiní přítrž nepřátelským náletům na naše města; a Schepmanna, nového velitele štábu SA, jenž nedoufal v nic, co by mi utkvělo v hlavě. Kolem půl šesté vystoupil na pódium Reichsführer; na vysoké tribuně obklopovala jeho drobnou postavu krvavá červeň praporů a černé helmy čestné gardy; tvář měl téměř zakrytou vysokými válci mikrofonů; na sklech brýlí se mu odráželo světlo lustrů. Reproduktory dodávaly jeho hlasu silně kovové zabarvení. O reakci publika už jsem hovořil; litoval jsem, že z mého místa na konci sálu se mi naskýtá pohled spíše na zátylky než na tváře. Přes všechen svůj úděs a překvapení bych ovšem mohl dodat, že některá z jeho vyjádření mě osobně zasáhla, zejména ta, v nichž hovořil o vlivu tohoto rozhodnutí na ty, kteří jsou pověřeni jeho vykonáním, o tom, jak jim hrozí, že vnitřně okorají a zlhostejní a že ztratí úctu k životu, nebo že naopak zchoulostiví a podlehnou slabosti a depresím – ano, tuto strašlivě úzkou cestu mezi Scyllou a Charybdou jsem moc dobře znal, ta slova mohla být určeně mně, a do jisté míry a při vší skromnosti skutečně byla určena mně a těm, kteří byli jako já postiženi tou hroznou zodpovědností, to právě k nám promlouval náš Reichsführer, který dobře věděl, co musíme přetrpět. To ovšem neznamená, že by se jakkoliv nechal unést sentimentalitou; jak ke konci projevu s takovou syrovostí pravil: Bude prolito ještě mnoho slzí, ale to nevadí; už teď se jich prolévá dost; ta slova mi znějí téměř shakespearovsky, ale možná, že pocházejí z jiného projevu, který jsem četl později, nejsem si jistý a nezáleží na tom. Po proslovu, bylo to asi v sedm hodin, nás Reichsleiter Bormann pozval na pohoštění do přilehlého sálu. Hodnostáři, zejména ti nejstarší z Gauleiter, vzali bar útokem; já, jelikož mě čekala cesta s Reichsführerem, jsem nepil. Reichsführera jsem zahlédl v rohu, stál před Mandelbrodem a s ním Bormann, Goebbels a Leland; k sálu se točil zády a ani trochu ho nezajímalo, jaký účinek jeho slova vzbudila. Gauleiter pili jednu za druhou a tiše hovořili; tu a tam některý z nich vykřikl nějakou banalitu; jeho kolegové pokývali hlavou a zase se napili. Musím přiznat, že přes veškerý dojem z projevu mně osobně dělal větší starosti onen polední rozhovor: bylo mi naprosto jasné, že pro mě Mandelbrod má nějaké poslání, ale jaké a ve vztahu ke komu, to jsem ještě netušil; o jeho vztazích s Reichsführerem a ostatně i se Speerem jsem toho věděl příliš málo, což mě znervózňovalo, cítil jsem, že to je na mě příliš vysoká hra. Napadlo mě, jestli by mi v tom nemohla udělat jasno Hilde či Hedwig; zároveň jsem velice dobře věděl, že by mi ani v posteli neřekly nic, o čem by Mandelbrod nechtěl, abych to věděl. A Speer? Dlouho jsem měl pocit, že si jasně vzpomínám, jak i on na tomto banketu hovoří s Reichsführerem, ale nepřemýšlel jsem o tom. Pak jsem se před nějakou dobou v jisté knize dočetl, jak už léta energicky popírá, že by tam byl, tvrdí prý, že odjel v poledne s Rohlandem a že Reichsführerův projev neslyšel. Mohu k tomu říci jen to, že je to možné: co se mě týče, po našem krátkém rozhovoru na polední recepci jsem si ho už nijak zvlášť nevšímal, soustředil jsem se spíše na dr. Mandelbroda a na Reichsführera, a mimoto tam bylo opravdu hodně lidí; přesto mám dojem, že jsem ho ten večer viděl, a on sám popsal onu zuřivou pitku Gauleiter, po níž, jak tvrdí ve své vlastní knize, museli některé z nich do zvláštního vlaku odnést, tou dobou už jsem já byl na cestě s Reichsführerem, a tak jsem to na vlastní oči neviděl, ale on to popisuje, jako by u toho byl, takže těžko říci, a v každém případě jsou to trochu zbytečné vytáčky: ať už Reichsminister Speer toho dne Reichsführerovu řeč slyšel, nebo ne, věděl o tom stejně jako všichni ostatní; tou dobou o tom věděl přinejmenším tolik, aby věděl, že je lepší nevědět více, abych citoval historiky, a navíc mohu potvrdit, že o něco později, když už jsem ho poznal lépe, věděl všechno, včetně těch záležitostí s ženami a dětmi, které se samozřejmě nemohly nikde shromažďovat bez jeho vědomí, i když o tom, pravda, nikdy nemluvil, a i když si nebyl vědom veškerých praktických detailů, které koneckonců nespadaly do jeho pole působnosti. Nepopírám, že by o tom určitě raději nevěděl; Gauleiter von Schirach, kterého jsem toho večera viděl, jak s povolenou kravatou a rozepnutým límečkem sedí zhroucený na židli a hází do sebe jeden koňak za druhým, by o tom také určitě raději nevěděl, a mnoho dalších také ne, buď jim scházela odvaha a přesvědčení, nebo už se obávali spojeneckých represí, ale je třeba dodat, že tito muži, tito Gauleiter, toho pro válečné úsilí mnoho neudělali, ba dokonce je v některých případech brzdili, zatímco Speer, a na tom se nyní shodují všichni odborníci, přidal národněsocialistickému Německu alespoň dva roky, k prodloužení celé záležitosti přispěl více než kdokoliv jiný, a kdyby mohl, prodloužil by ji ještě víc, a určitě si přál, abychom zvítězili, pro vítězství se dřel jako blázen, pro vítězství onoho národněsocialistického Německa, které likvidovalo Židy včetně jejich žen a dětí, a také Cikány a mnohé další, a proto si dovolím – přestože si nesmírně vážím toho, čeho dosáhl v ministerské funkci – považovat jeho tak okatě projevovanou poválečnou lítost za maličko neslušnou, tu lítost, která mu bezesporu zachránila krk, přestože si nezasloužil žít o nic více či méně než ostatní, například Sauckel či Jodl, a která ho později, aby si zachoval tvář, přiměla k čím dál tím košatějším manévrům, a přitom by bývalo stačilo, aby po odpykání trestu řekl: Ano, věděl jsem to, no a co? Jak to tak pěkně, prostým způsobem, který je vlastní prostým lidem, v Jeruzalémě vyjádřil můj soukmenovec Eichmann: „Lítost je dobrá tak leda pro děti.“

Z recepce jsem na Brandtův rozkaz odešel asi v osm hodin, ani jsem se nemohl rozloučit s dr. Mandelbrodem, který byl zabraný do hovoru. Ještě s několika dalšími důstojníky mě odvezli do hotelu Posen pro věci a pak na nádraží, kde na nás čekal Reichsführerův zvláštní vlak. Opět jsem měl k dispozici vlastní kupé, ale tohle mělo mnohem skromnější rozměry než to ve vagonu dr. Mandelbroda, a to včetně lůžka. Tento vlak, nazvaný Heinrich, byl mimořádně prakticky řazený: vpředu se kromě Reichsführerových osobních pancéřovaných vozů nacházely vagony vybavené jako kanceláře a jako mobilní ústředny, a to vše bylo chráněno plošinami s protiletadlovými zbraněmi; v případě potřeby mohla celá Reichsführung pracovat na cestách. Reichsführera jsem nastupovat neviděl; chvíli po našem příjezdu se vlak dal do pohybu; tentokrát jsem v kupé měl okno, takže jsem mohl zhasnout a ze tmy vyhlížet do noci, do krásné, jasné podzimní noci ozářené hvězdami a srpkem měsíce, který zaléval chudou polskou krajinu jemným kovovým přísvitem. Z Posenu do Krakova je to asi čtyři sta kilometrů; mnohokrát jsme stavěli, buď kvůli poplachům, nebo překážkám na trati, a tak jsme do cíle dorazili dlouho po svítání; už jsem byl vzhůru, seděl jsem na lůžku a díval se, jak se šedé pláně a brambořiště pozvolna barví do růžova. Na krakovském nádraží nás očekávala čestná garda v čele s General-Gouverneurem, červený koberec a fanfáry; už zdálky jsem viděl Franka obklopeného mladými Polkami v národních krojích a s košíky květin, jak zdraví Reichsführera vztyčenou pravicí, div mu uniforma nepraskne; pak spolu prohodili několik srdečných vět a vnořili se do ohromné limuzíny. Ubytovali jsme se v hotelu přímo pod Wawelem; vykoupal jsem se, pečlivě se oholil a poslal jsem do prádelny jednu z uniforem. Pak jsem se procházkou přes krásné, prosluněné krakovské ulice vydal k úřadu HSSPF, odkud jsem poslal dálnopis do Berlína, abych zjistil, jak pokročil můj projekt. V poledne jsem se jako člen Reichsführerovy delegace účastnil oficiálního oběda; seděl jsem u stolu s několika dalšími důstojníky SS a Wehrmacht a rovněž s nižšími úředníky General-Gouvernementu; u stolu v čele místnosti jsem vedle Reichsführera a General-Gouverneura zahlédl Bierkampa, ale neměl jsem příležitost ho jít pozdravit. Hovor se točil hlavně kolem Lublinu, Frankovi lidé nám potvrdili fámu, že si v GG přáli, aby Globocnik za své bohatýrské zpronevěry letěl: podle jedné verze ho dokonce Reichsführer chtěl jako exemplární případ nechat zatknout a soudit, jenže Globocnik si prozíravě nashromáždil značné množství kompromitujících materiálů a s jejich pomocí si vyjednal téměř přepychový odpočinek na svém rodném pobřeží. Po hostině následovaly projevy, ale já na ně nečekal a vrátil jsem se do města podat hlášení Brandtovi, který se ubytoval u HSSPF. K hlášení toho mnoho nebylo: oddělení D III dalo svůj souhlas téměř okamžitě, ale na názory ostatních oddělení i RSHA jsme ještě čekali. Brandt mi dal za úkol, abych po návratu věc urychlil: Reichsführer si prý přeje, aby byl projekt do poloviny měsíce hotov.

Na večerní recepci Frank nešetřil. Přes nádvoří Wawelu stála šikmo ve špalíru čestná garda s tasenými šavlemi a v uniformách hýřících zlatými prýmky; vojáci stáli i na schodišti, na každém třetím schodu jeden vzdával čest zbraní; u vchodu do plesového sálu vítal hosty sám Frank v uniformě SA a vedle něj jeho žena, matróna, které z otřesných zelených konfekčních sametových šatů přetékalo bledé maso. Wawel svítil naplno: už z města bylo vidět, jak nahoře na skále září; vysoká sloupořadí lemující nádvoří zdobily girlandy ze žárovek, vojáci za špalírem čestné gardy svírali v rukou pochodně; a když člověk vyšel ze sálu a procházel se arkádami, nádvoří vypadalo jako obehnané planoucími kruhy, jako světelná studna, na jejímž dně tiše hučely soustředné řady loučí; na druhé straně paláce, pod ohromným balkonem přilepeným k boční stěně, se u nohou hostů prostíralo černé a tiché město. Na pódiu na konci hlavního sálu vyhrával orchestr vídeňské valčíky; zaměstnanci GG si přivedli manželky, několik párů tančilo, další hosté pili, smáli se, plenili bohatě prostřené stoly nebo jako já sledovali ruch. Kromě několika kolegů z Reichsführerovy delegace jsem tu znal jen málo lidí. Prohlížel jsem si kazetový strop ze vzácných dřev všech možných barev; v každém čtverci byla umístěná vyřezávaná a malovaná hlava. Byli tu vousatí vojáci, měšťané v kloboucích, kurtizány s péřovými čelenkami, koketní dámy, a ti všichni nás, podivné nájezdníky, shůry nevzrušeně pozorovali. Vzadu za hlavním schodištěm nechal Frank otevřít další sály, v každém bylo pohoštění, křesla a pohovky pro ty, kdo si chtěli odpočinout nebo mít soukromí. Harmonické perspektivy černobílých kosočtvercových dlaždic byly rozbíjeny krásnými, velikými, starožitnými koberci, které tlumily kroky, jež se jinde zvučně rozléhaly po mramoru. Po obou stranách každých dveří vedoucích ze sálu do sálu stáli dva vojáci v přilbách a s šavlí vztyčenou přímo před nosem jak angličtí horse-guards. Se sklenkou vína v ruce jsem bloudil místnostmi a kochal se vlysy, stropy a obrazy; slavné vlámské tapiserie Zikmunda Augusta odsud bohužel Poláci na začátku války odvezli: říkalo se, že jsou v Anglii nebo dokonce v Kanadě, a Frank to často odsuzoval jako rozkrádání polského kulturního dědictví. Když mě to přestalo bavit, připojil jsem se ke skupince důstojníků SS, kteří probírali pád Neapole a Skorzenyho heroické činy. Poslouchal jsem je jen na půl ucha, protože mě zaujal podivný zvuk, jakési rytmické vrčení. Blížilo se to a já se začal rozhlížet; pak jsem ucítil, jak mi něco šťouchlo do boty, a pohlédl jsem dolů: právě do mě vrazilo pestré šlapací autíčko, ve kterém sedělo krásné světlovlasé děcko. Chlapeček mě s přísným výrazem mlčky sledoval a baculatýma ručkama svíral volant; mohlo mu být tak čtyři nebo pět let a na sobě měl pěkný pepita obleček. Usmál jsem se, ale chlapeček stále mlčel. Pochopil jsem a s drobnou úklonou jsem uhnul; chlapec, stále mlčky, začal opět zuřivě šlapat, zamířil do vedlejšího sálu a zmizel mezi strážnými. Za několik minut jsem zaslechl, že se vrací: řítil se přímo kupředu bez ohledu na lidi, kteří se před ním museli rozestupovat. Když dojel až ke stolu s jídlem, zastavil, vystoupil z autíčka a chtěl si vzít kousek dortu; měl ale příliš krátké ručičky a na stůl nedosáhl, ani když stál na špičkách. Došel jsem k němu a zeptal se: „Který bys chtěl?“ Stále beze slova ukázal na Sacher Torte. „Mluvíš německy?“ zeptal jsem se ho. Zatvářil se rozhořčeně: „Jasně že mluvím německy!“ – „Tak to tě museli naučit slovo bitte.“ Zavrtěl hlavou: „Já nemusím říkat bitte!“ – „A pročpak?“ – „Protože můj tatínek je polský král a všichni ho tady musí poslouchat!“ Přikývl jsem: „To je moc hezké. Ale měl by ses naučit rozeznávat uniformy. Já nesloužím tvému tatínkovi, sloužím Reichsführerovi-SS. Takže jestli chceš dort, musíš mi říct bitte.“ Dítě semklo rty a váhalo; na takový odpor zjevně nebylo zvyklé. Konečně to vzdalo: „Mohl bych dostat dort, bitte?“ Vzal jsem kousek Torte a podal mu ho. Chlapec jedl, matlal si čokoládu kolem úst a zkoumavě si prohlížel mou uniformu. Pan ukázal prstem na Železný kříž: „Vy jste hrdina?“ – „Svým způsobem ano.“ – „Můj tatínek je velitel, ale ve válce není.“ – „Já vím. Bydlíš tu odjakživa?“ Přikývl. „A líbí se ti na zámku?“ Pokrčil rameny: „Ujde to. Jenom tu nejsou žádné jiné děti.“ – „Ale máš přece sourozence, ne?“ Přikývl: „Mám, ale nehraju si s nimi.“ – „Proč?“ – „Nevím. Proto.“ Chtěl jsem se zeptat, jak se jmenuje, ale u vchodu do sálu se strhl jakýsi rozruch: mířil k nám dav lidí s Frankem a Reichsführerem v čele. „Á, tady jsi!“ volal Frank na chlapečka. „Pojď, pojď s námi. A vy také, Sturmbannführere.“ Vzal synka do náručí a ukázal mi na autíčko: „Můžete ho vzít?“ Chopil jsem se autíčka a následoval jsem je. Houf prošel všemi sály a zastavil se přede dveřmi, které Frank nechal otevřít. Pak ustoupil, aby mohl projít Himmler: „Až po vás, drahý Reichsführere. Jen račte.“ Postavil synka na zem a postrčil ho před sebe, zaváhal, vyhledal mě pohledem a pošeptal mi: „Nechte to někde v koutě. Pak se pro něj zastavíme.“ Následoval jsem je do sálu a odložil autíčko. Uprostřed místnosti stál velký stůl, na kterém se pod černou plachtou cosi skrývalo. Frank s Reichsführerem po boku čekal na ostatní hosty a vybízel je, aby se rozestavěli kolem stolu, který musel měřit alespoň tři krát čtyři metry. Maličký se opět na špičkách natahoval ke stolu, ale dosáhl sotva k desce. Frank se rozhlédl, uviděl, že se držím poněkud stranou, a zavolal na mě: „Promiňte, Sturmbannführere. Viděl jsem, že už jste se spřátelili. Nevadilo by vám, kdybyste ho zvedl, aby také viděl?“ Sehnul jsem se a vzal dítě do náručí; Frank mě pustil vedle sebe, a zatímco vcházeli poslední hosté, pročesával si rukou vlasy a hladil jednu ze svých medailí; netrpělivost z něj přímo sálala. Jakmile tu byli všichni, Frank se otočil k Himmlerovi a obřadně pronesl: „Drahý Reichsführere, to, co nyní uvidíte, je nápad, kterým se ve svých volných chvilkách už nějaký čas zaobírám. Jde o projekt, který, jak doufám, po válce Krakov, hlavní město polského General-Gouvernementu, proslaví a udělá z něj celoněmeckou atrakci. Až bude realizován, chystám se ho věnovat Führerovi k narozeninám. Ale jelikož jste nás k našemu nesmírnému potěšení navštívil, už to nechci déle tajit.“ Jeho odulá tvář slabošských, poživačných rysů zářila radostí; Reichsführer ho s rukama za zády přes svůj cvikr sledoval pohledem napůl pobaveným, napůl znuděným. Já doufal hlavně, že si pospíší: dítě se začínalo pronášet. Frank dal znamení, několik vojáků se chopilo plachty a odhalilo veliký architektonický model, jakýsi park se stromy a křivolakými cestičkami, jež vedly mezi domy různých stylů, obehnanými plotem. Zatímco se Frank naparoval, Himmler si model pozorně prohlížel. „Co to je?“ zeptal se konečně. „Vypadá to jako zoo.“ – „Téměř jste to trefil, drahý Reichsführere,“ zahihňal se Frank s palci vraženými do kapes blůzy. „Tohle je, po vídeňsku řečeno, Menschengarten, antropologická zahrada, kterou bych tady, v Krakově, rád založil.“ Rozmáchlým gestem ukázal na maketu. „Vzpomínáte si, drahý Reichsführere, jak se v dobách našeho mládí, před válkou, chodilo na Hagenbeckovy Volkerschauen? Se Samoany, Laponci a Súdánci? Jednu předváděl v Mnichově, otec mě tam vzal; určitě jste to také viděl. Další byly v Hamburku, ve Frankfurtu, v Basileji, měly velký úspěch.“ Reichsführer se drbal na bradě: „Ano, ano, vzpomínám si. Byly to takové putovní výstavy, ne?“ – „Ano. Ale tahle, ta bude stálá, jako zoo. A nebude to žádná lidová zábava, nýbrž pedagogický a vědecký nástroj. Shromáždíme tu vzorky všech zmizelých či mizejících evropských národů, abychom takto uchovali jejich živé stopy. Němečtí školáci sem budou jezdit na autobusové zájezdy za vzděláním! Jen se podívejte.“ Ukázal na jeden z domků: model byl v průřezu napůl otevřený; uvnitř bylo vidět drobné figurky sedící kolem stolu se sedmiramenným svícnem. „Tak například za Židy jsem vybral ty haličské coby nejreprezentativnější zástupce Ostjuden. Tento dům představuje jejich typické nuzné obydlí; domy se budou samozřejmě muset pravidelně dezinfikovat, exempláře budou podstupovat pravidelné lékařské kontroly, aby nenakazily návštěvníky. Co se týče těch Židů, chci, aby byli zbožní, velice zbožní, dá se jim Talmud a návštěvníci budou moci sledovat, jak si drmolí ty své modlitby, nebo se dívat, jak jejich ženy připravují košer jídla. Tady jsou polští vesničané z Mazurska; tady bolševičtí kolchozníci; tady Rusíni a tady Ukrajinci, vidíte, ti v těch vyšívaných košilích. V tamté velké budově bude ústav antropologických studií; já sám finančně podpořím jeho provoz; budou sem moci jezdit vědci a na místě tu studovat dříve tak početné národy. Bude to pro ně jedinečná příležitost.“ – „To je úžasné,“ mumlal Reichsführer. „A co běžní návštěvníci?“ – „Ti se budou moci volně procházet mezi ohradami a dívat se, jak exempláře na zahrádkách pracují, klepou koberce, perou prádlo. A dále se budou konat prohlídky domů s výkladem, při kterých bude možnost seznámit se s obydlím a zvyky exemplářů.“ – „A jak chcete to zařízení udržovat v chodu? Vaše exempláře budou přece stárnout a umírat.“ – „A přesně v tom budu potřebovat vaši podporu, Reichsführere. Od každého národa budeme totiž potřebovat několik desítek vzorků. Ty budou mezi sebou uzavírat sňatky a budou se množit. Vystavovat se bude vždy jen jedna rodina; ti ostatní budou sloužit jako náhrada za nemocné, budou plodit, učit děti zvykům, modlitbám a tak dále. Představuji si, že budou drženi někde poblíž v táboře pod dozorem SS.“ – „Pokud to Führer povolí, snad by to šlo. Musíme to ovšem ještě probrat. Nejsem si jistý, je-li žádoucí uchránit jisté rasy před vyhynutím, byť takovýmto způsobem. Mohlo by to být nebezpečné.“ – „Samozřejmě budou přijata veškerá bezpečnostní opatření. Podle mého názoru bude takové zařízení z vědeckého hlediska cenné a nenahraditelné. Jak chcete, aby budoucí generace pochopily šíři našeho díla, když nebudou mít ani ponětí o tom, jaké podmínky panovaly předtím?“ – „Máte zajisté pravdu, drahý Franku. Myšlenka je to výtečná. A jak tento… Völkerschauplatz chcete financovat?“ – „Na komerční bázi. Subvencován by byl pouze vědecký ústav. Pro samotnou zahradu bychom v zájmu navýšení počátečního kapitálu založili akciovou společnost. Jakmile bude umořena počáteční investice, pokryjí se provozní náklady ze vstupného. Nechal jsem si najít informace o Hagenbeckových výstavách: byly značně ziskové. Pařížský lunapark pravidelně prodělával až do roku 1877, kdy jeho ředitel uspořádal etnologické expozice Núbijců a Eskymáků. První rok výstavy přilákaly milion platících návštěvníků. A tak to pokračovalo až do světové války.“ Reichsführer pokýval hlavou: „Krásná myšlenka.“ Prohlížel si model zblízka; Frank mu tu a tam ukázal na nějaký detail. Chlapeček se začal kroutit, a tak jsem ho postavil na zem: nasedl do autíčka a vyjel ze dveří. I hosté se trousili pryč. V jednom ze sálů jsem narazil na Bierkampa, který byl i nyní jako med, a chvilku jsem s ním hovořil. Nakonec jsem si vyšel pod arkády, kouřil jsem a obdivoval barokní nádheru světel a té válečné, barbarské gardy, která jako by byla vymyšlena, aby proti ní půvabné tvary paláce ještě více vynikly. „Dobrý večer,“ ozvalo se vedle mě. „Působivé, viďte?“ Otočil jsem se a uviděl Osnabruggeho, onoho milého technického specialistu na mostní a silniční stavby, se kterým jsem se poznal v Kyjevě. „Dobrý večer! To je ale příjemné překvapení.“ – „Že ale pod zničenými dněperskými mosty uteklo něco vody!“ Natáhl ke mně ruku se sklenkou červeného a připili jsme si na shledání. „Tak copak vás přivádí do Frank-Reich?“ zeptal se. „Doprovázím Reichsführera. A vás?“ Jeho dobrácká kulatá tvář nabyla výrazu zároveň zlomyslného a důležitého: „Státní tajemství!“ Přimhouřil oči a usmál se: „Ale vám to říci mohu: vyslalo mě sem OKH. Připravuji rozvrh demolice mostů v lublinském okresu a v Haliči.“ Zaraženě jsem se na něj zadíval. „Proboha, proč?“ – „Pro případ, že by Sověti postoupili, víte?“ – „Ale bolševici jsou přece na Dněpru!“ Podrbal se na tupém nose; vlasy mu, jak jsem si všiml, povážlivě prořídly. „Dnes ho překročili,“ řekl konečně. „A obsadili i Něvel.“ – „I tak jsou ještě daleko. Zastavíme je mnohem dříve. Nepřipadá vám, že tahle vaše opatření mají poněkud defétistický nádech?“ – „Kdepak: je to jen a jen prozíravost. A upozorňuji, že to je vlastnost, které si v armádě ještě cení. Já každopádně dělám jen to, co se mi řekne. Totéž jsem dělal na jaře ve Smolensku a v létě v Bělorusku.“ – „A můžete mi osvětlit, jak takový program demolice mostů vypadá?“ Posmutněl. „To není nic složitého. Místní technici provedou ke každému mostu určenému ke zbourání studii; já ji zkontroluji a schválím, pak se počítá množství výbušnin potřebných pro celý okres, počet rozbušek a tak dále, dále se rozhodne, kde a jak se na místě budou skladovat; nakonec se stanoví fáze, podle kterých budou místní velitelé moci přesně určit, kdy umístit nálože, kdy rozbušky a za jakých podmínek mohou stisknout knoflík. Zkrátka takový plán. Dělá se to proto, aby se v nepředvídané situaci nestalo, že budeme muset nechat most nepříteli, protože nebude po ruce nic, čím by se dal vyhodit do vzduchu.“ – „A už jste nějaký postavil?“ – „Bohužel ne! Má mise na Ukrajinu mi byla osudnou: moje zpráva o sovětských mostních demolicích se hlavnímu inženýrovi OKHG Jih tak líbila, že ji poslal na OKH. Zavolali si mě do Berlína a povýšili na vedoucího oddělení demolic. Jen pro mosty, další úseky se zabývají továrnami, železnicemi a silnicemi; letiště má na starosti Luftwaffe, ale čas od času pořádáme společné porady. Zkrátka už od té doby nic jiného nedělám. Všechny mosty na Manyči a dolním toku Donu jsem dělal já. Doněc, Desna, Oka – taky já. Už jsem jich vyhodil do vzduchu stovky. Manželka je ráda, protože mě pořád povyšují,“ – poklepal si na nárameníky: a opravdu byl od Kyjeva povýšen několikrát –, „ale mně to rve srdce. Pokaždé mám pocit, jako kdybych vraždil dítě.“ – „Nesmíte to takhle brát, Herr Oberst. Koneckonců to jsou sovětské mosty.“ – „To sice ano, ale jestli to takhle půjde dál, jednoho dne to budou mosty německé.“ Usmál jsem se: „Ale tohle už je opravdu defétismus.“ – „Odpusťte. Občas mě přepadá malomyslnost. Já totiž rád stavěl dokonce i jako malý kluk. A přitom všechny mé spolužáky bavilo hlavně bořit.“ – „Je to nespravedlivé. Pojďte, napijeme se.“ Ve velkém sále hrál orchestr Liszta a několik párů ještě tančilo. Frank seděl v rohu jednoho stolu s Himmlerem a jeho Staatsekretärem Bühlerem, živě diskutovali a pili kávu s koňakem; dokonce i Reichsführer, který kouřil tlustý doutník, měl před sebou proti svým zvyklostem plnou skleničku. Frank se nakláněl dopředu a vlhké oči už mu zastírala mázdra alkoholu; Himmler se opovržlivě mračil; určitě se mu nelíbila hudba. Znovu jsme si s Osnabruggem přiťukli a skladba mezitím skončila. Když orchestr dohrál, Frank se sklenkou koňaku v ruce vstal. Upřel pohled na Himmlera a nahlas, ale příliš pronikavě pronesl: „Jistě znáte, drahý Reichsführere, toto staré čtyřverší: darum regnum Polonorum/ Est coelum Nobiliorum / Paradisum Judeorum / Et infernum Rusticorum. Šlechta odtud už dávno zmizela a Židé díky našemu úsilí též; sedláci budou v budoucnu pouze bohatnout a budou nám vděční; a Polsko se stane nebem a rájem německého lidu, Coelum et Paradisum Germanorium.“ Jakási žena nad jeho lámanou latinou vyprskla smíchy; Frau Franková, trůnící opodál jako nějaké indické božstvo, ji probodla pohledem. Reichsführer lhostejně, se studenýma, nevypočitatelnýma očima skrytýma za cvikrem, zvedl sklenici ke rtům. Frank obešel stůl, prošel sálem a způsobem, který by se téměř dal nazvat mrštným, vyskočil na pódium. Pianista se v tu ránu zvedl a zmizel; Frank zaujal jeho místo, zhluboka se nadechl, vztáhl dlouhé, bílé, obtloustlé paže nad klaviaturu a pak se pustil do Chopinova Nokturna. Reichsführer si povzdechl; zamžikal a pak zabafal z doutníku, který hrozil vyhasnutím. Osnabrugge se ke mně naklonil: „Podle mě si General-Gouverneur toho vašeho Reichsführera schválně dobírá. Nemáte ten dojem?“ – „Nebylo by to trošku dětinské?“ – „Je uražený. Říká se, že minulý měsíc se opět pokusil podat demisi a Führer opět odmítl.“ – „Jestli tomu dobře rozumím, moc velký vliv tu nemá.“ – „Podle mých kolegů z Wehrmacht vůbec žádný. Polsko je Frankreich ohne Reich. Nebo spíš ohne Frank.“ – „Zkrátka je to spíš princátko než král.“ Nutno říci, že až na výběr skladby – když už se rozhodl hrát Chopina, mohl zvolit něco jiného než Nokturna, Chopin má i lepší kousky – nebyl Frank špatný, ale výrazu v jeho hře moc nebylo. Díval jsem se na jeho ženu, které se tlustá, ruměná ramena a dekolt ve výstřihu róby leskly potem: malá, zapadlá očka jí hrdě zářila. Chlapeček někam zmizel, už nějakou dobu jsem to vlezlé vrčení šlapacího autíčka neslyšel. Připozdívalo se, hosté se začínali loučit; Brandt přistoupil k Reichsführerovi, aby mu byl k dispozici, a ostražitýma ptačíma očima klidně pozoroval sál. Já načmáral do notýsku svá telefonní čísla, vytrhl jsem list a podal ho Osnabruggemu. „Tady máte. Až budete v Berlíně, ozvěte se, zajdeme na skleničku.“ – „Už odcházíte?“ Ukázal jsem bradou na Himmlera a Osnabrugge zvedl obočí. „Ach tak. Tak tedy dobrou noc. Bylo mi potěšením vás opět vidět.“ Frank, který si pomáhal kolébáním hlavy, dohrál. Ušklíbl jsem se: tak tohle neprojde ani u Chopina, s legatem General-Gouverneur zacházel opravdu marnotratně.

Nazítří ráno Reichsführer opět odjel. Ve Warthegau podzimní deště zmáčely zoraná pole a zbyly po nich matné louže velikosti menších rybníků, které jako by pod jednotvárnou oblohou pohlcovaly veškeré světlo. Rozbahněný, ztracený kraj se černal borovými lesy, které, jak mi připadalo, skrývaly strašlivé a temné skutečnosti; jen tu a tam se v posledním odporu proti nástupu zimy vypínala osamocená bříza s planoucí korunou. V Berlíně pršelo, po ulicích pospíchali promočení lidé; na chodnících rozbrázděných výbuchy se místy tvořily vodní plochy, jež se nedaly překročit, chodci se museli vracet a obcházet je jinudy. Hned následujícího dne jsem vyrazil do Oranienburgu, abych svou záležitost popohnal kupředu. Byl jsem přesvědčený, že největším oříškem pro mě bude Sturmbannführer Burger, nový Amtchef oddělení D IV; ten mě ale jen několik minut poslouchal, pak prohlásil: „Jestli na to budou peníze, tak je mi to jedno,“ a dal svému zástupci za úkol, aby mi sepsal doporučující dopis. Hodně potíží mi naopak způsobil Maurer. Vůbec nebyl spokojen s tím, jaký pokrok můj projekt pro Arbeitseinsatz znamená, domníval se, že nejdeme dost daleko, a upřímně se mi svěřil s obavou, že by si jeho odsouhlasením zabouchl dveře k jakémukoliv budoucímu zlepšení. Přes hodinu jsem mu snášel argumenty a vysvětloval, že bez souhlasu RSHA se nedá dělat nic a že RSHA žádný přehnaně velkorysý projekt neschválí ze strachu, aby tímto způsobem nezískali Židé a další nebezpeční nepřátelé nějaké výhody. V tomto ohledu se s ním ale dala jen těžko nalézt společná řeč: pletl páté přes deváté, neustále opakoval, že co se Židů v Auschwitzu týče, údaje nějak nesedí, že jich podle statistik pracuje sotva deset procent, a kam že se tedy poděli ti ostatní? Není přece možné, aby tolik z nich bylo neschopných práce. Posílá prý na toto téma Hössovi jeden dopis za druhým, ale ten mu odpovídá buď vyhýbavě, nebo neodpovídá vůbec. Zjevně doufal v nějaké vysvětlení, ale usoudil jsem, že to není úkol pro mě; pouze jsem prohlásil, že inspekce přímo na místě by mu možná vnesla do problému jasno. Maurer ale neměl na inspekce čas. Nakonec jsem z něho dostal alespoň jakýs takýs souhlas: klasifikaci se nebránil, ale za sebe žádal, aby se to provedlo ve větším měřítku. Po návratu do Berlína jsem o tom uvědomil Brandta. Naznačil jsem mu, že podle mých informací RSHA projekt schválí, i když písemně to ještě potvrzeno nemám. Uložil mi, abych mu předložil hlášení s kopií pro Pohla; Reichsführer vynese konečný verdikt až později, zatím budeme při práci vycházet z toho, co máme. Pokud šlo o mě osobně, požádal mě, abych se seznámil se zprávami SD o zahraničních dělnících a abych začal uvažovat i o této otázce.

Ten den jsem měl narozeniny: bylo mi třicet. Stejně jako v Kyjevě jsem pozval Thomase na večeři, na nikoho jiného jsem neměl náladu. Vlastně jsem měl v Berlíně hodně známých, spoustu dávných spolužáků z univerzity nebo kolegů z SD, ale kromě Thomase mezi nimi nebyl nikdo, koho bych považoval za přítele. Od své rekonvalescence jsem se lidí vědomě stranil; zabral jsem se do práce, nevedl jsem téměř žádný společenský, citový ani sexuální život. Ostatně jsem po tom ani nijak netoužil; a když jsem si vzpomněl na své pařížské výstřelky, bylo mi trapně a nehodlal jsem se tak brzy do podobných komplikovaných dobrodružství pouštět. Nemyslel jsem ani na sestru, ani na nebožku matku – nebo si alespoň nepamatuji, že bych na ně myslel nějak zvlášť. Možná že po tom strašném šoku, který pro mě znamenalo mé zranění (i když jsem se z něj úplně zotavil, děsilo mě, kdykoliv jsem na ně pomyslel, zbavovalo mě veškeré obrany, jako kdybych byl ze skla, z křišťálu, a mohl se při sebemenším nárazu rozletět na kusy), a po otřesných jarních událostech toužila má duše po jednotvárném klidu a odmítala vše, co by jej mohlo narušit. Ale onoho večera – na schůzku jsem přišel v předstihu, abych měl čas trochu přemýšlet, a dal jsem si na baru koňak – jsem si na sestru opět vzpomněl: koneckonců i ona dnes slaví třicátiny. Kdepak asi? Ve Švýcarsku, v sanatoriu plném cizích lidí? Nebo ve svém záhadném pomořanském sídle? Už hodně dlouho jsme narozeniny neoslavovali společně. Snažil jsem se rozpomenout, kdy to bylo naposledy: určitě ještě v dětství, v Antibes, ale ke svému roztrpčení jsem si tu scénu přes veškerou snahu nevybavoval. Kdy to bylo, to jsem si spočítal: logicky to muselo být v roce 1926, protože o rok později už jsme byli na internátech; muselo nám tedy být třináct, měl bych si to vybavovat, ale nic naplat, nešlo to. Možná by se nějaké fotografie z té oslavy našly v albech či krabicích na půdě v Antibes. Litoval jsem, že jsem to tam neprohledal pečlivěji. Čím víc jsem na tenhle naprosto hloupý detail myslel, tím zoufalejší jsem z tohoto výpadku paměti byl. Naštěstí dorazil Thomas a z chmur mě vytáhl. Už jsem to určitě říkal, ale zopakovat to mohu: na Thomasovi jsem měl rád ten jeho přirozený optimismus, jeho energii, inteligenci a nevzrušený cynismus; klepy a zákulisní, mezi řádky pochycené informace, jimiž mě zásoboval, mě vždycky potěšily, protože jsem měl pocit, že s ním pronikám do podhoubí života, do míst skrytých běžným pohledům, jež vidí jen zjevné lidské chování, do míst, která se ocitala na denním světle díky jeho znalostem skrytých propojení, tajných vztahů, rozhovorů za zavřenými dveřmi. Dokázal vyvodit přeskupení politických sil z jediné proběhnuvší schůzky, i když nevěděl, o čem se na ní mluvilo; a i když se někdy zmýlil, lačnost po nových informacích mu umožňovala tyto vratké informační konstrukce neustále opravovat. Zároveň ovšem naprosto postrádal fantazii, a já měl vždycky za to, že přes svou schopnost načrtnout několika tahy celý složitý obraz by z něj byl velmi chabý spisovatel: v jeho úvahách i intuitivních závěrech šlo vždy v první řadě o osobní zájmy; pokud se jich držel, mýlil se jen málokdy, a nedokázal si představit, že by se lidská slova a činy řídily ještě nějakým jiným motivem. Jeho vášní – v tom byl naprostým opakem Vosse (a já si vzpomněl na své loňské narozeniny a zalitoval toho tak krátkého přátelství) – jeho vášní tedy nebylo čisté poznání, poznání samo o sobě, nýbrž jen a jen poznání praktické, které se dalo využít k činům. Toho večera hodně mluvil o Schellenbergovi, ale zvláštním způsobem plným narážek, jako bych to všechno měl pochopit sám: Schellenberg pochybuje, Schellenberg zvažuje další možnosti, ale čeho se ony pochybnosti týkají nebo z čeho sestávají ony další možnosti, to nechtěl říci. Schellenberga jsem trochu znal, ale nemohu říci, že bych si ho nějak zvlášť vážil. Na RSHA se těšil jistým privilegiím, a to podle mě zejména díky svému výsadnímu vztahu s Reichsführerem. Já osobně jsem ho nepovažoval za skutečného národního socialistu, nýbrž za technologa moci, kterého láká moc sama o sobě, nikoliv její předmět. Když po sobě svá slova znovu pročítám, napadá mě, že podle toho, co jsem říkal, si možná myslíte totéž o Thomasovi; ale u Thomase to bylo něco jiného; i když ho teoretické a ideologické diskuse děsily – což mimo jiné vysvětlovalo i jeho averzi k Ohlendorfovi – a i když vždy velice pečoval o svou osobní důstojnost, i jeho nejnepatrnější čin byl veden národněsocialistickým instinktem. Schellenberg se točil jako korouhvička a já si ho uměl klidně představit, jak pracuje pro britskou Secret Service nebo pro OSS, což bylo v Thomasově případě nemyslitelné. Schellenberg měl ve zvyku častovat ty, které neměl rád, výrazem kurvy, na něho tento termín seděl, a když se nad tím zamyslíte, je pravda, že nadávky, které lidé upřednostňují, které se jim samy derou na jazyk, často odhalují jejich vlastní skryté chyby, neboť člověk přirozeně nenávidí to, co se mu nejvíce podobá. Tato myšlenka mi vězela v hlavě celý večer, a když jsem se pozdě v noci a zřejmě i poněkud opilý vrátil domů, vzal jsem si z police knihu Führerových projevů, která patřila Frau Gutknechtové, zalistoval jsem v ní, hledal ty nejúdernější pasáže, hlavně o Židech, a když jsem si je pročítal, ptal jsem se, zda Führer, řvoucí: Židům chybí schopnosti a tvořivost ve všech oblastech kromě jediné: lhaní a podvádění, nebo třeba Jsou to lháři, šejdíři, falešníci. Tam, kde dnes jsou, se dostali jedině díky naivitě svého okolí, případně Bez Židů žít můžeme, oni však nemohou žít bez nás nevědomky nepopisoval sám sebe. Ale tento muž nikdy nemluvil sám za sebe, jeho osobní trable nehrály roli: jeho úloha se dala přirovnat k jakési čočce, shromažďoval v sobě a koncentroval vůli národa a směroval ji do ohniska, vždy do toho nejsprávnějšího bodu. A tak pokud mluvil o sobě, nemluvil náhodou o nás všech? Toto mohu ovšem říci teprve dnes.

Při večeři mi Thomas opět vyčetl, jak jsem nespolečenský a jak nemožnou mám pracovní dobu: „Vím moc dobře, že každý musí dělat, co je v jeho silách, ale ty si takhle zhuntuješ zdraví. A kromě toho – jenom kvůli tomu, že si po večerech a v neděli uděláš volno, Německo válku neprohraje, to se na mě nezlob. Ještě chvilku to potrvá, tak si najdi nějaký rytmus, nebo se sesypeš. Ostatně se na sebe podívej, roste ti břicho.“ Měl pravdu: netloustl jsem, ale břišní svaly mi povolovaly. „Začni aspoň sportovat,“ nedal se odbýt Thomas. „Já chodím dvakrát týdně na šerm a v neděli do bazénu. Prospěje ti to, uvidíš.“ Měl jako vždycky pravdu. Šermu, kterému jsem se trochu věnoval na univerzitě, jsem rychle přišel na chuť; vybral jsem si šavli, zamlouval se mi její energický, nervní styl. Na tomto sportu se mi líbilo, že přes veškerou agresivitu není surový: stejnou roli jako postřeh a mrštnost, které jsou k ovládání zbraně nezbytné, tu hraje duševní práce před soubojem, intuitivní odhadování pohybů soupeře, rychlé promýšlení možných reakcí, jde o tělesné šachy, v nichž je třeba předvídat na několik tahů dopředu, neboť jakmile je jednou zápas rozehraný, už není na přemýšlení čas; o vítězství je často rozhodnuto ještě před začátkem souboje podle toho, zda jsme odhadovali správně, či ne, a nohama se pak tento odhad jen potvrdí či vyvrátí. Chodili jsme do šermírny RSHA, v Prinz-Albrecht-Palais; zato plavání jsme se nevěnovali v bazénu Gestapo, ale ve veřejném bazénu v Kreuzbergu: jednak, což bylo pro Thomase podstatné, sem chodily ženy (i jiné než ty věčné sekretářky), a mimoto byl tenhle bazén větší a po plavání jsme si mohli jít v županu sednout o patro výš na velikou galerii, popíjet u dřevěného stolu studené pivo a sledovat plavce, jejichž radostný křik a cákání se rozléhaly mohutnou halou. Při první návštěvě jsem tu zažil kruté leknutí, které mi na zbytek dne způsobilo bolestnou úzkost. Svlékali jsme se v šatně: díval jsem se na Thomase a všiml jsem si, že mu břicho křižuje veliká cípatá jizva. „Kdes k tomu přišel?“ vykřikl jsem. Thomas se na mě udiveně zadíval: „Přece ve Stalingradu. Copak si to nepamatuješ? Vždyť jsi u toho byl.“ Ano, vzpomínal jsem si na to a také jsem to tu vypsal jako všechno ostatní, ale do toho dne tahle vzpomínka byla uložená kdesi v hloubi mé hlavy, na pomyslné půdě plné snů a halucinací; teď ta jizva všechno převrátila vzhůru nohama, náhle mě přepadl pocit, že už si nemohu být ničím jistý. Dál jsem se Thomasovi díval na břicho; plácal se po svalech a smál se na celé kolo: „Nic si z toho nedělej, už se to zahojilo. A kromě toho – holky z toho šílí, asi je to vzrušuje.“ Přivřel oko, namířil mi na hlavu prstem a zvedl palec, jako když si děti hrají na kovboje: „Pif!“ Skoro jsem ucítil náraz do čela, má úzkost nakynula v cosi šedého, zplihlého, nekonečného, v obludnou masu, jež zabírala celý stísněný prostor šatny a bránila mně, vyděšenému Gulliverovi zaklíněnému do liliputského domku, v pohybu. „Netvař se takhle,“ halasil Thomas, „jde se plavat!“ Voda, sice vyhřívaná, ale i tak poměrně chladná, mě vzpružila; po několika bazénech jsem se unavil – s kondicí jsem na tom byl opravdu bídně –, a tak jsem se položil na lehátko, zatímco Thomas ve vodě dováděl, hulákal a rozjívená děvčata mu potápěla hlavu pod hladinu. Sledoval jsem je; ti lidé se bavili, vybíjeli energii, těšili se z vlastní síly; cítil jsem, jak jsou mi vzdálení. Už mě nerozrušovala ani ta nejkrásnější těla, jako před několika měsíci na baletu; jak chlapci, tak dívky mě nechávali lhostejným. Byl jsem schopen nezúčastněně pozorovat hru svalů pod bílou kůží, křivku boku, pramínek vody crčící po zátylku; pařížský Apollón z korodujícího bronzu mě vzrušoval mnohem víc než všechna tahle nestydatá mladá muskulatura, která se tu bezstarostně producírovala, jako kdyby se vysmívala povislým, zažloutlým tělům těch několika starých lidí, kteří sem chodili. Zaujala mě mladá žena, která se od ostatních lišila svým klidem; zatímco její kamarádky pobíhaly kolem nebo se natřásaly před Thomasem, ona nehybně splývala u kraje bazénu s pažemi složenými na jeho okraji, tělo se jí vznášelo na hladině, oválnou hlavu v elegantní černé gumové čepici měla položenou na předloktích a melancholické, veliké oči klidně upírala na mě. Nedokázal jsem odhadnout, jestli se na mě doopravdy dívá; nehýbala se, působila, jako by s potěšením sledovala vše, co se ocitlo v jejím zorném poli; trvalo to dlouho, pak zvolna zvedla ruce a pomalu se ponořila pod hladinu. Čekal jsem, že se znovu vynoří, ale vteřiny ubíhaly; nakonec se objevila na druhém konci bazénu, přeplavala ho pod vodou tak klidně, jako jsem já kdysi přeplaval Volhu. Pohodlně jsem se uvelebil na lehátku, zavřel oči a soustředil se na pach chlorované vody, která se mi zvolna odpařovala z kůže. Toho dne úzkost jen pomalu uvolňovala své dusivé sevření. Následující neděli jsem nicméně s Thomasem do bazénu zašel znovu.

Mezitím si mě opět zavolal Reichsführer. Požádal mě, abych mu vysvětlil, jak jsme dospěli ke svým výsledkům; pustil jsem se do podrobného výkladu, neboť tu bylo mnoho praktických detailů, které se příliš zestručnit nedaly; nechal mě mluvit, tvářil se chladně a nepřívětivě, a když jsem skončil, zeptal se stroze: „A co Reichsicherheitshauptamt?“ – „Jejich odborník je v zásadě pro, mein Reichsführer. Stále ještě čeká na potvrzení od Gruppenführera Müllera.“ – „Musíte být opatrní, Sturmbannführere, velice opatrní,“ zahřímal veledůležitým tónem. Věděl jsem, že v GG právě došlo k další židovské vzpouře, tentokrát v Sobiboru; opět zahynulo několik SS a přes nesmírně rozsáhlou pátrací akci nebyla část uprchlíků dopadena; šlo ale o Geheimnisträger, svědky vyhlazovacích akcí: a pokud se jim podařilo připojit se k partyzánům na Pripjati, je značná pravděpodobnost, že se dostanou do rukou bolševikům. Chápal jsem Reichsführerovo znepokojení, ale rozhodnout se musel. „S Reichsministerem Speerem jste se myslím už setkal, že?“ řekl náhle. – „Ano, mein Reichsführer. Představil nás dr. Mandelbrod.“ – „Mluvil jste s ním o vašem projektu?“ – „Do podrobností jsem se nepouštěl, mein Reichsführer. Ví jen, že pracujeme na zlepšení zdravotního stavu Häftlinge.“ – „A co na to říká?“ – „Zdálo se, že je spokojen, mein Reichsführer.“ Zalistoval v papírech na stole: „Psal mi dr. Mandelbrod. Říká, že Reichsministeru Speerovi jste se zřejmě zamlouval. Je to pravda?“ – „To netuším.“ – „Dr. Mandelbrod a Herr Leland chtějí, abych se se Speerem za každou cenu sblížil. A v podstatě to není špatný nápad, protože zájmy máme společné. Momentálně si všichni myslí, že mezi mnou a Speerem panují nějaké neshody. Ale tak to vůbec není. Už v roce 1937 jsem založil DEST a vytvořil tábory speciálně pro něj, aby měl zajištěné dodávky stavebního materiálu, cihel a žuly na nové hlavní město, které měl stavět pro Führera. V té době mohla být z německých zdrojů pokryta jen čtyři procenta jeho spotřeby žuly. Má podpora ho velice potěšila a byl celý žhavý do spolupráce. Samozřejmě je ale potřeba si na něj dávat pozor. Nemá ideály a nechápe podstatu SS. Chtěl jsem ho jmenovat jedním ze svých Gruppenführer, ale odmítl. Loni si dovolil kritizovat před Führerem náš způsob organizace práce; chtěl získat pravomoc nad našimi tábory. A dodnes sní o tom, že by mohl dohlížet na naši interní činnost. Spolupráce s ním je nicméně důležitá. Požádali jste při přípravě projektu jeho ministerstvo o konzultaci?“ – „To ano. Jeden z jejich odborníků nám přišel udělat přednášku.“ Reichsführer zvolna pokýval hlavou: „Dobrá, dobrá…“ Pak jako by se rozhodl: „Nemáme času nazbyt. Řeknu Pohlovi, že s tím projektem souhlasím. Vy pošlete kopii přímo ministru Speerovi s osobním přípisem, ve kterém se odvoláte na vaše setkání a naznačíte, že projekt bude uveden do praxe. A samosebou pošlete kopii i dr. Mandelbrodovi.“ – „Zu Befehl, mein Reichsführer. A co si přejete, abych udělal ohledně těch zahraničních dělníků?“ – „Momentálně nic. Prostudujte si ten problém z hlediska výživy a produktivity, ale dál se nepouštějte. Uvidíme, kam se věci vyvinou. A jestli se s vámi spojí Speer nebo některý z jeho spolupracovníků, dejte o tom vědět Brandtovi a zareagujte kladně.“

Reichsführerovy pokyny jsem do písmenka splnil. Co Pohl s naším projektem, který jsem sestavil s takovou láskou, provedl, to nevím: několik dní nato, ke konci měsíce, poslal všem KL nový rozkaz, v němž nařídil snížit úmrtnost a nemocnost o deset procent, ale bez jakýchkoliv konkrétních instrukcí; pokud vím, Isenbeckovy potravinové dávky nebyly nikdy uvedeny do praxe, od Speera jsem nicméně obdržel velice lichotivý dopis, jenž vyjadřoval potěšení nad přijetím projektu, tohoto důkazu naší nedávno zpečetěné spolupráce. Dopis končil slovy: Doufám, že budu mít brzy příležitost se s Vámi opět sejít a o těchto otázkách si promluvit. S pozdravem Speer. Poslal jsem tento dopis Brandtovi. Na začátku prosince jsem dostal další: Gauleiter z Westmark napsal Speerovi žádost, aby bylo pět set židovských dělníků, které SS dodala do jedné zbrojovky v Lotrinsku, okamžitě odvezeno: Lotrinsko je mým přičiněním Judenfrei a takové také zůstane, psal Gauleiter. Speer mě požádal, abych tento dopis předal kompetentním úřadům k vyřízení. Poradil jsem se s Brandtem: ten mi za několik dní poslal soukromý vzkaz a požádal mě, abych Gauleiterovi osobně poslal Reichsführerovým jménem zamítavou odpověď. Tón: strohý, psal Brandt. S radostí jsem se toho úkolu zhostil:

Drahý soukmenovče Bürckele!

Vaše žádost je nemístná a nemůže jí být vyhověno. V těchto pro Německo tak krušných chvílích si Führer uvědomuje, jak je potřebné beze zbytku využít pracovní síly nepřátel našeho Národa. Dělníci jsou přidělováni po poradě s RMfRuK, jediným úřadem, který je v současné době zmocněn tyto otázky řešit. Momentálně platný zákaz zaměstnávání židovských vězňů se týká jen Altreich a Rakouska, a tak se nemohu zbavit dojmu, že Vaše žádost pramení zejména z osobní touhy, aby s vámi byly konzultovány problémy celkového řešení židovské otázky.

Heil Hitler! Váš atd.

Kopii jsem poslal Speerovi, který mi obratem poděkoval. A tak se to začalo pomalu opakovat: Speer mi nechával přeposílat nepříjemné žádosti a prosby a já na ně Reichsführerovým jménem odpovídal; o složitějších případech jsem podával zprávu SD, spoléhaje přitom v zájmu urychlení spíše na osobní kontakty než na oficiální cesty. Opět jsem se rovněž sešel s Ohlendorfem, který mě pozval na večeři a pronesl dlouhou tirádu proti Speerově samosprávnému systému průmyslu; podle jeho názoru šlo pouze o to, že si takto kapitalisté bez sebemenší zodpovědnosti vůči společnosti uzurpují práva, která náležejí státu. A pokud to Reichsführer odsouhlasil, bylo to podle Ohlendorfa jen proto, že nerozumí ekonomice a navíc je pod vlivem Pohla, jenž je sám čistokrevným kapitalistou a je posedlý růstem svého průmyslového SS impéria. Po pravdě řečeno jsem také příliš nerozuměl ani ekonomice, ani Ohlendorfovým vášnivým výrokům na toto téma. Nicméně jsem mu jako vždy naslouchal s potěšením: jeho upřímnost a intelektuální poctivost byly osvěžující jako sklenka chladivé vody, a měl pravdu v tom, že válka skutečně zapříčinila či podpořila mnohé nešvary; po válce bude třeba státní struktury zgruntu změnit.

Znovu jsem si začal užívat mimopracovního života: možná to bylo blahodárnými účinky sportu, možná něčím jiným, to nevím. Jednoho dne jsem si uvědomil, že Frau Gutknechtovou už dlouho nemohu vystát; hned nazítří jsem si začal hledat nové bydlení. Bylo to trochu složitější, ale nakonec mi Thomas pomohl: našel mi malý zařízený byt pro svobodnou osobu v posledním patře jedné novostavby. Byt patřil Hauptsturmführerovi, který se právě oženil a dostal místo v Norsku. Bez potíží jsem se s ním dohodl na rozumném nájemném a jednou odpoledne jsem si tam s Piontekovou pomocí a za neutuchajícího jekotu a žadonění Frau Gutknechtové odvezl svých pár věcí. Byt nebyl nijak velký: dva čtvercové pokoje oddělené dvoukřídlými dveřmi, kuchyňka a koupelna; byl tu ale balkon, a jelikož obývací pokoj byl v rohové části budovy, okna vedla na dvě strany; pod balkonem byl parčík, mohl jsem sledovat, jak si dole hrají děti, a navíc tu byl klid, nerušil mě hluk provozu; z oken jsem měl krásný výhled na lán střech, utěšenou změť tvarů, která se s počasím a světlem neustále proměňovala. Za hezkého počasí bylo v bytě celý den světlo; v neděli jsem mohl ráno z postele sledovat východ slunce a večer z pokoje zase západ. Aby se byt ještě prosvětlil, nechal jsem se souhlasem majitele strhnout staré, vybledlé tapety a vymalovat stěny na bílo; v Berlíně to není příliš zvykem, ale v Paříži jsem takových bytů znal hodně a líbilo se mi to, ve spojení s parketovými podlahami dodaly bílé stěny bytu téměř asketickou atmosféru, což souznělo s mým stavem mysli: když jsem v poklidu pokuřoval na pohovce, přemítal jsem, proč jsem se vlastně nepřestěhoval dřív. Vstával jsem brzy ráno, ještě před východem slunce, snídal jsem obložené chleby a pravou kávu; Thomas si ji přes známého nechával posílat z Holandska a část mi odprodával. Do práce jsem jezdil tramvají. Rád jsem sledoval, jak kolem ubíhají ulice, v denním světle jsem si prohlížel tváře spolucestujících, smutné, uzavřené, lhostejné, unavené, občas ale i podivuhodně šťastné, a když budete všímaví, zjistíte, že narazit na ulici či v tramvaji na někoho, kdo se tváří šťastně, je veliká vzácnost. Ale když se mi to povedlo, byl jsem šťastný i já, měl jsem pocit, že jsem se připojil k lidskému společenství, k těm, pro které pracuji, ale od kterých jsem tolik izolován. Několikrát za sebou jsem si v tramvaji všiml krásné blondýnky, která jezdila stejnou linkou jako já. Měla klidnou, vážnou tvář, na níž mě jako první zaujala ústa, hlavně horní ret, dvě jeho svalnatá, útočná křídla. Vycítila, že se na ni dívám, a pohled mi oplatila: pod vysokým, jemným, klenutým obočím měla tmavé, téměř černé oči, jež působily asymetricky, asyrsky (ale to poslední přirovnání mě nepochybně napadlo jen díky asonanci). Stála, svírala kožené držadlo a upírala na mě poklidný a vážný pohled. Připadalo mi, že už jsem ji někde někdy viděl, alespoň ten pohled jsem si vybavoval, ale nedokázal jsem si vzpomenout, kde to bylo. Nazítří mě oslovila: „Dobrý den. Vy se na mě nepamatujete, ale už jsme se viděli. V bazénu.“ Byla to ta mladá žena, která se tehdy přidržovala okraje. Nevídal jsem ji každý den; kdykoliv jsme se ale potkali, přátelsky jsem ji pozdravil a ona se pousmála. Po večerech jsem častěji vyrážel do společnosti: občas jsem zašel na večeři s Hoheneggem, kterého jsem představil Thomasovi, stýkal jsem se s bývalými spolužáky z univerzity, nechával jsem se zvát na večírky, kde jsem s potěšením, beze strachu a bez úzkosti popíjel a bavil se. Vedl jsem obyčejný, všední život, ale i ten stojí za to žít.

Nedlouho po večeři s Ohlendorfem jsem od dr. Mandelbroda obdržel pozvání, abych strávil víkend v severním Braniborsku na venkovském sídle náležejícím jednomu z ředitelů IG Farben. V dopise se upřesňovalo, že půjde o lov a neformální večeři. Vraždit opeřence mě nikterak nelákalo, ale střílení nebylo povinné, mohl jsem se zkrátka jen procházet po lese. Bylo deštivo: Berlín se ponořil do podzimu, krásné říjnové dny zmizely v nenávratnu, ze stromů padalo poslední listí; občas se přesto vyjasnilo, dalo se jít ven a užívat si vzduchu, který už byl chladný. 18. listopadu v době večeře poprvé od srpna spustily sirény a zahřměla děla Flak. Byl jsem v restauraci s přáteli, mimo jiné i s Thomasem, měli jsme za sebou hodinu šermu, a teď jsme museli do sklepa a ani jsme se nestihli najíst; poplach trval dvě hodiny, ale donesli nám víno, vtipkovali jsme a čas nám rychle utekl. Nálet těžce zasáhl centrum; Angličané vyslali přes čtyři sta strojů, rozhodli se pokořit naše nové taktiky. To bylo ve čtvrtek večer; v sobotu ráno mě Piontek odvezl směrem na Prenzlau až do vesnice, jejíž jméno mi Mandelbrod sdělil. Dům ležel několik kilometrů odtud, na konci dlouhé aleje stařičkých dubů, z nichž ale valná část chyběla, zdecimovaly je choroby a bouřky; bylo to staré panství, které onen ředitel koupil a u něhož se rozkládal smíšený les s převládajícími borovicemi, buky a jeřáby; dům samotný byl obklopen překrásným, upraveným parkem a o něco dále rozbahněným širým polem. Celou cestu poprchávalo, ale pak se obloha, kterou se proháněl ostrý severní vítr, vyjasnila. Na štěrku před vstupním schodištěm už parkovalo několik limuzín a jeden šofér v uniformě myl zablácené nárazníky. Na schodech mě uvítal Herr Leland; toho dne působil navzdory svému hnědému vlněnému svetru velmi vojenským dojmem; vysvětlil mi, že majitel domu tu není a dům jim dal k dispozici; Mandelbrod prý přijede až večer, po lovu. Na jeho doporučení jsem Pionteka poslal zpět do Berlína: hosté se budou vracet společně a v některém autě se pro mě určitě místo najde. Služka v černém stejnokroji a krajkové zástěrce mě zavedla do pokoje. V krbu hučel oheň; venku se opět zvolna rozpršelo. Dbalý pokynů v pozvánce jsem si nepřivezl uniformu, ale oblečení do přírody, vlněné pumpky, holínky a hubertus bez límce, s kostěnými knoflíky a nepromokavou úpravou; na večer jsem s sebou měl oblek, který jsem vybalil, vykartáčoval a než jsem sešel dolů, pověsil jsem ho do skříně. V saloně už několik hostů popíjelo čaj či diskutovalo s Lelandem; Speer, který seděl u okna, mě okamžitě poznal, přívětivě se usmál, vstal a přišel mi stisknout ruku. „Velmi mě těší, že vás zase vidím, Sturmbannführere. Herr Leland mi řekl, že přijedete. Pojďte, představím vám svou ženu.“ Margret Speerová seděla u krbu s jinou dámou, jakousi Frau von Wrede, chotí generála, který měl rovněž dorazit: předstoupil jsem před ně, sklapl podpatky a zvedl pravici. Frau von Wrede mi árijský pozdrav oplatila; Frau Speerová mi jen podala drobnou, elegantní ručku v rukavičce: „Těší mě, Sturmbannführere. Už jsem o vás slyšela; můj manžel říkal, že jste mu u SS velkou oporou.“ – „Snažím se, meine Dame.“ Byla to útlá, světlovlasá žena výrazně nordické krásy, se silnou hranatou bradou a velice světlýma očima pod stejně světlým obočím; působila však unaveně, a to dávalo její pleti poněkud nažloutlý nádech. Dal jsem si čaj a chvilku se s ní bavil, zatímco její muž se vrátil zpět k hovoru s Lelandem. „Vaše děti tu nejsou?“ zeptal jsem se zdvořile. – „Kdybych je sem vzala, nebyla by to žádná dovolená. Zůstaly v Berlíně. Už tak jsem měla co dělat, abych Alberta vytáhla z toho jeho ministerstva, a když už se uvolil, nechci, aby ho něco rušilo. Tolik si potřebuje odpočinout.“ Hovor se stočil na Stalingrad, neboť Frau Speerová věděla, že jsem se odtamtud vrátil; Frau von Wrede tam zmizel bratranec, Generalmajor a velitel divize, jenž nepochybně padl do rukou Rusů: „Muselo to být strašné!“ Ano, přisvědčil jsem, bylo to strašné; ze zdvořilosti jsem ovšem nedodal, že pro velitele divize to bylo o něco méně strašné než pro obyčejného člena mužstva, jako byl Speerův bratr, který, i kdyby nějakým zázrakem přežil, se asi netěší výsadám, jaké – v tomto ohledu nikterak rovnostářští – Rusové podle našich informací poskytují vyšším důstojníkům. „Alberta ztráta bratra velice zasáhla,“ řekla zadumaně Margret Speerová. „Nedává to na sobě znát, ale já to vím. Pojmenoval po něm našeho nejmladšího.“

Postupně jsem se seznamoval s dalšími hosty: s průmyslníky, s vysokými důstojníky Wehrmacht a Luftwaffe, s jedním Speerovým kolegou a dalšími vysokými funkcionáři. Za SS jsem tu byl sám a rovněž jsem měl z celé společnosti nejnižší hodnost; nikdo tomu ale nevěnoval pozornost a Herr Leland mě představoval coby „dr. Aueho“, jen občas dodal, že „zastávám důležité místo u Reichsführera-SS“; chovali se tu ke mně velice srdečně a má zpočátku silná nervozita se postupně rozplývala. K polednímu nám přinesli sendviče, játrovou paštiku a pivo. „Lehké občerstvení,“ oznámil Leland, „to abyste se neunavili.“ Vzápětí se vyrazilo na lov; naservírovali nám kávu a každý z nás dostal torbu, švýcarskou čokoládu a kapesní placatku brandy. Přestalo pršet a zdálo se, že šedí proniká slabý přísvit; podle jednoho generála, který se v tom podle svých vlastních slov vyznal, to bylo ideální počasí. Měli jsme střílet tetřevy, což bylo podle všeho v Německu cosi zcela výjimečného. „Po válce koupil tenhle dům jeden Žid,“ vysvětloval Leland svým hostům. „Chtěl si hrát na pána, takže sem nechal dovézt tetřevy ze Švédska. Ve zdejším lese se jim začalo dařit a současný majitel velice omezeně povoluje jejich odstřel.“ O lovu jsem nevěděl vůbec nic a nehodlal jsem se nijak zapojovat; ze zdvořilosti jsem se nicméně rozhodl, že nepůjdu do lesa sám, ale doprovodím lovce. Leland nás svolal na schodiště před vchodem a sluhové nám přidělili pušky, munici a psy. Na lov tetřeva hlušce se chodí buď po jednom, nebo po dvojicích, a tak jsme se měli rozdělit na skupinky; aby se předešlo nehodám, každý měl pročesávat jen určitou část lesa, kterou nesměl opustit; navíc se mělo vyrážet postupně. Jako první se do lesa vydal onen generál-znalec, který šel sám se psem, po něm vyrazilo několik dvojic mužů. K mému překvapení se ke společnosti připojila s puškou i Margret Speerová; na lov se vypravila s jedním kolegou svého manžela, Hettlagem. Leland se obrátil ke mně: „Mohl bys doprovodit pana ministra, Maxi? Běžte tudy. Já půjdu s Herr Ströhleinem.“ Rozhodil jsem rukama: „Ale prosím.“ Speer s puškou už v pohotovostní poloze se na mě usmál: „Dobrý nápad. Pojďme.“ Vydali jsme se přes park k lesu. Speer měl na sobě koženou bavorskou kamizolu s kulatými klopami a klobouk; i já jsem si vypůjčil pokrývku hlavy. Na kraji lesa Speer naládoval dvouhlavňovku, já svou pušku nechal nenabitou na rameni. Pes, kterého nám přidělili, neklidně pobíhal po kraji podrostu a vyplazený jazyk mu visel na stranu. „Už jste někdy lovil tetřevy?“ zeptal se Speer. – „Nikdy, Herr Reichsminister. Vlastně vůbec nelovím. Jestli vám to nevadí, pouze vás doprovodím.“ Zjevně ho to udivilo: „Jak je libo.“ Ukázal směrem do lesa: „Jestli jsem to pochopil dobře, musíme teď jít asi kilometr k potoku a ten přejít. Všechno mezi ním a druhým krajem lesa je naše. Herr Leland zůstane na téhle straně.“ Vnořil se do podrostu. Ten byl poměrně hustý, musely se obcházet keře, rovně se jít nedalo; po listech stékaly krůpěje a tříštily se nám o klobouky a o ruce; spadané, promáčené listí na zemi vydechovalo silnou vůni hlíny a humusu, krásnou, sytou a osvěžující, ale ve mně ta vůně vyvolávala nepříjemné vzpomínky. Zalila mě vlna hořkosti: vida, co ze mě udělali, pomyslel jsem si, člověka, kterému se při pohledu na les okamžitě vybaví hromadný hrob. Pod botou mi praskla suchá větvička. „Překvapuje mě, že nemáte rád lov,“ poznamenal Speer. Stále ještě zabraný v myšlenkách jsem odpověděl: „Nerad zabíjím, Herr Reichsminister.“ Zvědavě se na mě zadíval a já pro upřesnění dodal: „Občas je třeba zabíjet z nutnosti, Herr Reichsminister. Ale zabíjení pro zábavu, to je věc volby.“ Usmál se: „Já díkybohu vždycky zabíjel jen pro zábavu. Ve válce jsem nebyl.“ Ještě chvilku jsme kráčeli mlčky, bylo slyšet jen praskání větviček a tichý, nenápadný zvuk dopadajících kapek. „Co jste dělal v Rusku, Sturmbannführere?“ zeptal se Speer. „Byl jste u Waffen-SS?“ – „Ne, Herr Reichsminister. Byl jsem u SD. U bezpečnostních složek.“ – „Ach tak.“ Zaváhal. Pak zamyšleně, nepřítomně řekl: „Povídá se spousta věcí o tom, co se na Východě děje s Židy. Vy o tom určitě něco víte, že?“ – „Já vím, co se povídá, Herr Reichsminister. SD ty fámy shromažďuje a já četl hlášení. Pocházejí z různých zdrojů.“ – „Při vašem postavení musíte mít představu o tom, jak je to doopravdy.“ Kupodivu neudělal žádnou narážku na Reichsführerův posenský projev (tenkrát jsem byl přesvědčený, že u toho byl, ale možná skutečně odjel už předtím). Zdvořile jsem odpověděl: „Herr Reichsminister, co se celé jedné oblasti mých služebních povinností týče, jsem vázán tajemstvím. Pokud skutečně chcete přesnější informace, navrhuji vám, abyste se obrátil na Reichsführera nebo na Standartenführera Brandta. Určitě vám s radostí poskytnou podrobnou zprávu.“ Došli jsme k potoku; pes zvesela skákal v mělké vodě. „Tady to je,“ řekl Speer. Ukázal o kus dál: „Vidíte, tam v tom dolíku se les mění. Rostou tam jehličnany a stromy s bobulemi. Tady na tetřevy narazíme nejspíše. Jestli nebudete střílet, držte se za mnou.“ Dlouhými skoky jsme potok překonali; nad dolíkem Speer zavřel zbraň, kterou celou dobu nesl zlomenou pod paží, a zalícil. Pak začal kradmo postupovat vpřed. Pes se se vztyčenou oháňkou držel u něj. Po několika minutách jsem zaslechl hluk a spatřil, že mezi stromy letí cosi velkého a hnědého; v tu chvíli Speer vystřelil, ale nejspíš minul, protože přes ozvěnu jsem dál slyšel pleskání křídel. Podrost se naplnil hustým dýmem a štiplavým pachem korditu. Speer pušku nespouštěl; bylo však ticho. Pak se mezi vlhkými větvemi opět ozval onen hluk, ale Speer nevystřelil; ani já jsem ptáka nezahlédl. Třetí tetřev se vznesl přímo před námi, zřetelně jsem ho viděl, měl těžkopádná křídla, načepýřené peří na krku a proplétal se mezi stromy s obratností, která u tak mohutného zvířete udivovala, zrychloval a kličkoval; Speer vystřelil, ale pták byl příliš rychlý, střelec neměl čas se přesunout a rána šla do prázdna. Speer otevřel pušku, vyhodil nábojnice, rozfoukal dým a z kapsy kamizoly vytáhl dva náboje. „Tetřev není snadná kořist,“ poznamenal. „To je na tom právě zajímavé. Je potřeba dobře volit zbraň. Tahle je vyvážená, ale na můj vkus poněkud dlouhá.“ S úsměvem se na mě podíval: „Na jaře, v době námluv, to bývá krása. Samci klapou zobákem, shromažďují se na mýtinách, promenují se, zpívají, předvádějí barvy. Samice jsou, jak to tak bývá, úplně nenápadné.“ Doládoval pušku, zalícil a opět vyrazil. Tam, kde bylo křoví obzvlášť spletité, se neshýbal a klestil si cestu hlavní pušky. Vyplašil dalšího ptáka a okamžitě vystřelil kousek před něj; slyšel jsem, jak zvíře padá, pes v tu ránu vyrazil a zmizel v mlází. Za okamžik se vynořil s bezvládným tetřevem v zubech. Položil ptáka před Speera a ten si ho uložil do brašny. O kus dál jsme vyšli na mýtinu, která byla zarostlá zažloutlou travou a otvírala se do polí. Speer vytáhl čokoládu: „Dáte si?“ – „Ne, děkuji. Nebude vám vadit, když si tu zakouřím?“ – „Vůbec ne. Tady je to na oddech jako dělané.“ Zlomil pušku, odložil ji, usadil se u stromu a pustil se do čokolády. Já si dal doušek brandy, podal mu placatici a zapálil jsem si. Od trávy mi vzadu vlhly kalhoty, ale to mi nevadilo; s kloboukem na kolenou jsem si opřel hlavu o drsnou kůru borovice, u které jsem seděl, a zadíval se na klidný pažit a tichý les. „Víte,“ promluvil Speer, „já ta bezpečnostní nařízení úplně chápu. Ale čím dál tím víc kolidují s potřebami válečného průmyslu. Příliš mnoho potenciálních dělníků zůstává nevyužitých.“ Vydechl jsem kouř a teprve pak odpověděl: „Snad, Herr Reichsminister. V současné situaci a vzhledem k momentálním těžkostem jsou střety zájmů podle mě nevyhnutelné.“ – „I přesto je třeba je řešit.“ – „To zajisté. Ale konečné vyjádření je na Führerovi, není-liž pravda? Reichsführer pouze poslouchá jeho nařízení.“ Opět se zakousl do čokolády. „A vy si nemyslíte, že jak Führerovi, tak nám jde v první řadě o to vyhrát válku?“ – „Jistě, Herr Reichsminister.“ – „Tak proč se zbavovat tak cenných zdrojů? Wehrmacht si u mě týden co týden stěžuje, že jim jsou odebíráni židovští dělníci. A jinde, pokud je mi známo, nasazováni nejsou. To je přece absurdní! V Německu je židovská otázka vyřešená, a na tom, jestli je vyřešena jinde, přece v tuto chvíli nezáleží! Nejprve vyhrajme válku, pak přijdou na řadu problémy.“ Pečlivě jsem volil slova: „Možná se někteří domnívají, Herr Reichsminister, že pokud se válka takto protahuje, některé věci je třeba řešit okamžitě…“ Obrátil se ke mně a ostře se na mě zadíval: „Myslíte?“ – „Nevím. Je to jedna z možností. Mohu se zeptat, co vám na to říká Führer, když se s ním o tom bavíte?“ Zamyšleně našpulil ústa: „Führer o těchto věcech nikdy nemluví. Alespoň se mnou ne.“ Vstal a oprášil si kalhoty. „Půjdeme?“ Zahodil jsem nedopalek, ještě si lokl brandy a uklidil láhev: „Kudy?“ – „To je dobrá otázka. Bojím se, že kdybychom to vzali druhou stranou, narazíme na některého z našich přátel.“ Zahleděl se na kraj mýtiny směrem doprava: „Když půjdeme tudy, měli bychom se zase dostat k potoku. A pak se budeme moci vrátit.“

Vykročili jsme podél kraje lesa; pes běžel mokrou travou několik metrů vedle nás. „Vlastně jsem vám ještě nepoděkoval za vaše zásahy,“ řekl Speer. „Velice si jich cením.“ – „Je mi potěšením, Herr Reichsminister. Doufám, že k něčemu jsou. Vyvíjí se spolupráce s Reichsführerem k vaší spokojeností?“ – „Po pravdě řečeno jsem z jeho strany očekával víc, Sturmbannführere. Už jsem mu poslal několik hlášení o Gauleiter, kteří odmítají zavírat zbytečné podniky ve prospěch válečné výroby. Ale jak to tak vypadá, Reichsführer je pouze přeposílá Reichsleiteru Bormannovi. A Bormann dává samozřejmě vždy za pravdu Gauleiterům. Reichsführer se k tomu staví poměrně pasivně.“ Došli jsme na konec mýtiny a vnořili se do lesa. Opět se dalo do deště, jemně, lehce mžilo, déšť se nám vpíjel do oblečení. Speer zmlkl, kráčel se zdviženou puškou vpřed a soustředěně sledoval křoví před sebou. Tak jsme postupovali asi půl hodiny až k potoku, pak jsme se po diagonále vrátili a skončili jsme opět u potoka. Tu a tam se opodál ozval osamělý výstřel, mdlý zvuk v dešti. Speer vystřelil ještě čtyřikrát a dostal krásného černého tetřeva s límcem kovově lesklých pírek. Promočení na nitku jsme opět přešli potok a vraceli se k domu. Chvilku předtím, než jsme vešli do parku, mě Speer opět oslovil: „Mám na vás prosbu, Sturmbannführere. Brigadeführer Kammler právě v Harzu buduje podzemní zařízení na výrobu raket. Rád bych stavbu navštívil a zjistil, jak práce pokročila. Nemohl byste mi to zařídit?“ Zaskočeně jsem odpověděl: „To nevím, Herr Reichsminister. Neslyšel jsem o tom. Ale zeptám se.“ Zasmál se: „Před několika měsíci si mi Obergruppenführer Pohl v dopise stěžoval, že jsem dosud navštívil jen jeden jediný koncentrační tábor, a že jsem si tudíž svůj názor na využívání pracovní síly vězňů utvořil na základě nedostatečných informací. Pošlu vám kopii. Kdyby vám dělali problémy, stačí jim ji ukázat.“

Byl jsem unavený, ale byla to ona vleklá, příjemná únava po tělesné námaze. Chodili jsme poměrně dlouho. U vchodu do domu jsem odevzdal pušku a brašnu, otřel jsem si bláto z bot a vyšel nahoru do pokoje. Někdo přiložil do ohně, bylo tu příjemně; svlékl jsem si promočené oblečení a šel prozkoumat přilehlou koupelnu: nejen že tu tekla voda, ale dokonce byla teplá; to pro mě byl hotový zázrak, v Berlíně byla teplá voda vzácnost; majitel tu musel nainstalovat kotel. Napustil jsem si téměř vroucí vanu a ponořil se do ní: nejdřív jsem museí zatnout zuby, ale jakmile jsem si zvykl a natáhl se, byla to lázeň něžná a příjemná jako plodová voda. Setrval jsem v ní tak dlouho, jak jen to šlo; když jsem vylezl, otevřel jsem okna dokořán a chvíli jsem před nimi stál nahý, jako se to dělá Rusku, dokud jsem neměl kůži červenobíle mramorovanou; pak jsem si vypil sklenici studené vody a natáhl se na břicho do postele.

Navečer jsem si vzal oblek bez kravaty a sešel dolů. V salonu bylo jen málo lidí, ale u krbu seděl ve svém ohromném křesle dr. Mandelbrod, točil se bokem, jako by si chtěl nahřát jen jednu stranu těla. Oči měl zavřené a já ho nevyrušoval. Jedna z jeho asistentek v upjatě vyhlížejícím venkovském úboru mi přišla stisknout ruku: „Dobrý večer, doktore Aue. Ráda vás opět vidím.“ Zkoumavě jsem si ji prohlížel; nic naplat, byly si opravdu všechny podobné. „Promiňte, ale jste Hilde, nebo Hedwig?“ Tiše, zvonivě se rozesmála: „Ani jedna, ani druhá! Paměť na obličeje tedy opravdu nemáte. Jmenuji se Heide. Potkali jsme se v kanceláři dr. Mandelbroda.“ S úsměvem jsem se uklonil a omluvil se. „Vy tu nejste kvůli lovu?“ – „Ne. Přijeli jsme teprve před chvilkou.“ – „To je škoda. Úplně vás vidím s puškou na rameni. Německá Artemis.“ Usměvavě si mě změřila: „Ne abyste v tom srovnávání zacházel příliš daleko, doktore Aue.“ Cítil jsem, jak rudnu: Mandelbrod zaměstnával opravdu zvláštní asistentky. Tahle mě také nepochybně hodlala požádat, abych ji oplodnil. Naštěstí k nám přistoupil Speer s manželkou. „Á, Sturmbannführere!“ zvolal vesele. „Jsme my to ale lovci; Margret přinesla pět tetřevů a Hettlage tři.“ Frau Speerová se zlehka zasmála: „To jsi zase určitě celou dobu mluvil o práci.“ Speer si šel nalít čaj k velkému zdobenému čajníku, který připomínal ruský samovar; já si dal sklenku koňaku. Dr. Mandelbrod otevřel oči, zavolal na Speera a ten se s ním šel pozdravit. Přišel Leland a připojil se k nim. Já se opět zabral do hovoru s Heide: měla slušné filozofické vzdělání a podala mi poměrně jasný výklad Heideggerových teorií, v nich jsem se dosud téměř neorientoval. Jeden po druhém se scházeli ostatní hosté. O něco později nás Leland všechny pozval do jiného sálu, kde byly na dlouhém stole jako na nějakém vlámském zátiší vyrovnané skupinky mrtvých ptáků. Rekord držela Frau Speerová; onen generál-lovecký nadšenec zastřelil jen jednoho tetřeva a sváděl to na revír, který mu přidělili. Domníval jsem se, že oběti těchto hekatomb sníme, ale nestalo se: maso se muselo nechat uzrát a Leland slíbil, že až budou tetřevi uleželí, rozešle je příslušným hostům. I přesto byla večeře rozmanitá a bohatá, jedli jsme zvěřinu s omáčkami, brambory smažené na husím sádle, chřest a okurky a vše jsme zalévali výtečným ročníkem burgundského. Ocitl jsem se naproti Speerovi, vedle Lelanda; v čele stolu seděl Mandelbrod. Herr Leland byl poprvé za tu dobu, co jsem ho znal, poměrně hovorný: pil jednu sklenku za druhou a mluvil o své minulosti koloniálního úředníka v jihozápadní Africe. Znával se s Rhodesem, jehož nezměrně obdivoval, ale o tom, jak se dostal do německých kolonií, se vyjadřoval neurčitě. „Jednou Rhodes řekl: Kolonizátor nemůže udělat nic špatného, všechna jeho rozhodnutí jsou nakonec správná. Dělat to, co chce, je jeho úkolem. Právě přísné uplatňování tohoto principu vyneslo Evropě její kolonie, pomohlo jí ovládnout podřadné národy. Úpadek přišel, teprve když se zkažené demokracie rozhodly pro své dobré svědomí zaplést do celé věci pokrytecké morální zásady. Však uvidíte: ať válka dopadne jakkoliv, Francie a Velká Británie o své kolonie přijdou. Prsty jim povolily, pěst už nesevřou. Nyní převzalo pochodeň Německo. V roce 1907 jsem pracoval s generálem von Trothou. Tenkrát se vzbouřili Hererové a Namové, ale von Trotha byl muž, který Rhodesovu myšlenku beze zbytku pochopil. Řekl to upřímně: Povstalecké kmeny drtím v řekách krve a řekách peněz. Jen z takové očisty může vzejít něco nového. Ale tou dobou už Německu docházely síly a von Trotha byl odvolán. Vždy jsem to považoval za první symptom osmnáctého roku. Naštěstí se běh věcí obrátil. Dnes má Německo ve světě vedoucí postavení. Naše mládež se ničeho neleká. Nevyhnutelně musíme expandovat.“ – „Rusové ovšem…“ podotkl generál von Wrede, který přijel chvíli před Mandelbrodem. Leland zaklepal prstem na stůl: „Přesně tak, Rusové. Jediný národ, který se nám v současné době vyrovná. Právě proto je naše válka s nimi tak strašlivá a nelítostná. Přežije jen jeden. Ostatní se nepočítají. Umíte si představit Yankeje s tím jejich lančmítem a žvýkačkami, jak se vyrovnávají byť jen s desetinou ruských ztrát? Se setinou? Sbalili by si svých pět švestek, odtáhli by domů a Evropa ať se jde vycpat. Ne – je třeba Západu ukázat, že bolševické vítězství není v jeho zájmu, že nevezme-li si Stalin jako válečnou kořist celou Evropu, vezme si jí aspoň půl. Kdyby nám Anglosasové pomohli se s Rusy vypořádat, mohli bychom je nechat posbírat drobky, nebo ještě lépe počkat, až opět nabereme síly, a rozdrtit i je. Podívejte se, co dokázal náš Parteigenosse Speer ani ne za dva roky! A to je jen začátek. Představte si, že bychom měli volné ruce, že bychom měli k dispozici veškeré státní prostředky. Pak bychom mohli přetvořit svět k lepšímu.“

Po večeři jsem si zahrál šachy s Hettlagem, oním Speerovým spolupracovníkem. Heide tiše přihlížela; Hettlage mě snadno porazil. Vypil jsem si poslední koňak a ještě chvilku si s Heide povídal. Hosté odcházeli nahoru do svých pokojů. Nakonec se zvedla i ona a bez okolků, stejně jako její kolegyně, mi řekla: „Teď musím jít pomoci dr. Mandelbrodovi. Jestli budete chtít společnost, bydlím ve druhém pokoji vlevo od vás. Můžete ke mně později zajít na skleničku.“ – „Děkuji,“ odpověděl jsem. „Uvidíme.“ Zamyšleně jsem vyšel nahoru, svlékl jsem se a lehl si do postele. V krbu skomíral oheň. Ležel jsem ve tmě a říkal jsem si: Koneckonců – proč ne? Je to krásná žena s nádherným tělem, co mi brání toho využít? O žádné další vztahy nešlo, byl to prostý a přímočarý návrh. A i když jsem měl v tomto směru omezenou praxi, neznamenalo to, že by se mi ženské tělo nelíbilo, určitě bude příjemné, měkké, hebké, člověk by se do něj mohl zabořit jako do podušky. Dal jsem ale slovo, a kdyby nic jiného, své slovo jsem vždy držel. Ještě nebylo po všem.

Neděle proběhla klidně. Spal jsem dlouho, až do devíti – obvykle jsem vstával v půl šesté – a sešel jsem na snídani. Usadil jsem se u jednoho z velkých oken a listoval ve starém vydání Pascala, které jsem našel v knihovně. K polednímu jsem doprovodil Frau Speerovou a Frau von Wrede na procházku do parku; manžel druhé z dam mezitím hrál karty s jedním velkoprůmyslníkem, který proslul tím, že své impérium vybudoval díky mnoha šikovným arizacím, dále s oním generálem-lovcem a s Hettlagem. Tráva se ještě mokře leskla, štěrk a ušlapanou hlínu cestiček zdobily kaluže; vlhký vzduch byl chladný a osvěžující, dech se nám před ústy srážel do drobných obláčků. Nebe bylo i nadále jednolitě šedé. V poledne jsem si dal kávu se Speerem, který se právě objevil. Podrobně se mnou pohovořil o otázce zahraničních dělníků a o tom, jaké má starosti s Gauleiterem Sauckelem; pak se řeč stočila na Ohlendorfa, kterého Speer zřejmě považoval za romantickou duši. Na to, abych mohl Ohlendorfovy teorie hájit, byly mé znalosti ekonomiky příliš kusé; Speer se energicky zastával svého principu průmyslové autonomie. „Existuje v podstatě jen jeden argument: prostě to funguje. Po válce ať si dr. Ohlendorf reformuje, jak chce, pokud mu někdo popřeje sluchu; ale mezitím, jak už jsem vám včera říkal, bude lepší vyhrát válku.“

Když jsem se dostal k Lelandovi či Mandelbrodovi, hovořili se mnou o všem možném, ale ani jeden z nich jako by neměl na srdci nic konkrétního. Začalo mi vrtat hlavou, proč mě sem pozvali: určitě ne proto, abych si užil půvabů Fräulein Heide. Když jsem se ale nad tím pozdě odpoledne ve von Wredově autě, které mě vezlo do Berlína, zamyslel znovu, najednou mi to připadalo zjevné: chtěli mě zkontaktovat se Speerem, chtěli, abychom se sblížili. A zřejmě to zabralo, Speer se se mnou rozloučil velice srdečně a slíbil mi, že se zase uvidíme. Jedna otázka mě ale trápila i dál: komu to má sloužit? V čím zájmu mě Herr Leland a dr. Mandelbrod takto postrkují do vyšších sfér? Nepochybně se totiž jednalo o plánovaný vzestup: ministři se obvykle nevybavují s pouhými majory. Zneklidňovalo mě to, protože jsem nebyl s to odhadnout přesné vztahy mezi Speerem, Reichsführerem a mými dvěma ochránci; ti nepochybně kamsi mířili, ale kam a v čí prospěch? Rád bych tu hru hrál s nimi; jenže jakou? Pokud nehrají za SS, bylo by to příliš nebezpečné. Bylo potřeba, abych zůstal diskrétní a dával si velký pozor; nepochybně jsem součástí plánu, a pokud tenhle plán selže, budu potřebovat nějakou pojistku.

Thomase jsem znal natolik dobře, že jsem i bez ptaní věděl, co by mi poradil: kryj si záda. V pondělí ráno jsem požádal Brandta o schůzku, domluvili jsme se na odpoledne. Popsal jsem mu celý víkend a nahlásil, o čem jsme se bavili se Speerem; z rozhovoru jsem předem udělal stručný výtah toho podstatného, který jsem Brandtovi odevzdal. Brandt se netvářil nijak zamítavě. „Takže vás požádal, abyste mu zprostředkoval návštěvu Dory?“ To bylo kódové označení stavby, o které se Speer zmiňoval; oficiální název zněl Mittelbau, „Ústřední stavba“. „Z jeho ministerstva nám přišla žádost. Ještě jsme na ni neodpověděli.“ – „A co si o tom myslíte, Herr Standartenführer?“ – „Nevím. O tom musí rozhodnout Reichsführer. Dobře že jste mě o tom uvědomil.“ Promluvil se mnou i o mé práci a já mu představil první závěry, vyplývající z materiálů, jež jsem si prostudoval. Když jsem byl na odchodu, řekl mi: „Myslím, že Reichsführer je s vaším postupem spokojen. Jen tak dál.“

Po této schůzce jsem se vrátil do kanceláře k práci. Venku lilo, přes provazy deště bičujícího holé větve stromů jsem sotva viděl Tiergarten. Kolem páté jsem pustil Fräulein Praxovou domů; Walser a Obersturmführer Elias, další odborník, kterého nám Brandt přidělil, odešli kolem šesté s Isenbeckem. Hodinu nato jsem zašel za Asbachem, který stále ještě pracoval: „Nepůjdete se mnou na skleničku, Untersturmführere?“ Podíval se na hodinky: „A nepřiletí zase? Tohle je jejich doba.“ Vyhlédl jsem z okna: byla tma a stále ještě trochu pršelo. „Myslíte? V tomhle počasí?“ Ale ve foyer nás vrátný zastavil: „Luftgefahr 15, meine Herren.“ Očekával se masivní nálet; bezpochyby zpozorovali blížící se letadla. Zvesela jsem se otočil na Asbacha: „Tak jste nakonec měl pravdu. Co uděláme? Odvážíme se ven, nebo zůstaneme tady?“ Asbach trochu znervózněl: „Moje žena totiž…“ – „Podle mě byste to domů nestihl. Býval bych vám půjčil Pionteka, ale už odjel.“ Zamyslel jsem se. „Bude lepší, když počkáme, až se to přežene, vrátit se můžete pak. Vaše žena půjde do bunkru, nebojte.“ Zaváhal: „Poslyšte, Herr Sturmbannführer, já jí zavolám. Je těhotná, nechci, aby si dělala starosti.“ – „Dobrá. Počkám na vás.“ Vyšel jsem na schodiště před vchodem a zapálil si. Ozval se jekot sirén, chodci na Königsplatz přidali do kroku a vyrazili si hledat úkryt. Já se nestrachoval: tato budova ministerstva měla bunkr přímo přepychový. Ve chvíli, kdy se rozezněla děla Flak, jsem dokouřil a vrátil se do foyer. Asbach sbíhal po schodech: „Je to v pořádku, půjde ke své matce. To je hned vedle nás.“ – „Otevřel jste okna?“ zeptal jsem se. Sešli jsme do úkrytu, dobře osvětlené místnosti z kvalitního betonu, vybavené židlemi, skládacími lehátky a sudy s vodou. Nebylo tu moc lidí; většina úřednictva odcházela domů brzy, právě kvůli náletům a frontám v obchodech. V dálce to zadunělo. Pak jsem zaslechl masivní rozptýlené výbuchy: postupně se blížily jako velkolepé kročeje nějakého obra. S každou explozí se zvýšil tlak vzduchu a bolestivě dotíral na ušní bubínky. Někde velice blízko se ozval ohlušující rachot, cítil jsem, jak se zdi bunkru zachvěly. Světla zablikala, náhle pohasla a bunkr se ponořil do tmy. Jakési děvče vyjeklo hrůzou. Kdosi rozsvítil baterku, lidé začali škrtat sirkami. „Není tu záložní generátor?“ spustil čísi hlas, ale přerušil ho ohlušující výbuch, ze stropu se snesl déšť suti, lidé křičeli. Ucítil jsem kouř, v nose mě zaštípal pach prachu; budova musela dostat zásah. Zvuk výbuchu se vzdaloval; přes zvonění v uších jsem slabě slyšel hukot letadel. Jakási žena plakala; mužský hlas drtil mezi zuby nadávky; rozsvítil jsem zapalovač a vydal se k pancéřovým dveřím. S vrátným jsme je zkusili otevřít, ale byly zaseknuté, schodiště určitě zavalila suť. Ve třech jsme se proti nim rozeběhli ramenem a povedlo se nám je pootevřít tak, aby se jimi dalo proklouznout ven. Na schodech se válely cihly; vyběhl jsem až do přízemí, následován jedním úředníkem: vstupní dveře výbuch vyrazil z pantů a vymrštil je do foyer; plameny olizovaly stěny a vrátnici. Vyběhl jsem po schodech, pustil se chodbou zatarasenou vyrvanými dveřmi a okenními rámy a pak jsem vyšel ještě o patro výš ke své kanceláři: chtěl jsem zachránit ty nejdůležitější dokumenty. Kovové zábradlí schodiště bylo zohýbané: kapsa blůzy se mi zachytila o špičatý kus kovu a roztrhla se. Nahoře v kancelářích hořelo a já se musel vrátit. Jakýsi úředník nesl po chodbě hromadu lejster; doběhl k nám další, na levé tváři umouněný od kouře či prachu: „Nechte to! Západní křídlo hoří; střechou tam spadla puma.“ Myslel jsem, že nálet už skončil, ale vtom na obloze opět zaburácely letecké svazy; s děsivou rychlostí se sem blížil sled explozí, uháněli jsme do sklepa, mohutný výbuch mě zvedl a mrštil mnou na schodiště. Zřejmě jsem byl chvilku v bezvědomí; probralo mě surové, oslnivé bílé světlo, byla to, jak se ukázalo, kapesní svítilna; slyšel jsem, jak Asbach křičí: „Sturmbannführere! Sturmbannführere!“ – „To nic,“ utrousil jsem, když jsem vstával. V přísvitu plamenů od vchodu jsem zkoumal svou blůzu: ostrý kov ji protrhl, bylo po ní. „Ministerstvo hoří,“ řekl někdo jiný. „Musíme pryč.“ Ještě s několika muži jsme jakž takž uvolnili dveře bunkru, aby mohli všichni ven. Sirény pořád ještě kvílely, ale děla Flak už utichla, poslední bombardéry mířily pryč. Bylo půl deváté, nálet tedy trval hodinu. Někdo nám ukázal, kde jsou kbelíky: vytvořili jsme řetěz a začali hasit požár, ale bylo to směšné, za dvacet minut jsme vyčerpali veškeré zásoby vody ze sklepa. Z kohoutků nic neteklo, bomby zřejmě zničily vodovod; vrátný chtěl volat hasiče, ale telefon nefungoval. Vrátil jsem se do bunkru pro svrchník a vyšel na náměstí obhlédnout škody. Východní křídlo vypadalo až na vyražená okna netknutě, zato část křídla západního se zhroutila a ze sousedních oken se valil hustý černý dým. V našich kancelářích určitě také hořelo. Doběhl mě Asbach s tváří od krve. „Co se vám stalo?“ ptal jsem se. – „To nic. Cihla.“ Uši jsem měl ještě pořád zalehlé, nepříjemně mi v nich hučelo. Zadíval jsem se k Tiergarten: v záři požárů jsem spatřil polámané, roztrhané stromy vyrvané z kořenů, připomínalo mi to flanderský les po zteči, jak byl líčený v dětských knížkách, které jsem četl, když jsem byl malý. „Zase se vrátím,“ řekl Asbach. Zakrvácený obličej měl stažený úzkostí. „Jdu najít svou ženu.“ – „Běžte. A dávejte pozor, aby na vás nespadla zeď.“ – Přijela dvě hasičská auta a zaujala pohotovostní pozici, ale vypadalo to, že jsou potíže s vodou. Z ministerstva vybíhali zaměstnanci; mnozí z nich nesli v náručí spisy, které skládali stranou na chodníky: půl hodiny jsem jim pomáhal vynášet šanony a dokumenty; do své kanceláře jsem se stejně nemohl dostat. Zvedl se silný vítr a na severu, na východě a v dálce na jihu, za Tiergarten, noční nebe rudě žhnulo. Jakýsi důstojník nám přišel oznámit, že se požáry šíří, ale já si říkal, že ministerstvo a sousední budovy z jedné strany chrání ohyb Sprévy, z druhé strany Tiergarten a Königsplatz. Temný, nepřístupný Reichstag bombardování zřejmě přežil bez úhony.

Váhal jsem. Měl jsem hlad, ale s tím, že bych sehnal něco k jídlu, se nedalo počítat. Doma jsem něco k snědku měl, netušil jsem však, zda můj byt ještě existuje. Nakonec jsem se rozhodl, že zajdu do SS-Haus a nabídnu své služby. Proběhl jsem Friedensalee: přede mnou se pod maskovacími sítěmi tyčila netknutá Brandenburská brána. Celá Unter den Linden za ní byla ale zřejmě v plamenech. Hustý vzduch byl plný dýmu a prachu, začínalo se mi špatně dýchat. Z hořících budov s praskáním tryskaly oblaky jisker. Vanul čím dál tím silnější vítr. Na protější straně Pariser Platz hořelo ministerstvo zbrojní výroby, jehož budova se částečně zhroutila. V troskách pobíhaly sekretářky v kovových přilbách civilní ochrany, i ony se snažily zachraňovat spisy. Stranou parkoval mercedes s vlaječkou; v davu úředníků jsem poznal rozcuchaného a umouněného Speera. Šel jsem ho pozdravit a nabídnout mu pomoc; když mě uviděl, vykřikl něco, čemu jsem nerozuměl. „Vždyť hoříte!“ opakoval. – „Cože?“ Vyrazil ke mně, vzal mě za paži, otočil mě a dlaní mě začal plácat do zad. Jiskry mi zřejmě zapálily svrchník, ale já nic necítil. Zmateně jsem mu poděkoval a zeptal se, co mohu udělat. „Nic, opravdu nic. Myslím, že jsme vynesli, co se dalo. Moje osobní kancelář dostala přímý zásah. Nic z ní nezbylo.“ Rozhlédl jsem se: francouzské velvyslanectví, bývalá britská ambasáda, hotel Bristol, úřad IG Farben, všechny tyto budovy byly těžce poškozené nebo v plamenech. Vedle Brány se na pozadí požáru rýsovaly elegantní fasády Schinkelových patricijských domů. „Takové neštěstí,“ zamumlal jsem. – „Zní to sice strašně,“ pronesl zamyšleně Speer, „ale lepší je, když se zaměřují na města.“ – „Jak to myslíte, Herr Reichsminister?“ – „Když v létě napadli Porúří, třásl jsem se strachy. V srpnu zaútočili na Schweinfurt, kde je soustředěna celá naše produkce kuličkových ložisek. V říjnu znovu. Výroba se snížila na sedmašedesát procent. Možná byste se divil, Sturmbannführere, ale bez kuličkových ložisek se válčit nedá. Kdyby se soustředili na Schweinfurt, za dva, nejvýše za tři měsíce musíme kapitulovat. Tady,“ – mávl rukou k požárům – „zabíjejí lidi, plýtvají municí na naše kulturní památky.“ Střízlivě, tvrdě se zasmál: „V každém případě to všechno postavíme znovu. Tak.“ Rozloučil jsem se: „Jestli mě nepotřebujete, Herr Reichsführer, půjdu. Chtěl jsem vám jen říci, že vaše žádost se posuzuje. Spojím se s vámi, abych vám sdělil, jak to dopadlo.“ Stiskl mi ruku: „Dobrá. Na shledanou, Sturmbannführere.“

Abych mohl jít dál, namočil jsem si kapesník v kbelíku s vodou a přitiskl jsem si ho na ústa; nechal jsem si postříkat i ramena a brigadýrku. Na Wilhelmstrasse mezi ministerstvy burácející vichr rozdmýchával plameny, které olizovaly prázdná okna. Vojáci a hasiči běhali sem a tam, ale moc toho nezmohli. Auswärtiges Amt bylo zřejmě silně poničené, kancléřství o kus dál na tom bylo lépe. Kráčel jsem po vrstvě střepů: v ulici nezbylo jediné sklo celé. Na Wilhelmplatz leželo u převráceného nákladního auta Luftwaffe několik mrtvol; ze stanice U-Bahn se ještě pořád trousili vyděšení civilisté a rozhlíželi se vyjevenýma, ztracenýma očima; tu a tam se rozlehl výbuch časované bomby či rachot řítícího se domu. Prohlížel jsem si mrtvoly: muž bez kalhot groteskně vystavující na odiv zakrvácené hýždě; žena s nedotčeným tělem, ale bez hlavy. Připadalo mi nesmírně nestoudné je tu takhle nechávat, ale nikdo si s tím zjevně nedělal hlavu. O něco dále stály před ministerstvem letectví hlídky: kolemjdoucí na ně pokřikovali nadávky a trousili ironické poznámky o Göringovi, ale nikdo se nezastavoval, nikdo se nesrocoval; ukázal jsem svou legitimaci SD a prošel kordonem. Konečně jsem došel na roh Prinz-Albrechtstrasse: všechna okna SS-Haus byla vysypaná, ale jiné škody budova zřejmě neutrpěla. Ve vstupní hale vojáci odklízeli suť: důstojníci zakrývali zející okna matracemi a prkny. Vyhledal jsem Brandta, který na chodbě klidným, unaveným hlasem udílel rozkazy: šlo mu hlavně o to, aby opět začal fungovat telefon. Pozdravil jsem ho a sdělil mu, že má kancelář byla zničena. Přikývl: „Dobrá. Na to se podíváme zítra.“ Nezdálo se, že bych tu byl něco platný, a tak jsem šel vedle, na Staatspolizei; tady provizorně připevňovali vyražené dveře; několik bomb dopadlo poměrně blízko a o kus dál ulici hyzdil obrovský kráter, z něhož přervaným potrubím tryskala voda. Thomase jsem našel v jeho kanceláři, kde do půl těla nahý a celý černý od špíny zvesela popíjel se třemi dalšími důstojníky kořalku. „No ne!“ vykřikl. „Tobě to ale sluší. Napij se. Kde jsi byl?“ Stručně jsem mu vylíčil, co se mi přihodilo na ministerstvu. „Aha. Já byl doma, šel jsem se sousedy do sklepa. Střechou propadla mina a dům začal hořet. Museli jsme se probourat skrz zeď do vedlejšího sklepa a pak ještě do několika, vylezli jsme na konci ulice. Hořela celá ulice a půlka našeho domu včetně mého bytu se zřítila. A k tomu jsem svůj kabriolet našel pod nějakým autobusem. Zkrátka jsem švorc.“ Nalil mi další sklenku. „Když tě zmáhá neštěstí, napij se, jak říkala moje babička Ivona.“

Nakonec jsem strávil noc na Staatspolizei. Thomas si nechal donést obložené chleby, čaj a polévku. Půjčil mi na převlečení jednu svoji uniformu, která mi sice byla trochu velká, ale byla reprezentativnější než moje cáry; jedna usměvavá písařka se ujala výměny prýmků a označení. V tělocvičně byla k dispozici lehátka pro asi patnáct důstojníků, kteří se ocitli bez přístřeší; setkal jsem se tu s Eduardem Holstem, s kterým jsem se krátce poznal, když na konci roku 1942 působil jako Leiter IV/V skupiny D; přišel o všechno a téměř plakal vzteky. Sprchy bohužel stále ještě nefungovaly, a tak jsem si mohl jen opláchnout ruce a obličej. Bolelo mě v krku, kašlal jsem, ale Thomasův šnaps chuť popela poněkud spláchl. Zvenčí sem stále doléhaly výbuchy. Zuřil divoký, neutuchající vichr.

Ráno jsem nečekal na Pionteka, velice brzy jsem si zašel do garáže pro auto a vyrazil jsem domů. Ulice, zatarasené ohořelými či převrácenými tramvajemi, byly jen těžko průjezdné. Nebe stínil oblak černého, čpavého dýmu a mnoho chodců si stále ještě na ústech přidržovalo ubrousky či mokré kapesníky. Pořád pršelo. Míjel jsem zástupy lidí, kteří tlačili dětské kočárky či vozíčky plné věcí, jiní s námahou vlekli kufry. Z kanálů proudila voda, musel jsem projíždět kalužemi a sutí, která mi mohla každou chvíli propíchnout pneumatiku. I přesto však jezdilo hodně aut, většina vozů neměla okna a některé postrádaly i dveře, ale byly nacpané k prasknutí; ti, kteří měli v autě místo, brali osoby postižené náletem, a já jsem také svezl jednu vyčerpanou mladou maminku se dvěma dětmi, která chtěla k rodičům. Vzal jsem to přes zničenou Tiergarten; sloup Vítězství stále ještě vzdorně čněl do výšky uprostřed jezera vody z prasklého potrubí a já jej musel složitě objíždět. Vysadil jsem ženu v ruinách Händelallee a pokračoval ke svému bytu. Všude se hemžily jednotky likvidující škody; ženisté v troskách domů pumpovali do zborcených sklepů vzduch a vyprošťovali přeživší; pomáhali jim italští vězňové, kteří měli na zádech červeně namalovaná písmena KGF; nikdo jim neřekl jinak než „Badogliové“. Stanice S-Bahn na Brückenallee se zřítila; bydlel jsem o kus dál na Flensburgerstrasse; vypadalo to, že náš dům je jako zázrakem netknutý: o sto padesát metrů dál zbyly jen sutiny a čnějící fasády. Výtah samozřejmě nejezdil, do osmého patra jsem šel pěšky, sousedi zametali schodiště nebo si jakž takž připevňovali dveře. Ty moje byly zkřivené a vyrvané z veřejí; uvnitř na všem ležela vrstva střepů a omítky; našel jsem stopy nohou a zmizel mi gramofon, ale to bylo zřejmě všechno. Okny sem vanul ledový, řezavý vítr. Spěšně jsem si sbalil, sešel jsem dolů a dohodl se se sousedkou, která se mi občas starala o domácnost, že zajde nahoru uklidit: dal jsem jí peníze, aby mohla ještě ten den nechat opravit dveře, a okna co nejdřív; slíbila, že až to tu bude aspoň trochu obyvatelné, dá mi do SS-Haus vědět. Vydal jsem se najít si hotel; netoužil jsem po ničem jiném než po vaně. Nejblíž byl opět hotel Eden, kde už jsem několikrát pobýval. Měl jsem štěstí, celá Budapesterstrasse byla srovnaná se zemí, ale hotel fungoval. Na recepci byl nával, boháči bez přístřeší se tu prali o pokoje s důstojníky. Odvolal jsem se na svou hodnost, na vyznamenání i na své zranění a poněkud přehnaně jsem vylíčil stav svého bytu; ředitel si na mě vzpomínal, a tak mi slíbil, že mě ubytuje, ovšem pod podmínkou, že se o pokoj s někým podělím. Posluhovi na patře jsem zaplatil, aby mi nechal přinést teplou vodu: kolem desáté jsem se konečně mohl ponořit do lázně spíše vlažné, ale přesto báječné. Voda okamžitě zčernala, ale to mi bylo jedno. Když dorazil můj spolubydlící, ještě jsem ležel ve vaně. Velice zdvořile se přes zavřené dveře koupelny omluvil a sdělil mi, že počká dole, než budu hotov. Když jsem se oblékl, sešel jsem pro něj: byl to elegantní gruzínský šlechtic, který i se zavazadly uprchl ze svého hotelu před požárem a zde se mu nepovedlo získat samostatný pokoj.

I mé ostatní kolegy napadlo sejít se v SS-Haus. Našel jsem tu bohorovně klidného Pionteka, Fräulein Praxovou, která byla jako ze škatulky, i když jí shořel šatník, Walsera sršícího dobrou náladou, neboť jeho čtvrť bombardování téměř nezasáhlo, a poněkud otřeseného Isenbecka; jeho stará sousedka přímo vedle něj během poplachu zemřela na infarkt a on si toho ve tmě nevšiml. Weinrowski už se před nějakou dobou vrátil do Oranienburgu. Asbach poslal vzkaz: jeho žena je raněná, přijde, jakmile to bude možné. Poslal jsem Pionteka, aby mu vyřídil, že si má vzít několik dnů volno, bude-li to potřeba: stejně nebylo příliš pravděpodobné, že bychom se mohli okamžitě pustit do práce. Fräulein Praxovou jsem pustil domů a s Walserem a Isenbeckem jsme se vydali na ministerstvo zjistit, co by se ještě dalo zachránit. Požár už zvládli, ale západní křídlo bylo i nadále zavřené; jeden z hasičů nás provedl sutinami. Větší část posledního patra i s podkrovím oheň zničil: z našich kanceláří požár přežila jen jedna místnost a jedna skříň na spisy, ale ty byly celé promáčené vodou z hasičských stříkaček. Proraženou zdí bylo vidět do zpustošené Tiergarten; když jsem se vyklonil ven, zjistil jsem, že i Lehrter Bahnhof byl poškozen, ale dál nebylo vidět přes hustý dým, který visel nad městem; v dálce se nicméně daly rozeznat linie hořících městských tříd. Pustil jsem se s kolegy do stěhování zachráněných spisů, vzali jsme i psací stroj a telefon. Byl to ošemetný úkol, protože podlaha místy prohořela a chodby byly zatarasené troskami, které se musely odklízet z cesty. Když se vrátil Piontek, nanosili jsme věci do auta a já ho s nimi poslal do SS-Haus. Tam mi dočasně přidělili kumbál na smetáky, ale to bylo všechno; Brandt měl ještě pořád příliš napilno, než aby se mi mohl věnovat. Protože už jsem toho víc dělat nemohl, poslal jsem Walsera a Isenbecka domů, sám jsem se nechal odvézt k hotelu Eden a dohodl jsem se s Piontekem, že pro mě druhý den ráno přijede: rodinu tu neměl, a tak mohl bez problémů přespat v garáži. Sešel jsem do baru a objednal si koňak. Můj gruzínský spolubydlící tu v plstěném klobouku a bílé šále hrál na klavír Mozarta; měl výrazně ostrý úhoz. Když skončil, pozval jsem ho na skleničku a chvilku jsem si s ním povídal. Byl v jakémsi spojení s oněmi skupinkami emigrantů, kteří se marně rozčilovali v úřadovnách Auswärtiges Amt a SS; jméno Miša Kedia, které zmínil, mi bylo jaksi povědomé. Když zjistil, že jsem byl na Kavkaze, rozzářil se nadšením, objednal další skleničku, pronesl (i přesto, že jsem do jeho domovské části pohoří jaktěživ nevkročil) nekonečný, slavnostní přípitek, donutil mě vypít koňak na ex a okamžitě mě zval, abych za ním přijel do rodinného sídla v Tbilisi, až ho naše vojska osvobodí. Bar se postupně plnil; kolem sedmé začaly hovory utichat a hosté čím dál tím častěji pokukovali po hodinách nad barem: za deset minut se rozezněly sirény a pak kdesi v těsné blízkosti zaburácela děla Flak. Ředitel nás přišel ubezpečit, že bar slouží zároveň jako bunkr, a tak sem sešli všichni hoteloví hosté a za chvilku tu nebylo žádné místo. Panovala veselá a živá atmosféra: zatímco začínaly padat první bomby, Gruzínec opět sedl k pianu a spustil jazz; ženy ve večerních šatech se zvedly a daly se do tance, stěny a lustry se třásly, z baru padaly sklenky a tříštily se o zem, přes hluk výbuchů bylo hudbu sotva slyšet, tlak vzduchu začínal být nesnesitelný, pil jsem, ženy se hystericky smály, jedna se mě pokusila políbit a pak se rozplakala. Když bylo po všem, ředitel pozval všechny hosty na skleničku. Vyšel jsem ven: zoo dostalo zásah, pavilony hořely, všude kolem opět zuřily požáry; vykouřil jsem si cigaretu a litoval, že jsem se na zvířata nezašel podívat, dokud byl čas. Zřítila se část obvodové zdi; šel jsem tím směrem, hemžili se tu lidé, někteří měli pušky, mluvilo se o uprchlých lvech a tygrech. Spadlo sem několik zápalných bomb a za záplavou cihel šlehaly z chodeb pavilonů plameny; velký indický chrám byl v troskách; uvnitř prý, jak mi vyprávěl jeden kolemjdoucí, našli roztrhané mršiny slonů a také jednoho zdánlivě nezraněného, ale rovněž mrtvého nosorožce, který zemřel zřejmě strachy. Značná část domů na Budapesterstrasse za mými zády také hořela. Vydal jsem se na pomoc hasičům; celé hodiny jsem pomáhal odklízet trosky; každých pět minut jsme po zapískání ustali v práci, aby záchranáři slyšeli tlumené bouchání zavalených, a z trosek tak bylo vyproštěno několik živých lidí, někteří ranění, jiní bez nejmenšího škrábnutí. Kolem půlnoci jsem se vrátil do Edenu; fasáda byla poškozená, ale přímému zásahu se stavba vyhnula; v baru pokračoval večírek. Můj nový gruzínský přítel mě nutil pít jednu skleničku za druhou; uniforma, kterou mi půjčil Thomas, byla celá od špíny a sazí, ale ani to nebránilo dámám z lepší společnosti, aby se mnou flirtovaly; jak to tak vypadalo, většina z nich nehodlala strávit noc sama. Gruzínec se tak činil, že jsem se opil do němoty: druhý den ráno jsem se probudil ve své posteli, ale vůbec jsem si nepamatoval, jak jsem se dostal do pokoje; blůzu a košili jsem měl svlečené, ale boty stále na nohou. V sousední posteli chrápal Gruzínec. Jakž takž jsem se opláchl, oblékl si jednu z vlastních uniforem a tu Thomasovu jsem poslal do prádelny; nechal jsem svého spolubydlícího spát, vypil jsem mizernou kávu, obstaral jsem si prášek proti bolení hlavy a vrátil se na Prinz-Albrechtstrasse.

Všichni důstojníci z Reichsführung působili poněkud vytřeštěně: mnozí z nich vůbec nespali, hodně jich přišlo o přístřeší a někteří i o členy rodiny. Ve foyer a na schodech vězňové v pruhovaných mundúrech pod dozorem mužů z „SS-Totenkopf“ zametali, přitloukali prkna a natírali stěny. Brandt mě požádal, abych pomohl několika důstojníkům spojit se s městskou správou a připravit pro Reichsführera provizorní soupis škod. Byl to poměrně jednoduchý úkol: každý z nás si vybral jednu oblast – oběti, obytné domy, sídla vládních úřadů, infrastrukturu, průmysl – a spojil se s příslušnými úřady, aby nám poskytly své údaje. Přidělili mi kancelář s telefonem a telefonním seznamem; některé linky stále ještě fungovaly a já k telefonu usadil Fräulein Praxovou – která si bůhvíjak opatřila nové šaty –, aby obvolala nemocnice. Aby mi Isenbeck v jednom kuse nekoukal přes rameno, poslal jsem ho i se zachráněnými spisy za jeho šéfem Weinrowským do Oranienburgu a požádal jsem Pionteka, ať ho tam odveze. Walser se neobjevil. Vždy, když se Fräulein Praxové povedlo spojit se s nějakou nemocnicí, zeptal jsem se na počet mrtvých a raněných, které přijali. Sestavila rovněž seznam několika zařízení, do kterých se nedalo dovolat, a tam jsem pro údaje poslal řidiče a službu. Kolem poledního dorazil ztrhaný Asbach, který se viditelně přemáhal, aby to vypadalo, že je v dobrém rozpoložení. Vzal jsem ho do kantýny na sendvič a čaj. Mezi sousty mi pomalu odvyprávěl, co se stalo: první večer dostal dům, kam jeho žena odešla za matkou, přímý zásah a zřítil se na bunkr, jenž vydržel jen z části. Asbachova tchyně zřejmě zahynula přímo při zásahu, nebo zemřela přinejmenším dost rychle; jeho žena zůstala zaživa pohřbená v troskách a vyprostili ji až druhý den ráno. Kromě zlomené ruky jí nic nebylo, ale mluvila z cesty; během noci potratila a ještě pořád se z toho nevzpamatovala, buď dětinsky žvatlala, nebo propukala v hysterický pláč. „Její matku budu muset pohřbít bez ní,“ řekl smutně Asbach a drobnými doušky popíjel čaj. „Rád bych počkal, než se trochu sebere, ale márnice jsou přeplněné a úřady se bojí epidemií. Těla, která si do čtyřiadvaceti hodin nikdo nevyžádá, se prý budou pohřbívat do hromadných hrobů. Strašné.“ Snažil jsem se ho utěšit, jak to jen šlo, ale přiznávám, že na tyhle věci nemám žádné zvláštní nadání: hovořil jsem o tom, kolik manželského štěstí ho v budoucnu ještě čeká, ale zřejmě to znělo hodně prázdně. Poslal jsem ho domů s řidičem Reichsführung a slíbil jsem mu, že na zítřejší pohřeb zkusím zajistit dodávku.

I když se na úterním náletu podílela oproti tomu pondělnímu jen polovina letadel, byl zřejmě mnohem ničivější. Krutě postihl dělnické čtvrti, zejména Wedding. K večeru už jsme měli dost informací na to, abychom mohli sestavit krátkou zprávu: počet mrtvých byl odhadován na dva tisíce a dalších několik set jich stále ještě leželo pod troskami; tři tisícovky budov shořely nebo se zřítily; o střechu nad hlavou přišlo 175 000 osob, z nichž 100 000 už z města odešlo buď do okolních vesnic, nebo do jiných německých měst. V šest hodin mohli jít domů všichni, kdo nevykonávali žádnou nezbytně nutnou činnost; zůstal jsem o něco déle, takže ve chvíli, kdy se opět rozezněly sirény, mě řidič z garáží právě vezl do hotelu. Rozhodl jsem se, že až do Edenu nepojedu: onen barový bunkr ve mně nevzbuzoval velkou důvěru a podobné pitce, jako byla ta včerejší, jsem se raději chtěl vyhnout. Přikázal jsem řidiči, aby objel zoo až k velkému městskému bunkru. U jeho úzkých a nepočetných vchodů se tísnil dav lidí; před betonovým průčelím zastavovala další a další auta; před nimi se na vyhrazeném prostranství táhly řady desítek dětských kočárků. Uvnitř v bunkru vojáci a policisté řvali rozkazy, aby přinutili přítomné jít nahoru; v každém patře se tvořila skrumáž, výš už nikdo nechtěl, ženy plakaly a děti mezitím pobíhaly mezi lidmi a hrály si na vojáky. Nasměrovali nás do druhého patra, ale lavice, vyrovnané jako v kostele, už byly obsazené, a tak jsem se zády opřel o betonovou stěnu. Řidič se mi ztratil v davu. Zanedlouho na střeše spustila děla ráže 88: celá ta obrovská stavba se rozechvěla, rozhoupala jako loď v bouři. Lidé, se kterými to házelo na jejich sousedy, křičeli nebo naříkali. Světla pohasla, ale ne úplně. V rozích a na tmavém točitém schodišti se k sobě tiskly a proplétaly se mladé páry; někteří se snad dokonce i milovali, do výbuchů se mísilo sténání jiného druhu než nářek vyděšených hospodyněk, starší lidé se nerudně ohrazovali, Schupo řvali a nutili přítomné, aby zůstali sedět. Měl jsem chuť na cigaretu, ale kouřit se tu nesmělo. Díval jsem se na ženu, která seděla na lavici přede mnou: hlavu měla skloněnou, viděl jsem jen světlé, nezvykle husté vlasy po ramena. Kdesi těsně vedle nás vybuchla bomba, bunkr se otřásl a zvedlo se mračno betonového prachu. Mladá žena zvedla hlavu a já ji v tu ránu poznal: byla to ta, se kterou jsem občas po ránu jezdíval v tramvaji. I ona mě poznala. Podala mi bílou dlaň a tvář se jí rozjasnila něžným úsměvem: „Dobrý večer! Dělala jsem si o vás starost.“ – „Pročpak?“ Přes palbu a výbuchy jsme se skoro neslyšeli, dřepl jsem si a naklonil se k ní. „V neděli jste nebyl plavat,“ řekla mi do ucha. „Měla jsem strach, že se vám něco stalo.“ Připadalo mi, že neděle patří do jakéhosi jiného života; přitom to byly jen tři dny. „Byl jsem mimo město. Stojí vůbec ještě bazén?“ Znovu se rozesmála. „To nevím.“ Bunkrem otřásl další silný výbuch; vzala mě za ruku a sevřela ji. Když hluk ustal, s omluvou mě pustila. I přes to nažloutlé světlo a prach jsem měl dojem, že se červená. „Promiňte,“ oslovil jsem ji, „ale jak se vlastně jmenujete?“ – „Helena,“ řekla. „Helena Andersová.“ I já jsem se představil. Pracovala v tiskovém oddělení Auswärtiges Amt; její kancelář, stejně jako většina ministerstva, padla za oběť pondělnímu náletu, ale dům jejích rodičů v Alt Moabit, kde bydlela, ještě stál. „Tedy aspoň před tímhle náletem. A co vy?“ Zasmál jsem se: „Měl jsem kancelář na ministerstvu vnitra, ale vyhořela. Momentálně nocuji v SS-Haus.“ Povídali jsme si, dokud poplach neskončil. Šla pěšky do Charlottenburgu utěšit kamarádku, která přišla o střechu nad hlavou; poplach ji překvapil na zpáteční cestě, a tak se ukryla sem do bunkru. „Nenapadlo mě, že by přiletěli třetí večer v řadě,“ řekla tiše. – „Mě po pravdě řečeno také ne,“ odpověděl jsem, „ale jsem rád, že jsme se díky tomu mohli zase potkat.“ Řekl jsem to ze zdvořilosti, ale věděl jsem, že to tak úplně ze zdvořilosti není. Tentokrát byl její ruměnec zcela zjevný; přesto i dál mluvila jasným, věcným tónem: „Já také. Vypadá to, že naše tramvaj asi nějakou dobu jezdit nebude.“ Když světla opět naskočila, vstala a oprášila si kabát. „Jestli chcete,“ nabídl jsem jí, „mohu vás odvézt domů. Tedy jestli mám pořád ještě vůz,“ dodal jsem a zasmál jsem se. „A neodmítejte. Není to nijak daleko.“

Můj řidič stál řádně nakvašený u auta; nemělo okna a bok mu promáčkl vedlejší vůz, který na ně vymrštila exploze. Z kočárků na náměstí zůstal jen šrot. Zoo opět hořelo, ozývaly se odtamtud strašlivé zvuky, řev a vytí umírajících zvířat. „Chudinky,“ šeptala Helena, „nemají tušení, co se to děje.“ Řidič nemyslel na nic jiného než na auto. Došel jsem pro několik Schupo, aby nám je pomohli vyprostit. Dvířka spolujezdce byla vzpříčená; Helena musela nastoupit zadem a já dozadu přelezl přes sedadlo šoféra. Cesta se poněkud zkomplikovala, ulice byly ucpané, a tak jsme si museli zajet přes Tiergarten, ale když jsme projížděli přes Flensburgerstrasse, s potěšením jsem zjistil, že náš dům přežil. Alt Moabit zůstal až na několik zbloudilých bomb víceméně ušetřen, a tak jsem Helenu vysadil před jejich nevelkým činžovním domem. „Teď už vím, kde bydlíte,“ řekl jsem při odjezdu. „Když dovolíte, přišel bych vás navštívit, až se situace trochu zklidní.“ – „To bych byla moc ráda,“ odpověděla a věnovala mi další ze svých nádherných, klidných úsměvů. Pak jsem se vrátil k hotelu Eden, ale na jeho místě jsem našel jen hořící ruiny. Střechou prolétly tři miny a z hotelu nic nezbylo. Bar naštěstí vydržel, hoteloví hosté se zachránili a mohli být evakuováni. Můj gruzínský spolubydlící se spolu s několika dalšími postiženými napájel koňakem; jakmile mě uviděl, přinutil mě vypít sklenku na ex. „O všechno jsem přišel! O všechno. A nejvíc mě mrzí ty boty. Čtyři nové páry!“ – „Máte kam jít?“ Pokrčil rameny: „Nedaleko odtud bydlí moji přátelé. Na Rauchstrasse.“ – „Pojďte, zavezu vás tam.“ Dům, který mi Gruzínec ukázal, sice neměl okna, ale vypadal stále obydleně. Počkal jsem pár minut, než zajde zjistit, co a jak. Když se vrátil, vypadal potěšeně: „Vynikající! Jedou do Marienbadu, pojedu s nimi. Dáte si s námi skleničku?“ Zdvořile jsem odmítl, ale nedal si říci: „No tak! Na posošok.“ Připadal jsem si prázdný a vysílený. Popřál jsem mu hodně štěstí a bez dalšího dohadování dojel. Na Staatspolizei mi jeden Untersturmführer sdělil, že Thomas našel přístřeší u Schellenberga. Něco jsem snědl, nechal jsem si ustlat v improvizované společné ložnici a usnul jsem.

Další den, ve čtvrtek, jsem pokračoval ve sbírání údajů pro Brandta. Walser se stále ještě neobjevil, ale velké obavy jsem o něj neměl. Jako náhradu za nefunkční telefonní linky jsme nyní měli k dispozici oddíl Hitlerjugend, který nám zapůjčil Goebbels. Posílali jsme je pěšky i na kole, kam bylo třeba, vyřizovali a vyzvedávali vzkazy a poštu. Usilovná práce městských služeb už přinášela výsledky: v některých čtvrtích zase tekla voda a fungovalo elektrické vedení, na malé části tratí byl obnoven provoz tramvají a tam, kde to bylo možné, jezdila i U-Bahn a S-Bahn. Vědělo se rovněž, že Goebbels uvažuje o částečné evakuaci města. Na troskách se množily nápisy křídou, lidé se snažili najít své příbuzné, přátele a sousedy. K polednímu jsem si vyžádal malé policejní nákladní auto a jel jsem Asbachovi pomoci pohřbít tchyni na hřbitov v Plötzensee vedle jejího muže, který před čtyřmi lety zemřel na rakovinu. Asbach už vypadal lépe: jeho žena se vzpamatovávala, poznávala ho; zatím jí ale neřekl ani o její matce, ani o děťátku. Doprovodila nás Fräulein Praxová, které se dokonce povedlo sehnat květiny; Asbacha to viditelně dojalo. Kromě nás byli na pohřbu jen tři jeho přátelé, z toho jeden manželský pár, a kněz. Rakev byla z hrubých, špatně ohoblovaných prken; Asbach několikrát zopakoval, že jakmile to půjde, požádá o exhumaci a uspořádá tchyni pohřeb, jak se patří: dodal, že spolu sice nevycházeli, neskrývala, že se jí jeho uniforma SS nezamlouvá, ale nic naplat, byla to matka jeho ženy a on má svou ženu rád. Jeho situaci jsem mu nezáviděl: být na světě sám je někdy lepší, a ve válce obzvlášť. Vyložil jsem ho před vojenskou nemocnicí, kde ležela jeho žena, a vrátil jsem se do SS-Haus. Ten den nálet nepřišel: zvečera vyvolal paniku jekot sirén, ale tentokrát šlo jen o průzkumná letadla, která přiletěla fotografovat škody. Po poplachu, který jsem strávil v bunkru Staatspolizei, mě Thomas zavedl do malé restaurace, která už měla opět otevřeno. Zářil dobrou náladou: Schellenberg mu zařídil pronájem domku v Dahlemu, v lepší čtvrti u Grunewaldu, a od jedné vdovy po Hauptsturmführerovi, jejíž muž zahynul během prvního náletu a která potřebovala peníze, se chystal koupit mercedes kabriolet. „Má banka naštěstí pořád stojí. A to je to podstatné.“ Zamračil jsem se: „Podstatné je ještě něco jiného.“ – „Co například?“ – „Naše oběti. Lidské utrpení, tady kolem i na frontě.“ Situace v Rusku byla na pováženou: ztratili jsme Kyjev, vzápětí jsme znovu dobyli Žitomir, ale jen proto, abychom tentýž den, kdy jsem se Speerem lovil tetřevy, ztratili Čerkasy. V Rovnu povstalci z UPA, stejně protiněmečtí jako protibolševičtí, stříleli naše vojáky, kteří se ztratili jednotkám, jako králíky. „Odjakživa ti říkám, Maxi,“ ujal se Thomas opět slova, „že bereš všechno moc vážně.“ – „To je otázka Weltanschauung,“ pozvedl jsem sklenku. Thomas se jízlivě zasmál. „Weltanschauung sem, Weltanschauung tam, říkával Schnitzler. Dneska má Weltanschauung každý, i ten poslední pekař nebo instalatér má Weltanschauung, můj automechanik si sice za opravy přiráží třicet procent, ale taky má Weltanschauung. Já nejsem výjimka…“ Zmlkl a napil se; udělal jsem totéž. Víno bylo bulharské, poněkud drsné, ale za daných okolností jsme si nemohli stěžovat. „Já ti řeknu, co je podstatné,“ znovu zuřivě spustil Thomas. „Podstatné je sloužit své zemi, a kdyby to bylo nutné, třeba za ni zemřít, ale do té doby si užívat života, jak to jen jde. Ritterkreuz in memoriam možná udělá radost tvojí mamince, ale pro tebe to bude chabá útěcha.“ – „Moje matka je mrtvá,“ řekl jsem. – „Já vím. Promiň.“ Jednou večer jsem mu po pár skleničkách o matčině smrti pověděl, ale do velkých podrobností jsem nezacházel; od té doby už jsme o tom nemluvili. Thomas se opět napil a pak znovu vybuchl: „Víš, proč nenávidíme Židy? Já ti to řeknu. Židy nenávidíme, protože je to šetrný a opatrný národ, který si hlídá nejen peníze a bezpečí, ale i tradice, vědění a knihy, neumí dávat a utrácet, je to národ, který nezná válku. Národ, který umí jen hromadit, a vůbec ne rozhazovat. V Kyjevě jsi říkal, že vraždění Židů je plýtvání. A měl jsi pravdu, když jsme rozhazovali jejich životy, jako když se na svatbě rozhazuje rýže, naučili jsme je utrácet a naučili jsme je válčit. A důkazem toho, že to funguje, že Židé tuhle lekci konečně začínají chápat, je Varšava, Treblinka, Sobibor, Bialystok, Židé se opět učí válčit, opět začínají být krutí, i z nich se stávají zabijáci. Mně se to moc líbí. Vytvořili jsme si nepřítele, který je nás hoden. Vyznamenání Za semitskost“ – udeřil se do hrudi na srdce, tam, kam se přišívá hvězda – „se zase začíná cenit. A jestli Němci nepřestanou fňukat a neoklepou se jako Židé, dostanou jen to, co jim patří. Vae victis.“ S pohledem upřeným do prázdna naráz dopil sklenku. Uvědomil jsem si, že je opilý. „Jdu domů,“ prohlásil. Nabídl jsem mu, že ho odvezu, ale odmítl; měl z garáží půjčené auto. Na poloodklizené ulici mi roztržitě stiskl ruku, práskl dvířky a na plný plyn vyrazil pryč. Já se vrátil přenocovat na Staatspolizei; bylo tam teplo a už fungovaly alespoň sprchy.

Další den přišel pátý a poslední nálet z této série. Škody byly strašlivé: v troskách bylo městské centrum i velká část Weddingu, napočítali jsme přes 4000 mrtvých a 400 000 lidí bez přístřeší, zničeno bylo mnoho továren a několik ministerstev, obnovení veřejné dopravy a spojení mělo trvat celé týdny. Lidé přežívali v bytech bez oken a topení: shořela velká část zásob uhlí, uskladněných na zahradách na zimu. Chléb nebyl k dostání, obchody zely prázdnotou a NSV v pobořených ulicích rozmístila polní kuchyně, ve kterých se vařila zelňačka. V objektech Reichsführung a RSHA to tak zlé nebylo: měli jsme co jíst, těm, kteří o všechno přišli, bylo poskytnuto oblečení a uniformy. Jakmile mě Brandt přijal, navrhl jsem mu, aby část mé pracovní skupiny přesunul do Oranienburgu do prostor IKL a aby v Berlíně ponechal jen malou styčnou kancelář. Nápad se mu zamlouval, ale chtěl ho probrat s Reichsführerem. Ten, jak mi Brandt sdělil, vydal souhlas se Speerovou návštěvou Mittelbau: měl jsem se ujmout organizace. „Postarejte se, aby byl Reichsminister… spokojený,“ upřesnil. Měl pro mě ještě jedno překvapení: byl jsem povýšen na Obersturmbannführera. Potěšilo mě to, ale zároveň udivilo: „Pročpak?“ – „Rozhodl o tom Reichsführer. Už teď máte poměrně důležité postavení, a bude čím dál tím důležitější. Mimochodem, co si myslíte o reorganizaci Auschwitzu?“ Začátkem měsíce si Obersturmbannführer Liebehenschel, Glücksův zástupce v IKL, vyměnil místo s Hössem; od té doby byl Auschwitz rozdělen na tři tábory: Stammlager, komplex Birkenau a dále Monowitz se všemi Nebenlager. Liebehenschel byl Kommandantem tábora I a rovněž Standortälteste všech tří celků, takže měl právo dohlížet na práci obou nových Kommandanten, Hartjensteina a Hauptsturmführera Schwarze, kteří za Hösse působili jako Arbeitskommandoführer a posléze Lagerführer. „Herr Standartenführer, domnívám se, že toto administrativní přeskupení je vynikající počin: tábor byl příliš veliký a začínal být nezvladatelný. A pokud jde o Obersturmbannführera Liebehenschela, je to, podle toho, co jsem měl možnost vidět, dobrá volba – dokonale pochopil, jaké jsou nové priority. Když ale přemýšlím o nástupu Obersturmbannführera Hösse do IKL, musím přiznat, že jsem dost dobře neporozuměl personální politice této organizace. Obersturmbannführera Hösse si velice vážím; považuji ho za skvělého vojáka; ale chcete-li slyšet můj názor, měl by někde na frontě velet pluku Waffen-SS. Není to vedoucí pracovník. O většinu běžných záležitostí IKL se staral Liebehenschel. Hösse tyto administrativní detaily určitě zajímat nebudou.“ Brandt si mě změřil přes brýle, v nichž vypadal jako sova. „Děkuji vám za upřímnost. Reichsführer by s vámi ale nejspíš nesouhlasil. A i kdyby měl Obersturmbannführer Höss skutečně jiné přednosti než Liebehenschel, každopádně tu pořád ještě máme Standartenführera Maurera.“ Přikývl jsem; obecný názor na Glückse Brandt sdílel. Když jsem se týden nato sešel s Isenbeckem, poreferoval mi o tom, co se říká v Oranienburgu: o tom, že Hössovy dny v Auschwitzu jsou spočtené, věděli všichni kromě Hösse samotného; o přeložení zřejmě Hösse informoval Reichsführer osobně během jedné návštěv v táboře a jako záminku uvedl – tak to v Oranienburgu říkal Höss –, že na BBC se hovoří o vyhlazovacích akcích; vzhledem k jeho povýšení do čela D I to bylo možné. Ale proč s ním zacházeli takhle v rukavičkách? Zeptal jsem se na to Thomase; podle něj existovalo jen jediné možné vysvětlení: Höss byl ve dvacátých letech ve vězení s Bormannem za fémovou vraždu; zřejmě zůstali v kontaktu a Bormann nad Hössem držel ochrannou ruku.

Jakmile Reichsführer můj návrh schválil, začal jsem s reorganizací svého úřadu. Celá skupina pověřená rešeršemi v čele s Asbachem byla přemístěna do Oranienburgu. Asbachovi se zřejmě ulevilo, že z Berlína odjíždí. Já jsem se s Fräulein Praxovou a dvěma dalšími asistentkami opět usídlil v původních prostorách v SS-Haus. Walser se už nevrátil: nakonec jsem poslal na výzvědy Pionteka a ten mi hlásil, že bunkr Walserova domu dostal při úterním náletu zásah. Počet obětí se odhadoval na sto dvacet tři, tedy všechny obyvatele domu, nikdo nepřežil, ale většina mrtvých těl byla zohavena k nepoznání. Pro čisté svědomí jsem ho nahlásil jako pohřešovaného, takže ho policie bude hledat v nemocnicích; na to, že by byl naživu, jsem ale příliš nespoléhal. Pionteka to zjevně velice zasáhlo. Thomas, kterého jeho nával trudnomyslnosti už přešel, překypoval energií; znovu jsme byli kolegové, a tak jsem se s ním vídal častěji. O svém povýšení jsem mu neřekl hned; chtěl jsem ho překvapit, a tak jsem nejdřív počkal na oficiální vyrozumění a nechal jsem si přišít nové prýmky a výložky. Když jsem se ukázal u něj v kanceláři, vybuchl smíchy, chvilku hledal na stole, vytáhl jakýsi papír, zamával s ním ve vzduchu a vykřikl: „Tak ty sis myslel, že mě doženeš! Ale to máš smůlu.“ Složil z lejstra vlaštovku a poslal ho ke mně: vlaštovka mě ťukla do Železného kříže. Rozložil jsem ji a zjistil, že Müller navrhl Thomase na hodnost Standartenführera. „A to si piš, že neodmítnou. Ale než to bude oficiální,“ dodal zvesela, „platím večeře.“

Ani na neotřesitelnou Fräulein Praxovou mé povýšení nijak nezapůsobilo, ale když mi osobně zavolal Speer, neskrývala údiv: „Chce s vámi mluvit Reichsminister,“ řekla tlumeně a podala mi sluchátko. Po posledním náletu jsem mu na sebe nechal poslat nový kontakt. „Sturmbannführere?“ ozval se jeho energický, příjemný hlas. „Jak se máte? Co škody?“ – „S největší pravděpodobností mi zabili archiváře, Herr Reichsminister. Ale jinak to jde. A vy?“ – „Přestěhoval jsem se do dočasného úřadu a rodinu jsem poslal na venkov. Nuže?“ – „Vaše návštěva Mittelbau byla právě schválena, Herr Reichsminister. Pověřili mě její organizací. Co nejdříve se spojím s vaší sekretářkou, abychom se domluvili na datu.“ Speer mě už předtím požádal, abych v důležitých záležitostech neoslovoval asistenta, ale jeho osobní sekretářku. „Výborně,“ prohlásil. „Tak tedy brzy na shledanou.“ Do Mittelbau už jsem napsal, aby se na návštěvu připravili. Teď jsem zavolal Obersturmbannführerovi Förschnerovi, Kommandantovi Dory, abych naši domluvu potvrdil. „Jistě,“ zavrčel unavený hlas na druhém konci drátu, „my se vynasnažíme.“ – „Já po vás nechci, abyste se vynasnažil, Obersturmbannführere. Chci, aby byla zařízení připravena na návštěvu pana ministra. Reichsführer osobně na tom trvá. Rozumíte?“ – „Jistě, jistě. Vydám příslušné rozkazy.“

Můj byt byl už zase jakž takž obyvatelný. Konečně se mi podařilo nechat zasklít dvě okna; ta ostatní byla zakrytá voskovaným plátnem. Sousedka nejen nechala opravit dveře, ale ještě bůhvíkde obstarala petrolejky, abych přečkal do doby, než zase půjde proud. Nechal jsem si přivézt uhlí, a když jsem zatopil ve velkých kachlových kamnech, už tu nebyla ani trochu zima. Říkal jsem si, že nebylo nejchytřejší pronajmout si byt v posledním patře: minulý týden se mi s neuvěřitelným štěstím povedlo se náletům vyhnout, ale jestli zase začnou, s čímž se dalo počítat, štěstí by mě mohlo opustit. Nehodlal jsem se tím ale znepokojovat: byt nebyl můj a osobních věcí jsem měl jen málo; k těmto záležitostem bylo třeba přistupovat stejně stoicky, jako to dělal Thomas. Jen jsem si koupil nový gramofon a desky s Bacilovými klavírními Partitami a Monteverdiho operní árie. Večer jsem v jemném, starobylém přísvitu petrolejky a se sklenkou koňaku a cigaretami po ruce sedával na pohovce, poslouchal a zapomínal na svět.

Do hlavy se mi nicméně čím dál tím častěji vtírala nová myšlenka. V neděli po náletech jsem si k polednímu vzal auto a rozjel se k Heleně Andersové. Byla zima a lezavo, obloha byla pořád zatažená, ale nepršelo. Cestou se mi povedlo u stařenky před stanicí S-Bahn koupit kytici. Když jsem dorazil k jejich domu, uvědomil jsem si, že nevím, v kterém bytě bydlí. Na poštovních schránkách jsem její jméno nenašel. V tu chvíli vycházela jakási tělnatá žena; změřila si mě pohledem od hlavy k patě a pak na mě s těžkým berlínským přízvukem houkla: „Kohopak hledáte?“ – „Fräulein Andersovou.“ – „Andersová? Tady žádná Andersová nebydlí.“ Popsal jsem ji. „Vy myslíte tu Winnefeldovic holku. Ale to není žádná Fräulein.“ Ukázala mi, který je to byt; vyšel jsem po schodech a zazvonil. Otevřela mi bělovlasá dáma a zamračila se. „Frau Winnefeldová?“ – „Ano.“ Sklapl jsem podpatky a sklonil hlavu. „Je mi ctí, meine Dame. Přišel jsem za vaší dcerou.“ Podal jsem jí květiny a představil se. V chodbě se objevila Helena se svetrem přes ramena a lehce zrůžověla: „Aha, to jste vy,“ usmála se. – „Přišel jsem se zeptat, jestli se dnes nechystáte do bazénu.“ – „Bazén funguje?“ zeptala se. – „Bohužel ne.“ Stavil jsem se tam cestou: klenbu naplno zasáhla zápalná bomba a zřízenec, který hlídal trosky, mě ujistil, že vzhledem k jiným prioritám bazén do konce války určitě znovu otevřen nebude. „Ale vím o jiném.“ – „V tom případě půjdu moc ráda. Skočím si pro věci.“ Dole jsme nasedli do auta a vyrazili. „Nevěděl jsem, že jste vdaná,“ řekl jsem po chvíli. Zadumaně na mě pohlédl: „Jsem vdova. Mého muže loni zabili v Jugoslávii partyzáni. Nebyli jsme svoji ani rok.“ – „To je mi líto.“ Podívala se z okénka. „Mně taky,“ řekla. Obrátila se ke mně: „Ale život jde dál, nebo ne?“ Nic jsem neříkal. „Hans, můj muž,“ pokračovala, „měl Dalmácii moc rád. Pořád mi psal o tom, že se tam po válce odstěhujeme. Znáte Dalmácii?“ – „Ne. Sloužil jsem na Ukrajině a v Rusku. Ale tam bych se usadit nechtěl.“ – „Kde byste chtěl žít?“ – „Po pravdě řečeno nevím. V Berlíně asi ne. Nevím.“ Stručně jsem jí vylíčil své dětství ve Francii. Ona sama byla ze staré berlínské rodiny: v Moabitu bydleli už její prarodiče. Dojeli jsme na Prinz-Albrechtstrasse a já zaparkoval před domem číslo 8. „Ale tady je přece Gestapo!“ vykřikla vyděšeně. Rozesmál jsem se: „To je pravda. V suterénu mají malý vyhřívaný bazén.“ Upřeně se na mě zadívala: „Vy jste policista?“ – „Vůbec ne.“ Okénkem jsem ukázal na vedlejší bývalý hotel Prinz-Albrecht: „Pracuji tamhle, na Reichsführerově úřadě. Jsem právník, zabývám se ekonomickými otázkami.“ Zřejmě ji to přesvědčilo. „Nebojte se. Do bazénu chodí mnohem víc sekretářek a písařek než policistů; ti mají jiné starosti.“ Bazén to byl tak malý, že bylo potřeba se předem objednat. Narazili jsme tu na Thomase, který už byl v plavkách. „Ale já vás znám!“ prohlásil, když Heleně galantně líbal ruku. „Vy se přátelíte s Liselotte a s Minou Wehdeovou.“ Ukázal jsem jí, kde jsou dámské šatny, šel jsem se převléci a Thomas se na mě potutelně usmíval. Když jsem se ze šaten vynořil, Thomas se ve vodě bavil s jakýmsi děvčetem, ale Helena se ještě neobjevila. Vlezl jsem do vody a uplaval několik délek. Helena vyšla ze šaten. Moderně střižené plavky zvýrazňovaly plné a zároveň vznosné tvary jejího těla; pod křivkami se jí zřetelně rýsovaly svaly. Tvář, jíž koupací čepice nijak neubírala na kráse, jí zářila: „Teplá sprcha! To jsou vymoženosti!“ I ona se ponořila do vody, podplavala půl bazénu pod vodou a pak začala plavat sem a tam. Už jsem byl unavený; vylezl jsem, oblékl si župan, usadil se na jednu ze židlí, jež stály kolem bazénu, kouřil jsem a sledoval Helenu. Thomas, ze kterého crčela voda, si ke mně přisedl: „Už bylo na čase, aby ses sebral.“ – „Líbí se ti?“ Pod klenbou sálu se rozléhalo šplouchání vody. Helena bez přestávky uplavala čtyřicet bazénů, celý kilometr. Pak se přidržela kraje tak, jako když jsem ji viděl poprvé, a usmála se na mě: „Moc toho nenaplavete.“ – „To ty cigarety. Nemůžu popadnout dech.“ – „Škoda.“ Znovu zvedla ruce a ponořila se; tentokrát se ale vynořila na stejném místě a jedním plavným pohybem se vyšvihla ven z bazénu. Vzala si ručník, osušila si tvář, posadila se k nám, sňala si čepici a začala si čechrat vlhkou kštici. „A co vy,“ obrátila se na Thomase, „také se zabýváte ekonomickými otázkami?“ – „Ne,“ odpověděl. „To nechávám na Maxovi. Ten je mnohem chytřejší než já.“ – „Thomas je policista,“ dodal jsem. Thomas se ušklíbl: „Řekněme, že působím v bezpečnostních složkách.“ – „Brr,“ otřásla se Helena. „To musí být děsné.“ – „Ani ne.“ Dokouřil jsem a šel jsem si ještě trochu zaplavat. Helena uplavala dalších dvacet bazénů; Thomas flirtoval s jednou písařkou. Po plavání jsem si dal sprchu a převlékl jsem se. Thomase jsem nechal tam a navrhl jsem Heleně, abychom zašli na čaj. „Kam?“ – „To je dobrá otázka. Na Unter den Linden už nic není. Ale něco najdeme.“ Nakonec jsem ji vzal do hotelu Esplanade na Bellevuestrasse: hotel byl trochu poničený, ale to nejhorší přežil; v kavárně to až na prkna v oknech, maskovaná brokátovými závěsy, působilo skoro jako před válkou. „Tady je ale krásně,“ špitla Helena. „Nikdy jsem tu nebyla.“ – „Prý tu mají vynikající dorty. A nepodávají tu žádné náhražky.“ Objednal jsem si kávu, ona čaj. Dali jsme si i několik zákusků. Skutečně byly výtečné. Když jsem si zapaloval cigaretu, požádala mě, zda bych jí také jednu nedal. „Vy kouříte?“ – „Občas.“ Za chvíli zamyšleně řekla: „To je škoda, že je válka. Jinak by mohlo být tak dobře.“ – „Možná. Musím se vám přiznat, že na to nemyslím.“ Zadívala se na mě: „Povězte mi upřímně: prohrajeme, viďte?“ – „Ne!“ opáčil jsem zaskočeně. „Samozřejmě že ne.“ Opět se zadívala do prázdna a naposledy potáhla z cigarety. „Prohrajeme,“ řekla. Doprovodil jsem ji domů. Před domem mi s vážným výrazem stiskla ruku: „Děkuji,“ řekla. „Udělal jste mi velkou radost.“ – „Doufám, že to nebylo naposledy.“ – „Já také. Na shledanou.“ Díval jsem se, jak přechází chodník a mizí v domovních dveřích. Pak jsem se vrátil domů a pustil si Monteverdiho.

Netušil jsem, co od té mladé ženy očekávám, ale nesnažil jsem se to pochopit. Líbila se mi na ní její něha, ta něha, o které jsem si myslel, že existuje jen na obrazech Vermeera van Delft, něha, pod níž lze zřetelně vycítit pružnou sílu ocelové čepele. To odpoledne jsem si skutečně užil a v tuto chvíli jsem dál zacházet nechtěl, nechtěl jsem na to myslet. Tušil jsem, že takové myšlenky by okamžitě probudily bolestivé otázky a přání: a to jsem zrovna teď nepotřeboval, stačilo mi nechat se unášet děním jako Monteverdiho hudbou, výsostně střízlivou a zároveň plnou citu; pak se uvidí. Příští týden jsem si ve chvílích úmorné práce i večer doma téměř vroucně vybavoval její vážnou tvář a poklidný úsměv, byla to milá, cituplná myšlenka, jež mi nenaháněla strach.

Ale když se do vás minulost jednou zakousne, už se nepustí. Někdy uprostřed týdne po bombardování mi Fräulein Praxová zaklepala na dveře kanceláře. „Herr Obersturmbannführer? Jsou tu dva pánové z Kripo a chtějí s vámi mluvit.“ Právě jsem byl zabraný do obzvlášť zapeklitého spisu; rozčileně jsem odpověděl: „Tak ať to udělají jako všichni ostatní a domluví si schůzku.“ – „Dobře, Herr Obersturmbannführer.“ Opět zavřela. Za minutku klepala znovu: „Promiňte, Herr Obersturmbannführer, ale nedají si říci. Mám vám prý vyřídit, že se jedná o něco osobního. Prý se to týká vaší matky.“ Zhluboka jsem se nadechl a zaklapl spis: „Tak je pusťte dál.“

Ti dva, co se mi vnutili do kanceláře, byli skuteční policisté, nikoliv policisté titulární jako Thomas. Měli na sobě dlouhé šedé kabáty z hrubého, tuhého sukna, které bylo určitě tkané s přídavkem dřevité vlny, klobouky drželi v ruce. Po chvilce váhání se vztyčenou paží pozdravili: „Heil Hitler!“ Opětoval jsem pozdrav a vyzval je, aby si sedli na pohovku. Představili se: Kriminalkommissar Clemens a Kriminalkommisar Weser z Referatu V B 1, oddělení závažných trestných činů. „V podstatě,“ řekl jeden z nich, snad Clemens, místo úvodu, „nás o pomoc požádalo V A 1, které se zabývá mezinárodní spoluprací. Se žádostí o pomoc při vyšetřování se na ně obrátila francouzská policie…“ – „Promiňte,“ přerušil jsem je suše, „mohu vidět vaše doklady?“ Podali mi své průkazy a rozkaz podepsaný jakýmsi Regierungsratem Galzowem, jímž se jim ukládá zodpovědět dotazy, které německé justici zaslal prefekt okresu Alpes-Maritimes ve věci vyšetřování vraždy Aristida Moreaua a jeho ženy Héloïse, dříve Auové, rozené C. „Takže vy vyšetřujete smrt mé matky,“ poznamenal jsem a vrátil jim dokumenty. „A co s tím má společného německá policie? Ty vraždy se přece staly ve Francii.“ – „Přesně tak, přesně tak,“ řekl ten druhý, nepochybně Weser. První vytáhl z kapsy zápisník a zalistoval v něm. „Byla to patrně velice krutá vražda,“ poznamenal. „Nejspíš blázen, sadista. Musel jste být zdrcen.“ – „Pane komisaři, já vím, co se stalo,“ řekl jsem věcně a tvrdě. „Má osobní reakce je jen moje záležitost. Proč jste tady?“ – „Chtěli bychom se vás na pár věcí zeptat,“ odpověděl Weser. – „Jako možného svědka,“ doplnil Clemens. – „Svědka čeho?“ zeptal jsem se. Zadíval se mi přímo do očí: „Tou dobou jste se s nimi viděl, že?“ Ani já jsem z něj nespouštěl oči: „Přesně tak. Máte dobré informace. Jel jsem je navštívit. Nevím přesně, kdy byli zabiti, ale bylo to krátce potom.“ Clemens pročítal zápisník a pak ho ukázal Weserovi. Weser se opět ujal slova: „Podle marseilleské Gestapo vám byla 26. dubna vystavena propustka do italské zóny. Jak dlouho jste u matky zůstal?“ – „Jen jeden den.“ – „Víte to určitě?“ zeptal se Clemens. – „Myslím, že ano. Proč?“ Weser se opět zadíval do Clemensova notesu: „Podle francouzské policie viděl jistý četník devětadvacátého ráno odjíždět autobusem z Antibes důstojníka SS. V tomto sektoru příliš důstojníků SS nebylo a rozhodně se neprojížděli autobusem.“ – „Možná jsem tam zůstal dvě noci. Tou dobou jsem hodně cestoval. Záleží na tom?“ – „Možná ano. Těla objevil 1. května mlékař. Už nebyla nejčerstvější. Soudní lékař odhadl, že smrt nastala před šedesáti až osmdesáti hodinami, tedy mezi osmadvacátým a devětadvacátým večer.“ – „Pokud jde o mě, mohu vás ujistit, že když jsem od nich odjížděl, byli skutečně naživu.“ – „Takže pokud jste odjel devětadvacátého ráno,“ řekl Clemens, „byli zavražděni během dne.“ – „To je možné. Nepřemýšlel jsem o tom.“ – „Jak jste se o jejich smrti dozvěděl?“ – „Oznámila mi to sestra.“ – „Ano,“ poznamenal Weser, který se stále skláněl nad Clemensovým notesem, „ta přijela téměř okamžitě. Přesně řečeno 2. května. Víte, jak se to dozvěděla ona?“ – „Ne.“ – „Viděl jste ji od té doby?“ zeptal se Clemens. – „Ne.“ – „Kde je teď?“ zeptal se Weser. – „Žije se svým mužem v Pomořansku. Mohu vám dát adresu, ale nevím, jestli jsou doma. Často jezdí do Švýcarska.“ Weser vzal Clemensovi z ruky notes a cosi do něj poznamenal. Clemens se mě zeptal: „Vy s ní nejste ve spojení?“ – „Nijak často,“ odpověděl jsem. – „A s matkou jste se vídal?“ zeptal se Weser. Zdálo se, že se v hovoru záměrně střídají, a mě tahle jejich hra neuvěřitelně rozčilovala. „Také moc ne,“ odpověděl jsem tím nejvěcnějším tónem, na jaký jsem se zmohl. „Takže si s příbuznými zkrátka moc blízký nejste,“ shrnul to Clemens. „Už jsem vám řekl, meine Herren, že o svých pocitech hovořit nebudu. Nechápu, jakým způsobem by se vás mé rodinné vztahy měly týkat.“ – „Jakmile jde o vraždu, Herr Obersturmbannführer,“ pravil škrobeně Weser, „zajímá policii úplně všechno.“ Připomínali párek policistů z amerického filmu. Nepochybně to dělali schválně. „Tenhle Herr Moreau byl váš nevlastní otec, že?“ pokračoval Weser. – „Ano. S matkou se oženil… v devětadvacátém roce, myslím. Nebo možná v osmadvacátém.“ – „V devětadvacátém, přesně tak,“ nahlédl Weser do zápisníku. – „Víte, jakou ustanovil závěť?“ zeptal se náhle Clemens. Zavrtěl jsem hlavou: „Netuším. Proč?“ – „Herr Moreau nebyl zrovna chudý,“ řekl Weser. „Možná zdědíte pěknou sumičku.“ – „To bych se divil. S nevlastním otcem jsme vůbec nevycházeli.“ – „To je sice možné,“ řekl Clemens, „ale neměl ani děti, ani sourozence. Pokud zemřel bez závěti, rozdělíte se o všechno vy a vaše sestra.“ – „Na to jsem ani nepomyslel,“ řekl jsem upřímně. „Ale abychom nemlátili prázdnou slámu, řekněte mi, jestli nějakou závěť zanechal.“ Weser zalistoval v zápisníku: „To po pravdě řečeno ještě nevíme.“ – „Mě v této věci každopádně ještě nikdo nekontaktoval,“ prohlásil jsem. Weser si zapsal poznámku. „Ještě jedna otázka, Herr Obersturmbannführer: u Herr Moreaua se našly dvě děti. Dvojčata. Živá.“ – „Viděl jsem je. Matka mi říkala, že to jsou děti jejich přítelkyně. Víte, čí byly?“ – „Ne,“ zavrčel Clemens. „A Francouzi to zřejmě také nevědí.“ – „Viděly ty děti vraždu?“ – „Neřekly ani slovo,“ prohlásil Weser. – „Třeba něco viděly,“ dodal Clemens. – „Ale mluvit nechtěly,“ zopakoval Weser. – „Možná byly v šoku,“ vysvětloval Clemens. „A kam se poděly?“ zeptal jsem se. „To je právě zvláštní,“ odpověděl Weser. „Vaše sestra si je vzala s sebou.“ – „Dost dobře nechápeme proč,“ dodal Clemens. „Ani jak.“ – „A navíc je to velice neobvyklé,“ poznamenal Weser. – „Velice,“ přizvukoval Clemens. „Ale tenkrát tam byli Italové. A od těch se dá čekat cokoliv.“ – „Ano, opravdu cokoliv,“ přisadil si Weser. „Kromě pořádného vyšetřování.“ – „Ostatně s Francouzi je to totéž,“ pokračoval Clemens. – „Ano, u těch je to skoro stejné,“ potvrdil Weser. „Pracovat s nimi, to není žádná radost.“ – „To je všechno pěkné, meine Herren,“ přerušil jsem je konečně, „ale jak se to týká mě?“ Clemens a Weser se na sebe podívali. „Jen bych vás chtěl upozornit, že mám momentálně práce až nad hlavu. Pokud nemáte další konkrétní otázky, snad bychom to mohli ukončit.“ Clemens přikývl; Weser zalistoval v notesu a vrátil mu ho. Pak vstal. „Omluvte nás, Herr Obersturmbannführer.“ – „Ano,“ řekl Clemens a také se zvedl. „Omluvte nás. Pro dnešek je to vše.“ – „Ano,“ ujal se slova Weser, „vše. Děkujeme za spolupráci.“ Podal jsem jim ruku: „Není zač. Pokud budete mít další otázky, klidně se zase ozvěte.“ Z pouzdra jsem vyňal vizitky a každému jednu podal. „Děkuji,“ řekl Weser a zasunul ji do kapsy. Clemens zkoumal tu svou: „Zvláštní zmocněnec Reichsführera-SS pro Arbeitseinsatz,“ četl. „Co to je?“ – „Státní tajemství, komisaři,“ odpověděl jsem. – „Ach tak. Omlouvám se.“ Pozdravili a vykročili ke dveřím. Clemens, který byl dobře o hlavu větší než Weser, otevřel a vyšel ven; Weser se na prahu zastavil a otočil se: „Promiňte, Herr Obersturmbannführer. Na jednu drobnost jsem zapomněl.“ Opět se otočil: „Clemensi! Notes.“ Opět zalistoval zápisníkem. „Ano, tady to je: Když jste jel navštívit matku, byl jste v civilu, nebo v uniformě?“ – „Už si nevzpomínám. Proč? Záleží na tom?“ – „Určitě ne. Ten Obersturmführer, který vám v Marseille nechával vystavit propustku, si myslí, že jste byl v civilu.“ – „Možné to je. Měl jsem dovolenou.“ Přikývl. „Děkuji. Kdyby se objevilo něco dalšího, ozveme se vám. Nezlobte se, že jsme sem takhle vpadli. Příště se ohlásíme předem.“

Jejich návštěva ve mně zanechala jakousi pachuť. Co po mě ty dvě karikatury vlastně chtějí? Působili na mě jako agresivní pletichán. Ano, lhal jsem jim: ale kdybych jim řekl, že jsem mrtvoly viděl, byly by z toho jen a jen komplikace. Nepřipadalo mi, že by mě přímo podezírali; zdálo se mi, že jsou podezíraví spíše jaksi z principu, zřejmě profesionální deformace. Jejich vyptávání na dědictví po Moreauovi mi bylo bytostně nepříjemné: jako by naznačovali, že jsem mohl mít motiv, že jsem na věci mohl mít finanční zájem, což bylo absurdní. Že by mě skutečně podezírali z vraždy? Když jsem si ten rozhovor zkusil vybavit, musel jsem uznat, že je to možné. Připadalo mi to děsivé, jenže profesionální policisté už jsou zkrátka takoví. Ještě větší starosti mi dělala jiná věc: proč si má sestra odvezla dvojčata? Jaký vztah k nim má? Musím přiznat, že to všechno mi velice vrtalo hlavou. Připadalo mi to téměř nespravedlivé: právě v okamžiku, kdy se můj život konečně dobírá jakési rovnováhy, začíná působit normálně, téměř všedně, začnou se ti pitomí policajti vyptávat, začnou mě zneklidňovat a klást otázky, na něž se nedá odpovědět. Nejlogičtější by po pravdě řečeno bylo zavolat nebo napsat sestře a zeptat se, kdo ta zatracená dvojčata vlastně jsou; také bych se pro případ, že by se ti policisté zase přišli vyptávat, ujistil, že si naše výpovědi v bodě, kde jsem uznal za nutné nechat si část pravdy pro sebe, neprotiřečí. Ale z jakéhosi ne zcela jasného důvodu jsem to neudělal hned; ne že by mi snad něco bránilo, spíš jsem neměl chuť se do něčeho nutit. Zatelefonovat není nic těžkého. Mohl jsem to udělat kdykoliv, nebyl důvod chvátat.

Kromě toho jsem měl spoustu práce. Má oranienburská skupina pod Asbachovým vedením se rozrůstala a pravidelně mi zasílala výtahy ze svých studií o zahraničních dělnících; říkalo se tomu Ausländereinsatz. Tito dělníci byli podle rasových kritérií rozděleni do mnoha kategorií s různými úrovněmi zacházení; šlo i o válečné zajatce ze západních zemí (nikoliv ze sovětských KGF, ty tvořily zvláštní kategorii zcela pod dohledem OKW). Den po návštěvě policejních inspektorů si mě k sobě pozval Reichsführer, který se o toto téma zajímal. Obšírně, ale uceleně jsem mu celý problém vylíčil: Reichsführer, působící za brýlemi v ocelových obroučkách nevyzpytatelně, mě vyslechl téměř bez přerušení. Zároveň jsem musel připravovat Speerovu návštěvu Mittelbau, a tak jsem se vydal do Lichterfelde – které po náletech berlínští posměváčci přejmenovali na Trichterfelde, „Kráterové pole“ –, abych si celý projekt nechal vysvětlit od Brigadeführera Kammlera, vedoucího Amtsgruppe C („Stavby“) WVHA. Kammler, vyzáblý, nervózní pedant, za jehož výřečností a rychlými gesty se skrývala neochvějná vůle, mi řekl – a to bylo poprvé, co jsem na toto téma slyšel něco jiného než fámy – o raketě A4, zázračné zbrani, která podle něj ve chvíli, kdy začne být sériově vyráběna, zvrátí vývoj války. Angličané o její existenci něco tušili a v srpnu vybombardovali tajná vývojová zařízení na severu ostrova Usedom, kde jsem se zotavoval ze zranění. O tři týdny později navrhl Reichsführer Führerovi a Speerovi přemístit zařízení do podzemí a jeho stavbu utajit tím, že se na ní budou podílet výhradně vězňové z koncentračních táborů. Místo vybral Kammler osobně, byly to podzemní chodby v pohoří Harz, které dosud sloužily jako sklady paliva pro Wehrmacht. Pro řízení projektu byla pod dohledem Speerova ministerstva vytvořena firma Mittelwerke GmbH; za vybudování továrny i za bezpečnostní opatření na místě ovšem plně zodpovídala SS. „Zařízení ještě není dokončeno, ale montáž raket přesto už začala; Reichsminister snad bude spokojen.“ – „Doufám jen, že vězni mají odpovídající pracovní podmínky, Herr Brigadeführer,“ opáčil jsem. „Vím, že to je věc, která panu ministrovi velice leží na srdci.“ – „Podmínky jsou takové, jaké jsou, Obersturmbannführere. Koneckonců je válka. Ale ujišťuji vás, že na úroveň výroby si Reichsminister stěžovat nebude. Na továrnu osobně dohlížím, Kommandanta jsem vybral sám a je to schopný muž. Ani s RSHA problémy nemám: dosadil jsem na místo svého člověka, dr. Bischoffa, aby dohlížel na bezpečnost výroby a předcházel sabotážím. Dosud jsme žádné potíže neměli. Každopádně jsem sám v dubnu a květnu byl se zaměstnanci Reichsministera Speera na inspekci v několika koncentračních táborech,“ dodal. „Žádné zvláštní výhrady neměli, Mittelbau se nijak neliší od Auschwitzu.“

Návštěva proběhla jednoho prosincového pátku. Mrzlo, až praštělo. Speera doprovázeli odborníci z jeho ministerstva. Jeho letecký speciál, heinkel, nás dopravil až do Nordhausenu; tady nás uvítala delegace z tábora vedená Kommandantem Förschnerem a doprovodila nás až na místo. Silnice zahrazená několika kontrolními stanovišti SS se táhla podél jižních svahů Harzu; Förschner nám vysvětlil, že celý horský masiv byl vyhlášen za zakázané pásmo a že o něco dále na sever se v odloučených táborech Mittelbau budují další podzemní projekty; v samotné Doře byla severní část dvou tunelů určena k montáži leteckých motorů Junker. Speer beze slova poslouchal výklad. Silnice ústila na velké udusané prostranství; na jedné straně stály v řadě ubikace dozorců SS a Kommandantur; naproti nim se pod hromadou stavebního materiálu a maskovacími sítěmi otevíral vstup do prvního tunelu. S Förschnerem a několika inženýry z Mittelwerke jsme vešli dovnitř. V hrdle mě zaštípal sádrový prach a čpavý kouř průmyslových trhavin; mísily se s nimi ještě jiné, sladké, odporné pachy, které mi připomněly mé první inspekce v táborech. Jak jsme postupovali, Häftlinge, zburcovaní Spiessem, jenž šel před námi, se stavěli do pozoru a smekali čapky. Většinou byli příšerně vyhublí; hlavy jim vratce seděly na bezmasém krku jako ohyzdné koule ozdobené ohromným nosem a ušima vystřiženýma z lepenky, koule, do nichž byly vsazené veliké, prázdné oči, jež na vás odmítaly pohlédnout. V jejich blízkosti se pach, který jsem postřehl u vchodu, měnil v nelidský puch, vycházející ze špinavých šatů, z ran a ze samotných těl. Někteří ze Speerových mužů zezelenali a přidržovali si u úst kapesník; Speer měl ruce za zády a vše si s uzavřeným, napjatým výrazem prohlížel. Mezi dvěma hlavními tunely, A a B, vedly každých dvacet metrů spojovací chodby; hned v té první se nám naskytl pohled na hrubě tesané kavalce po čtyřech nad sebou, z nichž slézala změť zubožených, nahých či polonahých vězňů s koleny občas umazanými od hoven, kteří se stavěli do pozoru, zatímco je jakýsi poddůstojník SS mlátil holí. Vpředu před lůžky u napojení na hlavní tunel stály velké kovové barely, po délce rozpůlené a položené na bok; to byly latríny: téměř přetékaly vazkou žlutou, zelenou a hnědou páchnoucí tekutinou. Jeden ze Speerových asistentů vykřikl: „Ale to je hotové Dantovo Peklo!“; jiný zůstal poněkud pozadu a zvracel u stěny. I já jsem cítil, že se hlásí stará známá nevolnost, ale vydržel jsem to, jen jsem dlouze, sípavě oddechoval mezi zuby. Speer se otočil na Förschnera: „Tady žijí vězni?“ – „Ano, Herr Reichsminister.“ Vykročili jsme dál a Förschner Speerovi vysvětloval, že má všeho nedostatek a že požadované sanitární podmínky není schopen zajistit; vězně prý kosí epidemie. Ukázal nám dokonce i několik mrtvol nakupených na hromadě u vstupu do příčné chodby; byly to nahé kostry potažené potrhanou kůží, některé z nich přikryté plachtou. V jedné z chodeb-ložnic se vydávala polévka: Speer si přál ochutnat. Spolkl lžíci a pak nabídl mně; měl jsem se co držet, abych ji nevyplivl; byla to hnusná hořká břečka, chutnala jako vývar z plevelu; ani na dně misky se nenašlo skoro žádné tuhé sousto. Takto jsme prošli celým tunelem až k továrně Junker, brodili jsme se blátem a svinstvem, dýchali jsme jen stěží a před námi se rozestupovaly tisíce Häftlinge, kteří jeden po druhém mechanicky smekali a jejich tváře byly prosty jakéhokoliv výrazu. Sledoval jsem jejich označení: kromě Němců, hlavně „zelených“, tu byli „červení“ ze všech možných evropských zemí, Francouzi, Belgičané, Italové, Holanďané, Češi, Poláci, Rusové a dokonce Španělé, republikáni internovaní po porážce ve Francii (Židé tu samozřejmě nebyli: v té době ještě židovští dělníci v Německu pracovat nesměli). V příčných chodbách za ložnicemi vězňové obklopení civilními inženýry pracovali na součástkách a montovali rakety; ještě dál v ohlušujícím rachotu a v ovzduší, v němž pro prach nebylo vidět, dělníci jako hotová armáda mravenců kopali další chodby a vynášeli kameny do vozíků, které jiní vězňové tlačili po narychlo položených kolejích. Na zpáteční cestě chtěl Speer vidět Revier; bylo to velice provizorní zařízení, které mohlo pojmout nanejvýš čtyřicet pacientů. Hlavní lékař mu předvedl statistiky úmrtnosti a nemocnosti: největší škody měly na svědomí úplavice, tyfus a tuberkulóza. Venku Speer před očima celé delegace vybuchl potlačovaným, ale prudkým vztekem: „Obersturmbannführere Förschnere! Ta vaše továrna, to je skandál! Nic takového jsem v životě neviděl. Jak hodláte odvádět pořádnou práci s lidmi, co jsou v takovém stavu?“ Förschner se pod tím vodopádem slov mimoděk postavil do pozoru. „Herr Reichsminister,“ odpověděl, „jsem připraven podmínky zlepšit, ale nedostávám na to prostředky. Já za to k zodpovědnosti hnán být nemohu.“ Speer byl bledý jako stěna. „Tak dobře,“ vyrazil ze sebe. „Dávám vám rozkaz okamžitě vybudovat tady venku tábor se sprchami a sanitárním zařízením. Nechte mi ihned připravit podklady pro vydání materiálu a než odjedu, podepíšu vám je.“ Förschner nás zavedl do sídla Kommandantur a dal příslušné pokyny. Zatímco Speer diskutoval se svými pobočníky a inženýry, vzal jsem si, zlostí celý bez sebe, Förschnera stranou: „Výslovně jsem vás jménem Reichsführera požádal, abyste tábor uvedl do přijatelného stavu. Tohle, to je Schweinerei.“ Förschner se nenechal vyvést z míry: „Víte stejně dobře jako já, Obersturmbannführere, že rozkaz, na jehož splnění chybí peníze, je málo platný. Promiňte, ale kouzelnou hůlku nemám. Dnes ráno jsem v chodbách nechal uklidit, víc jsem udělat nemohl. Pokud nám Reichsführer dodá stavební materiál, bude to jedině dobře.“ Připojil se k nám Speer: „Zařídím, aby tábor dostal potravinové příděly navíc.“ Obrátil se k civilnímu inženýrovi, který stál vedle něho: „Sawatsky, rozumí se samo sebou, že vězňové, kteří spadají pod vás, budou mít přednost. Složité montážní práce nemůžeme vyžadovat po nemocných a umírajících.“ Civilista přikývl: „Samozřejmě, Herr Reichsminister. To neustálé střídání už nám přerůstá přes hlavu. Musíme je nahrazovat tak často, že je nemůžeme pořádně zaškolit.“ Speer se otočil k Förschnerovi: „To ovšem neznamená, že vězně pracující na stavbě tunelů byste měli zanedbávat. V rámci možností zvýšíte příděly i jim. Promluvím o tom s Brigadeführerem Kammlerem.“ – „Zu Befehl, Herr Reichsminister,“ řekl Förschner. Dál se tvářil neproniknutelně a uzavřeně; zato Sawatsky vypadal spokojeně. Venku na nás čekalo několik Speerových lidí; zuřivě psali do zápisníků a lačně vdechovali studený vzduch. Otřásl jsem se: přicházela zima.

V Berlíně mě Reichsführer opět zavalil požadavky. Zpravil jsem ho o Speerově návštěvě; měl k ní jen jednu poznámku: „Reichsminister Speer by měl vědět, co chce.“ Teď už jsem se s ním scházel pravidelně, diskutovali jsme o otázce pracovních sil: chtěl stůj co stůj zvýšit počet táborových vězňů, které by šlo dodávat do podniků SS, soukromých firem a zejména na nové podzemní stavby, s nimiž hodlal začít Kammler. Gestapo začala o to více zatýkat, ale zároveň se s příchodem podzimu a zimy zvýšila úmrtnost, která byla v létě poměrně nízká, a Reichsführer byl nespokojen. Když jsem mu ovšem přednesl opatření, která jsem plánoval s naší skupinou a která se mi zdála reálná, nereagoval, a konkrétní opatření, jež zavedl Pohl a IKL, působila ledabyle a nepřipraveně, neprobíhala podle žádného plánu. Jednou, když Reichsführer cosi poznamenal, chopil jsem se příležitosti a kritizoval to, co jsem považoval za náhodné akce bez vzájemného propojení: „Pohl ví, co dělá,“ opáčil Reichsführer suše. Záhy poté si mě zavolal Brandt a zdvořilým, leč neústupným tónem mi dal co proto: „Poslyšte, Obersturmbannführere, odvádíte vynikající práci, ale řeknu vám, co už jsem nejméně stokrát říkal Brigadeführerovi Ohlendorfovi: lepší než Reichsführera obtěžovat neplodnou kritikou a složitými problémy, kterým tak jako tak nerozumí, by bylo vztahy s ním kultivovat. Přineste mu příkladně, co já vím, nějaký pěkně vázaný středověký traktát o pěstování rostlin a trochu si s ním o něm promluvte. Bude mít radost, vy se s ním takhle sblížíte a on vás bude lépe chápat. Mnohé by se vám tím usnadnilo. A pak – odpusťte, ale své zprávy předkládáte tak chladným a povýšeným způsobem, že ho to musí nutně rozčilovat ještě víc. Takhle se ničeho nedoberete.“ V tomto duchu ještě chvíli pokračoval; nic jsem neříkal, přemýšlel jsem: nepochybně měl pravdu. „A ještě jednu radu vám dám: udělal byste dobře, kdybyste se oženil. Váš postoj k této otázce Reichsführera velice dráždí.“ Napřímil jsem se: „Své důvody už jsem Reichsführerovi vysvětlil, Herr Standartenführer. Pokud s nimi nesouhlasí, měl by mi to vysvětlit sám.“ Hlavou mi bleskla nepřípadná myšlenka, musel jsem potlačit úsměv. Zato Brandt se nesmál a skrz velké kulaté brýle mě sledoval sovím pohledem. Ve sklech brýlí se odrážel můj dvojitý obraz, přes který jsem mu neviděl do očí. „To se pletete, Obersturmbannführere, to se pletete. Ale koneckonců je to vaše věc.“

Brandtův postoj mě rozčilil, podle mého názoru byl naprosto neoprávněný: do mého soukromí mu nic nebylo. Můj soukromý život se ostatně vyvíjel příjemným směrem; už dávno jsem si neužíval tolik, jako teď. Každou neděli jsem šel s Helenou plavat, někdy se připojil i Thomas a některá z jeho přítelkyň; pak jsme vždycky zašli na čaj nebo na čokoládu, potom, pokud dávali něco, co stálo za zhlédnutí, jsem Helenu vzal do kina nebo na koncert pod taktovkou Karajana či Furtwänglera, šli jsme na večeři, a nakonec jsem ji doprovodil domů. Občas jsem se s ní vídal i v týdnu: několik dní po mé návštěvě Mittelbau jsem ji pozval do naší šermírny v Prinz-Albrecht-Palais; sledovala nás při soubojích a zásahy odměňovala potleskem. Pak jsme ještě s Thomasem a s Heleninou kamarádkou Liselotte, s níž Thomas usilovně flirtoval, zašli do italské restaurace. Devatenáctého prosince jsme spolu prožili velký britský nálet; ve veřejném bunkru, kam jsme se uchýlili, vedle mě beze slova seděla, opírala se o mě ramenem a při nejhlasitějších detonacích se chvěla. Po náletu jsem ji vzal do Esplanade, jediné otevřené restaurace, kterou jsme našli: seděla proti mně, dlouhé, bledé ruce měla položené na stole a mlčky na mě upírala krásné, tmavé oči; měla zkoumavý, zvědavý, klidný pohled. V takových chvílích jsem si říkával, že za jiných okolností bych si tuhle ženu mohl vzít a mít s ní děti, jak jsem to o hodně později udělal s jinou ženou, která se jí zdaleka nevyrovnala. Rozhodně bych to neudělal jen proto, abych se zalíbil Brandtovi nebo Reichsführerovi, abych splnil úkol a vyhověl konvencím: byla by to prostá, přirozená část všedního, každodenního života. Můj život ale nabral jiný spád a už bylo pozdě. I ji musely při pohledu na mě napadat podobné myšlenky, nebo to možná byly myšlenky ženské, které se od těch mužských liší spíše tónem a odstínem než obsahem, ale které muž, dokonce i já, odhaduje jen těžko. Představoval jsem si je takto: mohla bych jít s tímhle člověkem do postele? Mohla bych se mu odevzdat? Odevzdat se, to je poněkud zvláštní formulace, ale jen ať se muž, kterému není zcela jasná, zkusí nechat sám penetrovat, to mu otevře oči. Tyto myšlenky ve mně vlastně nebudily lítost, spíše téměř něžnou hořkost. Občas se však do mě na ulici bez přemýšlení zavěsila, a ano, v takových chvílích jsem ke svému vlastnímu překvapení zalitoval toho druhého života, který jsem mohl vést, kdyby se cosi tak brzy nerozbilo. Nešlo jen o mou sestru; bylo to cosi dalekosáhlejšího, byl to celý běh událostí, neštěstí těla a touhy, rozhodnutí, která člověk učiní a k nimž se nemůže vrátit, šlo o samotný smysl, který člověk volí pro onu věc, již možná mylně nazývá svým životem.

Začalo sněžit, sníh byl mokrý a nevydržel. Když konečně zůstal jednu nebo dvě noci ležet, nakrátko propůjčil troskám města zvláštní krásu, pak roztál a bahno, které hyzdilo rozbombardované ulice, ještě zhoustlo. Chodil jsem po městě ve svých těžkých jezdeckých holínkách bez rozmyslu, vždyť mi je sluha druhý den vyčistí; Helena ale nosila jednoduché střevíce, a tak jsem vždycky, když jsme došli k místu, kde ležela šedá rozměklá břečka, hledal prkno, které bych přes louži hodil, pak jsem vzal Helenu za hebkou dlaň a převedl ji; a když nešlo ani to, přenesl jsem ji v náručí; byla lehká jako pírko. Na Štědrý den Thomas pořádal večírek ve svém novém domově, přepychové vilce v Dahlemu: jako vždy si uměl poradit. Přišel Schellenberg se ženou a ještě několik dalších důstojníků; já pozval Hohenegga, ale Osnabruggeho, který byl zřejmě ještě v Polsku, se mi nepovedlo sehnat. Vypadalo to, že u Heleniny kamarádky Liselotte dosáhl Thomas kýženého cíle: když přišla, bouřlivě ho políbila. Helena měla na sobě nové šaty – bůhví, kde sehnala látku, úsporná opatření byla čím dál tím přísnější –, oslnivě se usmívala a vypadala šťastně. Všichni muži byli protentokrát v civilu. Sotva jsme dorazili, rozhoukaly se sirény. Thomas nás uklidnil ujištěním, že letadla mířící sem z Itálie obvykle shazují první bomby až v Schönebergu a Tempelhofu a ta z Anglie oblétají Dahlem ze severu. Světla jsme nicméně pozhasínali; okna byla zatemněná silnými závěsy. Zahřměla děla Flak, Thomas nasadil na gramofon desku s divokým americkým jazzem a požádal Liselotte o tanec. Helena pila bílé víno a dívala se na ně; Thomas pustil pomalejší hudbu a Helena vyzvala k tanci mě. Nad námi hučely letecké svazy; děla Flak nepřetržitě štěkala, okenní tabulky se chvěly, desku jsme skoro neslyšeli; Helena však tančila, jako bychom byli sami v plesovém sále, zlehka se ke mně tiskla a pevně svírala mou dlaň. Pak si zatančila s Thomasem a já si mezitím připil s Hoheneggem. Thomas měl pravdu: ze severu k nám tlumeně doléhaly spíš tušené než slyšené otřesy, ale v našem okolí nic nepadalo. Prohlížel jsem si Schellenberga; přibral, jeho úspěchy ho ke střídmosti nenutily. Bodře se svými kolegy rozprávěl o tom, jak v Itálii ustupujeme. Jak jsem časem pochopil z poznámek, které Thomas tu a tam utrousil, Schellenberg si myslel, že má v rukou klíč k budoucnosti Německa; byl přesvědčen, že kdyby byla jemu a jeho neomylným analýzám věnována pozornost, byl by ještě čas zachránit, co se dá. Už jen z toho jeho zachránit, co se dá mi naskočila husí kůže: ale jak se zdálo, Reichsführer mu dopřával sluchu a mně vrtalo hlavou, kam až se svými intrikami dospěl. Když nálet skončil, Thomas zkusil zavolat na RSHA, ale linka byla hluchá. „To udělali schválně, aby nám zkazili Vánoce, mizerové,“ řekl mi. „Ale to se jim nepovede.“ Zadíval jsem se na Helenu: seděla vedle Liselotte a živě s ní diskutovala. „To je moc prima děvče,“ prohlásil Thomas, který sledoval můj pohled. „Proč se s ní neoženíš?“ Usmál jsem se: „Starej se o své, Thomasi.“ Pokrčil rameny: „Tak aspoň rozhlaš, že ses zasnoubil. Aby se po tobě Brandt přestal vozit.“ O Brandtových poznámkách jsem mu totiž řekl. „A co ty?“ opáčil jsem. „Jsi o rok starší než já. Tebe s tím neotravují?“ Rozesmál se: „Mě? To je něco jiného. Jednak se všeobecně ví o mé vrozené neschopnosti vydržet s jednou holkou déle než měsíc. Ale hlavně“ – ztišil hlas – „a to si nech pro sebe: už jsem dvě poslal do Lebensbornu. Reichsführera to prý velice potěšilo.“ Šel vyměnit desku a opět pustil jazz; napadlo mě, že si zřejmě posloužil z desek, jež zabavila Gestapo. Vydal jsem se za ním a opět požádal Helenu o tanec. O půlnoci Thomas pozhasínal. Nějaká dívka vesele zavýskala, ozval se halasný smích. Helena stála vedle mě: na kratičký okamžik jsem na tváři cítil její jemný, teplý dech, její rty zavadily o mé. Srdce mi bušilo jako splašené. Když se opět rozsvítilo, s klidným, ale naléhavým výrazem mi oznámila: „Musím domů. Neřekla jsem to rodičům a po tom náletu budou mít strach.“ Byl jsem tu Piontekovým autem. Do centra jsme se vraceli po Kurfürstendamm; vpravo od nás rudě zářily požáry způsobené bombami. Začalo sněžit. Několik bomb spadlo do Tiergarten a do Moabitu, ale ve srovnání s velkými nálety z předchozího měsíce byly škody nepatrné. Před domem mě Helena vzala za ruku a letmo mě políbila na tvář: „Veselé Vánoce! A brzy na shledanou.“ Vrátil jsem se do Dahlemu, opil jsme se a nakonec jsem usnul na zemi; gauč jsem totiž přenechal jedné sekretářce, celé zkormoucené, protože z ložnice pána domu ji vystrnadila Liselotte.

O několik dní později se u mě opět zastavili Clemens a Weser, kteří si tentokrát u Fräulein Praxové řádně domluvili schůzku; když je uváděla do mé kanceláře, obracela oči v sloup. „Zkusili jsme se spojit s vaší sestrou,“ řekl Clemens, ten větší, místo pozdravu. „Ale není doma.“ – „To je dost dobře možné,“ odpověděl jsem. „Její manžel je invalida. Často ho doprovází do Švýcarska na léčení.“ – „Požádali jsme na velvyslanectví v Bernu, aby ji zkusili najít,“ oznámil nepřívětivě Weser a protahoval si úzká ramena. „Rádi bychom si s ní promluvili.“ – „To je to tak důležité?“ zeptal jsem se. – „Pořád ta zatracená záležitost s dvojčaty,“ zachrchlal Clemens svým hrubým berlínským přízvukem. Clemens vytáhl notes a četl: „Francouzská policie začala vyšetřovat.“ – „Trochu pozdě,“ přerušil ho Weser. – „To sice ano, ale lépe pozdě než nikdy. Ta dvojčata zřejmě u vaší matky žila nejméně od roku 1938, kdy začala chodit do školy. Vaše matka uváděla, že jde o její osiřelé prasynovce. A někteří ze sousedů se prý domnívají, že děti se tu ocitly už jako batolata někdy v roce 1936 nebo 1937.“ – „Což je zvláštní,“ pronesl kysele Weser. „Vy jste je nikdy předtím neviděl?“ – „Ne,“ opáčil jsem stroze. „Ale na tom není nic divného. Já za matkou nejezdil.“ – „Nikdy?“ zabručel Clemens. – „Nikdy.“ – „Kromě toho, že jste náhodou přijel zrovna tenkrát,“ zasyčel Weser. „Několik hodin před její brutální smrtí. Sám vidíte, že to je zvláštní.“ – „Meine Herren,“ odsekl jsem, „tyhle narážky jsou naprosto scestné. Netuším, kde jste se učili řemeslu, ale váš přístup mi připadá absurdní. Navíc bez rozkazu SS-Gericht nemáte žádné právo mě vyšetřovat.“ – „To je pravda,“ uznal Clemens, „Ale my vás nevyšetřujeme. Prozatím vás vyslýcháme jako svědka.“ – „Ano,“ opakoval Weser, „jako svědka, to je vše.“ – „Nutno říci,“ ujal se znovu slova Clemens, „že tu je spousta věcí, kterým nerozumíme a kterým bychom rozumět chtěli.“ – „Tak například ta věc s dvojčaty,“ dodal Weser. „Když připustíme, že to jsou skutečně prasynovci vaší matky…“ – „Nenarazili jsme na stopu jediného sourozence, ale připusťme to,“ přerušil ho Clemens. – „Vlastně ano, vida, vy byste to nevěděl?“ zeptal se Weser. – „Co?“ – „Jestli vaše matka měla nějaké sourozence.“ – „Slyšel jsem ji mluvit o bratrovi, ale nikdy jsem ho neviděl. Z Alsaska jsme se odstěhovali v roce 1918 a pokud vím, od té doby se matka s příbuznými ve Francii nestýkala.“ – „Takže připusťme,“ pokračoval Weser, „že to opravdu jsou prasynovci. Nenašli jsme žádný dokument, který by to dokazoval, žádné rodné listy, zkrátka nic.“ – „A když si je vaše sestra odvážela,“ důrazně vyslovil Clemens, „také nepředložila žádné doklady.“ – Weser se lišácky usmál: „Pro nás to znamená, že nám zmizeli velice důležití potenciální svědkové.“ – „Zmizeli neznámo kam,“ zavrčel Clemens. „Francouzská policie je zcela neomluvitelně nechala frnknout.“ – „Ano,“ zadíval se na něj Weser, „ale co se stalo, stalo se. Nemá smysl se k tomu vracet.“ – Clemens bez přestávky pokračoval: „Jenže nakonec z toho máme problémy jen a jen my.“ – „Zkrátka, kdybyste s ní hovořil,“ prohodil Weser ke mně, „řekněte jí, ať se nám ozve. Myslím tedy vaše sestra.“ Přikývl jsem. Zdálo se, že nic víc na srdci nemají, a tak jsem schůzku ukončil. Ještě stále jsem se nezkusil se sestrou spojit; začínalo to být naléhavé, protože kdyby ji našli a její výpověď protiřečila té mé, jejich podezření by se ještě vyhrotilo; dokonce, říkal jsem si s hrůzou, by byli schopni mě obvinit. Ale kde ji hledat? Napadlo mě, že Thomas určitě bude mít kontakty ve Švýcarsku a také by se mohl zeptat Schellenberga. Bylo potřeba něco podniknout, situace začínala být absurdní. A ta věc s dvojčaty mě znepokojovala.

Tři dny před novým rokem začalo chumelit a sníh tentokrát vydržel. Thomas, povzbuzený úspěchem štědrovečerní oslavy, se opět rozhodl všechny pozvat: „Musím z téhle barabizny vytřískat, co se dá, než taky lehne popelem.“ Požádal jsem Helenu, aby doma řekla, že se vrátí pozdě, a večírek se velice vydařil. Chvilku před půlnocí jsme se všichni chopili láhví šampaňského a košíků s baltskými ústřicemi a pěšky vyrazili do Grunewaldu. Pod stromy ležel netknutý bílý sníh; bylo jasno, na nebi zářil měsíc těsně před úplňkem a zaléval bílé plochy namodralým světlem. Na jedné mýtině Thomas šavlí usekl hrdlo láhve se šampaňským – vyzbrojil se na to opravdovou dragounskou šavlí, kterou si vzal na stěně naší zbrojnice – a ti šikovnější z nás se začali potýkat s ústřicemi, jejichž otvírání je pro nezkušenou ruku složité a nebezpečné. O půlnoci místo ohňostroje rozsvítili dělostřelci Luftwaffe reflektory, vypálili světlice a přidali několik salv z osmaosmdesátek. Tentokrát mě Helena políbila naplno, netrvalo to dlouho, ale byl to polibek intenzivní a veselý, který jako by mi do celého těla vystřelil nálož strachu a rozkoše. To je zvláštní, říkal jsem si, když jsem pil, abych zakryl rozpaky, mne, který se domníval, že mu žádný pocit není cizí, vyvede z míry, když ho políbí žena. Hohenegg, kterému na vejčité lysé hlavě seděla vypelichaná ušanka, se projevil jako nejzručnější otvírač ústřic: „Ono je to totiž skoro stejné jako otvírat hrudní koš,“ smál se. Zato Schellenberg si rozřízl celé bříško prstu a klidně popíjel šampaňské, z prstu mu kapala krev do sněhu a nikoho ani nenapadlo mu ránu zavázat. Všeobecné rozjaření zachvátilo i mě, začal jsem pobíhat a koulovat se s ostatními; čím víc jsme pili, tím byla hra divočejší. Podráželi jsme si nohy jako při ragby, házeli jsme si sníh za krk, kabáty jsme měli promáčené, ale zima nám nebyla. Povalil jsem Helenu do prachové závěje, zakopl jsem a spadl vedle ní; ležela na zádech, ruce rozpažené, a hlasitě se smála; v pádu se jí dlouhá sukně vykasala a já jí bezmyšlenkovitě položil dlaň na odhalené koleno, zakryté jen punčochou. Obrátila se ke mně, zadívala se na mě a nepřestávala se smát. Zvedl jsem ruku a pomohl jí vstát. Vrátili jsme se, teprve když jsme dopili poslední láhev, Schellenberga, který se rozhodl, že bude střílet do vzduchu, jsme museli držet; při chůzi závějemi se do mě Helena zavěsila. Doma Thomas galantně přenechal svůj pokoj i pokoj pro hosty unaveným dámám, které se poskládaly po třech do postelí a oblečené usnuly. Já strávil zbytek noci nad šachovnicí a hovorem o Augustinově Trojici s Hoheneggem, který ovšem nejdřív strčil hlavu pod studenou vodu a dál už pil jen čaj. Tak začal rok 1944.

Od návštěvy Mittelbau se mi Speer neozval; začátkem ledna mi zavolal, popřál mi pěkný nový rok a požádal mě o službu. Jeho ministerstvo zažádalo na RSHA, zda by několik amsterodamských Židů, odborníků na nákup kovů, kteří měli cenné kontakty v neutrálních zemích, nemohlo být ušetřeno deportace; RSHA žádost zamítlo s odvoláním na zhoršující se situaci v Holandsku a nutnost projevit zde mimořádnou přísnost. „Je to směšné,“ svěřil mi Speer unaveným hlasem. „Jaké riziko můžou pro Německo představovat tři židovští obchodníci s kovy? Momentálně by se nám jejich služby velice hodily.“ Požádal jsem ho o kopii dotyčné korespondence a slíbil jsem, že udělám, co bude v mých silách. Zamítavý dopis z RSHA podepsal Müller, ale podle všeho ho sepsali v referátu IV B 4a. Zatelefonoval jsem Eichmannovi a pro začátek jsem mu popřál vše nejlepší v novém roce. „Děkuji, Obersturmbannführere,“ řekl tou svou podivnou směskou rakouského a berlínského přízvuku. „Mimochodem gratuluji k povýšení.“ Pak jsem mu popsal Speerův případ. „To jsem neměl na starost. Musel to vyřizovat Hauptsturmführer, ten se stará o individuální případy. Ovšem samozřejmě má pravdu. Víte, kolik podobných žádostí dostáváme? Kdybychom jim pokaždé vyhověli, můžeme klidně zavřít krám, už bychom na žádného Žida nemohli ani sáhnout.“ – „Já vám rozumím, Obersturmbannführere. Ale tohle je osobní žádost ministra zbrojní výroby.“ – „No jistě. To bude ten jejich nadšenec v Holandsku, co tím postupně nakazil i ministra. Ale tady jde hlavně o řevnivost mezi odděleními. Ne ne, tohle schválit nemůžeme. Navíc je v Holandsku situace na draka. Všechny možné skupiny se nám tam promenují po svobodě, takhle by to nešlo.“ Ještě chvíli jsem naléhal, ale Eichmann si postavil hlavu. „Ne. Kdybychom to odsouhlasili, tak se zase bude říkat, že kromě Führera už v Německu nezbyl žádný přesvědčený antisemita, to víte. Nejde to.“

Co tím mohl sledovat? Každopádně sám o tom rozhodnout nemohl a dobře to věděl. „Poslyšte, pošlete to písemně,“ řekl nakonec s nechutí. Rozhodl jsem se napsat přímo Müllerovi, ale ten mi odpověděl totéž, výjimky jsou prý nepřípustné. Byl jsem na vážkách, jestli se obrátit na Reichsführera; nakonec jsem se rozhodl znovu kontaktovat Speera, abych zjistil, jak moc o dotyčné Židy stojí. Na ministerstvu mi ale sdělili, že je na nemocenské dovolené. Informoval jsem se: byl v Hohenlychenu, v nemocnici SS, kde jsem se léčil po Stalingradu. Sehnal jsem kytici a šel ho navštívit. Přidělili mu celé apartmá v soukromém křídle a usídlil se tu i s osobní sekretářkou a několika asistenty. Sekretářka mi vysvětlila, že se mu po vánoční cestě do Laponska ozval starý zánět kolene; jeho stav se zhoršoval a dr. Gebhardt, známý specialista na problematiku kolenního kloubu, se domníval, že jde o revmatický zánět. Speera jsem zastihl v mizerné náladě: „To jste vy, Obersturmbannführere? Šťastný a veselý. Tak co?“ Vysvětlil jsem mu, že RSHA trvá na svém názoru; kdyby se sešel s Reichsführerem, naznačil jsem, možná by se o tom mohl zmínit. „Myslím, že Reichsführer má plnou hlavu jiných starostí,“ odpověděl zostra. „A já taky. Já totiž odsud musím řídit ministerstvo, víte? Jestli tuhle věc nedokážete vyřešit sám, tak to nechte plavat.“ Zůstal jsem ještě několik minut a pak jsem odešel; cítil jsem, že jsem tu zbytečný.

Jeho stav se mimochodem nadále rychle zhoršoval; když jsem mu za několik dní volal, abych zjistil, co je nového, řekla mi sekretářka, že nepřijímá hovory. Zatelefonoval jsem několika lidem: říkali o něm, že je v komatu, jen krůček od smrti. Připadalo mi zvláštní, že by zánět kolene, i když třeba revmatický, mohl dojít tak daleko. Hohenegg, se kterým jsem o tom mluvil, na to žádný názor neměl. „Ale jestli vypustí duši a já ho budu pitvat,“ dodal, „řeknu vám, co mu bylo.“ I já měl hlavu plnou jiných starostí. Třicátého ledna večer provedli Angličané nejtěžší nálet od oněch prosincových; opět jsem přišel o okna a zřítila se mi část balkonu. Nazítří si mě zavolal Brandt a přátelsky mi oznámil, že SS-Gericht požádalo Reichsführera o svolení, abych mohl být vyšetřován ve věci matčiny vraždy. Zrudnul jsem a vyskočil ze židle: „Herr Standartenführer! Celá tahle hanebnost je výplod chorého mozku policejních kariéristů. Jsem připraven podrobit se vyšetřování, abych své jméno očistil od veškerého podezření. V tom případě ale žádám o dočasné uvolnění ze služby až do chvíle, kdy bude má nevina prokázána. Bylo by nepřijatelné, aby Reichsführer zaměstnával ve svém osobním štábu člověka podezřelého z tak strašlivých věcí.“ – „Uklidněte se, Obersturmbannführere. Ještě jsme o ničem nerozhodli. Spíš mi povězte, co se vlastně stalo.“ Opět jsem se posadil a vyprávěl mu, jak to tenkrát bylo; držel jsem se verze, kterou jsem řekl policistům. „Můžou se z té mé návštěvy Antibes pominout. Je pravda, že můj vztah s matkou byl už dlouho na bodu mrazu. Ale víte, jaké zranění jsem utrpěl ve Stalingradu. A když se člověk ocitne takhle blízko smrti, přinutí ho to k přemýšlení: rozhodl jsem se, že je potřeba to jednou provždy napravit. Bohužel zemřela ona, a to krutým, hanebným způsobem.“ – „A jak se to podle vás stalo?“ – „To netuším, Herr Standartenführer. Krátce nato jsem začal pracovat pro Reichsführera a už jsem se tam nevrátil. Má sestra, která byla na pohřbu, mluvila o zastrašování, o vyřizování účtů; můj nevlastní otec dodával různé zboží pro Wehrmacht.“ – „To je bohužel velice dobře možné. Tyhle věci se ve Francii dějí čím dál tím častěji.“ Stiskl rty a nachýlil hlavu, až se mu na sklech brýlí rozehrály odlesky světla. „Poslyšte, myslím, že než Reichsführer rozhodne, bude s vámi chtít mluvit. Navrhuji vám, abyste mezitím navštívil soudce, který žádost poslal. Jde o soudce Baumanna z berlínského SS– a policejního soudu. To je veskrze čestný člověk: pokud jste se skutečně stal obětí nějaké obzvláštní svévole, možná byste ho o tom mohl přesvědčit sám.“

Okamžitě jsem si s tímto soudcem Baumannem sjednal schůzku. Přijal mě ve své pracovně v budově soudu; byl to postarší právník v uniformě Standartenführera: měl hranatý obličej a křivý nos, vypadal jako zápasník. Měl jsem na sobě svou nejlepší uniformu a všechna vyznamenání. Když jsem ho pozdravil, vybídl mě, ať se posadím. „Díky, že jste mě přijal, Herr Richter,“ oslovil jsem ho nikoliv hodností SS, ale služebním titulem. – „Nemáte zač, Obersturmbannführere. To je maličkost.“ Rozložil na stole desky. „Vyžádal jsem si váš osobní spis. Snad se na mě nebudete zlobit.“ – „Vůbec ne, Herr Richter. Dovolte mi, abych vám řekl to, co hodlám říci Reichsführerovi: toto obvinění, které se mě tak osobně dotýká, považuji za odporné. Jsem připraven s vámi všemožně spolupracovat, aby bylo beze zbytku vyvráceno.“ Baumann si odkašlal: „Abyste rozuměl, ještě jsem vyšetřování nenařídil. To nemohu udělat bez Reichsführerova souhlasu. Spis, který mám k dispozici, je poměrně útlý. Žádost jsem podal na základě žádosti Kripo; ta tvrdí, že disponuje důkazním materiálem, který by si vyšetřovatelé chtěli ověřit.“ – „Já s těmi vyšetřovateli dvakrát mluvil, Herr Richter. Veškeré důkazy, které mi přednesli, spočívaly v neopodstatněných, na vodě postavených dohadech, byl to – promiňte mi ten výraz – vyšinutý výplod jejich ducha.“ – „To je docela dobře možné,“ řekl mile. „Tady vidím, že jste byl vynikající student. Kdybyste býval dokončil práva, možná by z nás nakonec byli kolegové. Velice dobře znám dr. Jessena, vašeho bývalého profesora. Skvělý právník.“ Dál listoval spisem. „Promiňte, ale nebojoval váš otec s Freikorps Rossbach v Kuronsku? Pamatuji se na jednoho důstojníka jménem Aue.“ Vyslovil křestní jméno. Srdce se mi divoce rozbušilo. „Jmenoval se tak, Herr Richter. Ale o tom, na co se ptáte, nic nevím. Můj otec v roce 1921 zmizel a od té doby jsem o něm neslyšel. Mohl to být on. Nevíte, co se s ním stalo?“ – „To bohužel ne. Během ústupu v prosinci v devatenáctém roce jsem ho ztratil z dohledu. To byl ještě naživu. Také jsem slyšel, že se – stejně jako mnozí Baltikumer – podílel na Kappově puči.“ Zamyslel se. „Mohl byste zapátrat. Stále přece ještě existují veteránské spolky Freikorps.“ – „Ano, Herr Richter. To je výborný nápad.“ Znovu si odkašlal a pohodlněji se usadil v křesle. „Dobrá. Jestli dovolíte, vrátíme se k vašemu případu. Co mi o té věci můžete povědět?“ Řekl jsem mu totéž, co Brandtovi. „To je strašné,“ řekl nakonec. „Muselo vás to zdrtit.“ – „To samozřejmě, Herr Richter. A ještě víc mě zdrtila obvinění těch dvou buřičů, kteří, a tím jsem si jistý, nestrávili ani jediný den na frontě a kteří si dovolují ostouzet důstojníka SS.“ Baumann se podrbal na bradě: „Chápu, jak moc je to pro vás bolestné, Obersturmbannführere. Ale nejlepší řešení možná bude celou záležitost zcela vyjasnit.“ – „Nemám se čeho bát, Herr Richter. Nechám to na Reichsführerovi.“ – „Máte pravdu.“ Vstal a doprovodil mě ke dveřím. „Mám z Kuronska nějaké staré fotografie. Jestli chcete, mohu se podívat, jestli na nich ten Aue není.“ – „To by bylo skvělé, Herr Richter.“ Na chodbě mi stiskl ruku. „Nic si z toho nedělejte, Obersturmbannführere. Heil Hitler!“ S Reichsführerem jsem se setkal hned nazítří a naše schůzka byla krátká a přínosná. „Co je to za nesmysly, Obersturmbannführere?“ – „Obviňují mě z vraždy, mein Reichsführer. Kdyby to nebylo k pláči, je to k smíchu.“ Stručně jsem mu vylíčil okolnosti. Himmler se rozhodl velice rychle: „Už vás tak trochu znám, Obersturmbannführere. Máte své nedostatky. Jste, a odpusťte, že vám to říkám, tvrdohlavý a někdy puntičkářský. Neshledávám na vás ale jediný morální kaz. Rasově představujete dokonalý vzorek nordického typu, možná snad jen s kapkou alpské krve. Matkovraždy se dopouštějí pouze degenerované rasy jako Poláci nebo Cikáni. Snad ještě horkokrevný Ital v nějaké hádce, ale chladnokrevný typ nikdy. Ne, to je směšné. Kripo naprosto ztratila soudnost. Budu muset dát Gruppenführerovi Nebemu příkaz, aby své lidi vzdělal v rasové teorii, ušetří jim to spoustu času. To jejich vyšetřování samozřejmě neschválím. To by nám ještě tak scházelo.“

Za několik dní mi zavolal Baumann. Zřejmě někdy v polovině února, protože si vzpomínám, že to bylo těsně po masivním náletu, během něhož dostal přímý zásah hotel Bristol, kde právě probíhala oficiální recepce: pod troskami zahynulo asi šedesát lidí včetně mnoha známých generálů. Baumann byl zjevně dobře naladěn a upřímně mi blahopřál. „Mně osobně tahle aféra připadá absurdní. Jsem rád, že Reichsführer zasáhl. Aspoň se to nebude dál zamotávat.“ Pokud jde o slíbené fotografie, našel jen jednu, kde se dotyčný Aue vyskytoval, byl ovšem rozmazaný a skoro nebyl vidět; Baumann si vlastně nebyl úplně jistý, jestli je to opravdu on, ale slíbil mi, že nechá udělat kopii a pošle mi ji.

Jediní, koho Reichsführerovo rozhodnutí nepotěšilo, byli Clemens a Weser. Jednou večer jsem je našel stát na ulici před SS-Haus; ruce měli v kapsách, ramena a klobouky jim pokrýval sněhový poprašek. „Vida,“ pravil jsem jízlivě, „Laurel a Hardy. Copak vás sem přivádí?“ Tentokrát mě nepozdravili. Weser odpověděl: „Chtěli jsme vám popřát pěkný večer, Obersturmbannführere. Ale vaše sekretářka nám nechtěla domluvit schůzku.“ Ono opomenuté Herr jsem přešel. „To udělala naprosto správně,“ utrousil jsem povýšeně. „Myslím, že už si nemáme co říci.“ – „A my si právě myslíme, že ano, Obersturmbannführere,“ zabručel Clemens. – „V tom případě vám, meine Herren, navrhuji, abyste si opatřili povolení od soudce Baumanna.“ Weser potřásl hlavou: „Nám už došlo, Obersturmbannführere, že soudce Baumann by to zamítl. Došlo nám, že jste takříkajíc nedotknutelný.“ – „Ale normální to není, to sám víte, Obersturmbannführere,“ ujal se slova opět Clemens a obláček dechu mu zahalil těžkopádnou tvář. „Spravedlnosti přece musí být učiněno zadost.“ – „V tom s vámi naprosto souhlasím. Ovšem vaše pomluvy se spravedlností nemají nic společného.“ – „Pomluvy?“ prohodil Weser a zvedl obočí. „Pomluvy? Víte to určitě? Kdyby si soudce Baumann přečetl spis, podle mě by si tak jistý nebyl.“ – „Hm,“ řekl Clemens. „Například by mu mohlo vrtat hlavou to oblečení.“ – „Oblečení? O jakém oblečení to mluvíte?“ – Odpověděl za něj Weser: „O oblečení, které francouzská policie objevila ve vaně v koupelně v prvním patře. Civilní oblečení…“ Otočil se na Clemense: „Notes.“ Clemens vytáhl z náprsní kapsy zápisník a podal mu ho. Weser jím zalistoval: „Ach ano, tady: oblečení potřísněné krví. Potřísněné krví. To je ono.“ – „Znamená to, že bylo zakrvácené,“ upřesnil Clemens. – „Obersturmbannführer ví, co to znamená, Clemensi,“ ucedil Weser. „Obersturmbannführer je učený pán. Má velkou slovní zásobu.“ Opět se začetl do zápisníku. „Takže tedy civilní šaty potřísněné krví a hozené do vany. Krev byla i na dlaždicích, na zdech, v umyvadle a na ručnících. A dole, v salonu a hale, byly téměř všude krvavé stopy nohou. Vyskytovaly se tu otisky běžných bot, těch, které se našly u oblečení, ale i stopy holínek. Velkých holínek.“ – „No a co,“ pokrčil jsem rameny. „Tak se vrah před odchodem zkrátka převlékl, aby nebyl nápadný.“ – „Vidíš, Clemensi, říkal jsem ti, že Obersturmbannführer je inteligentní člověk. Měl bys mě líp poslouchat.“ Otočil se ke mně a zadíval se na mě zpod krempy klobouku. „Všechno to oblečení bylo vyrobeno v Německu, Obersturmbannführere.“ Znovu zalistoval v zápisníku: „Dvoudílný hnědý vlněný oblek, kvalitní, visačka německého krejčího. Bílá košile německé výroby. Hedvábná kravata německé výroby, bavlněné ponožky německé výroby, spodky německé výroby. Pár vycházkové obuvi, hnědá kůže, velikost 42, německé výroby.“ Zvedl ke mně oči: „Jaké máte číslo bot, Obersturmbannführere? Jestli tedy dovolíte. A jakou máte konfekční velikost?“ Usmál jsem se. „Nevím, pánové, kde vás kdo vyhrabal, ale radím vám, abyste se tam honem rychle vrátili. Pro darebáky už v Německu není místo.“ Clemens se zamračil: „Ale podívejme se, Wesere, jestlipak on nás neuráží?“ – „Ano. Uráží nás. A vyhrožuje nám. Možná že budeš mít nakonec pravdu. Třeba tenhle Obersturmbannführer není tak chytrý, jak vypadá.“ Weser cvrnkl prstem do klobouku: „Na shledanou, Obersturmbannführere. Možná brzy na shledanou.“

Sledoval jsem, jak odcházejí sněhem k Zimmerstrasse. To už u mě stál Thomas, se kterým jsem měl schůzku. „Kdo to je?“ kývl k těm dvěma siluetám. – „Otrapové. Blázni. Nemohl bys je šoupnout do koncentračního tábora, aby se uklidnili?“ Pokrčil rameny. „Jestli máš pádný důvod, dalo by se to zařídit. Jdeme se najíst?“ Mé problémy Thomase zajímaly pramálo; zato ho hodně zajímaly problémy Speerovy. „Je tam z toho pozdvižení,“ řekl mi v restauraci. „Na OT taky. Těžko se v tom vyznat. Zjevně se ale najdou tací, co jeho pobyt v nemocnici chápou jako příležitost.“ – „Příležitost?“ – „Možnost ho nahradit. Speer si nadělal spoustu nepřátel. Bormann je proti němu, Sauckel také, a všichni Gauleiter kromě Kaufmanna a snad ještě Hankeho.“ – „A Reichsführer?“ – „Reichsführer ho až dosud víceméně podporoval. Ale to se může změnit.“ – „Musím se přiznat, že moc nechápu, proč všechny tyhle intriky,“ řekl jsem zvolna. „Stačí se podívat na čísla: bez Speera bychom válku nepochybně prohráli. Momentálně je situace skutečně kritická. Celé Německo by se mělo před touhle hrozbou semknout.“ Thomas se usmál: „Ty jsi zkrátka nenapravitelný idealista. To je dobře. Ale většina Gauleiter nevidí dál než na své osobní zájmy či zájmy svého Gau.“ – „Místo maření Speerových snah o zvýšení výroby by si měli radši uvědomit, že jestli prohrajeme, budou se všichni, je nevyjímaje, houpat na šibenici. Tomu se snad nedá říkat osobní zájem?“ – „Určitě ano. Ale musíš pochopit, že v tom je ještě něco jiného. Jde i o otázku politické vize. Ne všichni souhlasí se Schellenbergovou diagnózou a s řešením, které hlásá.“ Konečně jsme se dobrali podstaty věci, pomyslel jsem si a zapálil si cigaretu. „A jakou že to tvůj přítel Schellenberg stanovil diagnózu? A jaké nabízí řešení?“ Thomas se rozhlédl. Poprvé za tu dobu, co jsem ho znal, se zatvářil poněkud nervózně. „Schellenberg se domnívá, že jestli to takhle půjde dál, válku prohrajeme, ať Speer v průmyslové oblasti podnikne hrdinských skutků, kolik chce. Myslí si, že jediným účinným řešením je separátní mír se Západem.“ – „A co ty na to?“ Zamyslel se: „Neplete se. Ostatně kvůli téhle záležitosti začínám v určitých kruzích na Staatspolizei upadat v nemilost. Reichsführer na Schellenberga dá, ale přesvědčený ještě není. A spousta dalších s tím vyloženě nesouhlasí, například Müller a Kaltenbrunner. Kaltenbrunner se snaží vetřít do Bormannovy blízkosti. Jestli se mu to povede, Reichsführer bude mít potíže. Z tohoto hlediska je Speer jen druhotný problém.“ – „Netvrdím, že má Schellenberg pravdu. Ale co navrhují ostatní? Vzhledem k průmyslovému potenciálu Američanů hraje čas proti nám, i kdyby se Speer třeba přetrhnul.“ – „To nevím,“ podotkl zamyšleně Thomas. „Myslím, že spoléhají na zázračné zbraně. Tys je viděl. Co si o tom myslíš?“ Pokrčil jsem rameny: „To nevím. Nevím, jestli za něco stojí.“ Přinesli nám jídlo a hovor se stočil jinam. U zákusku se Thomas se zlomyslným úsměvem vrátil k Bormannovi. „Abys věděl, Kaltenbrunner vede na Bormanna spis. Trošku mu s tím pomáhám.“ – „Na Bormanna? Vždyť jsi mi zrovna řekl, že se s ním chce sblížit.“ – „To není důvod, proč to nedělat. Bormann má spisy na každého, na Reichsführera, na Speera, na Kaltenbrunnera, možná i na tebe.“ Vsunul si mezi rty párátko a pohrával si s ním jazykem. „Zkrátka jsem ti chtěl vyprávět… ale zůstane to mezi námi, ano? Doopravdy. Tak tedy Kaltenbrunner zadržel poměrně dost dopisů, které psal Bormann a jeho žena. A v těch se našly hotové skvosty. Lahůdky.“ S uštěpačným výrazem se ke mně naklonil. „Bormann uháněl jednu herečku. Víš, že je to temperamentní chlap, mezi říšskými sekretářkami vyhlášený kanec. Schellenberg mu říká prznič písařek. Ale abych to zkrátil – nakonec ji dostal. Ovšem skvělé na tom je, že o tom napsal své ženě, což je dcera Bucha, šéfa stranického tribunálu, však ho znáš. Mají spolu devět nebo deset harantů, už ani nevím. A ta odpověděla zhruba tohle: To je dobře, nezlobím se, nežárlím. A navrhla mu, aby tu holku přivedl k nim domů. A pak napsala: Vzhledem k tomu, jak děsivě se vinou války snížila porodnost, měli bychom nastolit systém postupného mateřství, abys měl vždy k dispozici nějakou provozuschopnou ženu.“ Thomas se s úsměvem odmlčel a já se rozesmál na celé kolo: „Nepovídej! Tohle vážně napsala?“ – „Přísahám. Provozuschopná žena, představ si to!“ Také se rozesmál. „A víš, co jí odpověděl Bormann?“ zeptal jsem se. – „Ten jí samozřejmě poblahopřál. A pak ji zahrnul ideologickými plky. Mám pocit, že ji počastoval titulem pravá dcera národního socialismu. Ale to udělal určitě jen proto, aby měla radost. Bormann totiž nevěří v nic. Kromě toho, že každého, kdo by se pletl mezi něj a Führera, je potřeba zlikvidovat.“ Jízlivě jsem se na něj zadíval: „A v copak věříš ty?“ Jeho odpověď mě nezklamala. Vsedě se napřímil a prohlásil: „Ocituji to, co náš proslulý ministr propagandy prohlásil v mládí: Důležité není, v co věříme: důležité je věřit.“ Usmál jsem se; občas mě Thomas překvapoval, a také jsem mu to řekl: „Thomasi, ty mě překvapuješ.“ – „Co bys chtěl? Mě nebaví dřepět po kancelářích. Já jsem opravdový národní socialista. A Bormann svým způsobem taky. S tím tvým Speerem si nejsem jistý. Má talent, ale že by ho nějak zvlášť zajímalo, jakému režimu slouží, to bych neřekl.“ Znovu jsem se usmál a vzpomněl jsem si na Schellenberga. Thomas pokračoval: „Čím bude situace složitější, tím víc bude potřeba spolehnout se na opravdové národní socialisty. Krysy začnou opouštět loď. Uvidíš.“

A v říšském podpalubí se opravdu s pištěním hemžily vyplašené krysy a srst se jim ježila obludným neklidem. Od italské zrady se mezi námi a našimi dalšími spojenci začalo projevovat napětí a naše vztahy dostávaly drobné trhlinky. Každý si začal po svém hledat zadní vrátka, a tato vrátka nevedla přes Německo. Schellenberg se podle Thomase domníval, že Rumuni ve Stockholmu vyjednávají se Sověty. Mluvilo se ale hlavně o Maďarech. Ruské síly dobyly Luck a Rovno; pokud by jim do rukou padla Halič, ocitli by se před maďarskou hranicí. Premiér Kállay si už rok v diplomatických kruzích vědomě budoval pověst jen velmi vlažného přítele Německa. Potíže plynuly i z maďarského přístupu k židovské otázce: nejen že Maďaři nechtěli překročit rámec diskriminačních zákonů, které naprosto neodpovídaly situaci – maďarští Židé i nadále zastávali důležité funkce v průmyslové sféře a židovští míšenci nebo tací, kdo měli za ženy Židovky, zase ve vládě –, ale přestože ještě stále disponovali značným množstvím židovských pracovních sil, a to z velké části kvalifikovaných, odmítali veškeré německé žádosti, aby jejich část dali k dispozici válečné výrobě. Už od začátku února se o těchto otázkách diskutovalo na poradách za účasti odborníků z nejrůznějších oddělení: některých z nich jsem se účastnil osobně, případně jsem tam poslal někoho ze svých specialistů. RSHA doporučovalo výměnu vlády; já přispěl jen rozbory možných způsobů využití maďarských židovských dělníků v případě, že by se situace vyvíjela příznivě. Z tohoto důvodu jsem také absolvoval mnoho konzultací u Speerových spolupracovníků. Ti ovšem často zastávali pozoruhodně protichůdná stanoviska a bylo těžko je navzájem smířit. Ke Speerovi samotnému se stále ještě nedalo probojovat; říkalo se, že je na tom velice špatně. Situace byla poměrně zapeklitá: měl jsem pocit, že cosi plánuji naslepo, že hromadím rozbory, které nemají o moc větší hodnotu, než kdybych si je vymyslel. Přesto se má kancelář rozrůstala, teď už jsem měl k dispozici tři odborně kvalifikované důstojníky a Brandt mi slíbil čtvrtého; bylo ale znát, že je má pozice nepohodlná; mé návrhy přes veškeré vazby na SD nenalézaly příliš podpory ani u RSHA, ani na WVHA – s výjimkou Maurera, když se mu to zrovna hodilo.

Na začátku března se věci pohnuly, ale nevyjasnily. Při jednom telefonickém rozhovoru na konci února mi Thomas sdělil, že Speer se opět postupně chápe otěží svého ministerstva. S Feldmarschallem Milchem se rozhodl ustavit Jägerstab, zvláštní štáb pro koordinaci výroby stíhacích letadel; z jistého pohledu to byl velký krok ke sjednocení posledního sektoru válečné výroby, který jeho ministerstvu stále ještě unikal; na druhou stranu ovšem intriky sílily, říkalo se, že se Göring proti vzniku Jägerstabu postavil, že Saur, Speerův spolupracovník, který byl jmenován do jeho čela, není osoba, kterou by si Göring vybral, a tak dále. Navíc teď už lidé ze Speerova ministerstva otevřeně probírali megalomanskou, fantaskní myšlenku: přesunout veškerou výrobu letadel pod zem, aby byly krytá před angloamerickými bombardéry. To by si vyžádalo stavbu stovek metrů čtverečních podzemních chodeb. Říkalo se, že Kammler tento projekt nadšeně podporuje a že jeho úřad už téměř dokončil potřebné průzkumy: každému bylo jasné, že za stávajících okolností může tak šílený plán dovést ke zdárnému konci jedině SS. Nároky projektu ovšem dalece překračovaly množství pracovních sil, které byly k dispozici: bylo třeba najít nové zdroje, a za současné situace – tím spíš, že dohoda mezi Speerem a ministrem Bichelonnem zakazovala další čerpání pracovních sil z Francie – zbývalo už jen Maďarsko. O to naléhavěji bylo tedy potřeba maďarský problém řešit. Speerovi a Kammlerovi inženýři už bez rozmyslu zahrnuli maďarské Židy do svých propočtů a plánů, přestože s Kállayho vládou ještě nebylo dosaženo žádné dohody. Na RSHA nyní zkoumali záložní plán: podrobnosti jsem neznal, ale Thomas mě o vývoji plánování občas informoval, abych mu mohl přizpůsobit to své. Schellenberg byl do těchto projektů úzce zapojen. V únoru způsobila obskurní aféra s převodem deviz ze Švýcarska pád admirála Canarise; poté byla celá Abwehr začleněna do RSHA a spojena s Amt VI do Amt Mil řízeného Schellenbergem, který se tak ocitl v čele veškerých německých výzvědných služeb. Na to, aby se v této pozici rozkoukal, měl jen málo času: profesionální důstojníci Abwehr neměli SS příliš v lásce a dohled, který nad nimi Schellenberg vykonával, tedy nestál na nijak pevných základech. Z tohoto pohledu mu Maďarsko mělo sloužit jako prubířský kámen možností jeho nového nástroje. Pokud jde o pracovní síly, otevřely by se politickou změnou veliké perspektivy: optimisté hovořili o čtyřech stech tisících dělníků, kteří by byli rychle k dispozici a z nichž většinu by tvořili kvalifikovaní pracovníci nebo odborníci. Vzhledem k našim potřebám by to znamenalo podstatný přínos. Už nyní jsem ale sledoval, jak líté spory vyvolává otázka, kam budou přiděleni: mnoho expertů, mužů střízlivých a rozvážných, mi v rozporu s Kammlerem a Schellenbergem tvrdilo, že byť je projekt podzemních továren lákavý, je to pouhá iluze, protože by rozhodně nebyly hotové tak rychle, aby změnily běh věcí; a do té doby by projekt znamenal nepřijatelné plýtvání pracovními silami, dělníky, kteří by byli mnohem užitečnější, kdyby se jejich jednotky podílely na opravách rozbombardovaných továren, stavěly bydlení pro naše dělníky a osoby bez přístřeší, či pomáhaly decentralizovat životně důležité průmyslové podniky. Podle těchto lidí jejich názor sdílel i Speer; s tím jsem však momentálně nebyl ve spojení. Mně osobně připadaly jejich argumenty rozumné, ale po pravdě řečeno se mě to netýkalo.

Čím více jsem zkrátka nahlížel do maelströmu intrik, vířícího v nejvyšších státních sférách, tím menší jsem měl zájem se na něm podílet. Než jsem dosáhl své současné funkce, domníval jsem se – nepochybně naivně –, že velká rozhodnutí se činí na základě ideologické správnosti a racionality. Nyní mi bylo jasné, že i když tomu tak částečně stále ještě je, podílí se na rozhodování mnoho dalších faktorů, spory ohledně kariérního postupu, osobní ambice, zvláštní zájmy. Führer samozřejmě nemohl řešit všechny otázky sám, a vyjma jeho rozhodnutí jako by všechny mechanismy, kterými se dalo dosáhnout shody, byly pokřivené, ba zkažené. Thomas se v takových situacích pohyboval jako ryba ve vodě; já z nich ale byl celý nesvůj, a to nejen proto, že jsem na pletichaření neměl nadání. Vždycky mi připadalo, že by se měly potvrdit verše Coventryho Patmora: The truth is great, and shall prevail,/ When none cares whether it prevail or not; a že národní socialismus neznamená nic jiného, než tuto pravdu společně, s důvěrou hledat. Bylo to pro mě důležité o to víc, že mě okolnosti mého dramatického života, rozkročeného mezi dvěma zeměmi, uvrhly stranou ostatních: i já jsem chtěl přiložit kámen ke společnému dílu, i já se chtěl cítit součástí celku. V našem národněsocialistickém státě, a to zejména mimo kruhy SD, však bohužel nebylo mnoho těch, kdo by smýšleli podobně. V tomto smyslu jsem obdivoval surovou upřímnost takového Eichmanna: ten měl svou představu o národním socialismu, o svém místu a o tom, co má dělat, a této představy se nepouštěl, obětoval jí veškeré své nadání i úsilí; pokud ho v ní jeho nadřízení utvrzovali, znamenalo to, že je dobrá, a Eichmann byl šťastný, sebejistý, svůj úřad vedl pevnou rukou. K tomu já měl daleko. Mé neštěstí snad pramenilo z toho, že mi byly svěřovány úkoly, jež neodpovídaly mým přirozeným zájmům. Už od Ruska jsem si připadal jako odstrčený, dokázal jsem sice dělat, co se ode mě chtělo, ale co se týče iniciativy, uzavíral jsem se do sebe, neboť policejní a později i ekonomická zadání jsem sice samozřejmě studoval a zvládal, ale dosud se mi nepodařilo přesvědčit sebe sama o jejich správnosti, nedařilo se mi plně uchopit onu nezbytnost, která je řídila, a tedy kráčet svou cestou s přesností a jistotou nočního tvora jako Führer a jako tolik mých nadanějších kolegů a druhů. Zdalipak by se býval našel nějaký jiný obor, který by mi vyhovoval více, kde bych si připadal více jako doma? Možné to je, ale těžko říci, neboť se to nestalo, a nakonec se vždycky počítá jen to, co se stalo, a ne to, co se stát mohlo. Už od samého začátku se vše neodvíjelo tak, jak bych si býval přál; s tím už jsem se dávno smířil (a zároveň jako bych se nikdy nesmířil s tím, že věci jsou takové, jaké jsou, že jsou tak falešné a špatné, nanejvýš jsem si konečně přiznal, že nejsem schopný s tím něco udělat). Pravda je i to, že jsem se změnil. Když jsem byl mladý, připadal jsem si prodchnutý rozumem, měl jsem přesné názory na svět, na to, jaký by měl být a jaký doopravdy je, a na své vlastní místo v něm; a se vší bláhovostí a drzostí mládí jsem se domníval, že takový i zůstane; že se stanoviska, která jsem ze svých analýz vyvodil, nezmění; zapomněl jsem však – nebo to byla snad spíše nevědomost – na sílu času, času a únavy. A právě ta mi podrážela nohy ještě více než má nerozhodnost, ideologické tápání, neschopnost zaujmout jasný postoj k otázkám, kterými jsem se zabýval, a držet se ho, právě ta mi brala pevnou půdu pod nohama. Taková únava nemá konce, tu může přerušit jen smrt, trvá dodnes a pro mě bude trvat navždy.

S Helenou jsem o ničem z toho nikdy nemluvil. Když jsem se s ní po večerech či v neděli vídal, probírali jsme novinky, každodenní starosti, bombardování, hovořili jsme o umění, literatuře a filmech. Někdy jsem jí vyprávěl o svém dětství a o svém životě; neříkal jsem ale vše, bolestným a obtížným věcem jsem se vyhýbal. Někdy mě popadlo pokušení promluvit s ní upřímněji, ale vždy mi v tom cosi zabránilo. Proč? To nevím. Mohlo by se říci: bál jsem se, že bych ji zaskočil, že bych se jí zprotivil. Ale v tom to nebylo. Sice jsem tuto ženu koneckonců stále ještě znal jen málo, ale dost na to, abych věděl, že umí naslouchat, naslouchat a nesoudit (když toto píši, mám na mysli své osobní životní karamboly; v té době jsem nedokázal předpovědět, jak by reagovala, kdyby se dozvěděla o celém rozsahu a důsledcích mé práce, ale o té jsem tak či tak mluvit nesměl; v první řadě jsem byl vázán tajemstvím, ale mimoto mezi námi myslím existovala jakási nevyslovená dohoda, jakási svého druhu diskrétnost). Tak proč mi tedy slova vázla v hrdle, když se ve mně občas po večeři v návalu únavy a smutku vzedmula? Byl to strach, nikoliv z její reakce, ale čistě z toho, že bych se odhalil? Nebo prostě jen obavy z toho, že by se mi přiblížila ještě více než dosud, ještě blíž, než kam jsem ji zatím pustil, aniž bych to vlastně chtěl? Začínalo být totiž jasné, že byť mezi námi i nadále panoval vztah jako mezi dobrými, leč čerstvými přáteli, v ní se zvolna cosi odehrávalo, možná myšlenky na postel a snad i něco jiného. Občas mě z toho přepadal smutek, zaplavovala mě neschopnost jí cokoliv nabídnout, ba dokonce od ní cokoliv přijmout: dívala se na mě oním dlouhým, trpělivým pohledem, který na mě tolik působil, a já si s krutostí, která se mi vkrádala do každé myšlenky, říkal: Když v noci ležíš v posteli, možná na mě myslíš, možná se přitom dotýkáš vlastního těla, svých prsů, možná se utápíš v myšlenkách na mě, a já přitom miluji jen jedinou, tu jedinou ze všech, kterou nemohu mít, pomyšlení na ni mě nikdy neopouští a z hlavy ji vypudím jen proto, aby se mi vzápětí vsákla až do kostí, miluji tu, která bude navždy stát mezi světem a mnou, a tedy mezi mnou a tebou, tu, jejíž polibky se těm tvým budou vždy vysmívat, tu, jejíž manželství může za to, že bych se s tebou mohl oženit jedině proto, abych možná zakusil totéž, co v manželství cítí ona, tu, jejíž pouhá existence může za to, že bys pro mě nikdy tak docela neexistovala, a kromě toho – neboť jsou tu i další věci – bych si dál raději nechal trhat zadek neznámými chlapci, kterým bych i platil, protože i to by mě k ní svým způsobem přiblížilo, a já budu raději žít ve strachu a prázdnotě a neplodnosti svých myšlenek, než abych umdlel.

Plány pro Maďarsko nabývaly konkrétnějších obrysů; na začátku března si mě Reichsführer pozval k sobě. Den předtím provedli Američané svůj první denní nálet na Berlín; byl malý, jen asi třicet bombardérů, a Goebbelsův tisk se ušklíbal nad nepatrnými škodami, jenže bombardéry tentokrát poprvé přiletěly v doprovodu stíhacích letounů s dlouhým doletem, nové zbraně, jež byla nesmírně hrozivá, neboť naše vlastní stíhací letectvo bylo zdecimované, a jen hlupák mohl nechápat, že tento nálet byla jen zkouška, a to zkouška úspěšná, a že do budoucna nebudeme mít chvíli klidu ani ve dne, ani za úplňku, že fronta je nyní všude a trvá nepřetržitě. Debakl Luftwaffe, která nedokázala údery účinně odrážet, se tím dovršil. V tomto názoru mě utvrdil Reichsführerův stručný a přesný projev: „Situace v Maďarsku,“ oznámil mi bez dalších podrobností, „se brzy pohne kupředu. Führer je připraven v případě nutnosti zasáhnout. Objeví se nové příležitosti a bude třeba se jich energicky chopit. Jedna z těchto šancí se týká i židovské otázky. Obergruppenführer Kaltenbrunner na požádání poskytne své lidi. Ti už budou vědět, co je třeba udělat, to nebude vaše starost. Chci ale, abyste tam jel s nimi a dohlédl na zájmy Arbeitseinsatzu. Gruppenführer Kammler,“ – Kammler byl totiž na konci ledna povýšen – „bude potřebovat mnoho, mnoho lidí. Angličané a Američané inovují své metody,“ – ukázal prstem k nebi – „a my musíme reagovat rychle. S tím musí RSHA počítat. Dal jsem Obergruppenführerovi Kaltenbrunnerovi v tomto směru pokyny, ale po vás chci, abyste dohlédl na to, že je jeho odborníci přesně dodrží. Dnes nám Židé dluží svou pracovní sílu víc než kdy jindy. Je to jasné?“ Jasné mi to bylo. Po této schůzce mi Brandt osvětlil podrobnosti; jakmile Maďaři přistoupí na naše podmínky a budeme mít zaručenou jejich spolupráci, Židé budou směrováni do Auschwitzu, který poslouží coby třídírna; odtud budou všichni práceschopní přidělováni tam, kde jich bude potřeba. A v každé etapě bude třeba zajistit maximální počet potenciálních dělníků.

Na RSHA se opět rozběhly přípravné porady, mnohem konkrétnější než ty, jež se konaly předchozí měsíc; brzy už nezbývalo než doplnit datum. Zavládlo hmatatelné rozčilení; zúčastnění důstojníci měli poprvé za dlouhou dobu pocit, že přebírají iniciativu. Na těchto poradách i soukromě jsem se opět několikrát sešel s Eichmannem. Ubezpečil mě, že Reichsführerovým pokynům se dostalo plného pochopení. „Jsem rád, že jste tuto část celé záležitosti dostal na starost vy,“ řekl mi a kousal se zevnitř do levé tváře. „S vámi se, s dovolením, dá spolupracovat. Což se nedá říci o každém.“ Všechny ovšem plně zaměstnávaly myšlenky na vzdušnou válku. Dva dny po prvním náletu poslali Američané v poledne na Berlín přes osm set bombardérů, chráněných asi šesti sty padesáti novými stíhacími letouny. Špatné počasí se zasloužilo o to, že bombardování nebylo přesné a způsobilo jen omezené škody. Navíc naši stíhači a Flak zneškodnili osmdesát nepřátelských strojů, což byl rekord; naše stíhačky byly ovšem těžké a špatně uzpůsobené k boji proti novým mustangům, takže se naše vlastní ztráty vyšplhaly na šestašedesát strojů, a to byla katastrofa: ještě hůře než za letouny se hledala náhrada za mrtvé piloty. Američany to nijak neodradilo a vraceli se několik dní po sobě; obyvatelé města pokaždé strávili několik hodin v krytech, veškerá práce se zastavila; v noci Američané vysílali mosquita, která sice napáchala jen málo škod, ale lidé se opět museli uchýlit do krytů, neodpočinuli si a vysilovalo je to. Ztráty na životech byly naštěstí mnohem nižší než ty listopadové: Goebbels rozhodl o evakuaci značné části městského centra, a tak teď většina úředníků docházela do práce z předměstí, což ovšem znamenalo hodiny a hodiny trmácení. Na kvalitě práce to bylo poznat: naši berlínští odborníci, kteří se vůbec nevyspali, dělali v korespondenci chybu za chybou, dopisy se musely před odesláním čtyřikrát, pětkrát přepisovat.

Jednou večer jsem byl pozván ke Gruppenführerovi Müllerovi. Pozvání mi po jednom z leteckých poplachů vyřídil Eichmann v úřadě, kde se ten den konala důležitá plánovací porada. „Amtchef k sobě každý čtvrtek obvykle zve na diskusi několik odborníků,“ řekl mi. „Byl by rád, kdybyste za nás mohl přijít vy.“ Přijal jsem, i když jsem kvůli tomu musel zrušit hodinu šermu. Müller bydlel mimo centrum ve služebním bytě, který bombardování ušetřilo. Otevřela mi poměrně nevýrazná žena s drdolem a očima blízko sebe; nejprve jsem měl za to, že je to služka, ale šlo o Frau Müllerovou. Mezi přítomnými to byla jediná dáma. Müller sám byl v civilu; neoplatil mi pozdrav vztyčenou pravicí, nýbrž mi mohutnou dlaní s tlustými, masivními prsty stiskl ruku; mimo tento neformální projev tu ovšem panovalo ovzduší mnohem méně gemütlich, než tomu bylo u Eichmannů. I Eichmann se pro tuto příležitost oblékl do civilu, ale většina důstojníků byla stejně jako já v uniformě. Müller, nevysoký, zavalitý chlapík s hranatou lebkou sedláka, ale přesto dobře, téměř elegantně oblečený, měl na sobě pletený svetr na knoflíky přes hedvábnou košili s rozhalenkou. Nalil mi koňak a představil mě ostatním hostům, mezi nimiž převládali vedoucí skupin a referátů z Amt IV: vybavuji si dva muže z IV D, kteří se starali o služby Gestapo v okupovaných zemích, a jistého Regierungsrata Berndorffa, který vedl Schutzhaftreferat. Byl tu též jeden úředník z Kripo a Thomasův kolega Litzenberg. Sám Thomas, nenuceně se honosící čerstvými standartenführerovskými prýmky, dorazil o něco později a Müller ho srdečně uvítal. Rozhovor se točil hlavně kolem maďarské otázky: RSHA už vytipovalo maďarské osobnosti ochotné s Německem spolupracovat; velkou neznámou však zůstávalo, jak chce Führer způsobit Kállayho pád. Když se Müller právě neúčastnil hovoru, sledoval přítomné živýma, pohyblivýma, pronikavýma očkama. Zapojoval se úsečnými, nevzrušenými větami, poznamenanými těžkým bavorským přízvukem a předstíranou srdečností, která maskovala jeho přirozený chlad. Tu a tam se ovšem nechal unést. S Thomasem a dr. Freyem, bývalým pracovníkem SD, který stejně jako Thomas přešel ke Staatspolizei, jsme se rozhovořili o myšlenkových kořenech národního socialismu. Frey poznamenal, že mu už sám název připadá špatně zvolený, protože podle něj souvisí termín „národní“ s tradicí roku 1789, kterou národní socialismus zavrhuje. „A co byste místo toho navrhoval?“ zeptal jsem se. – „Podle mého názoru by bylo případnější Wölkisch-socialismus. To je mnohem přesnější.“ Připojil se k nám onen člověk z Kripo: „Kdybychom se drželi Möllera van der Brucka,“ prohlásil, „mohl by to být imperiální socialismus.“ – „To ovšem zavání spíš strasserismem, nemyslíte?“ opáčil Frey upjatě. Právě v tu chvíli jsem si všiml Müllera: stál za námi, v tlapě svíral sklenku a s přimhouřenýma očima nás poslouchal. „Všechny intelektuály by patřilo nahnat do nějakého dolu a ten pak vyhodit do vzduchu…“ vyrazil ze sebe skřípavým, nerudným hlasem. – „Gruppenführer má naprostou pravdu,“ podotkl Thomas. „Meine Herren, vy jste ještě horší než Židé. Tady si vezměte příklad: činy místo slov.“ Oči mu vesele jiskřily. Müller přikyvoval, Frey se tvářil popleteně. „U nás přece iniciativa odjakživa jasně převládá nad teoretizováním…“ vykoktal člověk z Kripo. Odpojil jsem se od nich a vydal se ke stolu naložit si na talířek saláty a uzeniny. Müller šel se mnou. „Jak se daří Reichsministeru Speerovi?“ zeptal se mě. – „Po pravdě řečeno nevím, Herr Gruppenführer. Co onemocněl, nejsem s ním v kontaktu. Prý už mu je lépe.“ – „Snad se brzy uzdraví.“ – „Možné to je. Bylo by to dobře. Pokud se nám v Maďarsku podaří získat dělníky, našemu zbrojnímu průmyslu se tím rychle otevřou nové možnosti.“ – „Možná,“ zavrčel Müller. „Jenže to budou hlavně Židé, a ti na území Altreich pracovat nesmějí.“ Spolkl jsem páreček a opáčil: „V tom případě bude potřeba toto pravidlo změnit. Momentálně využíváme naši kapacitu na maximum. Bez Židů se nepohneme.“ Při mých posledních slovech k nám přistoupil Eichmann a se sklenkou koňaku naslouchal. Ani nedal Müllerovi čas na odpověď a skočil nám do řeči: „Vy opravdu věříte, že to, jestli zvítězíme, nebo prohrajeme, záleží na pár tisících Židů? A i kdyby, to snad chcete, aby Německo vděčilo za své vítězství Židům?“ Už měl upito, zrudl v obličeji, oči mu svítily; byl hrdý na to, že dokázal taková slova pronést před svým nadřízeným. Poslouchal jsem ho a z talířku, který jsem držel v ruce, jsem ujídal na kolečka nakrájenou klobásu. Navenek jsem byl klidný, ale jeho nejapnosti mě rozčilovaly. „Víte, Obersturmbannführere,“ odpověděl jsem nevzrušeným hlasem, „v roce 1941 jsme měli tu nejmodernější armádu na světě. Teď jsme se ocitli skoro o půl století pozadu. Na frontě nám zajišťují veškerou dopravu koně. Přitom Rusové jezdí v amerických studebakerech. A ve Spojených státech miliony mužů i žen tyhle nákladní vozy dnem a nocí montují. Vyrábějí i lodě na jejich přepravu. Naši odborníci tvrdí, že jsou schopni postavit jednu nákladní loď denně. To je víc, než co by naše ponorky stačily potopit, kdyby se ještě odvažovaly vyplouvat. V současnosti vedeme opotřebovávací válku. Naši protivníci se ale neopotřebovávají. Všechno, co zničíme, je okamžitě obnoveno, za těch sto letadel, která jsme tento týden zneškodnili, se už teď vyrábí náhrada. Zatímco naše materiální ztráty nahrazovány nejsou, snad jen tanky, a to ještě stěží.“ Eichmann se načepýřil: „Vy máte dneska nějak poraženeckou náladu!“ Müller nás beze slova a bez úsměvu sledoval; pohyblivýma očima těkal mezi námi dvěma. „To není poraženectví,“ odsekl jsem. „To je realismus. Musíme si uvědomit, jaké jsou naše zájmy.“ Ale přiopilý Eichmann odmítal veškerou logiku: „Uvažujete jako kapitalista, jako materialista… Tahle válka, to není otázka žádných zájmů. Kdyby šlo jen o zájmy, nikdy bychom nenapadli Rusko.“ Už jsem mu nerozuměl, připadalo mi, že plete páté přes deváté, jenže Eichmann se nevzdával a dál rozvíjel svou myšlenku. „Válku nevedeme proto, aby měl každý Němec ledničku a rádio. Válku vedeme proto, aby se Německo očistilo, abychom stvořili takové Německo, v jakém chceme žít. Myslíte, že můj bratr Helmut zemřel kvůli ledničce? A že vy jste byl ve Stalingradu raněn kvůli ledničce?“ S úsměvem jsem pokrčil rameny: v tomhle stavu s ním nemělo cenu dál diskutovat. Müller mu položil ruku na rameno: „Máte pravdu, příteli Eichmanne.“ Otočil se ke mně: „A právě proto má náš milý Eichmann ke své práci takové předpoklady: on totiž vidí jen to podstatné. To z něj dělá tak dobrého odborníka. A proto ho posílám do Maďarska: na židovské záležitosti je to náš Meister.“ Eichmann při té chvále zrudl radostí; pokud jde o mě, já v tu chvíli vnímal spíš, jak je zabedněný. Neznamenalo to ovšem, že Müller nemá pravdu: Eichmann skutečně vykazoval výsledky, a je pravda, že omezení jedinci bývají často velice výkonní. Müller pokračoval: „Vytkl bych vám jedině to, že byste neměl pamatovat jen na Židy. Pravda, Židé patří mezi naše největší nepřátele. Ale v Evropě už je židovská otázka téměř vyřešená. Až skončíme v Maďarsku, už jich moc nezbude. Musíme myslet na budoucnost. A nepřátel máme mnoho.“ Mluvil tiše, jeho monotónní hlas se silným venkovským přízvukem jako by mu přes tenké, nervózní rty doslova tekl. „Musíme myslet na to, co uděláme s Poláky. Vyhladit Židy, ale Poláky nechat být, to nemá smysl. A tady v Německu také. Už jsme sice začali, ale musíme dojít až do konce. Potřebujeme i Endlösung der Sozialfrage, konečné řešení sociální otázky. Zbývá nám tu ještě příliš mnoho kriminálníků, asociálů, tuláků, Cikánů, alkoholiků, prostitutek a homosexuálů. Musíme myslet na souchotináře, kteří rozsévají svou nemoc mezi zdravé lidi. Na kardiaky, kteří šíří zkaženou krev a kteří nás na lékařské péči stojí celé jmění: ty je třeba přinejmenším sterilizovat. O všechno to je třeba se postarat, skupinu po skupině. Naši milí Němci si vždycky najdou nějaké důvody, proč být proti. Právě v tom je Stalin tak silný: umí si zjednat poslušnost a umí věci dotáhnout do konce.“ Podíval se na mě: „Bolševiky znám velice dobře. Od poprav rukojmí v Mnichově během Revoluce. Od té doby jsem proti nim bojoval čtrnáct let, až do převzetí moci, a bojuji proti nim dodnes. Ale abyste věděl, respektuji je. Jsou to lidé s vrozeným smyslem pro organizaci a disciplínu, lidé, kteří před ničím necouvnou. Od nich bychom se ještě mohli učit. Nemyslíte?“ Na odpověď nečekal. Vzal Eichmanna za paži a odvedl ho k šachovému stolku. Zpovzdálí jsem sledoval, jak hrají, a dojídal jsem to, co jsem měl na talířku. Eichmann hrál dobře, ale proti Müllerovi neměl šanci: Müller, říkal jsem si, hraje tak, jako pracuje, metodicky, tvrdohlavě, s chladnou, promyšlenou krutostí. Odehráli několik partií, měl jsem čas si je prohlédnout důkladně. Eichmann používal spíše potměšilé, vypočítavé kombinace, ale Müller se nikdy nenechal nachytat, jeho obrana byla vždy silná, jeho systematicky rozvíjeným útokům se nedalo vzdorovat. A tak Müller pokaždé vyhrál.

Následující týden jsem pro blížící se maďarský Einsatz sestavil malou pracovní skupinu. Vybral jsem si jednoho specialistu, Obersturmführera Eliase; několik pomocníků, vojenských sluhů a administrativních asistentů, a samozřejmě jsem přibral i Pionteka. Svou kancelář jsem přenechal na starost Asbachovi, kterému jsem dal přesné instrukce. Na Brandtův rozkaz jsem se 17. března přesunul do KL Mauthausen, kde se shromažďovala Sondereinsatzgruppe SP a SD pod velením Oberführera dr. Achamer-Pifradera, bývalého BdS pro Ostland. Eichmann už tu byl i se svým vlastním Sondereinsatzkommandem. Přihlásil jsem se u Oberführera dr. Geschkeho, odpovědného důstojníka, který mně a mé skupině přidělil ubytování. Už při odjezdu z Berlína jsem věděl, že maďarský vůdce Horthy se s Führerem sešel na zámku Klessheim u Salzburgu. Po válce vstoupily klessheimské události ve známost: tváří v tvář Hitlerovi a von Ribbentropovi, kteří mu dali bez okolků na vybranou mezi Sestavením nové, proněmecké vlády a invazí do jeho země, se Horthy – admirál v zemi bez moře, regent království bez krále – po menším srdečním kolapsu rozhodl zabránit nejhoršímu. Tenkrát jsme o tom ale nic nevěděli: Geschke a Achamer-Pifrader pouze večer 18. března svolali vyšší důstojníky a oznámili nám, že nazítří odjíždíme do Budapešti. Fámy se samozřejmě množily jako houby po dešti; předpokládal se maďarský odpor na hranicích, museli jsme si obléci polní uniformy a nafasovali jsme samopaly. Panovala vzrušená atmosféra: pro mnohé úředníky Staatspolizei a SD to byla první zkušenost v terénu; po téměř roce v Berlíně, po šedé kancelářské rutině, neustálém napětí z potměšilých pletich, únavě z náletů, jež člověk musel snášet bez možnosti reagovat, jsem se dokonce i já sám nechal strhnout obecným rozjařením. Večer jsem si dal pár skleniček s Eichmannem, kterého jsem našel, jak se v kroužku svých důstojníků naparuje v nové polní uniformě střižené s elegancí uniformy přehlídkové. Z jeho kolegů jsem znal jen část; vysvětlil mi, že pro tuto operaci svolal své nejlepší odborníky z celé Evropy, z Itálie, Chorvatska, z Litzmannstadtu i Theresienstadtu. Představil mi svého přítele Hauptsturmführera Wislicenyho, kmotra svého syna Dietera; tento mírný, klidný a otřesně tlustý muž přijel ze Slovenska. Bylo veselo, popíjelo se jen málo, ale všichni se třásli nedočkavostí. Vrátil jsem se na ubikaci, abych se trochu prospal, protože jsme před půlnocí měli vyrazit, ale nedařilo se mi usnout. Myslel jsem na Helenu: včera večer jsem jí při loučení naznačil, že nevím, kdy se do Berlína vrátím; vyjadřoval jsem se poměrně stručně, mnoho jsem jí toho nevysvětloval a nic jí neslíbil; přijala má slova něžně, vážně, nedala na sobě znát žádné znepokojení, a přesto bylo jasné, že se mezi námi dvěma vytvořilo pouto sice snad tenké, ale pevné, a že se samo od sebe nepřetrhne; vážná věc.

Zřejmě jsem si přece jen zdříml: před půlnocí mnou musel Piontek zatřást. Spal jsem oblečený a věci jsem měl sbalené; zatímco se kontrolovala vozidla, vyšel jsem ven na vzduch a dal jsem si chléb a kávu, které mi připravil sluha Fischer. Vládl štiplavý, pozdně zimní mráz a já s potěšením vdechoval čistý horský vzduch. Zpovzdálí jsem slyšel hluk motorů: Vorkommando vedené jedním z Eichmannových pobočníků vyrazilo na cestu. Rozhodl jsem se, že se připojím ke koloně Sondereinsatzkommanda, které kromě Eichmanna a jeho důstojníků čítalo více než sto padesát mužů, většinou Orpo a zástupců SD a SP, a několik Waffen-SS. Konvoj uzavírala kolona Geschkeho a Achamer-Pifradera. Jakmile byly naše dva vozy připravené, poslal jsem je na místo odjezdu a pěšky jsem se vydal najít Eichmanna. Ten měl na brigadýrce tankistické brýle a pod paží držel steyer: spolu s rajtkami mu to propůjčovalo téměř komický vzhled, skoro jako kdyby se schválně přestrojil. „Obersturmbannführere,“ vykřikl, když mě uviděl. „Jsou vaši muži připravení?“ Kývnutím jsem naznačil, že ano, a vyrazil za nimi. Na shromaždišti vládl zmatek typický pro poslední chvíle před odjezdem, křik a rozkazy rozléhající se vždycky předtím, než se masa automobilů dá spořádaně do pohybu. Konečně se ukázal i Eichmann v doprovodu několika svých důstojníků: Regierungsrata Hunscheho jsem znal z Berlína; vydal ještě několik zmatených rozkazů a nasedl do svého Schwimwagenu, obojživelného terénního vozidla řízeného jedním z Waffen-SS. Pobaveně jsem zapřemýšlel, jestli předpokládá, že mosty budou zaminované, hodlá v tom svém vehiklu se steyrem a šoférem přebrodit Dunaj a sám rozdrtit uherské hordy. Z Pionteka za volantem mého auta dýchala střízlivá důstojnost. Konečně se kolona v ostrém světle táborových reflektorů, za burácení motorů a v oblaku prachu dala do pohybu. Dozadu jsem posadil Eliase a Fischera s nafasovanými zbraněmi; já si sedl dopředu vedle Pionteka, který už startoval. Bylo jasno, svítily hvězdy, ale měsíc vidět nebyl; když jsme po klikaté silnici sjížděli k Dunaji, zřetelně jsem tam dole zahlédl širou, lesklou vodní hladinu. Konvoj přejel na pravý břeh a vyrazil k Vídni. Jeli jsme v řadě za sebou a se světly ztlumenými kvůli nepřátelským letadlům. Zanedlouho jsem usnul. Občas mě probudil poplach, při kterém musely vozy zastavit a zhasnout světla, ale nikdo nevystupoval, čekalo se ve tmě. Žádný útok nepřišel. V tom přerušovaném polospánku se mi zdály zvláštní živé a prchavé sny, které vždy, když mě probral náraz či siréna, zmizely, jako když praskne mýdlová bublina. Kolem třetí, když jsme z jihu objížděli Vídeň, jsem se probral úplně a napil se kávy z termosky, kterou připravil Fischer. Vyšel tenounký srpek měsíce a široký tok Dunaje, jenž se objevil vlevo od nás, se rozzářil. Dlouhá řada různorodých vozidel, která byla nyní v měsíčním světle k rozeznání, musela ještě několikrát kvůli poplachu zastavit. Nebe na východě růžovělo a vysoko na něm se rýsovaly vrcholky Malých Karpat. Při jedné z těchto zastávek jsme se ocitli nad Neusiedler See, jen několik kilometrů před maďarskou hranicí. K našemu autu přistoupil tlustý Wisliceny a zaťukal na okénko: „Vezměte si rum a pojďte.“ Rum jsme nafasovali na cestu, ale já se ho zatím ani nedotkl. Vydal jsem se za Wislicenym, který chodil od vozu k vozu a vybízel další důstojníky, aby vystoupili. Na horských vrcholcích před námi ztěžka spočívala červená koule slunce, nebe bylo bledé, zářivě modré a nažloutlé, bez jediného mráčku. Když naše skupinka došla až do čela kolony k Eichmannovu Schwimmwagenu, obklopili jsme vůz a Wisliceny otevřel Eichmannovi dveře. Byli tu důstojníci z referátu IV B 4 i velitelé jednotlivých rot. Wisliceny zvedl svou placatici, poblahopřál Eichmannovi a napil se na jeho zdraví: Eichmann totiž ten den slavil devětatřicáté narozeniny. Eichmann se zalykal radostí: „Meine Herren, jsem nesmírně, nesmírně dojat. Dnes posedmé slavím narozeniny v uniformě SS. A neumím si představit lepší dárek, než je vaše společnost.“ Celý ruměný se rozzářil, usmíval se na všechny kolem a za všeobecného jásotu zvolna upíjel rum.

Hranice jsme přejeli bez jakéhokoliv rozruchu: z krajů silnice nás mrzutě či lhostejně sledovali celníci a honvédi a nedávali na sobě nic znát. Přišlo překrásné dopoledne. V jedné vesnici kolona zastavila na oběd sestávající z kávy, rumu, bílého chleba a maďarského vína, které jsme koupili na místě. Pak jsme opět vyrazili. Nyní jsme jeli mnohem pomaleji, protože silnice byla ucpaná německými stroji, nákladními auty s vojáky a obrněnými vozy, za kterými jsme se celé kilometry vlekli krokem, než jsme je dokázali předjet. Nepůsobilo to ale jako invaze, vše probíhalo v klidu a spořádaně, kolem silnice se scházeli civilisté, dívali se, jak projíždíme, a někteří nás dokonce přátelsky zdravili.

Odpoledne jsme dorazili do Budapešti a ubytovali jsme se na pravém břehu za hradem, ve čtvrti Schwabenberg, kde SS zabrala několik grandhotelů. Já se provizorně ocitl v apartmá v Astorii, kde se na dvou postelích a třech pohovkách uložilo osm mužů. Nazítří ráno jsem šel zjišťovat informace. Město přetékalo německým personálem, důstojníky z Wehrmacht a Waffen-SS, diplomaty z Auswärtiges Amt, policejními úředníky, inženýry z Organisation Todt, ekonomy z WVHA, agenty Abwehr, kteří často měnili jména. Při všem tom zmatku jsem ani nevěděl, kdo je můj nadřízený, a tak jsem se vydal za Geschkem, který mi oznámil, že byl jmenován do funkce BdS, ale že Reichsführer jmenoval i HSSPF, Obergruppenführera Winkelmanna, a že Winkelmann mi řekne, co a jak. Winkelmann, obtloustlý profesionální policista s vlasy na ježka a vystouplou bradou, ovšem vůbec nebyl informován o mé existenci. Vysvětlil mi, že ačkoli to tak nevypadá, Maďarsko jsme neobsadili, nýbrž jsme sem přišli na Horthyho pozvání, abychom poskytli maďarským bezpečnostním složkám rady a podporu: navzdory přítomnosti HSSPF, BdS, BdO a všech příslušných aparátů nemáme žádnou výkonnou moc a maďarské úřady si nadále uchovávají svrchovanost. Veškeré závažné spory se měly předkládat novému velvyslanci, čestnému SS-Brigadeführerovi dr. Veesenmayerovi, případně jeho kolegům z Auswärtiges Amt. Podle Winkelmanna byl prý v Budapešti i Kaltenbrunner; přijel sem ve Veesenmayerově osobním vagonu připojeném k vlaku, kterým se Horthy vracel z Klessheimu, a vyjednával tu s generálporučíkem Döme Sztójayem, bývalým maďarským velvyslancem v Berlíně, o sestavení nové vlády (sesazený premiér Kállay se uchýlil na turecké zastupitelství). Za Kaltenbrunnerem jsem nepotřeboval, a tak jsem se šel raději představit na německé velvyslanectví: Veesenmayer měl práci, přijal mě jeho chargé d’affaires, Legationsrat Feine, který si poznamenal, co mám za úkol, doporučil mi počkat, až se situace ujasní, a vyzval mě, abych s nimi zůstal v kontaktu. Krátce řečeno pěkný galimatyáš.

V Astorii jsem se sešel s Eichmannovým pobočníkem Obersturmbannführerem Krumeyem. Ten měl za sebou schůzku s jedním z vedoucích představitelů židovské obce a byl s jejím výsledkem velice spokojený. „Přišli už sbalení,“ vyprávěl s dobráckým širokým úsměvem. „Já je ovšem ujistil, že se zatýkat nebude. Děsí se extrémně pravicové hysterie. Slíbili jsme jim, že pokud budou spolupracovat, nikomu se nic nestane, což je uklidnilo.“ Opět se zasmál. „Nejspíš si myslí, že je budeme chránit před Maďary.“ Židé dostali za úkol sestavit radu; aby se nevyděsili – v Polsku obvyklý termín Judenrat tu byl natolik známý, že by mohl vzbudit jisté obavy –, měla se označovat Zentralrat. V následujících dnech, zatímco členové nové rady snášeli na Sondereinsatzkommando matrace a peřiny – několik jsem jich zabral pro naše apartmá – a dále, podle našich požadavků, psací stroje, zrcadla, kolínskou, dámské prádlo a několik roztomilých drobnůstek od Watteaua (nebo přinejmenším z jeho školy), jsem se s nimi, zejména s předsedou židovské obce dr. Samuelem Sternem, několikrát sešel, abych si udělal představu o dostupných zdrojích. Mnoho Židů, a to mužů i žen, pracovalo v maďarských zbrojovkách a dr. Stern mi dodal jejich přibližné počty. Okamžitě však vyvstal hlavní problém: všichni práceschopní židovští muži v produktivním věku, kteří nezastávali žádné důležité místo, byli už několik let mobilizovaní v pracovních oddílech Honvédu pro práci v týlu. A skutečně, vzpomněl jsem si, že jsem kdysi v Žitomiru, tehdy ještě drženém maďarskou armádou, o těchto židovských oddílech slyšel a že to mé kolegy z Sk 4a nesmírně rozčilovalo. „Tyto oddíly s námi nemají nic společného,“ vysvětlil mi Stern. „To si vyřiďte s vládou.“

Několik dní po vytvoření Sztójayovy vlády vyhlásil nový kabinet po jediné, jedenáctihodinové legislativní schůzi sérii protižidovských zákonů, které začala maďarská policie okamžitě uplatňovat v praxi. Eichmanna jsem vídal jen zřídka: buď měl úřední povinnosti, nebo navštěvoval Židy, podle Krumneyho se zajímal o jejich kulturu, nechával si ukazovat jejich knihovny, muzea a synagogy. Koncem měsíce osobně promluvil k Zentralratu. Celé jeho SEk se přestěhovalo do hotelu Majestic, zatímco já zůstal v Astorii, kde mi přidělili dva pokoje navíc na kancelář. Na setkání jsem pozván nebyl, ale s Eichmannem jsem se viděl hned poté: byl se sebou očividně velice spokojen a ujistil mě, že Židé budou spolupracovat a německým požadavkům se podřídí. Probrali jsme otázku dělníků; díky novým zákonům budou Maďaři moci posílit své pracovní oddíly – teď do nich mohli být mobilizováni všichni ti židovští úředníci, novináři, notáři, advokáti i účetní, kteří přijdou o práci, a Eichmann se nad tím pochechtával: „Umíte si, drahý Obersturmbannführere, představit židovského právníka, jak kope protitankový příkop?“ –, ale neměli jsme sebemenší představu, kolik z toho nám Maďaři budou ochotni poskytnout; Eichmann se stejně jako já obával, že si to nejlepší budou chtít nechat pro sebe. Našel si ovšem spojence v osobě dr. Lászla Endreho, úředníka z budapešťské župy, zuřivého antisemity, který doufal v post na ministerstvu vnitra. „Nesmíme zopakovat chybu, ke které došlo v Dánsku,“ vysvětloval mi, podpíral si hlavu velikou žilnatou dlaní a okusoval si malíček. „Maďaři to všechno musí udělat sami, musí nám Židy dodat na stříbrném tácu.“ SEk s pomocí maďarské policie a sil BdS už zatýkalo Židy, kteří porušovali nové zákony; za městem v Kistarcse začal fungovat tranzitní tábor pod ostrahou maďarského četnictva, kde již bylo internováno přes tři tisíce Židů. I já jsem se činil: prostřednictvím velvyslanectví jsem se spojil s ministerstvy průmyslu a zemědělství, abych zjistil jejich názor na věc; zároveň jsem studoval novou legislativu s odborníkem ze zastupitelstva Herr von Adamovicem, mužem vlídným, inteligentním a následkem ischias a artritidy téměř chromým. Nadále jsem byl ve spojení se svým berlínským úřadem. Speer, který měl čirou náhodou narozeniny ve stejný den jako Eichmann, opustil Hohenlychen a odjel se zotavit do italského Merana; nechal jsem mu poslat telegrafické blahopřání a květiny, ale nedostal jsem žádnou odpověď. Byl jsem rovněž pozván, abych se ve Slezsku zúčastnil konference o židovské otázce, kterou vedl dr. Franz Six, můj první vedoucí oddělení na SD. Nyní pracoval na Auswärtiges Amt, ale čas od času ještě vypomohl na RSHA. Pozvání dostal i Thomas a také Eichmann a několik jeho specialistů. Zařídil jsem si to tak, abych mohl jet s nimi. Naše skupina vyrazila vlakem přes Pressburg, v Breslau jsme přestoupili a pokračovali na Hirschberg; konference se konala v Krummhübelu, známém lyžařském středisku ve slezských Sudetech, nyní z větší části obsazeném úřady AA, jež byly včetně toho Sixova evakuovány z Berlína kvůli bombardování. Uložili nás do přeplněného Gasthaus; nové ubikace, které stavělo AA, ještě nebyly hotové. S potěšením jsem se tu opět setkal s Thomasem; přijel nedlouho před námi a využil této příležitosti k tomu, aby si zalyžoval s mladými, krásnými sekretářkami a asistentkami včetně jedné Rusky, kterou mi představil: ani jedna z nich toho zřejmě moc na práci neměla. Eichmann se tu setkal s kolegy z celé Evropy a dělal před nimi důležitého. Konference začala den po našem příjezdu. Six ji zahájil přednáškou na téma „Úkoly a cíle zahraničních protižidovských operací“. Hovořil o politické struktuře světového židovstva, tvrdil, že evropští Židé svou politickou a biologickou úlohu dohráli. Rovněž učinil zajímavou odbočku k sionismu, o kterém se toho tehdy v našich kruzích ještě příliš nevědělo; podle Sixe měla být otázka návratu zbývajících Židů do Palestiny podřízena otázce arabské, která po válce nabude na důležitosti, a to hlavně pokud Britové přijdou o část svého impéria. Po jeho proslovu promluvil odborník z Auswärtiges Amt, jistý von Thadden, který nás seznámil s názorem svého úřadu na „politické postavení Židů v Evropě a situaci v souvislosti s exekutivními protižidovskými opatřeními“. Thomas hovořil o bezpečnostních problémech, které vyvstaly při loňských židovských povstáních. Další odborníci a poradci představili momentální situaci v zemích, kde působili. Vrcholem dne byla ovšem Eichmannova přednáška. Maďarský Einsatz jako by mu dodal inspiraci, a tak nám načrtl téměř ucelený obraz protižidovských operací tak, jak probíhaly od samého začátku. Letmo se dotkl debaklu s tvořením ghett a zkritizoval neúčinnost a zmatečnost mobilních operací: „Ať už vykazují jakoukoliv úspěšnost, i nadále je jich málo, dávají mnoha Židům příležitost utéci do lesů a posílit řady partyzánů, podrývají morálku mužstva.“ Úspěch v cizině podle něj závisel na dvou faktorech: na uvědomělosti místních úřadů a na přispění, nebo spíše spolupráci vůdců židovských obcí. „Co se stane, když se v zemích, kde disponujeme omezenými možnostmi, pokusíme pozatýkat Židy sami, to je jasně vidět na příkladu Dánska, což bylo naprosté fiasko, jižní Francie, kde jsme dosáhli mizivých výsledků i po okupaci bývalé italské zóny, a Itálie, kde obyvatelstvo a církev ukrývají tisíce Židů a my je nemůžeme najít… Zato Judenräte nám ušetří značné množství zaměstnanců a samy vedou Židy až k jejich vlastnímu zničení. Tito Židé mají samozřejmě své vlastní cíle a sny. Ale i židovské sny nám slouží. Židé totiž sní o velkolepé korupci, nabízejí nám své peníze a majetek. A my tyto peníze a majetek přijímáme a pokračujeme v našem úkolu. Sní o hospodářských potřebách Wehrmacht, o životě pod ochranou pracovní knížky, a my díky těmto snům plníme naše zbrojovky, získáváme pracovní síly nutné k budování podzemních továren, a díky nim se nám do rukou dostávají slabí a staří, kteří jen zbytečně ujídají ostatním. Musíte ovšem pochopit i to, že zlikvidovat prvních sto tisíc Židů je mnohem jednodušší, než zlikvidovat posledních pět tisíc. Vzpomeňte si, k čemu došlo ve Varšavě nebo při jiných vzpourách, o kterých referoval Standartenführer Hauser. Zprávu o varšavských bojích mi Reichsführer poslal s poznámkou, v níž vyjádřil svůj údiv nad tím, že se Židé v ghettu dovedou takto bránit. Náš zesnulý Chef, Obergruppenführer Heydrich, to nicméně pochopil už dávno. Věděl, že ti nejsilnější, nejzdatnější, nejlstivější a nejprohnanější Židé uniknou všem selekcím a právě jejich likvidace bude nejnáročnější. To oni ovšem tvoří onu životně důležitou zásobárnu, z níž by se židovstvo mohlo obrodit, bakteriální buňku židovské obnovy, jak pravil zesnulý Obergruppenführer. Náš boj navazuje na snažení Kochovo a Pasteurovo, je třeba dojít až do úplného konce…“ Tato slova byla odměněna mohutným potleskem. Skutečně jim Eichmann věřil? Bylo to poprvé, co jsem ho slyšel takto mluvit, a měl jsem dojem, že se svou novou úlohou nechal strhnout a unést, že se mu ta hra zalíbila natolik, až s ní zcela splynul. Jeho praktické poznámky ovšem zdaleka nebyly hloupé, bylo z nich cítit, že pečlivě analyzuje veškeré dřívější zkušenosti, aby si z nich vzal zásadní ponaučení. U soukromé večeře – na kterou nás s Thomasem Six ze zdvořilosti a jako vzpomínku na staré časy pozval – jsem Eichmannův proslov pochválil. Six, který nikdy ani na okamžik neodkládal mrzutý a utrápený výraz, ho však nehodnotil zdaleka tak příznivě: „Z intelektuálního hlediska naprosto nezajímavé. Je to poměrně prostý člověk bez nějakého zvláštního talentu. Umí samozřejmě vystupovat a v rámci své odbornosti disponuje jistými schopnostmi.“ – „Přesně tak,“ odpověděl jsem, „je to dobrý důstojník, má motivaci a svým způsobem i talent. Podle mě to může dotáhnout ještě dál.“ – „To by mě překvapilo,“ podotkl úsečně Thomas. „Na to je moc zatvrzelý. Je to buldok, má nadání na plnění příkazů. Jenže úplně postrádá představivost. Neumí reagovat na to, co se děje mimo jeho obor, není schopen vývoje. Vybudoval si kariéru na Židech, na likvidaci Židů, a to mu jde výborně. Ale až jednou s Židy skoncujeme – nebo pokud se situace změní a likvidace Židů už nebude na pořadu dne –, nedokáže se přizpůsobit a bude vyřízený.“

Další den konference pokračovala méně důležitými přednáškami. Eichmann se nezdržel, měl práci. „Musím na inspekci do Auschwitzu a pak zpátky do Budapešti. Dějí se tam věci.“ Já odjel pátého dubna. V Maďarsku jsem se dozvěděl, že Führer právě povolil nasazení židovských dělníků na říšském území: bylo po nejasnostech, každou chvíli za mnou přišel někdo od Speera a z Jägerstabu a ptal se, kdy jim budeme moci poslat první várku. Doporučoval jsem jim, aby byli trpěliví, akce ještě nebyla spuštěna. Eichmann se z Auschwitzu vrátil celý vzteklý a horlil na adresu tamějších velitelů: „Blbci neschopní. Vůbec nejsou připravení na příjem.“ Devátého dubna… ale proč vlastně vyprávět všechny podrobnosti den po dni? Vysiluje mě to a nudí, a vás určitě také. Kolik stránek už jsem na ty nezajímavé byrokratické peripetie spotřeboval? Ne, takhle už dál pokračovat nemohu: brk, lépe řečeno propisovací tužka mi padá z ruky. Možná bych se k tomu mohl vrátit někdy jindy; ale nač tu mrzkou maďarskou historii rozmazávat? Dějepisci ji bohatě zdokumentovali, a to mnohem uceleněji, než bych to ze svého pohledu dokázal já. Koneckonců jsem v ní sehrál jen vedlejší roli. Kdybych se mohl setkat s některými z jejích účastníků, neměl bych toho k jejich vlastním vzpomínkám mnoho co přidat. Ony velké intriky, které následovaly, a zejména jednání mezi Eichmannem, Becherem a Židy, všechny ty věci kolem výměny Židů za peníze, za nákladní auta a tak dále, ano, o tom jsem víceméně věděl, diskutoval jsem o tom, dokonce jsem se s některými Židy, jichž se to týkalo, sešel, sešel jsem se i s Becherem, znepokojivým člověkem, který do Maďarska přijel nakupovat koně pro Waffen-SS a záhy tu s Reichsführerovým požehnáním zabral největší zbrojovku v zemi, Manfred-Weiss Werke, aniž by na to kohokoliv, Veesenmayera, Winkelmanna či mě, upozornil, a jemuž posléze Reichsführer začal svěřovat úkoly, které buď kopírovaly úkoly mé a Eichmannovy, nebo jim přímo protiřečily, což, jak jsem se později dozvěděl, byla sice typická Reichsführerova metoda, ale zde na místě jen podněcovala rozbroje a zmatky, situaci nikdo nekoordinoval, Winkelmann neměl žádný vliv na Eichmanna ani na Bechera, kteří ho o ničem neinformovali, a já musím přiznat, že jsem se nechoval o nic lépe, bez Winkelmannova vědomí jsem vyjednával s Maďary, hlavně s ministerstvem obrany, kde jsem získal kontakty přes generála Greiffenberga, Veesenmayerova vojenského přidělence, abych zjistil, zda by nám Honvéd nemohl přenechat i své židovské pracovní oddíly, třeba i se zárukou zvláštních privilegií, což Honvéd samozřejmě kategoricky zamítl a jako potenciální dělníky nám nechal jen civilisty naverbované na začátku měsíce, ty, které bylo možné uvolnit z továren, a jejich rodiny, krátce řečeno nevalný lidský materiál, což je jeden z důvodů, proč jsem tuto misi nakonec začal považovat za naprosté fiasko, ale nikoliv důvod jediný, o čemž se ještě zmíním, a možná se zmíním i o vyjednávání s Židy, protože i to koneckonců tak trochu souviselo s mými pravomocemi, nebo, abych se vyjádřil přesněji, tato jednání mi sloužila, ne, měla mi sloužit k uspíšení mých vlastních cílů, a bez okolků přiznávám, že nepříliš úspěšně, což mělo mnoho důvodů, nejen ty již zmíněné, šlo rovněž o přístup Eichmanna, s nímž to bylo čím dál tím těžší, byl tu Becher, WVHA, maďarské četnictvo, jak vidíte, pletli se do toho všichni – ale ať je to, jak chce, chtěl jsem spíše říci, že pokud chceme zkoumat důvody, proč měla maďarská operace z hlediska Arbeitseinsatzu, který byl v popředí mého zájmu, tak ubohé výsledky, musíme vzít v úvahu všechny tyto osoby a instituce, z nichž každá sehrála svou roli, ale také na sebe navzájem házely vinu, i mě obviňovali, věřte, že se to nikomu nevyhnulo, byl to bordel, nepopsatelný chaos, který vedl k tomu, že nakonec většina deportovaných Židů zemřela, tím chci říci, že zemřeli okamžitě, byli zplynovaní ještě dřív, než se mohli pustit do práce, protože z těch, kteří dojeli do Auschwitzu, jich bylo jen málo práceschopných, ztráty byly značné, možná sedmdesátiprocentní, přesně to nikdo neví, a právě kvůli nim se po válce pochopitelně začalo věřit, že právě tohle byl cíl celé operace, všechny ty Židy zabít, ženy, starce, baculaté, zdravé děti, a také nikdo nechápal, proč Němci, kteří prohrávali válku (vidina porážky ovšem v té době nebyla tak zřetelná, tedy přinejmenším z německého pohledu), dál tvrdošíjně masakrovali Židy, vynakládali značné prostředky, zejména v podobě mužstva a vlaků, na likvidaci žen a dětí, a jelikož to tedy nikdo nechápal, připsalo se to na vrub nepříčetnému německému antisemitismu, vražednému šílenství, kterému však bylo uvažování většiny účastníků na hony vzdáleno, neboť mně i mnoha jiným úředníkům a odborníkům šlo zejména a v první řadě o to, abychom našli pracovní sílu do továren, několik set tisíc dělníků, s jejichž pomocí bychom snad dokázali zvrátit běh věcí, chtěli jsme Židy nikoliv mrtvé, nýbrž živé, schopné, pokud možno muže, jenže muže, nebo přinejmenším většinu mužů si Maďaři chtěli ponechat, takže už začátek se nevyvedl, a dále tu byly žalostné podmínky při transportech, kolikrát jen jsem se na toto téma dohadoval s Eichmannem, který mi pokaždé odpovídal totéž, „To není moje starost, vlaky nakládá a vypravuje maďarské četnictvo, ne my,“ a pak tu byl ten paličatý Höss v Auschwitzu, protože mezitím, možná po Eichmannově hlášení, se Höss vrátil jako Standortälteste místo Liebehenschela, kterého uklidili do Lublinu, byla tu tedy ta Hössova zatvrzelá neschopnost jakkoliv měnit stávající postupy, ale o tom snad povyprávím později a podrobněji, to, co se stalo, si přál málokdo, ale přesto se to stalo, do Auschwitzu byli posíláni všichni Židé, nejen ti práceschopní, a přitom se vědělo, že staří a děti půjdou do plynu, čímž se vracíme k otázce, kde se všechno to paličaté úsilí zbavit Maďarsko Židů vzalo, a já mohu nabídnout jen hypotézy, neboť můj osobní cíl to nebyl, nebo mi, lépe řečeno, chybějí přesnější údaje, vím, proč jsme chtěli maďarské Židy deportovat (tehdy se říkalo evakuovat), bylo to proto, že naši vysocí představitelé, Führer a Reichsführer, rozhodli o tom, že všichni evropští Židé budou zabiti, to je jasné a vědělo se to, stejně jako se vědělo, že dříve či později zemřou i ti, kteří budou nasazeni na práci, a proč to všechno, to je otázka, o níž jsem už toho řekl hodně a na kterou stále nemám odpověď, lidé tehdy, co se týče Židů, věřili všemu možnému, bakteriální teorii jako Reichsführer a Heydrich, té teorii, kterou na konferenci v Krummhübelu citoval Eichmann, pro něhož to ovšem podle mě byla jen čistě abstraktní představa, tvrzením o židovských povstáních, o špionáži a páté koloně ve službách blížícího se nepřítele, kterým byla posedlá značná část RSHA a které dělalo vrásky dokonce i mému příteli Thomasovi, byl tu rovněž strach z židovské světovlády, v niž někteří dosud neochvějně věřili, což ostatně vedlo ke komickým omylům jako například počátkem dubna v Budapešti, když bylo potřeba mnoho Židů přestěhovat, aby se uvolnily jejich byty, a kdy SP vyžadovala vytvoření ghetta, což Maďaři odmítli, neboť měli obavu, že by spojenci shazovali bomby kolem tohoto ghetta a je samotné by ušetřili (Američané už Budapešť bombardovali právě v době, kdy jsem byl v Krummhübelu), a tak tedy Maďaři Židy rozstěhovali do okolí vojenských a průmyslových strategických cílů, což mnohé naše zodpovědné činitele velice znepokojilo, neboť pokud by Američané tyto cíle přesto bombardovali, dokázalo by se tím, že světové židovstvo není tak mocné, jak se myslelo, a já musím pro přesnost dodat, že Američané tyto cíle skutečně bombardovali a že přitom zabili mnoho židovských civilistů, ale já v židovskou světovládu stejně nevěřil už dávno, neboť kdyby existovala, proč by všechny země odmítaly v letech 1937, 38 a 39 přijímat Židy, kteří nechtěli nic jiného než opustit Německo, což bylo koneckonců jediné rozumné řešení? Abych se ovšem vrátil k počáteční otázce, neboť jsem se od ní poněkud vzdálil, chci říci, že přestože o konečném výsledku není pochyb, většina zúčastněných k němu nesměřovala, k tak energické a houževnaté práci je nepodněcoval a nemotivoval tento cíl, nýbrž celá řada příčin, a jsem přesvědčen, že dokonce i Eichmann sice zvolil velice tvrdý přístup, ale bylo mu koneckonců jedno, jestli se Židé budou zabíjet, nebo ne, šlo mu jen o to, aby mohl ukázat, co umí, aby si ho považovali a také aby využil schopností, které si vypěstoval, na to ostatní, na průmysl i na plynové komory, kašlal, jediné, na co nekašlal, bylo, aby se ostatní nevykašlali na něj, a proto se na vyjednávání s Židy tvářil tak nevraživě, ale k tomu se ještě vrátím, protože je to zajímavé, a ostatní na tom byli podobně, každý měl své důvody, maďarské úřady, které nám pomáhaly, chtěly vystrnadit Židy z Maďarska a bylo jim jedno, co s nimi bude pak, a Speer a Kammler a Jägerstab chtěli dělníky a naléhali na SS, aby jim je dodávala, ale bylo jim jedno, co se stane s těmi, kteří pracovat nemohou, a existovaly další a další praktické důvody, tak například já jsem se soustředil výhradně na Arbeitseinsatz, ale ten zdaleka nebyl jediným ekonomickým zájmem, jak jsem se dozvěděl při setkání s jedním odborníkem z našeho ministerstva výživy a zemědělství, velice inteligentním mladým mužem, nadšeným pro svou práci, který mi jednou večer v jisté staré budapešťské kavárně objasnil potravinářské aspekty celé věci, neboť šlo o to, že po ztrátě Ukrajiny se Německo muselo vyrovnávat s vážnými nedostatky v zásobování, hlavně co se týče obilí, a tak se soustředilo na Maďarsko, obilnou velmoc, podle něho bylo zajištění tohoto zdroje obilí dokonce hlavním důvodem naší pseudoinvaze, a tak jsme po Maďarech v roce 1944 požadovali 450 000 tun obilí, o 360 000 tun, tedy o 80 % víc než v roce 1942, ale Maďaři museli toto obilí někde vzít, museli přece nakrmit i vlastní obyvatele, jenže těch 360 000 tun odpovídalo přesně množství pro zhruba milion osob, o něco více, než byl celkový počet maďarských Židů, a proto odborníci z ministerstva výživy spatřovali v evakuaci Židů, provedené RSHA, způsob, jakým by Maďarsko mohlo podle potřeby přesunout přebytky obilí do Německa, a pokud šlo o osud oněch evakuovaných Židů, které bylo potřeba buď nakrmit někde jinde, nebo zabít, to se onoho mladého a velice sympatického, přestože všemi těmi čísly poněkud zaslepeného odborníka netýkalo, protože to měla na starosti jiná oddělení ministerstva výživy, to nebyla jeho věc a evakuace Židů pro něj znamenala řešení jeho problému, i kdyby snad někde jinde způsobila problém někomu jinému. A nebyl rozhodně sám, všichni se chovali stejně, i já se choval stejně a vy, vy byste se na jeho místě také chovali stejně.

Možná vám je ovšem tohle všechno k smíchu, třeba byste namísto mých šílených, zatemněných úvah ocenili spíš anekdoty a pikantní historky. Na ty už si moc dobře nevzpomínám. Historky bych vyprávěl rád: ale takto, budu se tak trochu nazdařbůh přehrabovat svými vzpomínkami a poznámkami; už jsem vám to říkal, začínám být unavený, je třeba spět k závěru. A kdybych měl zbytek roku 1944 odvyprávět tak, jak jsem to dělal doposud, neskončil bych nikdy. Vidíte, nemyslím jen na sebe, ale i na vás, tedy přinejmenším trošku, samozřejmě to má své meze, nakládám-li si tolik starostí, nedělám to, abych vás potěšil, to přiznávám, jde mi především o vlastní duševní hygienu, stejně jako když se člověk přejí, pak přijde chvíle, kdy se musí vyprázdnit, a nemá na vybranou, i když to třeba moc nevoní; a navíc máte nezadatelné právo tuhle knihu zavřít a hodit do smetí, vždycky je tu tahle poslední možnost, se kterou nic nenadělám, a tak nemám proč si brát servítky. A tak tedy připouštím, že změním-li poněkud metodu, dělám to zejména kvůli sobě, ať se vám to líbí nebo ne, což je další známka mého nezměrného sobectví, nepochybně způsobeného špatnou výchovou. Řeknete možná, že jsem mohl dělat něco jiného, a máte pravdu, skutečně jsem mohl dělat něco jiného, kdybych býval uměl dát dvě noty dohromady a poznal tóninu, s nadšením bych se věnoval hudbě, ale což, své omezené možnosti v této oblasti už jsem vysvětlil, nebo malířství, jaké klidné zaměstnání, jen se nořit do tvarů a barev, ale co byste chtěli, snad v jiném životě, protože v tomto životě jsem nikdy neměl na vybranou, tak trochu tedy samozřejmě ano, jistý manévrovací prostor jsem měl, ale ten byl vinou tíživých osudových okolností omezený, a tak jsme zase tam, kde jsme byli. Raději se vraťme do Maďarska.

O důstojnících kolem Eichmanna se toho mnoho říci nedá. Většinou šlo o mírumilovné muže a dobré občany, kteří plnili svůj úkol a hrdě a rádi nosili uniformu SS, byli však bojácní, pramálo podnikaví, neustále opakovali „Ano, ale…“ a svého nadřízeného obdivovali jako génia. Jediný, který se poněkud vymykal, byl Wisliceny, Prušák asi stejně starý jako já, který mluvil velice dobře anglicky, měl výtečný přehled o historii a já s ním s oblibou trávil večery diskusemi o třicetileté válce, o událostech roku 1848 či o úpadku mravů v období Vilémovy vlády. Jeho názory byly ne vždy originální, ale měl je solidně podložené a uměl je souvisle přednést, což je pro každou historickou fabulaci zásadní. Kdysi býval Eichmannovým nadřízeným, myslím, že v roce 1936, ale rozhodně to bylo v éře SD-Hauptamt, kdy se Oddělení pro židovské otázky ještě označovalo jako Abteilung II 112; jeho lenost a apatie sice vedla k tomu, že ho jeho podřízený brzy služebně přeskočil, ale Wisliceny mu to neměl za zlé a zůstali dobrými přáteli, Wisliceny se důvěrně znal s celou rodinou a tykali si i na veřejnosti (někdy později se z důvodů, které neznám, museli rozkmotřit). Když Wisliceny svědčil v Norimberku, vylíčil svého bývalého přítele v takových barvách, že tím na dlouhou dobu zatemnil Eichmannův obraz v očích historiků a spisovatelů; někteří dokonce zacházeli tak daleko, že prý podle nich nebohý Obersturmbannführer udílel rozkazy Adolfu Hitlerovi. Wislicenymu nelze nic vytýkat: šlo mu o krk, Eichmann zmizel a jeho využili k tomu, aby obviňoval nepřítomné; ale kůži si chudák Wisliceny nezachránil, nakonec ho pověsili v Pressburgu, slovenské Bratislavě, a musel to být pořádný provaz, aby unesl tu jeho váhu. Wislicenyho jsem si cenil ještě z jednoho důvodu, a to proto, že neztrácel hlavu, na rozdíl od mnoha jiných, hlavně berlínských úředníků, kteří se poprvé v životě ocitli v terénu, a jakmile najednou zjistili, jakou moc mají nad židovskými hodnostáři, vzdělanými a často mnohem staršími muži, opustila je veškerá soudnost. Někteří Židy naprosto hrubě a nepřístojně uráželi; jiní neodolali pokušení a začali svého postavení zneužívat; a všichni dávali najevo nesnesitelnou a podle mého názoru zcela nemístnou aroganci. Vzpomínám si například na Hunscheho, což byl Regierungsrat, tedy úředník z povolání, právník s mozkem notáře, drobný, myší mužíček, takový, jakého si za stolem v bance ani nevšimnete, který si tam pokojně čmárá po papírech a čeká na penzi, aby si mohl navléci pletený svetr od manželky, pěstovat holandské tulipány nebo barvit cínové vojáčky a pak je s láskou a se vzpomínkou na dny svého mládí a dávno zašlých pořádků rovnat do geometricky přesných řad před sádrový model Brandenburské brány – co já vím, o čem tihle lidé sní; a tady v Budapešti se komicky producíroval v uniformě s přehnaně širokými rajtkami, pokuřoval drahé cigarety, vážené zástupce židovské obce přijímal se špinavými holínkami hozenými na sametovém křesle a bez výčitek si dopřával, čeho se mu zamanulo. Hned v prvních dnech po našem příjezdu do Maďarska přikázal Židům, aby mu opatřili piano, a nedbale prohodil: „Po tom jsem vždycky toužil.“ Vystrašení Židé mu jich přivezli osm; a Hunsche se přímo přede mnou rozkročil v těch svých holínkách a chtěně ironickým hlasem jim vyčinil: „Ale meine Herren! Já si nechci otevřít obchod, já si chci jen zahrát na klavír.“ Klavír! Německo úpělo v dešti bomb, našim vojákům na frontě omrzaly končetiny nebo přinejmenším prsty, ale Hauptsturmführer Regierungsrat dr. Hunsche, který jaktěživ nevystrčil nos ze svého berlínského úřadu, potřeboval klavír, nepochybně aby si zklidnil těžce zkoušené nervy. Když jsem ho pozoroval, jak připravuje rozkazy pro personál tranzitních táborů – evakuace už začaly –, napadalo mě, jestli náhodou nemívá při jejich podepisování erekci. Já sám ochotně přiznávám, že to byl mizerný zástupce Herrenvolk. A pokud má být Německo posuzováno podle těchto – žel až příliš častých – případů, pak tedy nemohu popřít, že jsme si svůj osud, svůj historický úděl, svou diké zasloužili.

A co říci o Obersturmbannführeru Eichmannovi? Za tu dobu, co jsem ho znal, ještě nikdy nebyl tolik ve svém živlu. Jakmile přijímal Židy, stal se z něj ukázkový Übermensch, sňal si brýle, hovořil ostře, úsečně, leč zdvořile, nabídl jim židli, oslovoval je „Meine Herren“. Dr. Sternovi říkal „Herr Hofrat“, pak ze sebe schválně začal chrlit sprosťárny, aby je zaskočil, a poté se opět vrátil k oné ledové zdvořilosti, která jako by je hypnotizovala. Stejně obratně, přátelsky i zdvořile zároveň, dokázal jednat s maďarskými úředníky, uměl na ně zapůsobit a s některými z nich se dokonce spřátelil, zejména s Lászlem Endrem, který ho v Budapešti zasvětil do společenského života, jaký Eichmann dosud nepoznal, zval ho na zámky, seznamoval s hraběnkami a nakonec ho úplně omámil. To vše, skutečnost, že se všichni, Židé i Maďaři, do té hry nechali ochotně zatáhnout, by snad mohla vysvětlit, proč se i Eichmann začal chovat nepřiměřeně (ovšem nikoliv tak hloupě jako třeba takový Hunsche) a nakonec uvěřil tomu, že je skutečně der Meister, pán. Začal se vlastně považovat za kondotiéra, za jakéhosi von dem Bach-Zelewskiho, zapomněl na svou pravou přirozenost, na to, že je jen talentovaným, dokonce velmi talentovaným úředníkem ve svém omezeném oboru. V kanceláři mezi čtyřma očima, případně večer, když už měl trochu upito, se z něj ale opět stával ten starý Eichmann, který uctivě, pilně pobíhal mezi kancelářemi Staatspolizei, každý prýmek vyšší šarže ho vyváděl z míry a zároveň ho sžírala závist a ctižádost, ten Eichmann, který si nechával každý krok a každé rozhodnutí písemně potvrdit od Müllera, Heydricha či Kaltenbrunnera, aby měl krytá záda, a který tyto rozkazy pečlivě třídil a ukládal do trezoru, Eichmann, který by se, pokud by to dostal za úkol, stejně ochotně – a o nic méně efektivně – věnoval nákupu a přepravě koní či nákladních aut, a nikoliv shromažďování a evakuaci desetitisíců na smrt odsouzených lidských bytostí. Když jsem si s ním zašel soukromě promluvit o Arbeitseinsatzu, seděl za svým krásným pracovním stolem v luxusním pokoji hotelu Majestic a se znuděným, nervním výrazem mě poslouchal, hrál si s brýlemi nebo s kuličkovým perem, se kterým usilovně cvakal, a než mi odpověděl, přerovnal si papíry popsané poznámkami a drobnými náčrtky, sfoukl prach ze stolu, pak se podrbal v poněkud prořídlých vlasech a pustil se do typicky obšírného vysvětlování zašmodrchaného tak, že se v něm brzy sám ztratil. Ze začátku, poté, co na konci dubna Maďaři dali souhlas k evakuacím a Einsatz se konečně pustil do práce, působil téměř euforicky, sršel energií; zároveň – a tím spíš když nastaly zádrhele – to s ním ale bylo čím dál tím těžší, začal být nekompromisní dokonce i ke mně, přestože si mě vážil, náhle viděl nepřítele za každým rohem. Winkelmann, který byl jeho nadřízeným jen formálně, ho ani trochu neměl rád, a to bych řekl, že o něm tenhle nerudný, přísný policista se zdravým rozumem rakouského sedláka ještě smýšlel nejlépe ze všech. Z Eichmannovy přezíravosti hraničící s drzostí se mohl pominout, ale správně ji odhadl: „Má lokajské uvažování,“ vysvětlil mi, když jsem za ním jednou přišel, abych se zeptal, zda by nemohl zakročit nebo se alespoň přimluvit za zlepšení podmínek v židovských transportech. „Svých pravomocí využívá neomezeně, při výkonu moci nemá žádné morální ani duševní zábrany. A nedělá mu sebemenší potíže hranice svých pravomocí překročit, pokud má pocit, že jedná podle představ toho, kdo mu dává rozkazy a kdo ho zaštiťuje, tedy například Gruppenführera Müllera a Obergruppenführera Kaltenbrunnera.“ To bylo nepochybně zcela přesné, tím spíš, že Winkelmann Eichmannovy schopnosti nijak nezpochybňoval. Eichmann tou dobou už nežil v hotelu, ale obýval krásnou vilu po jednom Židovi v Apoštolské ulici v Rosenbergu, dvoupatrový dům s věžičkou, který se tyčil nad Dunajem a obklopoval ho překrásný sad, bohužel zohyzděný příkopy vyhloubenými tu jako kryty pro případ leteckého útoku. Vedl nákladný život a většinu času trávil se svými novými maďarskými přáteli. Evakuace se rozběhly naplno, podle přesného harmonogramu byla vyklízena jedna zóna za druhou a ze všech stran proudily stížnosti, z Jägerstabu, ze Speerova úřadu i od samotného Saura, směřovaly do všech stran, k Himmlerovi, k Pohlovi, ke Kaltenbrunnerovi, ale stejně nakonec všechny skončily u mě, a skutečně to bylo neštěstí, opravdový skandál, na stavby, kde práce stála a všichni očekávali statné, zdravé chlapy, byly ke všeobecnému zděšení přidělovány hubené dívenky nebo muži se smrtí na jazyku a nikdo nechápal, co se to tu děje. Vina, jak už jsem vysvětlil, částečně padala na hlavu Honvédu, který si přes všechny výtky své pracovní oddíly dál žárlivě střežil. Ale mezi těmi, kdo zbyli, bylo i přesto dost lidí, kteří ještě krátce předtím vedli běžný život, jedli do sytosti a museli být zdraví. Ukázalo se však, že podmínky na shromaždištích, kde Židé museli občas trávit celé dny nebo i týdny téměř bez jídla a pak byli nacpáni do dobytčích vagonů bez vody, bez potravy a s jedním kbelíkem na výkaly pro celý vůz, tedy že tyto podmínky je vysílily, šířily se nemoci, mnoho jich umíralo po cestě a ti, kteří dojeli, byli naprosto zubožení, selekcí prošel jen málokdo, a dokonce i ti, kdo prošli, byli odmítáni nebo je z továren a staveb zanedlouho vrátili, zejména na Jägerstabu se vztekali, že jim posíláme neschopné bábovky, co ani neuzvednou krumpáč. Eichmann, kterému jsem tyto stížnosti předával, je, jak už jsem se zmínil, suše zamítal a tvrdil, že s tím nemá nic společného, že tyto podmínky mohou změnit jedině Maďaři. Vydal jsem se tedy za majorem Bakym, státním tajemníkem, který měl na starost četnictvo; ten mé stížnosti smetl ze stolu jednou větou: „Stačí, když si je budete brát rychleji,“ a poslal mě za podplukovníkem Ferenczym, důstojníkem, který byl pověřený technickou stránkou evakuací, nevlídným mužem, který byl těžko k zastižení; ten mi přes hodinu vysvětloval, že by velice rád Židy krmil lépe a vagony tolik nepřeplňoval, jen kdyby měl k dispozici víc vlaků, ale že má za úkol Židy evakuovat, nikoliv rozmazlovat. S Wislicenym jsem se na jedno z těch „shromaždišť“ vydal, už si nepamatuji, kde to bylo, možná někde kolem Kaschau; naskytl se nám žalostný pohled, v nezastřešené cihelně byly v jarním lijáku zavřené celé židovské rodiny, děti v krátkých kalhotách se cachtaly v loužích, dospělí apaticky posedávali na zavazadlech nebo přecházeli sem a tam. Zaskočil mě výrazný rozdíl mezi těmito Židy a těmi, které jsem až dosud poznal, těmi z Haliče a Ukrajiny; tohle byli vzdělaní lidé, mnozí z nich z města, a i když mezi nimi bylo i hodně sedláků a řemeslníků, všichni působili úhledně a důstojně, děti byly umyté, učesané, navzdory podmínkám pečlivě oblečené, některé na sobě měly zelené národní kroje s černým premováním a čepičkami. Díky tomu všemu působila ta scéna ještě tísnivěji, nebýt těch žlutých hvězd, mohli to být němečtí nebo přinejmenším čeští venkované, a mě přepadaly černé myšlenky, představoval jsem si ty upravené chlapečky a skromně půvabná děvčata v plynu a ty představy mi rvaly srdce, ale nedalo se nic dělat, díval jsem se na těhotné ženy a představoval jsem si je v plynové komoře s rukama na vzedmutém břichu, s hrůzou jsem přemítal, co se asi děje s plodem ženy, který je trávená plynem, zda zemře okamžitě, s matkou, nebo ji o chvíli přežije, uvězněný v dusivém ráji mrtvé placenty, a pak se mi hlavou začaly rojit vzpomínky na Ukrajinu a poprvé po dlouhé době se mi zase začalo chtít zvracet, vyzvracet svou bezmoc, smutek a zbytečný život. Náhodou jsem tu narazil na dr. Grella, Legationsrata, jehož Feine pověřil, aby identifikoval zahraniční Židy, které maďarská policie zatkla omylem, hlavně ty ze spojeneckých či neutrálních zemí, aby je vyřadil z tranzitních středisek a nechal poslat domů. Chudáka Grella, „Křivou hubu“, hyzdily jizvy po zranění hlavy a ošklivých popáleninách, děti se ho bály a s křikem před ním utíkaly a on se brodil bahnem od skupinky ke skupince, z klobouku mu crčela voda a zdvořile se vyptával, zda mezi přítomnými nejsou držitelé zahraničních pasů, zkoumal jejich doklady a nařizoval maďarským četníkům, aby některé z nich odvedli stranou. Eichmann a jeho kolegové ho nesnášeli, vinili ho z přílišné shovívavosti a z nedostatku obezřetnosti, a skutečně byla pravda, že si mnoho maďarských Židů za pár tisíc pengö cizí pasy kupovalo, hlavně rumunské, které byly nejsnáze dostupné, ale Grell jen dělal svoji práci, on neměl za úkol posuzovat, jestli je ten či onen pas získaný legálně, a to, že jsou rumunští přidělenci zkorumpovaní, koneckonců nebyl problém nás, ale Bukurešti, a jestli hodlali všechny ty Židy přijmout a snášet, byla to jejich věc. Grella jsem trochu znal, protože v Budapešti jsem s ním občas zašel na skleničku nebo na večeři; skoro všichni němečtí důstojníci, dokonce i jeho vlastní kolegové, se mu vyhýbali nebo před ním utíkali, mohl za to ten jeho děsivý zevnějšek, ale také náhlé a velice zarážející záchvaty zuřivosti; mně tohle všechno tolik nevadilo, možná proto, že v zásadě utrpěl podobné zranění jako já, i jeho střelili do hlavy, ovšem s mnohem horšími následky, panovala mezi námi nevyslovená dohoda, že o tom nebudeme mluvit, ale když měl trošku upito, říkával, že jsem měl štěstí, a měl pravdu, měl jsem z pekla štěstí, protože můj obličej neutrpěl a můj mozek téměř také ne, zatímco když se Grell opil – a opíjel se často –, propukaly u něj záchvaty nevídaného vzteku hraničícího s epilepsií, obličej mu hrál všemi barvami, začal řvát, jednou jsme ho s číšníkem dokonce museli držet, aby v kavárně nerozbil všechno nádobí, druhý den se přišel kajícně a zkroušeně omluvit a já ho chlácholil, neboť jsem ho dobře chápal. Tady, v tranzitním středisku, se u mě zastavil, zadíval se na Wislicenyho, se kterým se také znal, a prohodil jen: „Pěkný hnus, co?“ Měl sice pravdu, ale leckde bylo i hůř. Abych zjistil, jak to vypadá při selekcích, rozjel jsem se do Auschwitzu. Přijel jsem v noci vlakem přes Vídeň a Krakov; ještě daleko před nádražím byla vlevo od trati vidět řada bílých světel, ostnaté dráty Birkenau s reflektory na obílených kůlech, a za touto linií se opět prostírala tma, černá bezedná propast vydechující onen odporný pach spáleného masa, který se v oblacích valil vagonem. Cestující, hlavně vojáci a úředníci vracející se do práce, se – často i s manželkami – tiskli k oknům. Začaly létat poznámky: „Pěkně jim to hoří,“ prohodil jakýsi civilista ke své ženě. Na nádraží mě čekal Untersturmführer, který mi zařídil pokoj v Haus der Waffen-SS. Druhý den ráno jsem se opět sešel s Hössem. Jak už jsem říkal, na začátku května po Eichmannově inspekci WVHA opět nadělalo ve vedení celého táborového komplexu řádný průvan. Liebehenschela, bezesporu toho nejlepšího Kommandanta, kterého tábor kdy měl, nahradil Sturmbannführer Bär, naprostá nula, bývalý cukrář, který dělal nějakou dobu pobočníka Pohlovi; Hartjenstein si v Birkenau vyměnil místo s Kommandantem tábora Natzweiler, Hauptsturmführerem Kramerem; a nad ostatními tábory měl, alespoň po dobu maďarského Einsatzu, dozor Höss. Jak jsem zjistil, když jsem se s ním bavil, domníval se, že jeho jmenování souvisí jen a jen s vyhlazovacími pracemi; některé dny přijížděly i čtyři vlaky a v každém z nich tři tisíce Židů, ale přesto Höss nedal postavit žádné nové ubikace, naopak veškerou svou značnou energii napřel do opětovného zprovoznění krematorií a do prodloužení kolejí až do Birkenau, aby se vlaky mohly vykládat přímo před plynovými komorami, na což byl obzvlášť hrdý. Když přijel první ranní konvoj, vzal mě s sebou, abych viděl selekci a ostatní akce. Nová rampa probíhala pod strážní věží vstupní budovy Birkenau a větvila se do tří ramp vedoucích až dozadu ke krematoriím. Na udusaném nástupišti se hemžil početný, hlučící dav lidí, kteří působili nuzněji a barevněji než ti, které jsem viděl v tranzitním středisku, tihle Židé byli zřejmě z Transylvánie, ženy a dívky měly křiklavé šátky, muži v kabátech se honosili pěstěnými kníry a na tvářích jim rašilo strniště. Vládl tu poměrně klid, sledoval jsem lékaře, kteří prováděli samotnou selekci (Wirths mezi nimi nebyl), každému případu se věnovali dvě tři vteřiny, při sebemenší pochybnosti zněl jejich výrok ne, takto odmítli mnoho žen, které mně připadaly dokonale schopné; když jsem se o tom zmínil Hössovi, naznačil mi, že takové jsou instrukce, baráky praskají ve švech, další lidé už se do nich nevejdou, podniky nad těmihle Židy ohrnují nos a odebírají je příliš pomalu, a tak se tu Židé hromadí, opět se začínají šířit nemoci, a jelikož sem z Maďarska dennodenně posílají další, musí tu na ně zkrátka udělat místo, už provedl mezi vězni několik selekcí, také se pokusil zlikvidovat cikánský tábor, ale tam nastaly komplikace, a tak to odložil na později, požádal o povolení k vyprázdnění „rodinného tábora“ Theresienstadt a ještě je nedostal, takže při čekání samozřejmě musí vybírat jen ty nejlepší, a i kdyby jich nechával víc, rychle pomřou na nemoci. To vše mi vysvětloval s naprostým klidem, modré, prázdné oči nepřítomně upíral na rampu a dav. Byl jsem zoufalý, tomu člověku se rozumné myšlenky vysvětlovaly ještě hůř než Eichmannovi. Nedal jinak, než že mi musí likvidační zařízení ukázat a všechno mi vysvětlit: stavy Sonderkommandos zvýšil z 220 na 860 mužů, ale kapacitu krematorií zpočátku podcenil; potíže nečinilo ani tak samotné zplynování, jako přeplněné pece, a tak nechal Höss jako první pomoc vykopat kremační příkopy, nahnal na tu práci Sonderkommandos, přijíždělo sem v průměru šest tisíc jedinců denně, což znamenalo, že ve dnech, kdy byl obzvlášť velký nával, museli někteří čekat do druhého dne. Bylo to děsivé, dým a plameny z příkopů, přiživované naftou a lidským tukem, musely být vidět na kilometry široko daleko, zeptal jsem se Hösse, jestli si nemyslí, že by to někomu mohlo vadit: „Z okresu už si stěžovali, ale to není moje starost.“ Vypadalo to, že za svou starost nepovažuje nic z toho, co by jeho starostí být mělo. Unaveně jsem ho požádal, aby mi předvedl ubikace. Nový sektor, který byl už před nějakým časem předurčen za tranzitní tábor pro maďarské Židy, stále nebyl dokončený; v dlouhých, páchnoucích barácích se tísnily tisíce žen, které tu sice nepobývaly dlouho, ale už teď byly bledé a vyhublé; na mnoho z nich se nedostalo místo, a tak musely spát venku v bahně; nebylo pro ně ani dost pruhovaných mundúrů, ale místo aby jim nechali jejich vlastní oblečení, vyhastrošili je do hadrů posbíraných v „Kanadě“; viděl jsem tu i ženy úplně nahé nebo oblečené jen v košili, z níž čouhaly zažloutlé, vyzáblé nohy, někdy umazané od výkalů. Nebylo divu, že si Jägerstab stěžoval! Höss neurčitě svaloval vinu na ostatní tábory, které prý kvůli nedostatku místa odmítají transporty. Celý den jsem procházel tábor, sektor za sektorem, barák za barákem; muži na tom nebyli o nic lépe než ženy. Nahlédl jsem do seznamů: s dodržováním základního pravidla kdo dřív přijde, ten dřív odejde se samozřejmě nikdo neobtěžoval; někteří nově příchozí tedy v táboře nestrávili dokonce ani čtyřiadvacet hodin, a už byli odesláni dál, kdežto jiní tu trčeli tři týdny, ztráceli síly a nakonec často umírali, čímž se ztráty ještě zvyšovaly. Jakmile jsem se ale dotkl nějakého problému, neúnavný Höss hned našel někoho, na koho to mohl svést. Bylo nabíledni, že jeho předválečnými lety formovaná mentalita není na takový úkol vůbec vhodná; ale nemohl za to jen on, byla to i chyba těch, kdo ho sem dosadili místo Liebehenschela, jenž by se podle toho mála, co jsem o něm věděl, této úlohy zhostil úplně jinak. Ták jsem po táboře běhal až do večera. Několikrát za den přišla krátká, osvěžující jarní přeháňka; sice spláchla prach, ale také ještě zhoršila utrpení vězňů, kteří seděli pod širým nebem, i když většina z nich se v první řadě snažila pochytat pár dešťových kapek a svlažit hrdlo. Druhý konec tábora halily plameny a dým, který se táhl dokonce až za poklidný Birkenwald. Ještě večer scházely nekonečné zástupy žen, dětí a starců z rampy dlouhou uličkou ohrazenou ostnatým drátem a směřovaly ke Kremas III a IV, kde pod břízami trpělivě čekaly, až na ně přijde řada, a vršky Birkenwaldu zalévalo překrásné světlo zapadajícího slunce, které donekonečna protahovalo stíny řad baráků, propůjčovalo temné šedi dýmu pableskující žluť z holandských obrazů, vrhalo na louže a kaluže něžné odlesky a barvilo cihlovou budovu velitelství živým, veselým odstínem oranžové, a já toho měl najednou dost, nechal jsem Hösse Hössem a vrátil jsem se do Haus, kde jsem strávil noc sepisováním rozčileného hlášení o zdejších nedostatcích. Když už jsem byl v tom, napsal jsem ještě jedno o maďarské části operace, a ve vzteku jsem bez váhání označil Eichmannův přístup za obstrukční. (Vyjednávání s maďarskými Židy už tenkrát běžela dva měsíce, nabídka nákladních aut tedy musela být stará měsíc, neboť má návštěva v Auschwitzu se odehrála několik dní před vyloděním v Normandii; Becher už si dlouho stěžoval na Eichmannův nevstřícný postoj, oběma nám připadalo, že jednání se vede čistě pro formu.) Eichmanna omezuje jeho logistické uvažování, psal jsem. Není schopen pochopit složitější cíle a počítat s nimi ve svém konání. A ze spolehlivého zdroje vím, že po těchto hlášeních, která jsem poslal přímo Pohlovi a Brandtovým prostřednictvím Reichsführerovi, si Pohl Eichmanna zavolal na WVHA a zpříma, tvrdě mu vynadal za stav přijímaných a za nepřijatelné množství mrtvých a nemocných; Eichmann však paličatě dál vedl svou, že za to zodpovídají Maďaři. Proti takové netečnosti se nedalo nic dělat. Trápilo mě to a mé tělo mi to ostatně dávalo znát: špatně, neklidně jsem spal, trápily mě nepříjemné sny, třikrát nebo čtyřikrát za noc jsem se probudil žízní nebo naopak potřebou močit a pak už jsem těžko usínal; ráno jsem se budil s ohavnou migrénou, která mě pak sužovala celý den a občas jsem kvůli ní musel přerušit práci, dát si studený obklad na čelo a na hodinku se natáhnout na pohovku. Přes všechnu únavu jsem se ale bál nocí: nevím, jestli mě víc sužovala vleklá nespavost, při níž se mi hlavou marně honily starosti, nebo sny, které byly čím dál tím děsivější. Tady je jeden z nich, který mi obzvlášť utkvěl: brémský rabín emigroval do Palestiny. Když se ale doslechl, že Němci zabíjejí Židy, nechtěl tomu uvěřit. Vydal se na německý konzulát a požádal o německé vízum, aby se na vlastní oči přesvědčil, zda se zvěsti zakládají na pravdě. Samozřejmě to s ním špatně dopadlo. Mezitím se scéna změnila: jsem odborníkem na židovské otázky a čekám, až mě přijme Reichsführer, který se ode mě chce cosi dozvědět. Jsem poměrně nervózní, protože je nabíledni, že nebude-li s mými odpověďmi spokojen, jsem vyřízený. Tato scéna se odehrává na velkém, ponurém zámku. S Himmlerem se scházím v jednom z pokojů; drobný, nenápadný mužík v dlouhém kabátě a s neodmyslitelným cvikrem mi tiskne ruku. Pak ho vedu dlouhou chodbou, jejíž stěny jsou plné knih. Ty knihy patrně patří mně, protože Reichsführer je knihovnou očividně nadšen a blahopřeje mi. Pak se ocitáme v jiné místnosti a hovoříme o tom, co se mnou chtěl probrat. O něco později jsme zřejmě někde venku, uprostřed hořícího města. Mé obavy z Heinricha Himmlera zmizely, cítím se s ním naprosto v bezpečí, zato mám teď strach z ohně a bomb. Musíme proběhnout přes hořící dvůr jakési budovy. Reichsführer mě bere za ruku: „Věřte mi. Ať se stane cokoliv, neopustím vás. Společně projdeme, nebo společně zhyneme.“ Netuším, proč mu takový Judelein, Židáček jako já, stojí za ochranu, ale věřím mu, vím, že to myslí upřímně, dokonce k tomu zvláštnímu muži pociťuji lásku.

Měl bych vám ale vyprávět o tom slavném vyjednávání. Neúčastnil jsem se ho přímo: jednou jsem se sešel s Kastnerem a Becherem v době, kdy Becher vyjednal jednu z těch soukromých dohod, nad kterými se Eichmann tolik rozčiloval. Velice jsem se však o ně zajímal, protože se při nich mimo jiné vyskytl i návrh dát určitý počet Židů takzvaně „k ledu“, to znamená poslat je na práci, aniž by předtím museli projít přes Auschwitz, a to by se mi velmi hodilo. Becher byl obchodnický synek, pocházel z hamburské smetánky, byl to kavalerista, který skončil jako důstojník u Reiter-SS a několikrát se na Východě vyznamenal, hlavně na začátku roku na donské frontě, kde byl také dekorován Německým křížem ve zlatě; poté zastával důležité logistické funkce na SS-Führungshauptamt, FHA, které mělo na starosti celé Waffen-SS. Když podloudným způsobem získal Manfred-Weiss Werke – nikdy o tom se mnou nemluvil, a o tom, jak to vlastně proběhlo, vím jen z literatury, ale zřejmě to celé začalo náhodou – Reichsführer mu dal za úkol dál vyjednávat s Židy, přičemž zároveň a nepochybně schválně zadal podobné instrukce Eichmannovi, aby rozdmýchal jejich rivalitu. A Becher toho mohl naslibovat hodně, Reichsführer na něj dal, ale s Oddělením pro židovské otázky neměl v podstatě nic společného a přímých pravomocí měl v této věci ještě méně než já, tedy žádné. Do této záležitosti byl zapletený kdekdo: skupinka nedisciplinovaných a uřvaných Schellenbergových kumpánů, někteří ještě z bývalého Amt IV, jako například Höttl, který si nechal říkat Klages a později pod dalším jménem vydal knihu, jiní z Canarisovy Abwehr, Gefrorener (alias dr. Schmidt), Durst (alias Winniger), Laufer (alias Schröder), ale možná si pletu skutečná jména s krycími, ještě tu byl ten protivný Paul Carl Schmidt, v budoucnu Paul Carrell, o kterém jsem se již zmínil a kterého si doufám nepletu s Gefrorenerem alias dr. Schmidtem, ale jisté to není. A Židé všem těm lidem odevzdávali peníze a šperky a všichni ti lidé je od nich brali buď jménem svých úřadů, nebo jen tak pro sebe, to se nedá zjistit; Gefrorener a jeho kolegové, kteří v březnu zadrželi Joela Branda, aby ho „ochránili“ před Eichmannem, po něm chtěli několik tisíc dolarů za to, že ho seznámí s Wislicenym, a než se začalo mluvit o těch nákladních autech, Wisliceny, Krumey a Hunsche dostali značné sumy. Já se s Brandem ovšem nikdy nesetkal, s tím jednal Eichmann, pak Brand narychlo odjel do Istanbulu a už se nevrátil. Jednou jsem v Majesticu viděl jeho manželku, která tam byla s Kastnerem, byla to dívka výrazně židovského vzezření, žádná krasavice, ale překypující odvahou, představil mi ji právě Kastner. Neví se přesně, čí nápad byla ta nákladní auta, Becher říkal, že na to přišel on, ale já jsem přesvědčený, že Reichsführerovi tu myšlenku vnukl Schellenberg, a pokud to skutečně byl Becherův nápad, pak ho Schellenberg rozvinul; v každém případě si Reichsführer na začátku dubna pozval Bechera a Eichmanna do Berlína (tohle mi nevyprávěl Eichmann, nýbrž Becher) a dal Eichmannovi rozkaz opatřit od Židů v rámci motorizace 8. a 22. jízdní divize SS zhruba deset tisíc nákladních automobilů. A odtud se odvíjí ona slavná historie obchodu, který byl nazván „Zboží za krev“, deset tisíc nákladních aut se zimní výbavou za milion Židů, historie, kvůli které byly a ještě budou popsány stohy papíru. K tomu, co už bylo řečeno, toho nemám mnoho co dodat: hlavní aktéři, Becher, Eichmann, manželé Brandovi a Kastner, válku přežili a podali o této události svědectví (chudáka Kastnera ovšem tři roky před Eichmannovým zatčením, v roce 1957, v Tel-Avivu zavraždili židovští extremisté – smutnou ironií je, že to bylo za jeho „spolupráci“ s námi). V jednom z článků návrhu předloženého Židům se upřesňovalo, že nákladní auta budou použita výhradně na východní frontě, proti Sovětům, ale nikoliv proti západním mocnostem; a tato auta samozřejmě nemohl poskytnout nikdo jiný než američtí Židé. Jsem si jistý, že Eichmann pochopil tento návrh doslovně, tím spíš, že velitel 22. divize, SS-Brigadeführer August Zehender, patřil mezi jeho dobré přátele: skutečně se domníval, že jde o motorizaci jednotek, a i když se mu nezamlouvalo, že by tolik Židů mělo „vyváznout“, chtěl svému příteli Zehenderovi pomoci. Jako kdyby pár nákladních aut mohlo zvrátit vývoj války. Kolik aut, tanků či letadel mohl vyrobit milion Židů, kdybychom jich kdy tolik měli v táborech? Podezírám sionisty a Kastnera především, že tu léčku okamžitě odhalili, jenže to byla léčka, která mohla posloužit i jejich zájmům, mohla jim získat čas. Byli to střízliví, realisticky uvažující lidé a museli vědět stejně dobře jako Reichsführer nejen to, že Německu žádná nepřátelská země deset tisíc nákladních aut neposkytne, ale navíc i to, že není země, která by byla schopna milion Židů přijmout. Já osobně spatřuji v onom upřesnění, že auta nebudou použita na Západě, Schellenbergův rukopis. Podle něho, jak jsem se dozvěděl od Thomase, existovalo už jen jediné řešení, a to zpřetrhat nepřirozené spojenectví mezi kapitalistickými demokraciemi a stalinisty a vytáhnout kartu evropské hradby proti bolševismu. Poválečná historie ostatně ukázala, že měl naprostou pravdu a jen předběhl svou dobu. Návrh s nákladními auty mohl znamenat ledacos. Člověk samozřejmě nikdy neví, mohl se stát zázrak, Židé a Spojenci mohli na obchod přistoupit, a pak by se oněch nákladních aut dalo snadno využít k rozdmýchání neshod mezi Rusy a angloamerickým blokem, dokonce je i dotlačit k roztržce. To byl možná Himmlerův sen; Schellenberg byl ovšem příliš velký realista na to, aby do takového scénáře vkládal naděje. On zřejmě celou věc vnímal mnohem jednodušeji: šlo o to, aby byl prostřednictvím Židů, kteří si zatím ještě uchovávali jistý vliv, vyslán diplomatický signál, že Německo je připraveno jednat o všem, o separátním míru, o ukončení vyhlazovacího programu, a pak by se podle reakce Angličanů a Američanů vidělo, jak se bude postupovat dál: zkrátka se jednalo o jakýsi pokusný balonek. A Spojenci si to tak také okamžitě vyložili, jak dokazuje jejich reakce: informaci o návrhu otiskli v novinách a vyzradili. Možná se také Himmler domníval, že pokud Spojenci návrh odmítnou, prokáže se tak, že jim na životech Židů nezáleží nebo že naše opatření dokonce tajně schvalují; a kdyby nic jiného, svalila by se tím částečně zodpovědnost na ně, namočili by se do toho stejně, jako už Himmler namočil Gauleiter a další režimní funkcionáře. Ať je to jak chce, Schellenberg a Himmler hráli dál a vyjednávalo se, jak známo, až do konce války, přičemž v sázce byli i nadále Židé; Becherovi Židé dokonce ve Švýcarsku zprostředkovali schůzku s Rooseveltovým člověkem McClellanem, čímž Američané porušili Teheránskou deklaraci, ale žádný výsledek z toho pro nás nevyplynul. Já sám už dlouho neměl s touto záležitostí co do činění; občas se ke mně přes Thomase či Eichmanna dostaly nějaké zprávy, ale to bylo vše. I v Maďarsku, jak už jsem se zmiňoval, jsem hrál okrajovou roli. O vyjednávání jsem se zajímal hlavně po návštěvě Auschwitzu, v době vylodění v Normandii, tedy začátkem června. Vídeňský starosta, čestný SS-Brigadeführer Blaschke, tehdy požádal Kaltenbrunnera o Arbeitjuden do továren, kterým se zoufale nedostávalo dělníků; a já v tom viděl příležitost, jak urychlit Eichmannova jednání – dalo se předpokládat, že Židé dodaní do Vídně by byli „dáni k ledu“ – a zároveň získat pracovní síly. V tomto směru jsem se tedy pokusil jednání ovlivnit. Tehdy mě právě Becher seznámil s Kastnerem, impozantním, stále dokonale elegantním člověkem, který s námi jednal jako rovný s rovnými a naprosto pohrdal vlastním životem, což mu proti nám dávalo jistou výhodu: nemohli jsme mu nahnat strach (snahy tu byly, SP a Maďaři ho několikrát zatkli). Posadil se, aniž ho k tomu Becher vyzval, ze stříbrné tabatěrky si vytáhl navoněnou cigaretu, nám nenabídl a bez dovolení si zapálil. Na Eichmanna podle jeho vlastních slov Kastnerův ledový klid a striktní ideologický postoj dělaly velký dojem a měl za to, že být to Němec, je z něho vynikající důstojník SS. „Tenhle Kastner uvažuje jako my,“ řekl mi jednou. „Myslí jen na biologický potenciál své rasy, byl by s to obětovat všechny staré, aby zachránil mladé, silné a ženy v plodném věku. Myslí na budoucnost rasy. Řekl jsem mu: ‚Kdybych já byl Žid, byl bych sionista, stejně fanatický sionista jako vy.‘“ Vídeňská nabídka Kastnera zaujala: v případě, že bude zajištěna bezpečnost oněch Židů, byl ochoten zaplatit. Vyřídil jsem tento návrh Eichmannovi, který zuřil, protože Joel Brand zmizel a o nákladních autech nikdo nic nevěděl. Mezitím Becher vyjednával na vlastní pěst, evakuoval – samozřejmě za peníze, zlato a zboží – skupinky hlavně rumunských Židů, Eichmann byl vzteky bez sebe, dokonce Kastnerovi zakázal s Becherem mluvit; Kastnerovi to samozřejmě bylo úplně jedno, ostatně Becher dostal ven i jeho rodinu. Vrcholně pohoršený Eichmann mi sdělil, že mu Becher ukázal jakýsi zlatý náhrdelník, který hodlal věnovat Reichsführerovi pro jeho milenku, sekretářku, které Himmler udělal dítě. „Becher má Reichsführera v hrsti, já už nevím, co mám dělat,“ skučel. Můj postup nakonec přece jen slavil jakýs takýs úspěch: Eichmann dostal 65 000 marek a trochu zatuchlou kávu, což považoval za zálohu na oněch pět milionů švýcarských franků, které požadoval, a osmnáct tisíc mladých Židů odjelo na práci do Vídně. Hrdě jsem o tom Reichsführera zpravil, ale odpovědi jsem se nedočkal. Einsatz už však stejně pomalu spěl ke konci, i když jsme to ještě nevěděli. Horthy, kterému zřejmě nahnalo strach vysílání BBC a americké diplomatické kabelogramy, které zachytily jeho tajné služby, si pozval Winkelmanna, aby se ho zeptal, co se děje s evakuovanými Židy, kteří jsou i nadále maďarskými občany; Winkelmann nevěděl, co na to říci, a tak si povolal pro změnu Eichmanna. Ten nám tuto scénu, jež mu připadala nesmírně komická, jednou večer v baru hotelu Majestic převyprávěl; byl u toho Wisliceny s Krumeyem a také Trenker, budapešťský BdS, sympatický Rakušák, který se přátelil s Höttlem. „Vozíme je na práci, odpověděl jsem mu,“ vyprávěl Eichmann se smíchem. „A on se dál nevyptával.“ S touto poněkud vyhýbavou odpovědí se ovšem Horthy nespokojil: 30. června odložil evakuaci Budapešti, která měla začít den nato; o několik dní později ji úplně zakázal. Eichmannovi se přes zákaz ještě povedlo vyklidit internační tábory Kistarcza a Szarva: to bylo však jen gesto. Evakuace skončily. Následovala ještě dohra: Horthy odvolal Endreho a Bakyho, ale na nátlak Německa je musel vrátit do funkcí; ještě později, na konci srpna, sesadil Sztójaye a nahradil ho konzervativně smýšlejícím generálem Lakatosem. To už jsem ale v Maďarsku dlouhou dobu nebyl: nemocný a vysílený jsem se vrátil do Berlína, kde jsem se totálně zhroutil. Eichmannovi a jeho kolegům se povedlo evakuovat čtyři sta tisíc Židů; z těch se pro nasazení v průmyslu hodilo sotva padesát tisíc (a k tomu oněch vídeňských osmnáct tisíc). Ta neschopnost, házení klacků pod nohy, ta zlovolnost mě děsila a lekala. Eichmannovi se mimochodem nevedlo o nic lépe než mně. Naposledy jsem se s ním sešel u něj v kanceláři na začátku července, těsně před svým odjezdem: byl nadšený, ale zároveň v něm hlodaly pochybnosti. „Obersturmbannführere, Maďarsko, to je moje mistrovské dílo. I přesto, že tu musíme skončit. Víte, kolik zemí už jsem zbavil Židů? Francii, Holandsko, Belgii, Řecko, část Itálie a část Chorvatska. Samozřejmě Německo, ale tam to bylo snadné, tam šlo jen o technickou, dopravní otázku. Neúspěch mě potkal jedině v Dánsku. Ale tady jsem dal víc Židů Kastnerovi, než mi jich v Dánsku upláchlo. Co to je, tisíc Židů? Kapka v moři. Teď už jsem si jistý, že se z toho Židé nevzpamatují. Tady to šlo skvěle, Maďaři nám je strkali jako zkyslé pivo, skoro se to nedalo stihnout. Škoda, že jsme s tím museli přestat, ale možná budeme moci zase navázat.“ Mlčky jsem ho poslouchal. Tváří mu cukal silnější tik než obvykle, drbal se na nose, kroutil krkem. Přes ta vychloubačná slova působil velmi zdeptaně. Náhle se mě zeptal: „A co já, když se to takhle seběhlo? Co bude se mnou? Co bude s mou rodinou?“ Několik dní předtím zachytilo RSHA vysílání newyorského rozhlasu, v němž se uváděly počty Židů zabitých v Auschwitzu, a cifry se blížily skutečnosti. Eichmann o tom musel vědět, a určitě věděl i to, že jeho jméno figuruje na veškerých seznamech, které si naši nepřátelé vedou. „Mám být upřímný?“ zeptal jsem se zvolna. – „Ano,“ řekl Eichmann. „Dobře víte, že přes všechny neshody jsem si vašeho úsudku vždy vážil.“ – „Jestli prohrajeme válku, jste vyřízený.“ Vztyčil hlavu: „To vím. Nepředpokládám, že bych přežil. Jestli prohrajeme, vpálím si kulku do hlavy a budu hrdý na to, že jsem svůj úkol pro SS splnil. Ale co když neprohrajeme?“ – „Když neprohrajeme,“ vyslovil jsem ještě pomaleji, „budete si muset najít něco nového. Takhle přece nemůžete pokračovat donekonečna. Po válce bude Německo jiné, hodně věcí se změní, přijdou nové úkoly. Budete se jim muset přizpůsobit.“ Eichmann nic neříkal; rozloučil jsem se a vrátil se do Astorie. Kromě nespavosti a migrény mě začaly sužovat silné záchvaty zimnice, které přicházely náhle a stejně náhle mizely. A o zbytek sil mě připravila návštěva těch dvou čmuchalů, Clemense a Wesera, kteří za mnou bez ohlášení dorazili do hotelu. „Co vy tady chcete?“ obořil jsem se na ně. – „Jen jsme si s vámi chtěli popovídat, Obersturmbannführere,“ řekl Weser, nebo možná Clemens, už nevím. „A o čem chcete mluvit?“ zeptal jsem se podrážděně. „Ta věc je uzavřená.“ – „Právě že ne,“ oponoval jeden z nich, myslím, že Clemens. Oba dva si sundali klobouky a bez dovolení se posadili, Clemens do rokokového křesílka, které bylo na jeho obrovskou postavu příliš malé, Weser na dlouhou pohovku. „Vy jste z toho venku, to ano, a my to naprosto respektujeme. Ale vyšetřování vražd neskončilo. Tak například dál pátráme po vaší sestře a těch dvojčatech.“ – „Představte si, Obersturmbannführere, že nám Francouzi poslali značku toho oblečení, co se našlo. V koupelně, vzpomínáte si? A to nás dovedlo až k jednomu známému krejčímu, Pfabovi. Už jste si někdy u Herr Pfaba objednával oblek, Obersturmbannführere?“ Usmál jsem se: „Samozřejmě. Je to jeden z nejlepších berlínských krejčích. Rád bych vás ovšem upozornil, že pokud mě budete dále vyslýchat, požádám Reichsführera, aby vás nechal odvolat pro porušení subordinace.“ – „Ale ale!“ vykřikl Weser. „Vyhrožovat nám nemusíte, Obersturmbannführere. My proti vám nic nemáme. Jen vás chceme dál vést jako svědka.“ – „Přesně tak,“ potvrdil Clemens zvučným hlasem. „Jako svědka.“ Podal Weserovi notes, ten v něm zalistoval, pak mu jej vrátil a ukázal mu jednu stránku. Clemens cosi přečetl a pak notes vrátil Weserovi. „Francouzská policie,“ zašeptal Weser, „objevila závěť zesnulého Herr Moreaua. Mohu vám ihned sdělit, že v ní nejste zmíněn. Vaše sestra také ne. Herr Moreau zanechává vše, svůj majetek, firmy i dům, těm dvojčatům.“ – „A to nám připadá prapodivné,“ zabručel Clemens. – „Přesně tak,“ pokračoval Weser. „Podle toho, co se nám podařilo zjistit, jsou to přece jen cizí děti, možná z rodiny vaší matky, možná ani to ne, ale z jeho rodiny každopádně nepocházejí.“ Pokrčil jsem rameny: „Už jsem vám řekl, že jsme se s Moreauem nesnášeli. Nepřekvapuje mě, že mi nic nenechal. Ale neměl děti ani příbuzenstvo. Zřejmě mu ta dvojčata přirostla k srdci.“ – „Řekněme, že ano,“ připustil Clemens. „Dobrá. Nicméně: možná jsou svědky zločinu, získala dědictví a zmizela, a to díky vaší sestře, která se zřejmě nevrátila do Německa. Nemohl byste nám to trochu objasnit? I když s tím nemáte vůbec nic společného.“ – „Meine Herren,“ odpověděl jsem a odkašlal si, „už jsem vám řekl vše, co vím. Jestli jste přijeli do Budapešti, jen abyste mě požádali o tohle, marníte čas.“ – „Víte,“ podotkl žlučovitě Weser, „my nikdy tak docela nemarníme čas. Něco užitečného si z toho vždycky odneseme. A kromě toho si s vámi moc rádi povídáme.“ – „Přesně tak,“ vyhrkl Clemens. „Je to milé. Budeme v tom ostatně pokračovat.“ Nic jsem neříkal, chladně jsem si je prohlížel a zároveň mě jímala hrůza, neboť mi bylo jasné, že ti dva kašpaři jsou přesvědčeni o mé vině, že mě nepřestanou mořit a že je potřeba něco dělat. Ale co? Na protesty jsem byl příliš slabý. Zeptali se mě ještě na několik podrobností týkajících se sestry a jejího muže a já jim nepřítomně odpovídal. Pak vstali a měli se k odchodu. „Obersturmbannführere,“ prohlásil Clemens s kloboukem už nasazeným, „jednat s vámi, to je opravdová radost. Jste rozumný člověk.“ – „Upřímně doufáme, že jsme se neviděli naposledy. Hodláte se do Berlína vrátit brzy? Tak to se nelekněte; už to tam není jako dřív.“

Weser měl pravdu. Do Berlína jsem se vrátil druhý červencový týden, abych podal hlášení o své činnosti a vyžádal si další pokyny, a zjistil jsem, že Reichsführerův úřad a kanceláře RSHA byly při březnových a dubnových náletech těžce poškozeny. Prinz-Albrecht Palais vzal při soustředěném bombardování úplně zasvé; z SS-Haus zbyla jen část a má kancelář se opět musela přestěhovat do další z budov ministerstva vnitra. Celé jedno křídlo sídla Staatspolizei lehlo popelem, po zdech se klikatily široké praskliny, vytlučená okna byla zabedněná prkny; většina oddělení a sekcí se přestěhovala na předměstí či dokonce do okolních vesnic. Häftlinge ještě stále malovali chodby a schodiště a odklízeli suť ze zničených kanceláří; mnozí z nich mimochodem při náletu na začátku května zahynuli. Lidem, kteří zůstali ve městě, se nežilo lehce. Voda téměř netekla, vojáci jí do domácností roznášeli dva kbelíky na den, nefungovala elektřina ani plyn. Úředníci, kteří i nadále podnikali úmorné cesty do práce, si přes ústa vázali šátky, aby nemuseli dýchat věčný kouř z požárů. Ženy, poslušné Goebbelsovy vlastenecké propagandy, už nenosily klobouky ani příliš elegantní šaty; ty, které se na ulici odvážily nalíčené, obvykle dostaly vyčiněno. Masivní nálety o několika stech letadlech už se nějakou dobu nekonaly; mosquita ovšem podnikala menší, nepředvídatelné a únavné akce. Konečně jsme na Londýn vypálili první rakety, nikoliv ty Speerovy a Kammlerovy, ale malé střely Luftwaffe, které Goebbels pojmenoval V-l, Vergeltungswaffen, „odvetné zbraně“; na morálku Angličanů ovšem zapůsobily jen mizivě, ještě méně než na morálku našich vlastních lidí, které až příliš ubíjelo bombardování ve středním Německu a katastrofální zprávy z fronty, úspěch vylodění v Normandii, obsazení Cherbourgu, ztráta Monte Cassina a na konci května pád Sevastopolu. Strašlivý sovětský průlom v Bělorusku sice Wehrmacht ještě tajila a tušil o něm jen málokdo – i když se o něm už mezi lidmi šuškalo –, ale já o něm věděl všechno, zejména to, že během tří týdnů se Rusové dostali až k moři, že skupina armád Sever je odříznutá na Baltu a skupina armád Střed už vůbec neexistuje. V této ponuré atmosféře mě Brandtův pobočník Grothmann přijal chladně, téměř pohrdavě, jako kdyby z nevalných výsledků maďarského Einsatzu vinil spíš mě, a já ho nechal mluvit, protože na to, abych se ohrazoval, jsem byl příliš demoralizovaný. Sám Brandt pobýval s Reichsführerem v Rastenburgu. Má pracovní skupina byla v rozkladu, nikdo si nebyl příliš jistý, kam se obrátit nebo co dělat. Speer se se mnou po nemoci vůbec nesnažil spojit, zato jsem neustále dostával kopie jeho rozčilených dopisů Reichsführerovi: od začátku roku už Gestapo zatkla za různé přečiny přes tři sta tisíc osob, z toho dvě stě tisíc zahraničních dělníků, kteří měli posílit stavy táborových vězňů; Speer Himmlera nařkl, že mu pytlačí mezi jeho pracovními silami, a hrozil, že s tím půjde za Führerem. U nás ostatních zúčastněných se hromadily kritické připomínky a stížnosti, a to zejména z Jägerstabu, kde měli pocit, že jsou záměrně poškozováni. Na naše vlastní dopisy a žádosti jsme dostávali samé vyhýbavé odpovědi. Mně to bylo ale jedno, já se poštou jen probíral a rozuměl jsem z ní sotva polovině. V hromadě dopisů, která mě tu čekala, byl i jeden od soudce Baumanna: nedočkavě jsem roztrhl obálku, vytáhl z ní lístek s povšechnou zdvořilou poznámkou a jakousi fotografii. Byla to zvětšenina starého, zrnitého, lehce rozmazaného a přesvětleného snímku; na fotografii byli jezdci v zasněžené krajině, na sobě měli uniformy všeho druhu, kovové přilby, námořní brigadýrky, astrachánové čepice; jednoho z nich, člověka v dlouhém kabátě s důstojnickými výložkami, Baumann označil křížkem; drobná oválná tvář byla naprosto nezřetelná a vůbec se nedala rozeznat. Na zadní stranu Baumann poznamenal: KURONSKO, POD WOLMAREM, 1919. Z jeho několika zdvořilých slov jsem se nic víc nedozvěděl.

Při náletech mi přálo štěstí: můj byt to přečkal. Žádné z oken opět nevydrželo, sousedka je jakž takž zatloukla prkny a voskovaným plátnem; vysypala se i skla příborníku v obývacím pokoji, podlaha popraskala a lustr se utrhl; v ložnici to odporně páchlo kouřem, neboť sousední byt vyhořel – oknem do něj vlétla zápalná bomba; bydlet se tu ale dalo a dokonce tu bylo čisto: sousedka, Frau Zempkeová, všechno umyla, očouzené stěny nechala vymalovat, na kredenci stály v řadě vycíděné petrolejky, v koupelně nebylo k hnutí pro jeden barel a několik kanystrů s vodou. Otevřel jsem dveře na balkon a všechna okna, která nebyla přitlučená napevno, abych si užil podvečerního slunce, a sešel jsem dolů k Frau Zempkeové; dal jsem jí za tu pomoc peníze – určitě by bývala dala přednost maďarským klobásám, ale na to jsem jako obvykle zapomněl – a také potravinové lístky, aby mi mohla vařit; vysvětlila mi, že lístky mi moc nepomohou, obchod, na který byly většinou vedené, totiž už neexistoval, ale jestli jí dám ještě nějaké peníze, nějak to už zařídí. Opět jsem vyšel nahoru. Přitáhl jsem si ke dveřím na balkon křeslo, byl krásný letní večer, téměř z poloviny okolních domů nezbylo nic než prázdné, němé fasády nebo hromady suti a já tu apokalyptickou krajinu dlouze pozoroval, v parku pod naším domem vládlo ticho, všechny děti byly zřejmě už na venkově. Abych si užil toho ticha a klidu, ani jsem si nepustil hudbu. Frau Zempkeová mi přinesla salám, chléb a trochu polévky; omlouvala se, že nic lepšího nesehnala, ale mně to úplně stačilo, v kantýně Staatzpolizei jsem si koupil pivo, teď jsem s chutí jedl a pil a nechal se unášet zvláštní představou, že sedím na plovoucím ostrůvku, v klidném útočišti uprostřed katastrofy. Uklidil jsem nádobí, nalil jsem si pořádnou sklenici špatné pálenky, zapálil si cigaretu, opět se posadil a v kapse jsem nahmatal obálku od Baumanna. Nevytáhl jsem ji ale hned, sledoval jsem proměny večerního světla na troskách, dlouhé, šikmé paprsky, které barvily omítku fasád dožluta, pronikaly zejícími okenními otvory a ozařovaly změť zuhelnatělých trámů a zborcených příček. V některých bytech byly ještě znát stopy někdejšího života: zarámovaná fotografie či reprodukce na zdi, potrhané tapety, stůl s červenobíle kostkovaným ubrusem napůl visící nad propastí, keramické roury od kamen zapuštěné ve stěnách jednotlivých podlaží, i když podlahy už zmizely. Tu a tam v troskách dál žili lidé: občas se v okně či na balkoně dalo zahlédnout pověšené prádlo či květináč, z komína se kouřilo. Slunce se rychle sklánělo za zborcené domy a vrhalo ohromné, obludně deformované stíny. Vida, říkal jsem si, v co se scvrkla metropole naší tisícileté říše; a ať se stane, co se stane, na její obnovu nám nebude stačit celý život. Pak jsem si k ruce přinesl několik petrolejek a vytáhl fotografii z kapsy. Musím se přiznat, že na mě z toho obrázku šel děs: usilovně jsem si ho prohlížel, ale toho člověka jsem nepoznával; z jeho tváře byla pod brigadýrkou vidět jen bílá skvrna, která nebyla tak docela beztvará, dal se rozeznat nos, ústa, obě oči, zcela ale postrádala rysy, cokoliv výrazného, ten obličej by mohl patřit komukoliv, a já jsem popíjel kořalku a nechápal, jak to, že při pohledu na tuhle nekvalitní a špatně reprodukovanou fotografii nemohu okamžitě a bez váhání říci: ano, to je můj otec, nebo: ne, to není můj otec, ty pochybnosti mi připadaly nesnesitelné, dopil jsem sklenku a nalil si další, neustále jsem přitom zkoumal fotografii, pátral jsem v paměti, abych z ní vylovil útržky vzpomínek na otce, na to, jak vypadal, ale podrobnosti jako by splývaly a unikaly mi, ta bílá skvrna na fotografii je odpuzovala, jako by šlo o dva stejné póly magnetu, rozkládala je a leptala. Žádný otcův obrázek jsem neměl: matka nedlouho po jeho odchodu všechny zničila. A teď mi tahle nejasná, neuchopitelná fotografie ničila i to, co zbývalo ze vzpomínek, a nahrazovala jeho živoucí přítomnost rozmazaným obličejem a uniformou. Vzteky bez sebe jsem fotografii roztrhal na kusy a hodil z balkonu. Vyprázdnil jsem sklenici a nalil si znovu. Potil jsem se, nejraději bych vyskočil z kůže, která byla mému hněvu a úzkosti příliš malá. Svlékl jsem se, ani jsem nesfoukl plamínky lamp a nahý jsem se opět posadil před otevřené balkonové dveře. Přirození a šourek jsem svíral v ruce, jako bych někde na louce našel zraněného vrabčáka, pil jsem skleničku za skleničkou a zuřivě kouřil; když byla láhev prázdná, popadl jsem ji za hrdlo a odhodil ji kamsi daleko k parku; bylo mi jedno, jestli někdo zrovna půjde po ulici. Nejradši bych na ulici naházel všechno, vyprázdnil byt, vyházel nábytek. Zašel jsem si opláchnout obličej, zvedl jsem petrolejku a prohlížel se v zrcadle: byl jsem bledý, strhaný, připadalo mi, že se mi tvář roztéká jako vosk měknoucí žárem mé šerednosti a nenávisti, oči se mi leskly jako dva černé oblázky zasazené doprostřed těch příšerných a nesmyslných tvarů, nic už nedrželo pohromadě. Rozmáchl jsem se a mrštil lampou proti zrcadlu, zrcadlo se roztříštilo, horký petrolej vyšplíchl a spálil mi rameno a krk. Vrátil jsem se do pokoje a stočil se na pohovce do klubíčka. Třásl jsem se, zuby mi jektaly. Nevím, jak se mi podařilo dostat se do postele, nejspíš jen proto, že jsem umíral zimou, zavrtal jsem se do peřin, ale moc to nepomohlo. Kůže mě brněla, po zádech mi běhal mráz, zátylek mi svírala křeč tak nepříjemná, až jsem sténal, a všechny tyto pocity se na mě valily v prudkých vlnách, strhávaly mě do temně zelených bouřlivých vod, každou chvíli jsem si myslel, že to už horší být nemůže, a pak mě další vlna spláchla někam, kde mi předešlé pocity a bolest připadaly téměř příjemné, dětsky zveličené. V ústech jsem měl sucho, nemohl jsem vymanit jazyk z husté mázdry, která ho věznila, ale zvednout se a dojít si pro vodu jsem nedokázal. Dlouho jsem takto bloudil horečnatou džunglí a sužovaly mě mé dávné utkvělé představy: spolu se zimnicí a křečemi mi tělem probíjela jakási zuřivá erotická touha, řitní otvor mě svědil, měl jsem bolestivou erekci, ale nebyl jsem schopný si jakkoliv ulevit, měl jsem pocit, že se ukájím rukou plnou střepů, a tak jsem tohle i všechno ostatní nechal volně plynout. Chvílemi mě tyto drsné a protichůdné proudy odnesly do spánku, protože mou mysl zachvátily úzkostné představy, byl jsem malý a nahý chlapeček, dřepěl jsem ve sněhu a kadil, a když jsem zvedl hlavu, zjistil jsem, že kolem mě stojí jezdci s kamennými tvářemi a v kabátech ze světové války, ale místo pušek měli dlouhé oštěpy a mlčky mě za tu nepřístojnost soudili, chtěl jsem utéct, ale nešlo to, semkli se kolem do kruhu, a já z té hrůzy začal šlapat ve vlastních hovnech a celý jsem se od nich umazal, od skupinky se oddělil jeden z jezdců s nezřetelnými rysy a blížil se ke mně. Ale tenhle výjev zmizel, zřejmě jsem do spánku a těch dusivých snů upadal a zase se z nich nořil, jako když plavec na moři překonává oběma směry předěl mezi vodou a vzduchem, občas jsem se vrátil do svého zbytečného těla, které bych nejradši svlékl jako promočený kabát, a vzápětí jsem opět vlétl do dalšího nepřehledného, zmateného příběhu, v němž mě pronásledovala cizí policie, naložili mě do antona, který jel po útesu, už si to příliš nepamatuji, byla tam nějaká vesnice s kamennými domečky stupňovitě uspořádanými na stráni a kolem pinie a keře, možná to bylo v Provence, a já zatoužil po domku v té vesnici a po klidu, který bych v něm mohl najít, a po dlouhých peripetiích se situace skutečně vyřešila, hroziví policisté zmizeli, já si koupil nejníže položený domek ve vsi se zahrádkou a s verandou a s piniovým hájkem kolem, ach, jak roztomile barvotiskové, a pak byla noc a z nebe pršely hvězdy, růžově a rudě žhnoucí meteority, které padaly zvolna, kolmo dolů, jako pohasínající jiskry ohňostroje, jako široká měňavá opona, sledoval jsem je, první z těch vesmírných projektilů se dotkly země a tam, kde dopadly, začaly růst zvláštní květiny, organismy křiklavých barev, červené a bílé a skvrnité, byly kožnaté a mastné jako chaluhy, šílenou rychlostí se rozrůstaly a mířily k nebi, do několikasetmetrové výšky, a vystřelovaly oblaka semen, z nichž se rodily podobné rostliny, které se pnuly kolmo vzhůru, ale přitom silou svého nezadržitelného růstu drtily všechno kolem, stromy, domy, auta, a já to s úděsem pozoroval, teď už obří rostliny bujely všude, kam jsem dohlédl, a šířily se do všech směrů, a já pochopil, že tahle událost, která mi ze začátku připadala zcela neškodná, je ve skutečnosti konečná katastrofa, že tyhle organismy z vesmíru našly na naší zemi a v naší atmosféře prostředí, které jim dokonale prospívalo, a tak se množily šílenou rychlostí, zabíraly veškerý volný prostor a slepě, bez zášti, jen silou svých životních reflexů a růstu ničily vše kolem sebe, nic je nedokázalo zastavit, a bylo jasné, že během několika dní pod nimi země zmizí, tyhle žravé rostliny vymažou vše, z čeho sestával náš život, naše dějiny a civilizace, byla to hloupost, nešťastná náhoda, ale na vymýšlení odvety nebyl čas, lidstvo spělo k záhubě. Mihotavé meteority padaly dál, nepříčetně, zběsile oživlé rostliny rostly k nebi, snažily se zaplnit celou pro ně tak opojnou atmosféru. A v tu chvíli, ale možná to bylo až později, když jsem se z toho snu probíral, jsem pochopil, že je to správné, že takový je zákon všeho živého, že každý organismus chce jen žít a množit se, že v tom není nic záludného, že bakterie tuberkulózy, které rozežraly plíce Pergolesimu a Purcellovi, Kafkovi a Čechovovi, k nim nechovaly žádnou zášť, že svým hostitelům nechtěly uškodit, že to byl jen zákon přežití a vývoje, bylo to totéž, jako když my proti těmto bakteriím bojujeme léky, které den co den objevujeme, není v tom nenávist, jen touha po přežití, a tak celý náš život stojí na vraždění jiných stvoření, která by také chtěla žít, zvířat a rostlin, které pojídáme, hmyzu, který hubíme, ať už jsou to tvorové skutečně nebezpeční, jako štíři a blechy, nebo jen obtížní, jako mouchy, ta metla lidstva, kdo z nás nikdy nezabil mouchu, která ho svým bzučením vyrušovala při čtení, to není žádná krutost, jen zákon života, jsme silnější než jiní živí tvorové a můžeme dle libosti rozhodovat o jejich životě a smrti, krávy, kuřata i obilné klasy jsou na světě, aby nám sloužily, a je normální, že k sobě navzájem se chováme stejně, že každé lidské společenství chce vyhubit ty, se kterými soupeří o zemi, o vodu, o vzduch, proč bychom vlastně měli zacházet lépe s Židem než s krávou či bacilem tuberkulózy, když si to můžeme dovolit, a kdyby si to mohl dovolit Žid, naložil by s námi či s někým jiným stejně, jen aby sám přežil, to je zákon všehomíra, věčná válka všech proti všem, a já vím, že na téhle myšlence není nic originálního, že je to v podstatě biologická a společenská Darwinova teorie v kostce, ale tu noc mě v horečkách svou pravdivostí zasáhla jako nikdy předtím či potom, ještě podpořená oním snem, ve kterém lidstvo podlehlo jinému organismu s větší životní silou, a já samozřejmě pochopil, že toto pravidlo platí pro všechny, že kdyby se ukázalo, že jiní jsou silnější než my, že by nám provedli totéž, co jsme my provedli jiným, a že proti těmto tlakům jsou ony křehké zábrany, které lidé staví, aby jimi ovlivňovali život společenství, spravedlnost, morálka, etika, málo platné, že sebemenší strach, jen o maličko silnější instinkt je rozmetá jako hradbu ze slámy, ale i to, že kdo učinil první krok, nesmí počítat s tím, že až dojde řada na ostatní, budou ctít právo a spravedlnost, a já měl strach, protože jsme prohrávali válku.

Nechal jsem okna otevřená a do bytu se vkrádal úsvit. V návalech horečky jsem si postupně začal uvědomovat vlastní tělo i promáčené přikrývky, do kterých bylo zabalené. Nakonec mě úplně probrala naléhavá potřeba. Netuším jak, ale povedlo se mi dovléci až do koupelny, kde jsem se posadil na mísu a dlouhým, jakoby nekonečným proudem průjmu jsem se vyprázdnil. Když jsem konečně skončil, jakž takž jsem se utřel, ponořil ušmudlanou skleničku, ve které jsem míval kartáček na zuby, přímo do kbelíku a lačně hltal tu nedobrou vodu, která mi chutnala jako z toho nejprůzračnějšího pramene; ale na to, abych zbytkem vody z kbelíku spláchl mísu plnou exkrementů (splachování už dlouho nefungovalo), mi síly nestačily. Vrátil jsem se do postele, vyčerpaný tím úsilím jsem se stočil pod přikrývku a zuřivě, dlouze drkotal zuby. Za nějakou dobu kdosi zaklepal na dveře: musel to být Piontek, který na mě obvykle čekával na ulici, ale neměl jsem sílu vstát. Horečka přicházela a odcházela, hned byla suchá a téměř příjemná, vzápětí jako kdyby se ve mně rozpálila pec. Několikrát zvonil telefon, každé zazvonění se mi zarylo do ušních bubínků jako nůž, ale nedokázal jsem telefon ani zvednout, ani ho vypojit. Žízeň se okamžitě vrátila a zaměstnala většinu mé pozornosti, která se momentálně odpoutala téměř ode všeho a nevzrušeně, jakoby zvenčí se věnovala mým příznakům. Věděl jsem, že jestli nic nepodniknu a jestli nikdo nepřijde, tak v téhle posteli, v kalužích moči a výkalů umřu, nedokážu vstát, brzy si nadělám pod sebe. Tahle představa mě ale nijak netrápila, nebudila ve mně ani lítost, ani strach, jen jsem opovrhoval tím, co se ze mě stalo, a nepřál jsem si ani aby to přestalo, ani aby to pokračovalo. Uprostřed tohoto chorého blouznění, už za plného denního světla, se náhle otevřely dveře a vešel Piontek. Považoval jsem ho za další halucinaci, a když na mě promluvil, zmohl jsem se jen na prostoduchý úsměv. Došel až k posteli, sáhl mi na čelo, zřetelně pronesl „Do prdele,“ a zavolal Frau Zempkeovou, která ho sem nejspíš pustila. „Přineste něco k pití,“ nakázal jí. Pak jsem ho slyšel telefonovat. Vrátil se ke mně: „Slyšíte mě, Herr Obersturmbannführer?“ Přikývl jsem. „Zavolal jsem do úřadu. Přijde se na vás podívat doktor. Pokud tedy radši nechcete odvézt do nemocnice.“ Zavrtěl jsem hlavou. Frau Zempkeová se vrátila se džbánem vody; Piontek nalil do sklenice, zvedl mi hlavu a dal mi trochu napít. Polovina vody se mi vylila na prsa a na přikrývku. „Ještě,“ řekl jsem. Vypil jsem několik dalších skleniček, a to mě probralo. „Děkuji,“ řekl jsem. Frau Zempkeová zavřela okna. „Nechte otevřeno,“ poručil jsem jí. – „Chcete něco k jídlu?“ zeptal se Piontek. – „Ne,“ odpověděl jsem a klesl na propocený polštář. Piontek otevřel skříň, vytáhl čisté povlečení a pustil se do přestýlání postele. Suché povlečení bylo čisté, ale pro mou náhle mimořádně přecitlivělou kůži příliš drsné, nemohl jsem najít pohodlnou polohu. Za chvíli dorazil lékař SS, Hauptsturmführer, kterého jsem neznal. Důkladně mě prohlédl, prohmatal, poslechl si mě – chladný kov stetoskopu mě pálil do kůže –, změřil mi teplotu a proklepal hruď. „Měl byste být v nemocnici,“ prohlásil nakonec. – „Já nechci,“ ohradil jsem se. Zachmuřil se: „Má se o vás kdo postarat? Injekci vám dám hned, ale budete muset brát léky a pít ovocné šťávy a vývar.“ Piontek si šel promluvit s Frau Zempkeovou, která sešla dolů, pak se zase vrátila a řekla, že se o to postará. Lékař mi vysvětlil, co mi je, ale já mu buď vůbec nerozuměl, nebo jsem to hned zapomněl, zkrátka jsem si z jeho diagnózy nic nezapamatoval. Dal mi strašlivě bolestivou injekci. „Zítra zase přijdu,“ řekl. „A jestli vám neklesne teplota, nechám vás odvézt do nemocnice.“ – „Já nechci do nemocnice,“ blábolil jsem. – „Ujišťuji vás, že je mi to naprosto jedno,“ opáčil přísně. Pak odešel. Piontek se tvářil stísněně. „Tak, já teď, Herr Obersturmbannführer, zkusím sehnat to, co bude potřebovat Frau Zempkeová.“ Přikývl jsem a i Piontek zmizel. O něco později se objevila Frau Zempkeová s miskou vývaru a přinutila mě spolknout několik lžic. Vlažná tekutina mi vytekla z úst, kapala mi po bradě zarostlé drsným strniskem, Frau Zempkeová mě trpělivě otřela a zkusila to znovu. Lékař mi sice pomohl se vymočit, ale teď mě opět popadla kolika; pobyt v Hohenlychenu mě v tomto ohledu odnaučil veškerému studu, s omluvou jsem Frau Zempkeovou požádal, zda by mi nepomohla, a tahle postarší žena to beze stopy znechucení udělala, jako kdyby se starala o děcko. Pak mě nechala o samotě a já se zabořil do přikrývek. Připadal jsem si lehký a klidný, ta injekce mi zřejmě trochu ulevila, ale zcela mi scházela energie, už jen přemoci tíhu peřiny a zvednout ruku bylo nad moje síly. Nevadilo mi to, poklidně jsem se ponořil do horečky a jemného letního světla, do modrého, prázdného, pokojného nebe, které plnilo čtverce otevřených oken. V duchu jsem k sobě přitahoval nejen přikrývky, ale celý byt, balil jsem se do něj, konejšivě hřál jako děloha, z níž jsem už nikdy nechtěl ven, byl to šerý, tichý, pružný ráj, v němž byl jediným pohybem tlukot srdce a proudící krev, nesmírná organická symfonie, nepotřeboval jsem Frau Zempkeovou, ale placentu, koupal jsem se ve vlastním potu jako v plodové vodě a přál jsem si, aby zrození nikdy nepřišlo. Ohnivým mečem, jenž mě z tohoto Edenu vyhnal, byl Thomasův hlas: „No nazdar, ty vypadáš.“ I on mě podepřel a dal mi trochu napít. „Měl bys být v nemocnici,“ řekl jako ostatní. „Já do nemocnice nechci,“ opakoval jsem hloupě a paličatě. Rozhlédl se, vyšel na balkon a zase se vrátil. „Co budeš dělat, když začne poplach? Do krytu se v životě nedostaneš.“ – „To je mi jedno.“ – „Tak se aspoň nastěhuj ke mně. Bydlím teď ve Wannsee, tam bys měl klid. Moje služka se o tebe postará.“ – „Ne.“ – Pokrčil rameny: „Jak chceš.“ Znovu se mi chtělo močit, a tak jsem využil jeho přítomnosti a požádal ho o asistenci. Snažil se se mnou ještě mluvit, ale neodpovídal jsem mu. Nakonec odešel. Chvíli po něm mě přišla obskakovat Frau Zempkeová; s nevrlou lhostejností jsem ji nechal, ať si dělá, co chce. Ten večer se u mě doma objevila Helena. U dveří si odložila kufřík; potom se na mě upřeně zadívala, zvolna si vytáhla jehlici z klobouku a potřásla dlouhými, lehce zvlněnými světlými vlasy. „Co tady chcete?“ obořil jsem se na ni. – „Thomas mi to řekl. Přišla jsem se o vás postarat.“ – „Já nechci, aby se o mě někdo staral,“ odsekl jsem mrzutě. „Stačí mi Frau Zempkeová.“ – „Frau Zempkeová má rodinu a nemůže tu s vámi být pořád. Já tu s vámi zůstanu, dokud se vám neudělá líp.“ Probodával jsem ji nevlídným pohledem: „Vypadněte!“ Posadila se k posteli a vzala mě za ruku; chtěl jsem se jí vytrhnout, ale neměl jsem na to sílu. „Vždyť celý hoříte.“ Vstala, svlékla si svetr, přehodila ho přes opěradlo, pak zašla namočit ručník a položila mi ho na čelo. Mlčky jsem to strpěl. „V práci už stejně nejsem moc platná,“ prohlásila. „Můžu si vzít volno. Někdo tu s vámi být musí.“ Nic jsem neříkal. Smrákalo se. Dala mi napít, zkusila mě nakrmit trochou studeného vývaru, pak se usadila k oknu a otevřela si knihu. Letní nebe bledlo, byl už večer. Díval jsem se na ni: připadala mi cizí. Od té doby, co jsem před třemi měsíci odjel do Maďarska, jsem s ní vůbec nebyl v kontaktu a měl jsem pocit, jako bych na ni úplně zapomněl. Zkoumal jsem její něžný, vážný profil a říkal jsem si, že je krásný; ta krása pro mě ale neměla žádný smysl ani užitek. Zadíval jsem se do stropu a zůstal jsem tak, byl jsem hodně unavený. Asi za hodinu jsem s očima stále upřenýma do stropu řekl: „Dojděte pro Frau Zempkeovou.“ – „Proč?“ zeptala se a zaklapla knihu. – „Něco bych potřeboval,“ odpověděl jsem. – „A co? Jsem tu od toho, abych vám pomohla.“ Pohlédl jsem na ni: klidný pohled těch hnědých očí mě rozčiloval, jako by mě urážela. „Chce se mi srát,“ pravil jsem neurvale. Zjevně se ale nedala vyprovokovat: „Vysvětlete mi, co mám dělat,“ řekla nevzrušeně. „Pomůžu vám.“ Vysvětlil jsem jí to, sice bez vulgarit, ale také bez příkras, a ona provedla, co bylo třeba. Trpce jsem si připomněl, že je to poprvé, co mě vidí nahého, pyžamo jsem totiž neměl; jistě si nikdy nepředstavovala, že mě v rouše Adamově spatří za podobných okolností. Nestyděl jsem se, jen jsem byl znechucený sám sebou, a tenhle odpor se přenášel i na ni, na její trpělivost a něhu. Měl jsem chuť ji urazit, začít před ní masturbovat, požádat ji o nějakou obscénnost, ale byl to jen nápad, erekce jsem nebyl schopný, nedokázal jsem učinit jediný pohyb, který by vyžadoval jen trochu síly. A beztak mi opět stoupla horečka, zase jsem se roztřásl a začal se potit. „Vždyť je vám zima,“ podotkla, když mě omyla. „Počkejte.“ Odešla z bytu a za pár minut se vrátila s přikrývkou, do které mě zabalila. Choulil jsem se v klubíčku, jektal jsem zuby, měl jsem pocit, že ve mně kosti chřestí o sebe jako hrací kostky. Pořád ještě nebyla tma, letní den se donekonečna vlekl, bylo to k zbláznění, ale zároveň jsem věděl, že noc mi nepřinese žádnou úlevu, ani trochu klidu. Opět mě velice ohleduplně přiměla, abych se napil. Ta její něha mě ovšem doháněla k zuřivosti: co po mně chce? Jaké myšlenky se to skrývají za její laskavostí a dobrotou? Copak i ona doufá, že mě k něčemu přesvědčí? Chovala se ke mně, jako kdybych byl její bratr, milenec či manžel. Jenže není ani má sestra, ani žena. Třásl jsem se, zmítaly mnou návaly horečky, a ona, ona mi otírala čelo. Když se její ruka přiblížila k mým ústům, nevěděl jsem, jestli ji kousnout, či políbit. Pak se mi v hlavě všechno nadobro pomíchalo. Střídal se přede mnou výjev za výjevem a já netušil, zda to jsou sny, či jen myšlenky, byly to stejné věci, které mě tolik sužovaly v prvních měsících roku, představoval jsem si, že s tou ženou žiji, že jsem si dal život do pořádku, že odcházím z SS a opouštím všechny ty hrůzy, které mě tolik let obklopovaly, mé vlastní nedostatky se ze mě loupou, jako když se had svléká z kůže, běsy, jež mě pronásledovaly, se rozplývají jako letní mráčky, splývám s proudem. Jenže tyhle myšlenky mě ani zdaleka neuklidňovaly, spíš mě odpuzovaly: mám snad zardousit své sny, abych mohl vnořit ptáka do její plavé pochvy a líbat ji na rostoucí bříško, ve kterém bude nosit krásné zdravé děti? Opět se přede mnou vynořily mladé těhotné ženy, které seděly na kufrech v rozbahněném Kaschau či Mukačevu, myslel jsem na jejich pohlaví skrytá mezi nohama a pod zakulacenými břichy, na ty vaginy a břicha nesená do plynové komory jako nějaké vyznamenání. Děti v břiše může nosit jen žena, to je to strašné. Proč mají tuhle příšernou výhodu? Proč vztahy mezi muži a ženami musí nakonec vždy završit oplodnění? Pytel na osivo, líheň, dojnice, toť žena ve svátosti manželství. Mé mravy sice nebyly nijak líbivé, ale alespoň byly této zkaženosti prosté. Teď, když to píšu, připadá mi to paradoxní, ale tehdy, v oněch širokých spirálách, které opisovala má přespříliš rozpálená mysl, mi tahle myšlenka přišla naprosto souvislá a logická. Zatoužil jsem vstát, zalomcovat Helenou a všechno jí to vysvětlit, ale možná jsem si vysnil i tu touhu, protože jsem nebyl schopný ani pohybu ruky. K ránu horečka poněkud klesla. Kde spala Helena, to nevím, nejspíš na pohovce, ale vím, že se na mě každou hodinu přišla podívat, otřela mi tvář a dala mi napít. Nemoc mi z těla vysála veškerou energii, ležel jsem údy zlámané a na dně sil, ach, ta krásná vzpomínka na školní léta. Konečně se mé vzrušené myšlenky rozplynuly a zbyla po nich jen bezedná hořkost, trpká touha po smrti, jež by to vše rázně ukončila. Ráno přišel Piontek s plným košem pomerančů, což byl tehdy v Německu nevídaný poklad. „To vám Herr Mandelbrod poslal do kanceláře,“ vysvětlil. Helena dva vzala a sešla je k Frau Zempkeové vymačkat; nato mě s Piontekovou pomocí opřela o podušky a dala mi šťávu po doušcích vypít; měl jsem pak v ústech zvláštní, téměř kovovou chuť. Piontek s ní vedl krátkou poradu, z níž jsem neslyšel ani slovo, a pak odešel. Přišla Frau Zempkeová, která mi vyprala a usušila povlečení ze včerejška, a pomohla Heleně opět převléknout postel, kterou jsem v noci znovu propotil. „To je moc dobře, že se potíte,“ řekla, „sráží to teplotu.“ Mně to bylo srdečně jedno, chtěl jsem jen odpočívat, ale nedopřáli mi klid, zase přišel ten Hauptsturmführer, co už tu byl včera, a s nevlídným výrazem mě prohlédl: „Pořád ještě nechcete do nemocnice?“ – „Ne, ne, ne.“ Odešel si do pokoje promluvit s Helenou, pak se zase objevil: „Horečka vám trochu klesla,“ řekl. „Požádal jsem vaši přítelkyni, aby vám pravidelně měřila teplotu: kdybyste měl přes jednačtyřicet, do nemocnice musíte. Rozumíme si?“ Dal mi injekci do zadku, bolelo to stejně jako včera. „Jednu vám tu nechám, vaše přítelkyně vám ji píchne večer, na noc vám to zmírní horečku. Zkuste se trochu najíst.“ Když odešel, Helena mi přinesla vývar: ulomila kousek chleba, namočila ho do polévky a pokusila se mě přimět, abych ho spolkl, ale já jen zavrtěl hlavou, nešlo to. Povedlo se mi ovšem aspoň trochu se napít. Stejně jako po první injekci se mi trochu vyčistila hlava, ale připadal jsem si prázdný a vysátý, dokonce jsem se ani nebránil, když mě Helena trpělivě celého umyla houbou a vlažnou vodou a pak mě oblékla do pyžama půjčeného od Herr Zempkeho. Teprve když mě uložila a chtěla si sednout s knihou, vybuchl jsem. „Proč to všechno děláte?“ obořil jsem se na ni zle. „Co ode mě chcete?“ Zavřela knihu a upřela na mě klidné, velké oči: „Nic od vás nechci. Jen vám chci pomoci.“ – „Proč? Co si od toho slibujete?“ – „Vůbec nic.“ Nepatrně pokrčila rameny. „Přišla jsem vám pomoci, protože jste můj přítel, nic víc v tom není.“ Stála zády k oknu a tvář měla ve stínu, lačně jsem ji zkoumal očima, ale nic jsem z ní nevyčetl. „Přítel?“ vyjel jsem na ni. „O jakém přátelství to mluvíte? Co vy víte o přátelství? Co víte o mně? Párkrát jsme si spolu vyrazili, to je všechno, a teď se mi sem nakvartýrujete, jako kdyby vám to tu patřilo.“ Usmála se: „Nerozčilujte se tak. Unavíte se.“ Ten úsměv mě rozlítil: „Jak ty můžeš vědět něco o únavě? Co? Jak ty o tom můžeš něco vědět?“ Vztyčil jsem se, opět jsem se vysíleně skácel a opřel se hlavou o zeď. „Ty vůbec netušíš, co to je, nemáš o únavě ani ponětí, žiješ si jako hodná německá holčička, zavíráš oči, nic nevidíš, chodíš do práce, hledáš si nového muže a netušíš, co se kolem tebe děje.“ Tvářila se pořád klidně, mé hulvátské tykání ji nevyvádělo z míry, a já pokračoval, prskal jsem a křičel: „Nic o mně nevíš, nevíš, co dělám, nevíš nic o tom, jak jsem unavený, už tři roky vraždíme lidi, ano, přesně to děláme, vraždíme, vraždíme Židy, Cikány, Rusy, Ukrajince, Poláky, nemocné, staré, ženy, mladé ženy, jako jsi ty, děti!“ Zaťala zuby, stále nic neříkala, ale já už byl rozjetý: „A ty, co nepozabíjíme, necháme otročit v našich továrnách, tohle jsou totiž ty naše ekonomické záležitosti. A netvař se jako neviňátko! Kde si myslíš, že se vyrábí to oblečení, co nosíš? A munice pro Flak, která tě chrání před nepřátelskými letadly, kde ta se asi bere? A co tanky, co na Východě zadržují bolševiky? Kolik otroků umřelo, aby se mohly vyrobit? Nikdy tě tyhle věci nezajímaly?“ Pořád nereagovala, a čím klidnější a tišší byla, tím víc jsem se rozohňoval: „Nebo jsi to nevěděla? Je to tak? Jako všichni ostatní dobří Němci. Kromě těch, co odvádějí špinavou práci, nikdo nic neví. Kam se poděli tvoji židovští sousedé z Moabitu? To tě nikdy nezajímalo? Na Východ? Poslali jsme je na práci na Východ? A kam? Kdyby na Východě pracovalo pět nebo šest milionů Židů, mohli bychom tam budovat celá města! Ty neposloucháš BBC? Oni to vědí! Vědí to všichni kromě poctivých Němců, kteří nechtějí vědět nic.“ Zuřil jsem, určitě jsem musel být bledý jako stěna, Helena se ani nepohnula a vypadalo to, že mi pozorně naslouchá. „A tvůj manžel v Jugoslávii, co ten tam podle tebe dělal? Co dělal ve Waffen-SS? Válčil s partyzány? Víš ty, co to znamená boj s partyzány? Partyzáni se nedají jen tak vypátrat, takže je potřeba ničit prostředí, ve kterém žijí. Chápeš, co to znamená? Umíš si představit, jak tvůj Hans vraždí ženy, jak jim před očima zabíjí jejich děti a jak pak pálí jejich domy i s jejich mrtvolami?“ Poprvé za celou dobu se ozvala: „Nechte toho! Na to nemáte právo!“ – „A proč bych neměl?“ ušklíbl jsem se. „Ty si snad myslíš, že já jsem lepší? Ošetřuješ mě, myslíš si o mně, že jsem milý člověk, doktor práv, dokonalý gentleman, dobrá partie? My zabíjíme lidi, rozumíš, přesně to všichni děláme, tvůj muž byl vrah, já jsem vrah a ty, ty jsi náš komplic, protože se oblékáš do plodů našeho snažení, protože je jíš.“ Byla sinalá, ale ve tváři se jí zračil jen nekonečný smutek: „Jste nešťastný člověk.“ – „Pročpak? Já jsem takhle spokojený. Dělám kariéru. Samozřejmě to moc dlouho nevydrží. Zbytečně jsme se snažili zabít všechny, je jich příliš a my válku prohrajeme. Touhle hrou na zdravotní sestřičku a způsobného nemocného jen marníš čas, radši bys měla uvažovat o tom, že vezmeš nohy na ramena. A já bych na tvém místě utíkal na západ. Američani nejsou takoví prasáci jako Ivan. Přinejmenším si berou gumu: oni totiž tihle hrdinové mají strach z nemocí. Pokud ovšem nedáváš přednost smradlavým Mongolům. Že bys v noci snila právě o nich?“ Stále byla bledá, ale teď se usmála: „Vy blouzníte. To je tou horečkou, měl byste se slyšet.“ – „Já se slyším moc dobře.“ Byl jsem zadýchaný, ta námaha mě vysílila. Šla namočit obklad, vrátila se a otřela mi čelo. „Svlékla by ses přede mnou, kdybych to po tobě chtěl? Svlékla by ses pro mě? Dělala by sis to přede mnou? Vykouřila bys mě? Udělala bys to?“ – „Uklidněte se,“ řekla. „Zase vám stoupne teplota.“ Nic naplat, to děvče bylo příliš paličaté. Zavřel jsem oči a nechal se unášet chladivým mokrým dotekem na čele. Natřásla mi polštáře a přikryla mě. Sípavě jsem oddechoval, opět jsem měl chuť ji za tu její sprostou, nepřijatelnou laskavost zbít, zkopat do břicha.

Večer mi přišla dát injekci. S námahou jsem se obrátil na břicho; když jsem si stahoval kalhoty, bleskla mi hlavou vzpomínka na několik bujarých mladíků, ale pak se rozplynula, byl jsem příliš unavený. Zaváhala, ještě nikdy nikomu injekci nedávala, ale jehlu zavedla pevnou, jistou rukou. Připravila si vatičku namočenou v alkoholu a místo vpichu mi otřela, dojalo mě to, nejspíš si vzpomněla, jak to dělají ošetřovatelky. Lehl jsem si na bok a sám jsem si zavedl do konečníku teploměr; neskrýval jsem to před ní, ale také jsem ji tím nechtěl nijak provokovat. Musel jsem mít něco přes čtyřicet. Pak přišla noc, třetí noc té kamenné věčnosti, opět jsem bloudil houštinami a zborcenými útesy své mysli. Uprostřed noci ze mě začal lít pot, mokré pyžamo se mi lepilo na kůži, byl jsem téměř v bezvědomí, vzpomínám si, jak se Helena dlaní dotýkala mého čela a tváře, odhrnovala mi promáčené vlasy, hladila mě po vousech, později mi říkala, že jsem začal mluvit nahlas, to ji vytrhlo ze spánku, proto ke mně přišla, ujišťovala mě, že to byly jen nesouvislé útržky vět, ale odmítala mi prozradit, co z nich vyrozuměla. Nenaléhal jsem na ni, cítil jsem, že to tak bude lepší. Nazítří ráno teplota klesla pod devětatřicet. Když se Piontek přišel podívat, jak mi je, poslal jsem ho do úřadu, aby Heleně donesl pravou kávu, kterou jsem si tam schovával pro strýčka Příhodu. Zastavil se u mě lékař a poblahopřál mi: „Nejhorší máte myslím za sebou. Ale ještě není po všem, měl byste načerpat síly.“ Připadal jsem si jako trosečník, který po lítém a vysilujícím zápase s mořem konečně klesl na písečný břeh: snad přeci jen neumřu. Tohle srovnání ovšem není výstižné, protože trosečník plave, bojuje o přežití, a já neudělal nic, nechal jsem se unášet, to jen smrt o mě neměla zájem. Dychtivě jsem vypil pomerančovou šťávu, kterou mi Helena přinesla. Kolem poledne jsem se na posteli mírně vztyčil: Helena stála ve dveřích mezi ložnicí a pokojem, opírala se o zárubeň, přes ramena měla lehký pléd, v ruce kouřící šálek kávy a nepřítomně mě pozorovala. „Závidím vám, že můžete pít kávu,“ řekl jsem. – „Počkejte! Pomůžu vám.“ – „To není třeba.“ Už jsem skoro seděl, povedlo se mi podložit si záda polštářem. „Promiňte mi prosím to, co jsem včera napovídal. Bylo to ohavné.“ Zlehka potřásla hlavou, napila se kávy a pohlédla ke dveřím na balkon. Za chvilku se znovu podívala na mě: „To, co jste povídal… o těch mrtvých… To je pravda?“ – „Vážně to chcete vědět?“ – „Ano.“ Zkoumala mě svýma krásnýma očima, zdálo se mi, že se nepokojně lesknou, ale byla dál klidná, ovládala se. „Všechno, co jsem říkal, je pravda.“ – „I to o ženách a dětech?“ – „Ano.“ Odvrátila hlavu a kousla se do horního rtu; když na mě opět pohlédla, měla v očích slzy: „To je smutné,“ řekla. – „Ano. Je to nesmírně smutné.“ Zamyslela se, a než opět promluvila, chvilku přemýšlela. „Určitě je vám jasné, že za to budeme pykat.“ – „Ano. Jestli prohrajeme válku, naši nepřátelé nebudou mít slitování.“ – „Tak to nemyslím. Budeme pykat, i kdybychom válku neprohráli. Za tohle se platit musí.“ Opět zaváhala. „Je mi vás líto,“ uzavřela. Pak už nic neříkala a dál konala, co bylo třeba, i ty nejvíc pokořující úkony. Její pohyby ovšem náhle působily nějak jinak, praktičtěji a chladněji. Jakmile jsem byl schopen vstát, požádal jsem ji, aby se vrátila domů. Musel jsem ji přemlouvat, ale trval jsem na tom. „Určitě jste unavená. Jděte si odpočinout. Frau Zempkeová mi zařídí, co bude potřeba.“ Nakonec se podvolila a sbalila si věci do kufříku. Zavolal jsem Piontekovi, aby ji odvezl. „Ozvu se vám,“ slíbil jsem. Když Piontek přijel, vyprovodil jsem ji až ke dveřím bytu. „Děkuji za vaši péči,“ stiskl jsem jí ruku. Beze slova sklonila hlavu. „Brzy na shledanou,“ dodal jsem chladně.

Několik dalších dní jsem prospal. Stále jsem měl horečku, někdy osmatřicet, někdy devětatřicet, ale pil jsem šťávu z pomerančů a masový vývar, jedl jsem chléb a snědl jsem i kousek kuřete. V noci se často rozezněly sirény, já jim však nevěnoval pozornost (možná byl poplach i během těch tří nocí, po které jsem blouznil, ale nevím o tom). Byly to menší nálety, jen pár mosquit, která vždy náhodně shodila několik bomb zejména do míst, kde sídlily úřady. Jednou večer mě ale Frau Zempkeová s manželem navlékli do domácího kabátku a donutili sejít do sklepa; to úsilí mě vyčerpalo natolik, že mě nahoru museli vynést. Několik dní poté, co Helena odešla, ke mně Frau Zempkeová večer vtrhla celá brunátná, v natáčkách a v županu: „Herr Obersturmbannführer! Herr Obersturmbannführer!“ vytrhla mě ze spánku, rozčililo mě to: „Co se děje, Frau Zempkeová?“ – „Chtěli zabít Führera!“ Nesouvisle mi převyprávěla to, co slyšela v rádiu: ve Führerově hlavním stanu ve Východním Prusku byl spáchán atentát, Führer vyvázl bez zranění, odpoledne se sešel s Mussolinim a už opět pracuje. „No a co?“ zeptal jsem se. – „Vždyť je to příšerné!“ – „Jistěže,“ opáčil jsem suše. „Ale Führer, jak říkáte, žije, a to je to hlavní. Děkuji vám.“ Opět jsem si lehl; ještě chvilku trochu zkroušeně vyčkávala a pak se obrátila k odchodu. Musím přiznat, že jsem o téhle zprávě vůbec nepřemýšlel: už jsem nepřemýšlel o ničem. Za pár dní se u mě stavil Thomas: „Zdá se, že už ti je líp.“ – „Trošku,“ přikývl jsem. Konečně jsem se oholil, zase jsem začínal připomínat člověka; dělalo mi ale potíže formulovat myšlenky souvisle, přes všechno úsilí se mi drobily a zůstávaly z nich jen útržky bez spojitosti, Helena, Führer, má práce, Mandelbrod, Clemens a Weser, to vše tvořilo neproniknutelnou spleť. „Už jsi asi slyšel, co je nového,“ řekl Thomas, který se už usadil u okna a zapálil si. – „Ano. Jak je Führerovi?“ – „Ten je v pořádku. Ale on to byl víc než jen pokus o vraždu, Wehrmacht, nebo aspoň jedna frakce, chtěla provést státní převrat.“ Překvapeně jsem zamručel a Thomas mi celou událost podrobně vysvětlil. „Nejdřív to vypadalo, že jde jenom o spiknutí několika důstojníků. Jenže skutečnost je taková, že nitky vedly na všechny strany: do Abwehr, na Auswärtiges Amt, do kruhů staré aristokracie. Zřejmě v tom jel i Nebe. Nejdřív se snažil odvést od sebe pozornost zatýkáním spiklenců – a včera se vypařil. Do čela Ersatzheer byl místo Fromma jmenován Reichsführer. Je celkem jasné, že SS teď bude muset sehrát klíčovou roli.“ Z hlasu mu zaznívalo napětí, ale také jistota a odhodlání. „Co se stalo na Auswärtiges Amt?“ zeptal jsem se. – „Myslíš na tu svoji přítelkyni? Už pozatýkali spoustu lidí včetně několika jejích nadřízených; v nejbližších dnech by měl být zatčen von Trott zu Solz. Ale myslím, že o ni se bát nemusíš.“ – „Já se o ni nebojím. Jen jsem se ptal, nic víc. A ty máš tohle všechno na starosti?“ Thomas přikývl. „Kaltenbrunner ustavil zvláštní vyšetřovací komisi, která má zjistit, kam až vedou stopy. Vede ji Huppenkothen, já mu budu dělat zástupce. Panzinger určitě půjde do čela Kripo místo Nebeho. Na Staatspolizei už každopádně začala celková reorganizace, tím se věci jen urychlí.“ – „A o co těm tvým spiklencům šlo?“ – „To nejsou žádní moji spiklenci,“ sykl. „A bylo to různé. Většina z nich si nejspíš myslela, že bez Führera a Reichsführera Západ přistoupí na separátní mír. Chtěli rozvrátit SS. Asi si neuvědomili, že to bude jen další Dolchstoss, nůž do zad, jako v osmnáctém. Jako kdyby je snad Německo mělo následovat, zrádce. Připadá mi, že spousta z nich měla tak trochu hlavu v oblacích: někteří si dokonce mysleli, že až se konečně definitivně podělají, budou si moci nechat Alsasko a Lotrinsko. A samozřejmě anektovaná území. Naivové. Ale to se ostatně všechno velice brzy ukáže: byli to takoví blbci, hlavně civilisté mezi nimi, že skoro všechno domlouvali písemně. Našly se hory plánů, seznamy ministrů do jejich nové vlády. Na jednom z těch seznamů byl dokonce tvůj kamarád Speer; tomu teď trošku hoří koudel u zadku.“ – „A kdo měl být v čele?“ – „Beck. Ale ten je mrtvý. Sebevražda. Fromm dal okamžitě postřílet spoustu lidí, aby se kryl.“ Vysvětlil mi podrobnosti atentátu i zvrzaného převratu. „Bylo to o fous. Takhle blízko se nikdy nedostali. Musíš se dát dohromady: budeme mít práci.“

Ale mně se nechtělo vracet se do práce hned, bavilo mě jen tak se válet. Zase jsem začal poslouchat hudbu. Pomalu se mi vracely síly, znovu jsem se učil hýbat. Lékař SS mi schválil měsíční volno na zotavenou a já měl v úmyslu ho plně využít, ať se děje, co se děje. Začátkem srpna ke mně opět přišla Helena. Byl jsem pořád ještě zesláblý, ale už jsem chodil; uvítal jsem ji v pyžamu a domácím kabátku a uvařil jí čaj. Bylo vedro, velká okna byla sice otevřená, ale vzduch se ani nepohnul. Helena byla bledá jako stěna a působila pocuchaně, takhle jsem ji ještě neviděl. Vyptávala se na mé zdraví; pak jsem si všiml, že pláče: „Je to strašné,“ vzlykala, „tak strašné.“ Bylo mi trapně, nevěděl jsem, co na to říci. Zatkli jí několik kolegů, lidí, se kterými pracovala celá léta. „To přece není možné, museli se splést… Slyšela jsem, že váš přítel Thomas to prý vyšetřuje, nemohl byste si s ním promluvit?“ – „To by k ničemu nebylo,“ řekl jsem tiše. „Thomas jen koná svou povinnost. Ale nedělejte si o své přátele zbytečné starosti. Jestli nic neprovedli, tak je zase pustí.“ Už neplakala, osušila si oči, ale výraz měla stále nervózní. „Promiňte,“ řekla. „Stejně je potřeba jim zkusit nějak pomoci,“ spustila znovu, „nemyslíte?“ Navzdory únavě jsem neztrácel trpělivost: „Heleno, pochopte přece, jaká dnes vládne atmosféra. Tihle lidé chtěli zabít Führera, zradit Německo. Když se do toho budete plést, jen na sebe přivoláte podezření. Nemůžete dělat vůbec nic. Vše je v rukou Božích.“ – „Chcete říci v rukou Gestapo,“ odpověděla a hněvivě sebou trhla. Pak se vzpamatovala: „Promiňte, jsem… jsem…“ Pohladil jsem ji po ruce: „To bude dobré.“ Napila se čaje a já ji sledoval. „A co vy?“ zeptala se. „Vrátíte se ke své… práci?“ Zadíval jsem se z okna na němé trosky a na bleděmodré nebe cloněné všudypřítomným dýmem. „Ještě ne. Musím nabrat síly.“ Svírala šálek oběma rukama. „Co bude teď?“ Pokrčil jsem rameny: „Myslíte obecně? Budeme dál bojovat, lidé budou dál umírat, a pak to jednoho dne skončí a ti, co přežijí, zkusí na všechno zapomenout.“ Sklopila hlavu: „Stýská se mi po těch časech, kdy jsme spolu chodili do bazénu,“ špitla. – „Jestli chcete,“ navrhl jsem, „můžeme zase začít chodit, až na tom budu lépe.“ Teď se k oknu zadívala ona. „V Berlíně už žádný bazén není,“ řekla klidně.

Na odchodu se zastavila ve dveřích a ještě jednou se na mě zadívala. Chtěl jsem něco říci, ale položila mi prst na rty. „Mlčte.“ Nechala tam ten prst o chviličku déle, než bylo nutné. Pak se bleskurychle otočila a spěšně seběhla po schodech. Nechápal jsem, o co jí jde; jako by kolem něčeho chodila a neodvažovala se tomu přiblížit ani se od toho vzdálit. Tyhle okolky se mi nelíbily, byl bych radši, kdyby se vyjádřila jasně; v tom případě bych si mohl vybrat, řekl bych ano nebo ne, a všechno by se vyjasnilo. Asi to ale nevěděla ani ona sama. A to, o čem jsem jí řekl v záchvatu horečky, jí situaci nejspíš neusnadnilo; taková slova žádná koupel a žádný bazén nesmyje.

Také jsem opět začal číst. Ale číst seriózní knihy, skutečnou literaturu, jsem nedokázal, vždycky jsem se desetkrát pustil do téže věty a nakonec jsem si uvědomil, že ji nevnímám. A tak jsem z knihovničky opět vylovil marsovská dobrodružství E. R. Burroughse, která jsem si přivezl z půdy Moreauova domu, pečlivě je uložil a ani jednou neotevřel. Ty tři knihy jsem přečetl na jeden zátah; ke své lítosti jsem v nich ale už nenašel nic z těch pocitů, které mě plnily, když jsem je čítával jako chlapec, když jsem zavřený v pokojíčku nebo zavrtaný v posteli na dlouhé hodiny zapomínal na okolní svět a s rozkoší se nořil do zátočin barbarského vesmíru nabitého kalným erotismem, obývaného válečníky a princeznami oděnými jen zbraněmi a šperky, do groteskního slepence příšer a strojů. Naopak jsem v nich ovšem učinil překvapivé objevy, které jsem v nich coby dítě s očima navrch hlavy vůbec nehledal: nad některými pasážemi těchto vědeckofantastických románů jsem si totiž uvědomil, že americký romanopisec byl jedním z neznámých předchůdců völkisch idejí. Neměl jsem nic na práci, a tak ve mně jeho nápady plodily další myšlenky: vzpomněl jsem si na Brandtovy rady, kterými jsem se až doposud nemohl řídit, protože jsem byl příliš zaneprázdněný, nechal jsem si poslat psací stroj a sepsal krátkou zprávu pro Reichsführera, v níž jsem Burroughse citoval jakožto vzor zásadních společenských reforem, které budou úkolem SS po válce. Vzorovou metodu, jak zvýšit porodnost a přimět muže, aby se včas ženili, jsem našel u červených Marťanů, kteří rekrutovali nedobrovolné dělníky nejen z řad zločinců a válečných zajatců, ale i mezi svobodnými, kteří byli chudí a nemohli platit vysokou daň, již vláda červených Marťanů ukládala všem neženatým; a tuto daň ze svobodného stavu, která by, pokud by kdy byla uvedena v život, závažně nabourala můj vlastní rozpočet, jsem dopodrobna rozpracoval. Mnohem radikálnější návrhy se ale týkaly elity SS, která si měla vzít příklad z Marťanů zelených, třímetrových oblud vybavených čtyřmi pažemi a kančími kly: U zelených Marťanů je veškerý majetek společný, až na osobní zbraně, šperky a hedvábné a kožešinové ložní vybavení… Ženy a děti náležející k domácnosti jednoho muže se dají přirovnat k vojenské jednotce, o jejíž výcvik, disciplínu a zásobování se stará on… jeho ženy nejsou v žádném případě manželkami… jejich svazek je jen a jen otázka společenského zájmu a je řízený, nezávisí na přirozeném výběru. Rada náčelníků každého společenství tyto záležitosti sleduje právě tak, jako majitelé dostihových koní na základě vědeckých poznatků řídí v zájmu zlepšení rodu plemenitbu. Tato pasáž mě inspirovala k tomu, abych navrhl zásadní reformy Lebensbornu. Samozřejmě jsem si tím sám pod sebou podřezával větev, a když jsem zprávu psal, jedna část mého já se skoro smála, ale zároveň mi to vše připadalo v přirozeném souladu s naší Weltanschauung; a navíc jsem věděl, že Reichsführerovi se to bude líbit; některé úryvky z Burroughse mi matně připomněly ono utopické proroctví, které pronesl v roce 1941 v Kyjevě. A skutečně jsem od něj deset dní po odeslání zprávy obdržel vlastnoručně podepsanou odpověď (přitom jeho pokyny obvykle podepisoval Brandt nebo dokonce Grothmann):

Drahý doktore Aue!

Váš výklad jsem si přečetl s nesmírným zájmem. Jsem rád, že se Vám již daří lépe a že se v době rekonvalescence věnujete užitečnému bádání; o vašem zájmu o tato – pro budoucnost naší rasy tak důležitá – témata jsem neměl tušení. Kladu si otázku, zda bude Německo, byť po válce, na přijetí takto hlubokých a důležitých idejí připraveno. Změnit obecné smýšlení bude jistě vyžadovat ještě mnoho práce. V každém případě si s Vámi po Vašem plném uzdravení o těchto plánech a o onom vizionářském spisovateli podrobně promluvím.

Heil Hitler!

Váš Heinrich Himmler

Polichotilo mi to, a když se u mě konečně zastavil Thomas, dopis i své pojednání jsem mu ukázal; k mému překvapení ho to ale rozzlobilo: „Ty si vážně myslíš, že zrovna teď je ta správná doba na klukoviny?“ Jako kdyby docela ztratil smysl pro humor; proč, to jsem pochopil, když mi začal vyprávět o posledních zatčeních. Do spiknutí byli zapletení i lidé z mého okolí: dva mí spolužáci z univerzity a můj bývalý profesor z Kielu, Jessen, který se v posledních letech zřejmě sblížil s Goerdelerem. „Také jsme našli důkazy proti Nebemu, ale ten zmizel. Jako by se do země propadl. Ten se ovšem vyzná v tlačenici, to je jasné. Musel být trochu praštěný: našel se u něj film z jednoho plynování na Východě, umíš si představit, že by sis něco takového večer doma pouštěl?“ Takhle rozrušeného jsem Thomase viděl jen zřídka. Nalil jsem mu, nabídl mu cigaretu, ale moc ho to neuklidnilo; pochopil jsem, že Schellenberg byl před atentátem v kontaktu s jistými opozičními kruhy. Zároveň Thomas na spiklence zuřivě nadával: „Zabít Führera! Jak vůbec mohli pomyslet na to, že by se tím něco vyřešilo? Klidně ho mohou zbavit velení Wehrmacht, stejně je nemocný. Dokonce by se dalo uvažovat třeba o tom, že by v krajním případě šel na odpočinek – nechat ho v čele státu, ale moc předat Reichsführerovi… Podle Schellenberga by Angličané na vyjednávání s Reichsführerem přistoupili. Ale zabít ho? Copak jim nedochází, co je to za šílenství? Vždyť mu přísahali, a najednou ho chtějí zavraždit.“ Zřejmě ho to opravdu drásalo; mě osobně děsila už představa, že Schellenberg či Reichsführer zamýšleli Führera odstavit. Mezi tím a jeho smrtí jsem nespatřoval velký rozdíl, ale to jsem Thomasovi neřekl, byl příliš zdrcený.

Když jsem koncem měsíce konečně začal chodit ven, sešel jsem se s Ohlendorfem, který zřejmě uvažoval podobně jako já. Ukázalo se, že on, muž od přírody zasmušilý, je teď ještě malomyslnější než Thomas. Prozradil mi, že noc před popravou Jessena, s nímž zůstal přese všechno v kontaktu, nezamhouřil oka. „Musel jsem myslet na jeho ženu a děti. Zkusím jim pomoci, chtěl bych jim posílat část svého platu.“ Měl nicméně za to, že si Jessen trest smrti zasloužil. Jak mi vysvětlil, náš profesor své vazby s národním socialismem zpřetrhal už před léty. Vídali se a diskutovali spolu i pak, a Jessen se svého bývalého žáka dokonce pokusil získat pro svou věc. Ohlendorf s ním v mnoha ohledech souhlasil: „Všeobecná korupce ve Straně, obecné právo v rozkladu, pluralistická anarchie, která nahradila Führerstaat, to vše je samozřejmě nepřijatelné. Ale svrhnout Führera a NSDAP je nesmysl. Stranu je třeba očistit, dát příležitost frontovým veteránům, kteří vidí věci realisticky, a mladým kádrům z Hitlerjugend, což jsou zřejmě ti jediní idealisté, kteří nám zbyli. Právě tito mladí by měli Straně po válce dodat podněty. Nemůžeme se ale chtít vrátit zpět, k buržoaznímu konzervatismu profesionálních vojáků a pruských aristokratů. Tímto činem se navěky připravili o veškerou úctu. A lid to ostatně dobře pochopil.“ Což byla pravda; hlášení SD ukazovala, že prosté obyvatelstvo a obyčejné vojáky zrada spiklenců přes veškeré starosti, únavu, obavy, demoralizaci i defétismus pobouřila. Znamenalo to čerstvý impulz pro válečné úsilí, lidé s nadšením opět utahovali opasky; Goebbels, který směl konečně vyhlásit svou tolik zbožňovanou „totální válku“, se tuto energii ze všech sil snažil rozdmýchávat, i když to vlastně nebylo třeba. Situace se nicméně stále zhoršovala; Rusové opět získali Halič a překročili svou hranici z devětatřicátého, Lublin padl a vlna nadšení definitivně utichla na varšavských předměstích, kde bolševické velení zjevně očekávalo, že za ně potlačíme polské povstání, které vypuklo začátkem měsíce. „Skáčeme tam, jak Stalin píská,“ poznamenal na to téma Ohlendorf. „Spíš bychom se měli postarat, aby Armija krajowa pochopila, že bolševici znamenají ještě větší nebezpečí než my. Kdyby Poláci bojovali na naší straně, mohli bychom Rusy ještě zastavit. Ale o tom Führer nechce ani slyšet. A Balkán padne jako domeček z karet.“ V Moldavsku se skutečně pro změnu nechávala na kousky cupovat 6. armáda, znovuvytvořená pod velením Frettera-Pica, brány Rumunska zely dokořán. Francii jsme podle všeho ztratili; angloamerické jednotky otevřely další frontu v Provence a dobyly Paříž, a teď se chystaly vyčistit zbytek země, zatímco naše zbídačená vojska se stahovala k Rýnu. Ohlendorf byl velice pesimistický: „Kammler tvrdí, že nové rakety jsou skoro hotové. Je přesvědčený, že to zvrátí vývoj války. Ovšem já nechápu jak. Taková raketa unese méně výbušnin než americká B-17 a dá se použít jen jednou.“ Na rozdíl od Schellenberga, o kterém odmítal mluvit, neměl žádný plán, žádná konkrétní řešení: dokázal hovořit jen o „posledním vzepětí národního socialismu, o obrovském přemetu“, což mně osobně až příliš připomínalo Goebbelsovu rétoriku. Měl jsem dojem, že se v skrytu duše smířil s porážkou. Myslím ale, že v té době si to ještě nepřiznával.

Události z 20. července měly ještě jeden, sice ne tak závažný, ale pro mě nemilý důsledek: v polovině srpna byl zatčen soudce Baumann z berlínského soudu SS. Dozvěděl jsem se to poměrně záhy od Thomase, ale v první chvíli mi nedošlo, co to pro mě znamená. Začátkem září si mě zavolal Brandt, který doprovázel Reichsführera na inspekční cestě do Šlesvicka-Holštýnska. Do zvláštního vlaku jsem přistoupil u Lübecku. Brandt mi hned na začátku oznámil, že Reichsführer by mi chtěl opět udělit Válečný záslužný kříž, tentokrát 1. třídy: „Myslete si o tom, co chcete, ale vaše činnost v Maďarsku byla velice užitečná. Reichsführer je spokojený. Rovněž váš poslední počin na něho učinil příznivý dojem.“ Pak mě informoval, že Kripo požádala Baumannova nástupce, aby opět prostudoval můj spis, a soudce napsal Reichsführerovi: podle jeho názoru si obvinění zasluhují prošetřit. „Reichsführer svůj názor nezměnil, i nadále máte jeho plnou důvěru. Myslí si ale, že kdyby se vyšetřování opět zastavilo, jen by vám to uškodilo. Nejlepší by bylo, kdybyste se obhájil a prokázal svou nevinu: pak by se ta věc dala konečně nadobro uzavřít.“ Mně se tahle myšlenka ani trochu nezamlouvala, o chorobné paličatosti Clemense a Wesera už jsem začínal vědět své, ale neměl jsem na vybranou. Po návratu do Berlína jsem se osobně sešel se soudcem von Rabingenem, fanatickým národním socialistou, a seznámil jsem ho se svou verzí událostí. Odpověděl mi, že ve spisu, který poskytla Kripo, se vyskytují sporné momenty, zmiňoval se hlavně o tom zakrváceném německém oblečení mé velikosti a rovněž ho udivovala záležitost s dvojčaty, kterou chtěl rozhodně vyjasnit. Kripo konečně vyslechla mou sestru, která se vrátila do Pomořan: sdělila policistům, že dvojčata nechala v péči soukromého švýcarského internátu; tvrdila, že jde o naše osiřelé bratránky, kteří se narodili ve Francii, ale jejich rodné listy se ztratily při francouzské porážce ve čtyřicátém roce. „Možné to je,“ pravil pedantsky soudce von Rabingen. „V tuto chvíli to však nelze ověřit.“

Ten neustálý stín podezření mě pronásledoval. Několik dní hrozilo, že se mi nemoc opět vrátí, zhroutil jsem se doma a utápěl se v chmurách; zašlo to tak daleko, že když za mnou přišla na návštěvu Helena, nepustil jsem ji dál. V noci mi do snů rovnýma nohama skákali Clemens a Weser jako špatně vyřezané, špatně omalované loutky, vrzali mi do spaní, bzučeli kolem mě jako dva hnusní, zlomyslní brouci. Občas se k tomuto chóru připojila dokonce i má matka a já ve svých úzkostných představách uvěřil, že ti dva šašci mají pravdu, že jsem zešílel a skutečně ji zavraždil. Cítil jsem ale, že šílený nejsem a že celá věc je jen obludné nedorozumění. Jakmile jsem se trochu vzchopil, napadlo mě obrátit se na Morgena, na toho poctivého soudce, se kterým jsem se seznámil v Lublinu. Pracoval v Oranienburgu: hned mě pozval, abych za ním přijel, a srdečně mě uvítal. Nejdřív mi vyprávěl, čím se zabývá: po Lublinu ustavil komisi v Auschwitzu a obvinil Grabnera, šéfa Politische Abteilung, z dvou tisíc nezákonných vražd; Kaltenbrunner nechal Grabnera propustit; Morgen ho opět zatkl a vyšetřování pokračovalo; vyšetřováno bylo mnoho jeho kompliců i dalších zkorumpovaných podřízených; v lednu ale někdo úmyslně zapálil budovu, kde komise schraňovala veškeré důkazy a část spisů, čímž se celá věc značně zkomplikovala. Teď, jak mi důvěrně sdělil, se zaměřil na samotného Hösse: „Jsem přesvědčen, že se provinil jak rozkrádáním státního majetku, tak vraždami; dokazovat se to ale bude těžko, Höss má zastání na vysokých místech. A co vy? Slyšel jsem, že prý máte nějaké potíže.“ Vysvětlil jsem mu, jak se to se mnou má. „Podezření nestačí,“ řekl zamyšleně. „Museli by vám to taky dokázat. Já osobně vám věřím; až příliš dobře znám ty nejhorší živly z řad SS a vím, že vy takový nejste. Ale aby vás mohli obvinit, je rozhodně třeba prokázat, že jste v době vraždy na místě činu byl a že to slavné oblečení je vaše. Kde vlastně je? Jestli zůstalo ve Francii, řekl bych, že jejich obvinění stojí poněkud na vodě. Mimoto jsou francouzské úřady, které vydaly žádost o pomoc při vyšetřování, momentálně pod správou nepřítele: měl byste požádat nějakého odborníka na mezinárodní právo, aby se na váš případ podíval z tohoto hlediska.“ Naše schůzka mě trochu uklidnila: z choré zatvrzelosti oněch dvou vyšetřovatelů jsem začínal být paranoidní, už jsem sám nevěděl, co je pravda, ale díky Morgenovu zdravému právnímu úsudku jsem zase našel pevnou půdu pod nohama.

Abych to vzal zkrátka, tahle historie se, jak už to s právními záležitostmi bývá, táhla ještě celé měsíce. Dopodrobna se tu o ní rozepisovat nebudu. Několikrát jsem se sešel s von Rabingenem a oběma vyšetřovateli; i má sestra v Pomořansku musela vypovídat; dávala si pozor, neprozradila, že jsem ji o vraždě informoval já, tvrdila, že dostala telegram od Moreauova společníka z Antibes. Clemens a Weser museli přiznat, že to slavné oblečení na vlastní oči neviděli: veškeré jejich informace pocházely z dopisů francouzské policie, které z právního hlediska, a tím spíše teď, neměly valnou hodnotu. Jelikož byl navíc zločin spáchán ve Francii, musel bych být po obvinění vydán, což bylo samozřejmě v současné době neproveditelné – přestože mi jistý právník, mimochodem nikterak útočně, sdělil, že před soudem SS by mi bez ohledu na občanský trestní zákoník hrozil trest smrti za přestupek proti vojenské cti.

Tyto úvahy však nikterak nenarušovaly přízeň, jíž mě zahrnoval Reichsführer. Během jedné ze svých kratičkých zastávek v Berlíně si mě nechal zavolat do vlaku a po ceremoniálu, při kterém jsem byl spolu s asi dalšími deseti důstojníky, většinou z Waffen-SS, dekorován novým vyznamenáním, mě pozval do své soukromé pracovny, aby se mnou pohovořil o mé zprávě; návrhy v ní přednesené mu, jak řekl, připadaly rozumné, ale zasloužily by rozpracovat. „Tak například tu máme katolickou církev. Pokud uvalíme daň na svobodné, budou určitě chtít výjimku pro duchovenstvo. A pokud na ni kývneme, bude to pro ně další vítězství, další demonstrace jejich síly. Rovněž si myslím, že podmínkou jakéhokoliv pozitivního poválečného vývoje bude vyřešení Kirchenfrage, otázky dvou církví. A bude-li to potřeba, může to být řešení radikální: tihle Pfaffen, flanďáci, jsou skoro horší než Židé. Nemyslíte? V tom jsem zcela zajedno s Führerem: křesťanství je židovské náboženství, které založil rabín Šavel, aby tak povýšil judaismus na novou úroveň, jež spolu s bolševismem představuje to největší nebezpečí ze všech. Zlikvidovat Židy, ale křesťany nechat na pokoji, to by znamenalo zůstat na půli cesty.“ Vážně jsem ho vyslechl a dělal jsem si poznámky. Na můj případ si Reichsführer vzpomněl teprve na konci schůzky: „Žádný důkaz nepřednesli, což?“ – „Ne, mein Reichsführer. Žádný totiž není.“ – „Výborně. Já věděl od začátku, že je to hloupost. Ale bude lepší, když se o tom přesvědčí sami, že?“ Doprovodil mě až ke dveřím, a když jsem ho pozdravil zdviženou pravicí, stiskl mi ruku: „S vaší prací jsem velice spokojen, Obersturmbannführere. Máte před sebou skvělou budoucnost.“

Skvělou budoucnost? Připadalo mi spíš, že budoucnost, ta moje i budoucnost celého Německa, se den za dnem scvrkává. Když jsem se ohlédl, s hrůzou jsem za sebou viděl dlouhou, temnou chodbu, tunel vedoucí od samého počátku minulosti k přítomnému okamžiku. Kam se poděly ty nekonečné pláně, které se před námi prostíraly, když jsme vyrostli z dětských střevíčků a s elánem a důvěrou se vrhali budoucnosti vstříc? Všechna ta síla jako by nám posloužila jen k tomu, že jsme si pro sebe postavili žalář, ba šibenici. Co jsem se uzdravil, s nikým jsem se nestýkal, i sport jsem přenechal jiným. Jedl jsem většinou sám doma, s francouzským oknem dokořán, těšil jsem se vlahým vzduchem pozdního léta, posledními zelenými listy, které se uprostřed trosek města chystaly konečně vyšlehnout barevným plamenem. Občas jsem si někam vyšel s Helenou, ale nad našimi schůzkami se vznášely bolestné rozpaky; určitě bychom oba rádi znovunalezli tu něhu a líbezně naléhavou potřebu, s níž jsme se vídali v prvních měsících, ale ta zmizela a my už ji nedokázali vzkřísit, zároveň jsme se však snažili předstírat, že se nic nestalo; bylo to divné. Nechápal jsem, proč se rozhodla zůstat v Berlíně: její rodiče odjeli k příbuzným k Bade, ale když jsem ji – upřímně a bez té nevysvětlitelné surovosti, která mě posedla, když jsem onemocněl – přemlouval, aby udělala totéž, vymlouvala se na malichernosti, na práci, na to, že musí hlídat byt. Ve světlých chvilkách jsem si říkal, že tu zřejmě zůstává kvůli mně, a napadalo mě, že ji mé hrozné řeči možná nevyděsily, ale k něčemu inspirovaly, že možná doufá, že mě zachrání přede mnou samým, což by byla směšná myšlenka, ale kdo ví, co se děje v ženské hlavě? Jak jsem si však občas všiml, muselo v tom být ještě něco jiného. Jednou jsme šli po ulici a kolem nás projelo auto kaluží: voda vystříkla Heleně na sukni a zašpinila ji až po stehno. Bláznivě, nepatřičně se rozesmála na celé kolo. „Čemu se smějete, co vám připadá tak komické?“ – „Vy přece, vy,“ vyhrkla a smála se dál. „Takhle vysoko jste se mě nikdy nedotkl.“ Nic jsem na to neřekl, co bych měl říkat? Abych ji usadil, mohl jsem jí dát přečíst svou zprávu pro Reichsführera; dobře jsem ale věděl, že ani to, ani upřímné vylíčení mých mravů by ji neodradilo, byla už zkrátka taková, tvrdohlavá, vybrala si mě takříkajíc náhodou a teď se své volby zuby nehty drží, jako kdyby byl onen výběr důležitější než zvolená osoba. Proč jsem ji neposlal k vodě? To nevím. Už mi nezbývalo moc lidí, se kterými jsem si mohl popovídat. Thomas pracoval čtrnáct, šestnáct hodin denně, toho jsem skoro nevídal. Většina mých kolegů byla přemístěna, Hohenegg, jak jsem se dozvěděl, když jsem zavolal na OKW, byl v červenci převelen na frontu a stále ještě setrvával s částí OKHG Střed v Königsbergu. Pracovně jsem přes veškeré Reichsführerovo povzbuzování uvízl na mrtvém bodě: Speer nade mnou zlomil hůl, stýkal jsem se už jen s jeho podřízenými a má kancelář, po níž už nikdo nic nechtěl, sloužila v podstatě jen jako poštovní schránka na stížnosti nejrůznějších podniků, organizací a ministerstev. Asbach a další členové pracovní skupiny občas dodali nějakou studii, kterou jsem rozeslal na všechny strany; odpovědi byly buď zdvořile zamítavé, nebo žádné. Kde jsem udělal chybu, to jsem ovšem netušil až do onoho dne, kdy mě Herr Leland pozval na čaj. Sešli jsme se v baru hotelu Adlon, což byla jedna z posledních dosud otevřených dobrých restaurací, hotový babylon, mluvilo se tady snad deseti jazyky, jako by si tu dala schůzku veškerá zahraniční diplomacie. Herr Lelanda jsem našel u stolku poněkud stranou. Vrchní číšník mi precizními pohyby naservíroval čaj; Leland počkal, až odejde, a pak mě teprve oslovil. „Jak se daří?“ zeptal se. – „Dobře, mein Herr. Už jsem se úplně uzdravil.“ – „A práce?“ – „Jde to, mein Herr. Reichsführer je zřejmě spokojený. Nedávno mě vyznamenal.“ Nic neřekl a napil se čaje. „Ale Reichsministera Speera už jsem několik měsíců neviděl,“ pokračoval jsem. Prudce mávl rukou. „O to už nejde. Speer nás velmi zklamal. Teď je třeba přejít k jiným věcem.“ – „K čemu, mein Herr?“ – „Zatím se na tom pracuje,“ pronesl zvolna a s oním typickým zvláštním přízvukem. „A jak se má dr. Mandelbrod, mein Herr?“ Chladně a přísně se na mě zahleděl. Ani tentokrát jsem nepoznal, které oko je skleněné a které pravé. „Mandelbrod se má dobře. Ale musím ti říci, že i tys nás trochu zklamal.“ Mlčel jsem. Leland upil čaje a pokračoval: „Musím říci, že jsi naše očekávání nesplnil. V poslední době jsi neprokazoval žádnou zvláštní iniciativu. A v Maďarsku jsi podal chabý výkon.“ – „Mein Herr… Dělal jsem, co jsem mohl. A Reichsführer mi k mým výsledkům poblahopřál. Mezi jednotlivými odděleními ale panuje velká rivalita, všichni si navzájem házejí klacky pod nohy…“ Leland jako by mým slovům vůbec nevěnoval pozornost. „Máme dojem,“ promluvil konečně, „žes nepochopil, co od tebe očekáváme.“ – „A co ode mne očekáváte, mein Herr?“ – „Více energie. Více tvůrčího přístupu. Musíš předkládat řešení, nikoliv vytvářet překážky. A mimoto se, abych tak řekl, zahazuješ. Reichsführer nám poslal tvou poslední zprávu: neměl bys marnit čas klukovinami, ale myslet na blaho Německa.“ Cítil jsem, jak mi hoří tváře, a snažil se ovládnout hlas. „Na nic jiného nemyslím, mein Herr. Jak ale víte, byl jsem těžce nemocný. A také mám… ještě jiné starosti.“ Dva dny předtím jsem absolvoval nepříjemnou schůzku s von Rabingenem. Leland nic neřekl, jen pokynul rukou a opět k němu přiskočil číšník. Kučeravý mladík na baru v kostkovaném obleku a s motýlkem se přehnaně nahlas smál. Odhadl jsem ho jediným zběžným pohledem: na tyhle věci už jsem dlouho nemyslel. Leland se znovu ujal slova. „My o těch tvých starostech víme. Takhle daleko to ovšem v žádném případě zajít nesmí. Jestli jsi tu ženskou nutně musel zabít, tak prosím, ale měl jsi to udělat pořádně.“ Vytratila se mi krev z tváří: „Mein Herr…,“ povedlo se mi vykoktat bezbarvým hlasem. „Nezabil jsem ji. Já to neudělal.“ Klidně si mě prohlížel: „Může být,“ řekl. „Nám je to úplně jedno, abys věděl. Jestli jsi to udělal ty, měl jsi na to svaté právo. Jako staří přátelé tvého otce tomu zcela rozumíme. Neměl jsi ovšem právo se zkompromitovat. Tím pro nás tvá užitečnost velice poklesla.“ Opět jsem se chtěl ohradit, ale pohybem ruky mě zarazil. „Počkáme a uvidíme, jak se věci vyvinou. Doufáme, že se vzchopíš.“ Nic jsem neříkal a Leland kývl prstem. Opět se objevil vrchní; Leland mu pošeptal pár slov a zvedl se. Také jsem vstal. „Na shledanou,“ řekl svým jednotvárným hlasem. „Kdybys něco potřeboval, dej nám vědět.“ Odešel, aniž by mi podal ruku, a číšník za ním. Vydal jsem se k baru, objednal si koňak a naráz ho vypil. Vedle mě se ozval příjemný, vláčný hlas se silným přízvukem: „Na takovéhle popíjení je trochu brzy. Dáte si ještě?“ Byl to onen mladík s motýlkem. Přijal jsem; objednal dva koňaky a představil se: Mihai I., třetí tajemník rumunského velvyslanectví. „Jak to jde v SS?“ zeptal se, když jsme si přiťukli. – „V SS? Celkem dobře. A v diplomatickém sboru?“ Pokrčil rameny: „Je to smutné. Už tu zbyli jen…“ – ukázal kamsi do lokálu – „poslední mohykáni. Kvůli přídělovému systému se vlastně nedají pořádat recepce, takže se aspoň jednou denně scházíme tady. Každopádně už nemám vládu, kterou bych mohl zastupovat.“ Rumunsko na konci srpna vyhlásilo Německu válku a právě podepsalo Sovětům kapitulaci. „To je pravda. A co tedy vaše velvyslanectví zastupuje?“ – „V zásadě Horiu Simu. Ale to jen teoreticky, Herr Sima se velice dobře reprezentuje sám. Ovšem ať tak či tak,“ – opět ukázal na několik přítomných – „jsme na tom všichni v podstatě stejně. Hlavně mí francouzští a bulharští kolegové. Finové skoro všichni odjeli. Ze skutečných diplomatů už tu zbyli jen Švýcaři a Švédi.“ S úsměvem se na mě zadíval: „Pojďte s námi na večeři, představím vám další mátohy, se kterými se přátelím.“

Už jsem asi říkal, že jsem se, pokud jde o vztahy, vždy vystříhal intelektuálů či mužů mé společenské třídy; ti si totiž pořád chtějí povídat a mají nepříjemný zvyk se zamilovávat. S Mihaiem jsem udělal výjimku, ale mnoho jsem tím neriskoval, byl to totiž lehkomyslný a amorální cynik. Měl domek v západní části Charlottenburgu, hned ten první večer jsem se k němu po večeři nechal pozvat pod záminkou poslední sklenky a strávil jsem u něj noc. Pod výstředním oděvem se skrývalo pevné, svalnaté tělo sportovce, nepochybně dědictví po venkovských předcích, tmavé, zvlněné, lesklé chlupy a trpký samčí pach. Velice ho pobavilo, že svedl člena SS: „Wehrmacht nebo Auswärtiges Amt, to nic není.“ Občas jsme se vídali. Někdy jsem povečeřel s Helenou, pak jsem zašel za ním a surově jsem se ho zmocnil, jako bych si chtěl vyčistit hlavu od nevyslovených tužeb své přítelkyně či od své vlastní nerozhodnosti.

V říjnu, hned po svých narozeninách, jsem byl opět odeslán do Maďarska. Horthy byl nedávno svržen von dem Bachem a Skorzenym a u moci byly Szálasiho Šípové kříže. Kammler se hlasitě domáhal pracovních sil pro své podzemní továrny na rakety V-2, jejichž první modely byly nasazeny v září. Z jihu do Maďarska už vnikly sovětské jednotky, do Reich ostatně ve Východním Prusku také. Budapešťské SEk bylo v září rozpuštěno, ale Wisliceny tam stále ještě zůstával a velmi záhy dorazil i Eichmann. Skončilo to dalším fiaskem. Maďaři souhlasili s tím, že nám dodají padesát tisíc budapešťských Židů (v listopadu už Szálasi trval na tom, že nám je jen „zapůjčí“), ale pro Kammlerovy potřeby a na stavbu Ostwall je bylo potřeba dopravit do Vídně, k dispozici už ovšem nebyly žádné dopravní možnosti: Eichmann – nepochybně s Veesenmayerovým souhlasem – rozhodl, že půjdou pěšky. Jak to bylo dál, je dobře známo: mnoho jich zemřelo cestou a důstojník pověřený příjmem, Obersturmbannführer Höse, většinu těch, kteří dorazili, odmítl, neboť to, jako už předtím, byly ženy, které byly pro výkopové práce nepoužitelné. Já nemohl skutečně nic dělat, nikdo mé návrhy neposlouchal, ani Eichmann, ani Winkelmann, ani Veesenmayer, ani Maďaři. Když do Budapešti s Becherem přijel šéf SS-FHA Obergruppenführer Jüttner, pokusil jsem se u něj přimluvit; Jüttner totiž cestou narazil na pochod, jehož účastníci v bahně, v dešti a sněhu padali jako mouchy; ten pohled ho pobouřil a skutečně se vydal za Winkelmannem, aby vznesl protest; Winkelmann ho ovšem odeslal za Eichmannem, nad nímž neměl žádnou pravomoc: Eichmann se s Jüttnerem bez obalu odmítl sejít a poslal za ním jednoho ze svých podřízených, který veškeré stížnosti pohrdavě smetl ze stolu. Bylo zřejmé, že Eichmann už neví, čí je, nedopřával sluchu nikomu snad kromě Müllera a Kaltenbrunnera, a vypadalo to, že Kaltenbrunner zase neposlouchá Reichsführera. Mluvil jsem o tom s Becherem, který se s Himmlerem měl vidět, žádal jsem ho, aby u něj intervenoval, a Becher slíbil, že se vynasnaží. Szálasiho brzy přepadl strach: Rusové postupovali; v polovině listopadu pochody zastavil, neposlali jich ani třicet tisíc, byl z toho opět jen neskutečný chaos. Nikdo jako by už nevěděl, co vlastně dělá, nebo si spíš možná každý dělal, co chtěl, jen sám za sebe, v takových podmínkách se nedalo pracovat. Ještě jednou jsem se pokusil intervenovat u Speera, který v říjnu převzal do svých rukou celý Arbeitseinsatz včetně nasazení vězňů WVHA; nakonec se uvolil mě přijmout, ale schůzka ho vůbec nezajímala a odbyl ji. Je pravda, že jsem mu nebyl schopen nabídnout nic konkrétního. Pokud jde o Reichsführera, jeho postoj jsem už vůbec nechápal. Na konci října poslal do Auschwitzu rozkaz zastavit plynování Židů, na konci listopadu prohlásil židovskou otázku za vyřešenou a nařídil zničení táborových likvidačních zařízení; zároveň se na RSHA a na Persönlicher Stab živě diskutovalo o vytvoření nového likvidačního tábora v Alteist-Hartelu u Mauthausenu. Říkalo se také, že Reichsführer ve Švýcarsku a Švédsku s Židy vyjednává; Becher o tom zřejmě věděl víc, ale když jsem po něm chtěl vysvětlení, odpovídal vyhýbavě. Bylo mi známo i to, že se mu konečně povedlo domluvit Eichmannovi schůzku s Reichsführerem (ta se odehrála později, v prosinci); co si při té příležitosti řekli, to jsem se ovšem dozvěděl až za sedmnáct let, při jeruzalémském procesu s naším chrabrým Obersturmbannführerem: Becher, který se usadil v Brémách, začal se věnovat obchodu a stal se z něj milionář, ve své výpovědi uvedl, že k setkání došlo v Černém lese u Trimbergu v Reichsführerově zvláštním vlaku a že Reichsführer s Eichmannem jednal laskavě a rozhněvaně zároveň. V literatuře jsou často citována slova, která prý Reichsführer podle Bechera svému tvrdohlavému podřízenému adresoval: „Až do nynějška jste Židy likvidovali; pokud vám teď dám rozkaz, což tímto činím, budete s nimi zacházet jako jejich chůva. Připomínám vám, že v roce 1933 jsem RSHA založil já, nikoliv Gruppenführer Müller nebo vy. Jestli mě nejste s to poslechnout, řekněte mi to!“ Možná je to pravda. Becherovo svědectví je ovšem mimořádně pochybné; například si s poukazem na vliv, který měl na Himmlera, přičítá zásluhu na tom, že nucené budapešťské pochody byly zastaveny – přičemž ve skutečnosti vydali tento rozkaz panikařící Maďaři –, a také, což je ještě mnohem přemrštěnější, se prohlašuje za iniciátora myšlenky na zastavení Endlösung; ale pokud tuto myšlenku Reichsführerovi někdo vnukl, rozhodně to nebyl tenhle mazaný intrikán (snad pocházela od Schellenberga).

Můj trestní případ pokračoval; soudce von Rabingen si mě pravidelně volal, abych podal vysvětlení toho či onoho. Občas jsem se vídal s Mihaiem; pokud jde o Helenu, ta jako by byla čím dál tím průsvitnější, nikoliv strachy, nýbrž potlačovanými city. Když jsem s ní po svém návratu z Maďarska mluvil o masakru v Nyíregyháze (koncem října dobyl III. tankový sbor město zpět z rukou Rusů a našel tu znásilněné ženy všeho věku a rodiče přibité na dveře před očima zmrzačených dětí; a to byla práce Maďarů, nikoliv Němců), dlouhou chvíli se na mě dívala a pak se tiše, měkce zeptala: „Bylo to v Rusku o hodně jiné?“ Nic jsem neříkal. Pozoroval jsem její neobvykle útlá zápěstí, vystupující z rukávů, a napadalo mě, že bych je lehce obemkl palcem a ukazováčkem. „Já vím, že pomsta bude strašná,“ řekla nakonec. „Ale zasloužíme si to.“ Začátkem listopadu vzal při náletu zasvé můj byt, až dosud jako zázrakem ušetřený: střechou propadla letecká puma a strhla dvě nejvyšší poschodí; chudák Herr Zempke na odchodu z napůl zborceného sklepa podlehl infarktu. Mihai mi navrhl, abych se přestěhoval k němu; já dal ale přednost Thomasově nabídce a nastěhoval se k němu do Wannsee; bydlel tam od května, kdy jeho dům v Dahlemu vyhořel. Kypělo to tu divokým společenským životem, neustále se tu vyskytovali nadšenci z Amt V, Thomasovi kolegové, Schellenberg a samozřejmě nejrůznější děvčata. Schellenberg s Thomasem často diskutoval mezi čtyřma očima, zato mně se očividně vyhýbal. Jednou jsem se vrátil o něco dříve a z obývacího pokoje ke mně dolehl živý rozhovor, vzrušené hlasy a Schellenbergova bodrá, naléhavá intonace: „Jestli na to Bernadotte přistoupí…“ Jakmile mě uviděl ve dveřích, zarazil se a mile mě pozdravil: „To jsem rád, že vás vidím, Aue.“ Ale v hovoru s Thomasem už nepokračoval. Někdy, když jsem zrovna na společenský ruch u svého přítele neměl náladu, jsem se nechal Mihaiem vytáhnout mezi lidi. Každý den chodil na rozlučkové večírky chorvatského velvyslance dr. Kosaka, které se konaly buď přímo na zastupitelství, nebo v jeho vile v Dahlemu; chodila se na ně cpát a opíjet diplomatická smetánka a výkvět Auswärtiges Amt, vyskytovaly se tu ty nejpohlednější hvězdičky ateliérů UFA, Maria Mildeová, Ilse Wernerová, Marika Rökková. Vždycky před půlnocí se začaly sborem zpívat dalmatské lidové písně; po pravidelném náletu mosquit přišli střelci z baterie Flak, umístěné hned vedle, na skleničku, až do rána se hrál jazz; byl mezi nimi i důstojník, který přežil Stalingrad, ale já si dával pozor, abych se před ním nezmínil, že jsem tam byl taky, už bych se ho nezbavil. Tyto bakchanálie se občas zvrhly v orgie, v zákoutích velvyslanectví se po sobě plazily páry a ukřivdění kavalíři stříleli na zahradě do vzduchu; jednou v noci jsem se s Mihaiem miloval v ložnici velvyslance, který chrápal na pohovce; pak se sem Mihai, vybičovaný na nejvyšší míru, vrátil s jakousi herečkou a zmocnil se jí přímo přede mnou, zatímco já dopíjel láhev slivovice a přemítal o tělesných žádostech. Tyhle jalové, zběsilé radovánky ale nemohly trvat věčně. Když na konci prosince Rusové obsadili Budapešť a naše poslední ofenzíva v Ardenách spěla k neúspěchu, Reichsführer mě vyslal na inspekci evakuace Auschwitzu.

Zbrklá, opožděná evakuace KL Lublin nám v létě způsobila nemálo problémů: Sovětům padla do rukou nedotčená zařízení a plná skladiště, což byla voda na mlýn jejich propagandy. Od konce srpna stála jejich vojska na Visle, ale bylo jasné, že tam nezůstanou. Bylo třeba jednat. V případě nutnosti měl mít evakuaci táborů a pomocných táborů komplexu Auschwitz na povel Obergruppenführer Ernst Schmauser, HSSPF vojenského okruhu, do kterého Horní Slezsko spadalo; operaci provede táborový personál, vysvětlil mi Brandt. Já měl za úkol postarat se, aby byly přednostně evakuovány použitelné pracovní síly v dobrém stavu, které měly být nasazeny přímo v Říši. Po svých trpkých maďarských zkušenostech jsem se zdráhal: „Jaké budu mít pravomoci?“ zeptal jsem se Brandta. „Budu moci vydávat potřebné rozkazy?“ Odpověděl vyhýbavě: „Obergruppenführer Schmauser má plné velení. Jakmile zjistíte, že táborový personál nespolupracuje tak, jak by bylo třeba, obraťte se na něj a on potřebné rozkazy vydá.“ – „A když budu mít problémy s Obergruppenführerem?“ – „S Obergruppenführerem problémy mít nebudete. Je to vynikající národní socialista. A mimoto budete ve spojení buď s Reichsführerem, nebo se mnou.“ Ze zkušenosti jsem věděl, že je to jen chabá záruka. Neměl jsem však na vybranou.

Možnost, že koncentrační tábory budou ohroženy nepřátelským postupem, předjímal Reichsführer 17. června 1944 ve směrnici nazvané Fall-A, „případ A“, kterou se oblastním HSSPF v krizové situaci propůjčovaly rozšířené pravomoci nad táborovým personálem. Kdyby tedy Schmauser býval správně pochopil, jak je důležité zachránit maximální počet dělníků, možná mohlo vše proběhnout, jak se patří. Jel jsem ho navštívit do jeho štábu v Breslau. Už nebyl mladý, mohlo mu být padesát či pětapadesát, choval se stroze, upjatě, ale profesionálně. Vysvětlil mi, že evakuační plán tábora je součástí celkového ústupového strategického plánu Auflockerung-Räumung-Lähmung-Zerstörung („Uvolnění-vyklizení-ochromení-zničení“), vypracovaného koncem roku 1943 „a s takovým úspěchem využitého na Ukrajině a v Bělorusku, kde bolševici nejenže nenašli místo, kde by se mohli uložit a najíst, ale v některých oblastech, například kolem Novgorodu, nenarazili ani na jediného člověka, který by jim mohl případně být nějak užitečný“. Rozkaz k uskutečnění plánu ARLZ vydal branný okruh VIII 19. září. V jeho rámci už bylo 65 tisíc Häftlinge evakuováno do Altreich, a to včetně polských a ruských vězňů, kteří mohli v případě, že se nepřítel přiblíží, v týle představovat hrozbu. Zůstalo tu 67 tisíc vězňů, z nichž 35 tisíc nadále pracovalo v továrnách v Horním Slezsku a přilehlých oblastech. V říjnu svěřil Schmauser plánování konečné evakuace a dvou posledních fází ARLZ svému styčnému důstojníkovi, Majoru der Polizei Boesenbergovi; podrobnosti prý mám probrat s ním, ale o provedení jednotlivých akcí může rozhodovat pouze Gauleiter Bracht, a to z titulu Reichskommissara pro obranu Gau. „Abyste pochopil,“ prohlásil Schmauser nakonec, „my všichni jsme si vědomi toho, jak je zachování pracovního potenciálu důležité. Pro nás i pro Reichsführera ovšem zůstávají na prvním místě bezpečnostní otázky. Takové množství nepřátel – byť neozbrojených – uvnitř našich linií představuje nesmírné riziko. Šedesát sedm tisíc vězňů. To je téměř sedm divizí: a představte si šest nepřátelských divizí, svobodně se pohybujících v týle našich jednotek během ofenzívy! Možná víte, že v říjnu se nám v Birkenau vzbouřili Židé ze Sonderkommanda. Naštěstí se povstání povedlo potlačit, ale měli jsme ztráty a jedno krematorium vyletělo do vzduchu. Jen si to představte: kdyby se jim bývalo povedlo se spojit s polskými partyzány, kteří neustále slídí kolem tábora, znamenalo by to nevyčíslitelné škody, mohly utéct tisíce vězňů! A od srpna Američané bombardují továrnu IG Farben a vězňové toho pokaždé využijí k pokusům o útěk. Pokud dojde na definitivní evakuaci, musíme veškerými prostředky zabránit tomu, aby se taková situace opakovala. Musíme být ostražití.“ Tomuto názoru jsem velice dobře rozuměl, obával jsem se ovšem jeho praktických důsledků. Boesenbergův výklad mi jistoty nepřidal. Na papíře byl plán vypracovaný do nejmenších podrobností včetně map všech evakuačních tras; Boesenberg ovšem nešetřil kritikou na adresu Sturmbannführera Bära, který při práci na tomto plánu odmítl veškeré konzultace (po posledních administrativních změnách koncem listopadu zůstal tento bývalý cukrář ve funkci Kommandanta sloučených táborů I a II a působil i jako Standortältester tří táborů a všech Nebenlager); Bär se vymlouval, že HSSPF nemá nad táborem žádnou pravomoc, což byla prakticky vzato pravda až do okamžiku, kdy bude vyhlášen Fall-A, a trval na tom, že bude jednat pouze s Amtsgruppe D. Bylo zjevné, že příliš volná a nekonkrétní spolupráce mezi jednotlivými zodpovědnými místy nefunguje. A navíc – což mi po mých říjnových a listopadových zkušenostech dělalo ještě větší starost – Boesenbergův plán předpokládal, že evakuace bude pěší, přičemž vězňové měli ujít 55 až 63 kilometrů, než budou v Gleiwitz a Loslau naloženi do vlaků. Byla to logická úvaha: bojová situace, kterou plán řešil, by nedovolila plné využití železnice v přední linii; vozového parku se zoufale nedostávalo (v celém Německu zbývalo už jen asi dvě stě tisíc vagonů, což znamenalo, že jsme během dvou měsíců přišli o více než 70 procent železničního parku). Bylo také potřeba počítat s evakuací německých civilistů (ti by měli přednost), zahraničních dělníků a válečných zajatců. 21. prosince vyhlásil Gauleiter Bracht v oblasti kompletní U-Plan/Treckplan a začlenil do něj i plán Boesenbergův, podle něhož by vězňové KL měli z bezpečnostních důvodů přednost při přechodu Odry, hlavního zúžení na evakuačních trasách. Na papíře to opět vypadalo rozumně, mně však bylo jasné, jak může dopadnout nucený pochod v zimě a bez příprav; navíc budapešťští Židé byli na začátku pochodu zdraví, ale zde se jednalo o vyčerpané, zesláblé, špatně živené a špatně oblečené Haßlinge v krizové situaci, která se přes všechno plánování mohla snadno zvrhnout v chaos. Dlouze jsem se Boesenberga vyptával na klíčové body: ujišťoval mě, že před začátkem pochodu bude rozdáno teplé oblečení a přikrývky a že po cestě budou připraveny zásoby potravin. Lépe to zařídit nejde, tvrdil. A já musel uznat, že má pravdu.

V Auschwitzu jsem se na Kommandantur sešel se Sturmbannführerem Krausem, styčným důstojníkem, kterého sem vyslal Schmauser se Sonderkommandem SD a který v táboře působil v čele „spojovací kanceláře“. Tento Kraus, příjemný a schopný mladý důstojník, jehož krk a levé ucho nesly stopy těžkých popálenin, mi vysvětlil, že je v podstatě zodpovědný za fáze „Ochromení“ a „Zničení“: zejména se musel postarat o to, aby Rusům nepadla do rukou neporušená vyhlazovací zařízení a skladiště. Za vykonání případného rozkazu k evakuaci zodpovídal Bär. Ten mě přijal poměrně nepřívětivě, pro něj jsem byl očividně jen další kancelářská krysa zvenčí, která ho přišla rušit v práci. Upoutaly mě jeho pronikavé, neklidné oči, mohutný nos, tenká, ale podivně smyslná ústa; husté, vlnité vlasy měl pečlivě natřené brilantinou jako nějaký berlínský dandy. Připadal mi podivuhodně nudný a omezený, ještě víc než Höss, který si stále uchovával přinejmenším esprit bývalého příslušníka Freikorps. Využil jsem své hodnosti a ostře mu za jeho nedostatečnou spolupráci se službami HSSPF vyčinil. S neskrývanou arogancí mi opáčil, že Pohl jeho stanovisko plně schvaluje. „Až bude vyhlášen Fall-A, podřídím se rozkazům Obergruppenführera Schmausera. Ale do té doby mi velí jedině Oranienburg. Vy mi nemáte co rozkazovat.“ – „Až bude vyhlášen Fall-A,“ odpověděl jsem vztekle, „bude už pozdě napravovat vaši neschopnost. Upozorňuji vás, že ve svém hlášení Reichsführerovi přičtu veškerou zodpovědnost za nadměrné ztráty vám osobně.“ Mé hrozby na něj očividně neúčinkovaly, poslouchal mě mlčky a se sotva skrývaným pohrdáním.

***

Bär mi přidělil kancelář na Kommandantur v Birkenau a já si sem z Oranienburgu nechal poslat Obersturmbannführera Eliase a jednoho z mých nových podřízených, Untersturmführera Daria. Ubytoval jsem se v Haus der Waffen-SS; dali mi stejný pokoj jako při mé první návštěvě před rokem a půl. Panovalo ohavné, proměnlivé počasí, byla zima a vlhko. Na celém kraji ležela silná vrstva sněhu, která byla často potřísněná špinavou, šedivou krajkou sazí z dolů a továrních komínů. V táboře byl sníh téměř černý, rozdupaný tisíci vězňů a smíchaný s polozmrzlým bahnem. Z Beskyd se sem každou chvíli přihnala nečekaná vánice, dvacet minut tábor dusila pod bílým, vířícím příkrovem, pak přestala stejně rychle, jako přišla, a na pár okamžiků tu po ní zbylo bílo bez poskvrnky. V Birkenau už se přerývaně kouřilo jen z jediného komína, z Krema IV, které zůstávalo v provozu kvůli odklizení těl zemřelých vězňů; Krema III bylo od říjnové vzpoury v troskách a obě další byla podle Himmlerových instrukcí částečně demontována. Od stavby nové části se ustoupilo, většina baráků byla stržena a rozlehlé prázdné prostranství zůstalo napospas sněhu; problémy s přeplněností se vyřešily předběžnou evakuací. Když se občas mraky rozptýlily, za pravidelnými řadami baráků se objevila modravá silueta Beskyd a tábor pod sněhem náhle působil klidně a mírně. Téměř denně jsem se vydával na inspekci do pomocných táborů, do Günthergrube, Fürstengrube, Tschechowitz, Neu Dachsu, do malých táborů v Gleiwitz, abych se přesvědčil, jak probíhají přípravné práce. Dlouhé rovné silnice byly téměř pusté, jen tu a tam tudy projelo nákladní auto Wehrmacht; když jsem se večer vracíval, už se stmívalo, temné nebe nade mnou viselo jako těžká šedá masa, z níž se občas na vesnice v dálce jako opona spouštěl sníh; ještě dál byla obloha něžně bleděmodrá a bleděžlutá, s několika mlčenlivě fialovými obláčky vroubenými září zapadajícího slunce, jež barvila domodra sníh a zamrzlé bažiny rozmáčející polskou zem. Večer 31. prosince se v Haus konala malá oslava pro důstojníky na pracovní cestě a několik důstojníků z tábora: zpívaly se teskné písně, popíjelo se a tlumeně se hovořilo; všem bylo jasné, že tohle je poslední válečný Nový rok a Reich má jen malou naději, že se dožije toho příštího. Opět jsem se tu setkal s velice zasmušilým dr. Wirthsem, který už svou rodinu poslal do Německa, a seznámil jsem se s Untersturmführerem Schurzem, novým vedoucím Politische Abteilung, který se ke mně choval mnohem uctivěji než jeho Kommandant. Dlouho jsem si povídal s Krausem; několik let sloužil v Rusku a u Kurska byl těžce raněn, když se mu povedlo na poslední chvíli se vyprostit z hořícího panzeru; po rekonvalescenci ho přidělili do SS okruhu Jihovýchod v Breslau a skončil ve Schmauzerově štábu. Tento důstojník, který se jmenoval Franz Xaver stejně jako jiný Kraus, slavný katolický teolog z minulého století, na mě učinil dojem seriózního člověka, jenž je přístupný názorům jiných, ale zároveň fanaticky odhodlaný dotáhnout svůj úkol do konce; ujišťoval mě sice, že mé cíle dobře chápe, ale zároveň trval na tom, že žádný vězeň by přirozeně neměl padnout do ruských rukou živý, a měl za to, že tyto dva požadavky se nevylučují. V zásadě měl jistě pravdu, ale já jsem se obával – a právem, jak se ještě ukáže –, že tyto příliš přísné rozkazy podnítí surovost táborových dozorců, kteří se v šestém roce války rekrutovali z odpadu SS, z mužů příliš starých či příliš nemocných na službu na frontě, z Volksdeutschen, kteří skoro neuměli německy, z veteránů trpících duševními poruchami, ale považovaných za schopné služby, z alkoholiků, narkomanů a degenerovaných jedinců natolik šikovných, že unikli frontě či popravčí četě. Důstojníci občas nestáli za víc než jejich mužstvo: poslední rok se systém KL rozrůstal natolik nezřízeně, že WVHA bylo nuceno najímat kohokoliv, povyšovat notoricky neschopné nižší šarže, opět nabírat důstojníky propuštěné za vážné prohřešky či ty, o které nikdo jiný nestál. Hauptsturmführer Drescher, důstojník, s nímž jsem se toho večera rovněž setkal, mě v mých pesimistických názorech utvrdil. Drescher vedl odnož Morgenovy komise, která v táboře dosud působila, a jednou mě v Lublinu zahlédl ve společnosti svého nadřízeného; toho večera se mnou v odlehlém boxu restaurace poměrně upřímně mluvil o probíhajícím vyšetřování. To, které bylo vedeno proti Hössovi a v říjnu bylo těsně před ukončením, se v listopadu sesypalo jako domeček z karet, a to i přes svědectví jedné vězeňkyně, rakouské prostitutky, kterou Höss svedl a pak se ji pokusil zabít tak, že ji zavřel na kárnou celu Politische Abteilung. Po přeložení do Oranienburgu na konci roku 1943 Höss svou rodinu nechal v domě pro Kommandanta a své nástupce tak nutil, aby si našli bydlení jinde; rodinu dal, nepochybně z obav před Rusy, přestěhovat teprve před měsícem, a v táboře bylo veřejným tajemstvím, že Frau Hössová si na přepravu rodinného majetku vyžádala celá čtyři nákladní auta. Morgen, a to Dreschera dovádělo k nepříčetnosti, ovšem narazil na Hössovy ochránce. Vyšetřování sice pokračovalo, týkalo se však už jen malých ryb. Připojil se k nám Wirths, ale Drescher mluvil dál a lékařova přítomnost ho neuváděla do rozpaků; zjevně neříkal nic nového. Wirths si dělal starosti s evakuací: navzdory Boesenbergovu plánu se ani ve Stammlager, ani v Birkenau žádné cestovní zásoby jídla ani teplé ošacení nechystaly. I já jsem si dělal starosti.

Rusové se však stále nehýbali. Na Západě se naše síly houževnatě snažily o průnik (Američané drželi Bastogne) a také v Budapešti jsme přešli do útoku, což nám dalo trochu naděje. Ti, kdo uměli číst mezi řádky, ale pochopili, že naše slavné rakety V-2 jsou patrně neúčinné, že náš vedlejší útok v severním Alsasku byl vzápětí zastaven a že vše je jen otázkou času. Na začátku ledna jsem dal Piontekovi den volna, aby mohl z Tarnowitz odvézt svou rodinu alespoň do Breslau; nechtěl jsem, aby se trápil strachy, až dojde na lámání chleba. Pravidelně padal sníh, a když se vyjasnilo, slezskou krajinu opanoval těžký a špinavý dým ze sléváren, svědectví o výrobě tanků, děl a munice, která pojede až do samého konce. V tomto napjatém klidu zpestřovaném administrativními třenicemi uběhlo asi deset dní. Konečně se mi podařilo Bära přesvědčit, aby připravil zvláštní potravinové příděly, které by se vězňům rozdaly při odchodu; teplé oblečení se podle jeho slov mělo vzít z „Kanady“, jejíž sklady přes veškeré vyklízení pořád praskaly ve švech. Napětí nakrátko odlehčila dobrá zpráva. V Haus se jednoho večera u mého stolu zastavil Drescher se dvěma sklenkami koňaku a usmíval se pod vousy: „Gratuluji, Herr Obersturmbannführer,“ pronesl, jednu skleničku mi podal a tu druhou pozvedl. – „Pěkně děkuji, ale k čemu?“ – „Dnes jsem mluvil se Sturmbannführerem Morgenem. Požádal mě, abych vám vyřídil, že váš případ je uzavřen.“ Ta novinka mě velice potěšila a téměř mě ani nezaskočilo, že je Drescher do věci zasvěcen. Drescher pokračoval: „Vzhledem k naprosté absenci věcných důkazů rozhodl soudce von Rabingen zastavit vyšetřování. Řekl Sturmbannführerovi, že v životě neviděl tak zfušovaný případ, který by se opíral o tak málo skutečností, a že Kripo by se měla stydět. Skoro mu připadalo, že se jedná o nějaký komplot proti vám.“ Nadechl jsem se: „O tom jsem se ho celou dobu snažil ujistit. Naštěstí mi Reichsführer plně důvěřuje. Jestli je to, co říkáte, pravda, pak je má čest očištěna.“ – „Přesně tak,“ přisvědčil Drescher. „Jak mi Sturmbannführer Morgen svěřil, soudce von Rabingen dokonce pomýšlí na to, že by proti těm vyšetřovatelům, kteří si na vás tak zasedli, byly podniknuty disciplinární kroky.“ – „To by mi udělal radost.“ Novinku mi tři dny nato potvrdila zpráva od Brandta, k níž byl přiložen dopis adresovaný Reichsführerovi; von Rabingen jej v něm ujišťoval, že je plně přesvědčen o mé nevině. V žádném z obou dopisů nebyla o Clemensi a Weserovi ani zmínka, ale mně to stačilo.

Po tomto krátkém oddechovém čase Sověti konečně zahájili ze svých předmostí na Visle tolik obávanou ofenzívu. S našimi nepočetnými obrannými jednotkami si hravě poradili. Během přestávky Rusové shromáždili nevídanou palebnou sílu; kolony tanků T-34 se řítily polskou rovinou, rozkládaly naše divize, s vervou kopírovaly naši taktiku z roku 1941; na mnoha místech byly naše jednotky nepřátelskými tanky překvapeny, protože se domnívaly, že linie jsou přes sto kilometrů daleko. 17. ledna General-Gouverneur Frank s celým úřadem opustil Krakov a naše poslední jednotky se stáhly z trosek Varšavy. Ve chvíli, kdy Schmauser vyhlásil Fall-A, pronikly už první sovětské obrněnce do Slezska. Pokud jde o mě, udělal jsem myslím vše, co bylo v mých silách: naše dvě auta jsem naložil kanystry benzínu, obloženými chleby a rumem a zničil jsem kopie svých hlášení. Sedmnáctého večer Bär svolal všechny důstojníky; oznámil nám, že podle Schmauserových pokynů začne zítra ráno pěší evakuace všech schopných vězňů; dnešní nástup bude tím posledním. Evakuace bude probíhat podle plánu. Velitel každého pochodu musí dohlížet na to, aby žádný vězeň nemohl utéci nebo se zdržet za ostatními, každý pokus o útěk bude nemilosrdně potrestán; Bär nicméně doporučil nestřílet vězně při průchodu vesnicemi, aby se obyvatelstvo nevyděsilo. O slovo se přihlásil Obersturmführer, který měl velet jednomu z pochodů: „A není ten rozkaz moc přísný, Herr Sturmbannführer? Když se Häftling pokusí o útěk, je samozřejmě v pořádku ho zastřelit. Ale co když je zkrátka jen tak slabý, že už nemůže jít dál?“ – „Všichni Häftlinge, kteří půjdou, jsou vedeni jako práceschopní, a padesát kilometrů musí tedy ujít jako nic,“ opáčil Bär. „Nemocní a neschopní zůstanou v táborech. Pokud se nějací nemocní vyskytnou na pochodu, musí být zlikvidováni. Tyto rozkazy je třeba vykonat.“

Tu noc toho SS v táboře moc nenaspali. Z Haus u nádraží jsem sledoval dlouhé průvody německých civilistů, kteří prchali před Rusy: když prošli město a přešli most přes Solu, buď vzali útokem nádraží, nebo se plahočili dál na západ. SS hlídali zvláštní vlak určený pro rodiny zaměstnanců tábora; byl už nacpaný k prasknutí, manželé do něj za ženami a dětmi cpali balíky. Po večeři jsem se vydal na inspekci Stammlager a Birkenau. Nahlédl jsem do několika baráků: vězňové se snažili spát, kápové mi tvrdili, že jim nikdo žádné teplé oblečení nevydal, ale já stále doufal, že k tomu dojde nazítří před odchodem. V uličkách hořely hromady lejster: spalovny byly přetížené. V Birkenau jsem si všiml, že kolem „Kanady“ panuje čilý ruch: ve světle reflektorů tu vězňové nakládali do aut všechno možné; podle Untersturmführera, který na akci dohlížel, měla auta zamířit do KL Gross-Rosen. Neušlo mi ale, že dozorci SS – někteří zcela nepokrytě – nezapomínají ani na sebe. Všichni křičeli, zběsile, chaoticky pobíhali a já cítil, jak ty lidi přemáhá panika a opouští je soudnost i smysl pro disciplínu. Jako obvykle se se vším čekalo až na poslední chvíli, neboť kdyby se začalo dříve, byl by to projev defétismu; teď byli Rusové za humny, zdejší dozorci si pamatovali, jak dopadli jejich kolegové, kteří padli do zajetí v Lublinu, ztráceli ponětí o prioritách a chtěli už jen jediné – utéct. Sklesle jsem se vydal za Drescherem do jeho kanceláře ve Stammlager. I on pálil dokumenty. „Viděl jste to plundrování?“ zasmál se pod vousy. Ze zásuvky vytáhl láhev drahého armagnaku: „Dal mi ho na rozloučenou jeden Untersturmführer, po kterém jdu čtyři měsíce a celou tu dobu se mi ho nepovedlo zahnat do úzkých. Parchant. Co byste tomu řekl? Samozřejmě je kradený. Napijete se se mnou?“ Nalil nám do dvou skleniček na vodu: „Lepší servis bohužel nemám.“ Pozvedl svou sklenku a já udělal totéž. „Tak na co si připijeme?“ zeptal se. Mě ale nic nenapadalo. Pokrčil rameny: „Já taky nevím. Tak se prostě jen napijeme.“ Armagnac byl prvotřídní, jemný, voňavý destilát. „Kam pojedete?“ zeptal jsem se. – „Do Oranienburgu podat hlášení. Mám dost důkazů na to, abych jich obvinil ještě jedenáct. A pak mě pošlou, kam budou chtít.“ Když jsem se chystal k odchodu, podal mi láhev: „Nate, nechte si to. Budete ho potřebovat víc než já.“ Strčil jsem si láhev do kapsy kabátu, stiskl mu ruku a odešel. Vyrazil jsem na HKB, kde Wirths dohlížel na odvoz zdravotnického materiálu. Vysvětlil jsem mu problém s teplým oblečením. „Sklady jsou plné,“ ujistil mě. „Vydat jim deky, boty a kabáty by nemělo být nic těžkého.“ Bär, kterého jsem ve dvě ráno zastihl na Kommandantur Birkenau v plné práci – plánoval odchody jednotlivých skupin –, ovšem Wirthsův názor nesdílel. „Uskladněný majetek je říšským vlastnictvím. Nedostal jsem žádný rozkaz, abych ho rozdával mezi vězně. Jakmile to půjde, bude odvezen nákladními auty nebo po železnici.“ Venku bylo nejméně deset pod nulou, uličky byly umrzlé, klouzalo to. „V tom, co mají vězňové na sobě, nepřežijí. Většina z nich je prakticky bosá.“ – „Ti schopní přežijí,“ trval na svém. „A ostatní nepotřebujeme.“ Jímal mě čím dál tím větší vztek; sešel jsem do ústředny a nechal jsem se spojit s Breslau, ale Schmauser ani Boesenberg nebyli k zastižení. Jeden ze spojařů mi ukázal depeši od Wehrmacht: právě padlo Tschenstochau, ruské jednotky stojí před Krakovem. „Přituhuje,“ poznamenal lakonicky. Napadlo mě, že bych poslal dálnopis Reichsführerovi, ale to by k ničemu nebylo; bylo lepší počkat do zítřka, sehnat Schmausera a doufat, že bude mít víc zdravého rozumu než ten osel Bär. Náhle na mě padla únava, a tak jsem se vrátil do Haus a lehl jsem si. Kolem dál proudily zástupy civilistů promíchaných s vojáky Wehrmacht, vysílení sedláci nabalení ve spoustě oblečení s vozíky plnými věcí a dětí, někteří před sebou hnali dobytek.

Piontek mě neprobudil, spal jsem až do osmi. Kuchyně byla v provozu, a tak jsem si dal omeletu s párkem. Poté jsem vyšel ven. Ze Stammlager a Birkenau se valily zástupy vězňů. Häftlinge s nohama zabalenýma ve všem, co našli, se pomalu vlekli, ze všech stran obklopení dozorci SS; vedli je dobře živení a teple oblečení kápové. Všichni, kdo vlastnili deku, si ji nesli s sebou, většinou ji měli hozenou přes hlavu, takže trochu připomínali beduíny; to ale bylo vše. Když jsem se ptal, bylo mi řečeno, že na tři dny dostali chléb a kousek uzenky; co se oděvů týče, nikdo žádný rozkaz neobdržel.

První den se nicméně – navzdory náledí a sněhové břečce – zdálo, že to půjde. Pozorně jsem sledoval zástupy opouštějící tábor, radil jsem se s Krausem, vyjížděl jsem se podívat o něco dál. Všude jsem se setkával s přestupky: dozorci nutili vězně, aby jim tlačili dvoukoláky s jejich osobními věcmi nebo jim nesli zavazadla. Tu a tam jsem u kraje silnice zahlédl v závěji mrtvolu, často se zakrvácenou hlavou; dozorci uplatňovali tvrdé Bärovy rozkazy. Přesto zástupy postupovaly beze zmatků a bez vzpírání. V poledne se mi povedlo spojit se Schmauserem, abych s ním probral otázku ošacení. Chvilku mě poslouchal a pak mé námitky rázně zavrhl: „Civilní oblečení jim dávat nemůžeme, utekli by.“ – „Tak aspoň boty.“ Zaváhal. „Dohodněte se s Bärem,“ řekl nakonec. Bylo mi jasné, že má svých starostí dost, ale i tak bych dal přednost jasnému rozkazu. Ve Stammlager jsem našel Bära: „Obergruppenführer Schmauser vydal rozkaz, aby byly vydány boty vězňům, kteří žádné nemají.“ Bär pokrčil rameny: „Já už tu taky žádné nemám, všechno bylo vyexpedováno. Musíte se dohodnout se Schwarzhuberem v Birkenau.“ Tohoto důstojníka, Lagerführera Birkenau, jsem našel až za dvě hodiny, protože jel na inspekci jednoho z pochodů. „Dobře, zařídím to,“ slíbil, když jsem mu rozkaz předal. K večeru jsem se sešel s Dariem a Eliasem, které jsem předtím poslal zkontrolovat evakuaci Monowitz a několika Nebenlager. Vše probíhalo jakž takž v pořádku, ale už v podvečer se čím dál tím víc vyčerpaných vězňů zastavovalo a strážní je stříleli. Vyrazil jsem s Piontekem na inspekci nocležišť. Přes Schmauserovy rozkazy – panovaly obavy, aby vězni nevyužili tmy k útěku – některé pochody ještě pokračovaly v cestě. Protestoval jsem u důstojníků, ale odpovídali mi, že ještě nedošli na stanovené místo a že venku, na sněhu a náledí, vězně stejně uložit nemohou. Nocležiště, která jsem navštívil, byla, jak se ukázalo, naprosto nevyhovující: šlo o sýpky či školy, do kterých se měly vměstnat někdy až dva tisíce vězňů; mnozí spali venku, schoulení jeden k druhému. Žádal jsem, aby se rozdělaly ohně, ale nebylo dřevo, stromy byly mokré a nebylo ani čím je pokácet; tam, kde byla k mání prkna či staré bedny, se rozdělaly malé ohýnky, ale ty až do rána nevydržely. Polévku nikdo nepřichystal, vězňové museli vystačit s tím, co dostali v táboře; byl jsem ujištěn, že potraviny jsou připravené dále na trase. Většina skupin neušla ani pět kilometrů; mnohé zatím nevyšly ani z téměř pusté zájmové oblasti kolem tábora; tímto tempem by cesta trvala deset až dvanáct dní.

Do Haus jsem se vrátil zablácený, mokrý a unavený. Kraus tu byl, právě popíjel s několika svými kolegy z SD. Přisedl si ke mně: „Jak to jde?“ zeptal se. – „Nic moc. Budou zbytečné ztráty. Bär se mohl snažit mnohem víc.“ – „Bärovi je to jedno. Víte, že byl jmenován Kommandantem Mittelbau?“ Zvedl jsem obočí: „Ne, to nevím. A kdo tedy dohlédne na likvidaci tábora?“ – „Já. Už jsem dostal rozkaz, abych tu po evakuaci zařídil kancelář, která se postará o jeho administrativní zrušení.“ – „Tak to blahopřeji,“ řekl jsem. – „Nemyslete si, že mě to těší,“ odpověděl. „Upřímně řečeno bych se radši věnoval něčemu jinému.“ – „A co máte na práci teď?“ – „Čeká se, až budou tábory prázdné. Pak se do toho pustíme.“ – „Co uděláte se zbylými vězni?“ Pokrčil rameny a ironicky se pousmál: „Co myslíte? Obergruppenführer dal rozkaz k jejich likvidaci. Do rukou bolševiků nesmí nikdo padnout živý.“ – „Ach tak.“ Dopil jsem. „Přeji hodně odvahy. Tohle vám nezávidím.“

Všechno se nenápadně rozkládalo. Nazítří ráno začaly zástupy vězňů opouštět hlavními branami tábory, na strážních věžích stály hlídky a všude panoval pořádek; už o několik kilometrů dál se ale průvody natahovaly a trhaly, protože ti nejslabší vězni zpomalovali. Mrtvol bylo čím dál tím víc. Hustě sněžilo, ale žádná velká zima nebyla, mně alespoň ne, v Rusku jsem zažil mnohem horší počasí, ale já byl teple oblečený, jezdil jsem ve vytopeném automobilu, ti z dozorců, kteří museli jít pěšky, měli svetry, kvalitní kabáty a boty; zato Häftlinge byli určitě promrzlí na kost. Na dozorce čím dál tím víc dotíral strach, a tak na vězně křičeli a tloukli je. Zahlédl jsem, jak jeden dozorce umlátil vězně, který se zastavil, aby se vyprázdnil; dotyčnému dozorci jsem vyčinil a pak jsem požádal Untersturmführera, který tento pochod vedl, aby ho nechal zatknout; odpověděl mi, že si to nemůže dovolit, protože nemá dost lidí. Polští sedláci, kteří ve vsích očekávali Rusy, sledovali procházející vězně v tichosti nebo na ně svým jazykem cosi křičeli; dozorci surově odráželi ty, kteří se vězňům pokoušeli rozdávat chléb nebo jiné potraviny; byli nervózní, neboť se vědělo, že ve vesnicích se to jen hemží partyzány, a panovaly obavy ze vzpoury. Na nocležištích, která jsem večer kontroloval, ovšem opět nebyla připravená polévka ani chléb, a to většina vězňů už svůj příděl potravin spotřebovala. Říkal jsem si, že tímhle tempem ještě před cílem odpadne polovina či dvě třetiny vězňů. Přikázal jsem Piontekovi, aby mě zavezl do Breslau. Špatné počasí a zástupy uprchlíků způsobily, že jsme dojeli až po půlnoci. Schmauser už spal a Boesenberg, jak mi sdělili ve štábu, odjel do Kattowitz, k frontě. Špatně oholený důstojník mi ukázal operační mapu: ruské pozice, jak mi vysvětlil, v ní byly zaneseny spíše teoreticky, protože se blíží tak rychle, že není možno jejich pohyb aktualizovat; pokud jde o naše divize vyznačené na mapě, některé už neexistují, jiné se podle kusých informací přemístily do pohyblivého Kesselu za ruskými liniemi a snaží se opět spojit s našimi ustupujícími jednotkami. Odpoledne padly Tarnowitz a Krakov. Sověti rovněž mohutně pronikali do Východního Pruska a hovořilo se o zvěrstvech horších než v Maďarsku. Byla to katastrofa. Schmauser, který mě dopoledne přijal, ovšem působil klidně a sebejistě. Popsal jsem mu situaci a vyslovil své požadavky: potraviny a otop na nocležištích, vozíky na přepravu nejvysílenějších vězňů, o které by bylo lépe se takto postarat, než je rovnou likvidovat: „Nemluvím o těch, kteří mají tyfus či tuberkulózu, Herr Obergruppenführer, jen o těch, co špatně snášejí zimu a hlad.“ – „Naši vojáci také trpí zimou a hladem,“ opáčil zostra. „I civilisté trpí zimou a hladem. Zřejmě si neuvědomujete, jaká je situace, Obersturmbannführere. Na silnicích máme milion a půl uprchlíků. Ti jsou důležitější než nějací vaši vězňové.“ – „Tito vězňové představují životně důležitý zdroj pracovní síly, Herr Obergruppenführer. V současné situaci si nemůžeme dovolit o dvacet nebo třicet tisíc z nich přijít.“ – „Nemám žádné prostředky, které bych vám mohl poskytnout.“ – „Tak mi aspoň dejte rozkaz, na jehož základě by mě velitelé pochodových proudů museli poslechnout.“ Nechal jsem si napsat rozkaz i v kopiích pro Eliase a Daria a odpoledne jej Schmauser podepsal; hned nato jsem odjel. Silnice byly zoufale ucpané nekonečnými zástupy uprchlíků pěších i na vozech, osamělými nákladními auty Wehrmacht a zbloudilými vojáky. Ve vesnicích se z polních kuchyní Nationalsozialistische Volkswohlfahrt rozdávala polévka. Do Auschwitzu jsem dorazil pozdě; moji kolegové už byli zpět a spali. Bär, jak jsem se dozvěděl, z tábora odjel, a to nepochybně nadobro. Vydal jsem se za Krausem a našel jsem ho ve společnosti Schurze, šéfa Politische Abteilung. Měl jsem s sebou armagnac od Dreschera, a tak jsme si dali skleničku. Kraus mi sdělil, že dopoledne nechal vyhodit do vzduchu Krema I a II, čtyřku nechává až na úplný konec; rovněž dle rozkazu zahájil likvidaci zbylých vězňů a dal postřílet dvě stě Židovek, které zůstaly ve Frauenlager v Birkenau; Springorum, kattowitzký Regierungspräsident, mu ale odebral jeho Sonderkommando, nasadil je na naléhavější úkoly, a Kraus už neměl dost mužů, aby mohl pokračovat. Všichni schopní vězni tábory opustili, podle Krause však v celém komplexu zbývalo přes osm tisíc vězňů, kteří byli na pochod příliš nemocní či slabí. Masakrovat tyto lidi mi za současných okolností připadalo naprosto zbytečné a hloupé, ale Kraus měl své rozkazy a do mých pravomocí to nespadalo; mimoto jsem měl už tak dost problémů s evakuovanými.

Následující čtyři dny jsem strávil přejížděním mezi jednotlivými pochody. Měl jsem pocit, že se brodím proti proudu bahna: každá cesta mi trvala dlouhé hodiny, a když jsem konečně našel zodpovědného důstojníka a předložil mu svůj rozkaz, měl se k plnění mých pokynů nanejvýš neochotně. Občas se mi povedlo zorganizovat distribuci potravin (někde je přidělovali i bez mého zásahu); nechal jsem posbírat přikrývky mrtvých a rozdat je živým; podařilo se mi zrekvírovat polským sedlákům dvoukoláky a nechat na ně naložit vysílené vězně. Když jsem ale druhý den dorazil ke stejným pochodům, důstojníci už nechali postřílet všechny, kdo se nemohli zvednout ze země, a káry byly téměř prázdné. Na Häftlinge jsem se skoro nedíval, nezajímal mě osud jednotlivců, nýbrž osud kolektivní, a mimoto si stejně byli všichni podobní, byla to šedivá, špinavá masa, která i v tom mrazu páchla, byli nerozlišitelní, rozeznával jsem jen pár jednotlivostí, nášivky, tu a tam holou hlavu či bosé nohy, jinou blůzu, než měli ostatní; muži od žen se dali rozpoznat jen stěží. Občas jsem pod záhyby deky zahlédl oči, ale ty oči se nedívaly, byly prázdné, naprosto pohlcené nutností jít, pokračovat v cestě. Jak jsme se vzdalovali od Visly, mráz sílil, a tím víc vězňů umíralo. Občas bylo třeba nechat projet kolonu Wehrmacht, a to pak zástupy buď čekaly celé hodiny u kraje silnice, nebo musely zabočit na zmrzlé pole, a než se opět dostaly na silnici, bylo třeba překonat nesčetné zavlažovací strouhy a meze. Jakmile některý pochod zastavil, vězňové sužovaní žízní padli na kolena a začali lízat sníh. Za každým průvodem, dokonce i za tím, pro který jsem opatřil káry, šel oddíl dozorců a výstřely nebo údery pažby dodělával ty, kteří upadli na zem nebo se jen zastavili; pohřbívání mrtvol nechávali důstojníci na jednotlivých obcích. Jako obvykle tato situace u některých podnítila vrozenou brutalitu a jejich vražedné nadšení šlo daleko nad rámec příkazů; mladí důstojníci, stejně vyděšení jako dozorci, je krotili jen s obtížemi. A soudnost neztrácelo jen mužstvo. Třetí či čtvrtý den jsem na svých cestách opět narazil na Eliase a Daria; byli na inspekci pochodu do Laurahütte, jehož trasa musela být pozměněna vzhledem k rychlému postupu Rusů, kteří se blížili nejen z východu, ale i ze severu, a podle mých informací už byli téměř u Gross Strehlitz, kousek od Blechhammeru. Elias doprovázel velitele pochodu, velice nervózního a podrážděného Oberscharführera; když jsem se ho zeptal, kde je Darius, dozvěděl jsem se, že si vzadu vzal na starost nemocné. Vydal jsem se za ním, abych zjistil, co to vlastně dělá, a našel jsem ho, jak pistolí střílí vysílené vězně do hlavy. „Co to sakra vyvádíte?“ Zasalutoval a bez mrknutí oka mi odpověděl: „Postupuji dle vašich rozkazů, Herr Obersturmbannführer. Pečlivě jsem roztřídil nemocné a slabé Häftlinge a na káry jsem nechal naložit ty, kteří se ještě můžou vzchopit. Zlikvidovali jsme jen ty, kteří jsou úplně nepoužitelní.“ – „Likvidaci vězňů nemáte v popisu práce, Untersturmführere,“ utrousil jsem ledově. „Dostal jste rozkaz omezit ji na minimum, nikoliv ji sám provádět. Rozumíte mi?“ I Eliasovi jsem dal co proto; měl koneckonců Daria na povel.

Občas jsem narazil na vstřícnější velitele, kteří chápali logiku a nutnost toho, co jsem jim vysvětloval. Měli ovšem omezené prostředky a veleli hloupým, vyděšeným mužům, které semlela léta služby v táboře, nebyli schopni pozměnit pracovní metody, a jakmile se při evakuačních zmatcích uvolnila disciplína, obnovily se u nich všechny staré nešvary a dávné reflexy. Uměl jsem si představit, že každý z nich má k surovému chování svůj důvod; Darius chtěl před těmito muži, z nichž někteří byli o hodně starší než on, nepochybně demonstrovat tvrdost a rozhodnost. Měl jsem ale na práci jiné věci, než tyto důvody rozebírat, s vypětím všech sil jsem se snažil čistě o to, aby mé rozkazy byly plněny. Většině velitelů bylo zkrátka a dobře všechno jedno. Měli v hlavě jen jediné: co nejrychleji i se svěřeným stádem dobytka utéci před Rusy a nekomplikovat si život.

Během těchto čtyř dnů jsem přespával, kde se dalo, v hostincích, u vesnických starostů i u obyčejných vesničanů. 25. ledna lehký větřík rozehnal mraky, objevilo se zářivě jasné, čisté nebe a já se vrátil do Auschwitzu zjistit, co se tam děje. Na nádraží jsem potkal příslušníky protivzdušné obrany, většinou Hitlerjugend naverbované k Luftwaffe, děti, které se připravovaly k evakuaci; jejich Feldwebel zakoulel očima a bezbarvým hlasem mi sdělil, že Rusové jsou na druhém břehu Visly a že se bojuje v továrně IG Farben. Vyrazil jsem po silnici k Birkenau a narazil na dlouhý zástup vězňů; stoupali do kopce a dozorci SS do nich nazdařbůh stříleli; v jejich stopách byla silnice až do tábora posetá mrtvolami. Zastavil jsem a zavolal jsem si jejich velitele, jednoho z Krausových lidí. „Co to děláte?“ – „Sturmbannführer nám dal rozkaz vyprázdnit sektory IIe a IIf a převést vězně do Stammlager.“ – „A proč po nich střílíte?“ Ušklíbl se: „Jinak by se ani nehnuli.“ – „Kde je Sturmbannführer Kraus?“ – „Ve Stammlager.“ Zamyslel jsem se: „Bude lepší, když to necháte být. Rusové tu jsou za pár hodin.“ Zaváhal a rozhodl se; zavelel svým mužům, dozorci se rozeběhli k táboru Auschwitz I a Häftlinge nechali stát. Podíval jsem se na ně: nehýbali se, někteří můj pohled opětovali, jiní si posedali. Pak jsem se zadíval k Birkenau, které jsem odsud ze stráně viděl celé: na konci hořel sektor „Kanada“, k nebi z něj stoupal mohutný sloup hustého černého dýmu, vedle kterého se tenký proužek kouře ze stále pracujícího Krema IV téměř ztrácel. Ve slunci se třpytil sníh na střechách baráků; tábor působil opuštěně, kromě skvrn roztroušených v uličkách mezi baráky, zřejmě mrtvol, jsem neviděl jediného člověka, strážní věže byly prázdné, nikde se nic nepohnulo. Opět jsem nastoupil do auta, otočil jsem ho a nechal vězně jejich osudu. Ve Stammlager, kam jsem dorazil ještě před Kommandem, které jsem potkal, se nervózně a vyděšeně rojili další členové SD a kattowitzké Gestapo. Táborové uličky byly plné mrtvol, jež už pokryl sníh, odpadků a hromad špinavého šatstva; tu a tam jsem zahlédl Häftlinga, který prohledával mrtvolu či mířil z jednoho baráku do druhého: vždycky, když mě zahlédli, honem zmizeli. Krause jsem našel na Kommandantur, jejíž liduprázdné chodby byly poseté papíry a spisy; popíjel kořalku a kouřil. Posadil jsem se a udělal jsem totéž. „Slyšíte to?“ zeptal se nevzrušeně. Na severu a na východě dutě, monotónně dunělo ruské dělostřelectvo. „Vaši lidé už vůbec nevědí, co dělají,“ oznámil jsem mu, když jsem si naléval šnaps. – „To je jedno,“ opáčil. „Já za chvilku odjíždím. A vy?“ – „Já určitě také. Haus má ještě otevřeno?“ – „Ne. Včera ho vyklidili.“ – „A vaši lidé?“ – „Nějaké tu nechám, aby večer nebo zítra dokončili demolice. Do té doby se naše jednotky udrží. A ostatní odvezu do Kattowitz. Víte, že Reichsführer byl jmenován velitelem jedné skupiny armád?“ – „Ne,“ odpověděl jsem překvapeně, „to nevím.“ – „Včera. Jmenuje se to Skupina armád Visla, i když fronta už je skoro na Odře, snad dokonce za ní. A Rudí obsadili i Pobaltí. Východní Prusko je odříznuté od Říše.“ – „Tak to nejsou dobré zprávy,“ poznamenal jsem. „Možná s tím Reichsführer dokáže nějak hnout.“ – „To bych se divil. Podle mě jsme v hajzlu. Ale bít se stejně budeme až do konce.“ Zbytek kořalky si dolil do své skleničky. „Ten armagnac jsem bohužel už dopil,“ řekl jsem. – „To nevadí.“ Napil se a zadíval se na mě: „Proč se tak štvete? Myslím kvůli těm vašim dělníkům. To opravdu věříte, že pár Häftlinge změní situaci?“ Pokrčil jsem rameny a vypil sklenku do dna. „Mám své rozkazy,“ odpověděl jsem. „A vy? Proč pořád tak usilovně likvidujete vězně?“ – „Já mám také své rozkazy. Jsou to nepřátelé Říše, nevidím důvod, proč by z toho oni měli vyváznout, když náš lid umírá. Ovšem už toho nechám. Není čas.“ – „I tak jich většina vydrží nanejvýš pár dní,“ poznamenal jsem a zadíval se na prázdnou skleničku. „Viděl jste, v jakém jsou stavu.“ I on dopil a vstal: „Jdeme.“ Venku vydal ještě několik rozkazů, pak se ke mně otočil a rozloučil se: „Sbohem, Herr Obersturmbannführer. A hodně štěstí.“ – „Vám také.“ Nasedl jsem do auta a řekl Piontekovi, aby mě odvezl do Gleiwitz.

Od 19. ledna byly z Gleiwitz denně vypravovány vlaky, které odvážely vězně v tom pořadí, v jakém sem z jednotlivých táborů dorazili. Bylo mi známo, že první vlakové soupravy mířily do Gross-Rosenu, kam Bär odjel organizovat příjem, ale Gross-Rosen se rychle naplnil a odmítal přijímat další vězně; vlaky teď projížděly přes protektorát a směřovaly buď na Vídeň (tedy do KL Mauthausen), nebo na Prahu a pak do různých KL v Altreich. Když jsem do Gleiwitz dorazil, právě se jeden vlak nakládal. K mému zděšení byly všechny vagony otevřené a už předtím, než do nich byli ranami pažbou nahnáni vysílení vězni, byly plné sněhu a ledu; ve vagonech nebyla voda, zásoby ani kbelíky na exkrementy. Zeptal jsem se vězňů: přišli sem z Neu Dachsu a od odchodu z tábora vůbec nic nedostali; někteří z nich nejedli už čtyři dny. Vytřeštěně jsem si prohlížel vychrtlé strašáky zabalené v promočených a zmrzlých dekách, kteří se ve vagonu plném sněhu vestoje choulili k sobě. Oslovil jsem jednoho ze strážných: „Kdo tomu tady velí?“ Vztekle pokrčil rameny: „Nevím, Herr Obersturmbannführer. Nám řekli jen to, že je máme naložit.“ Vešel jsem do hlavní budovy a vyptal se na přednostu stanice, hubeného čahouna s kartáčkem pod nosem a s profesorskými brejličkami: „Kdo za ty vlaky zodpovídá?“ Červeným praporkem, který držel v ruce, ukázal na mé výložky: „Copak to nejste vy, Herr Offizier? Každopádně myslím, že to má dělat SS.“ – „A kdo přesně? Kdo sestavuje soupravy? Kdo poskytuje vagony?“ – „Co se vagonů týče,“ odpověděl a přidržel si praporek v podpaží, „ty poskytuje kattowitzká Reichsbahndirektion. Ale na tyhle Sonderzüge nám sem poslali jednoho Amtsrata.“ Odvedl mě z nádraží a ukázal na nízkou boudu o kus dál u kolejí. „Tamhle si zařídil kancelář.“ Vydal jsem se k domku a bez klepání vešel dovnitř. Za stolem s haldami papírů se rozvaloval tlustý, zarostlý člověk v civilu. U kamínek se hřáli dva železničáři. „Vy jste ten Amtsrat z Kattowitz?“ obořil jsem se na něj. Zvedl hlavu: „Ten Amtsrat z Kattowitz jsem já. Kehring, k vašim službám.“ Z úst mu zavanul nesnesitelný alkoholový puch. Ukázal jsem na koleje: „To vy zodpovídáte za tuhle Schweinerei?“ – „A kterou Schweinerei máte přesně na mysli? Protože momentálně jich tu je víc.“ Ovládl jsem se: „Ty vlaky, ty otevřené vagony pro Häftlinge z KL.“ – „Ach tak, tahle Schweinerei. Ne, tu mají na starosti vaši kolegové. Já dohlížím pouze na řazení souprav.“ – „Takže to vy jste poskytl ty vagony.“ Prohrabal se papíry na stole. „Já vám to vysvětlím. Posaďte se, starouši. Tak. Tyhle Sonderzüge poskytuje berlínská Generalbetriebsleitung Ost. Vagony se ovšem musí vybrat na místě z dostupného vozového parku. Patrně jste si povšiml –“ mávl rukou někam ven – „že tu poslední dobou máme tak trochu bordel. Ty otevřené vagony, to je to jediné, co tu zbylo. Všechny uzavřené zrekvíroval Gauleiter na evakuaci civilistů nebo pro Wehrmacht. Jestli s tím nejste spokojený, musíte je nechat zakrýt plachtami.“ Jeho vysvětlování jsem poslouchal vstoje. „A kde mám podle vás sehnat plachty?“ – „To není moje starost.“ – „Mohl byste ty vagony nechat aspoň vyčistit!“ Povzdechl si: „Poslyšte, starouši, já musím momentálně vypravit dvacet, pětadvacet zvláštních vlaků denně. Moji lidé skoro nemají čas ani ty vagony připojit.“ – „A co zásobování?“ – „To není moje práce. Ale jestli vás to zajímá, někde je tu Obersturmführer, který se má o tohle všechno postarat.“ Práskl jsem za sebou dveřmi. U vlaků jsem našel jakéhosi Oberwachmeistera od Schupo: „Ano, nějakého Obersturmführera, který udílel rozkazy, jsem viděl. Určitě bude na SP.“ V kanceláři jsem se dozvěděl, že tu skutečně je jistý Obersturmführer z Auschwitzu, který evakuaci koordinuje, ale že se šel najíst. Poslal jsem pro něj. Když se nevrle dostavil, předložil jsem mu Schmauserovo pověření a pustil jsem se do něj ohledně stavu vagonů. Poslouchal mě v pozoru, rudý jako pivoňka; když jsem skončil, zajíkavě ze sebe vypravil: „Herr Obersturmbannführer, Herr Obersturmbannführer, já za to nemůžu. Já nemám vůbec nic. Reichsbahn mi odmítá poskytnout uzavřené vagony, nemáme potraviny, nemáme nic. V jednom kuse mi někdo telefonuje a ptá se, proč vlaky neodjíždějí rychleji. Dělám, co můžu.“ – „Cože? V celém Gleiwitz se nenajdou žádné zásoby, které byste mohli zrekvírovat? Ani plachty? Ani lopaty na vyklizení vagonů? Tihle Häftlinge jsou říšská surovina, Obersturmbannführere! To už se dnes důstojníci neučí, že by měli vyvíjet vlastní iniciativu?“ – „O tom nic nevím, Herr Obersturmbannführer. Zkusím se informovat.“ Povytáhl jsem obočí. „Tak se jděte informovat. Chci, aby zítra vlaky vypadaly líp. Rozuměl jste?“ – „Zu Befehl, Herr Obersturmbannführer.“ Pozdravil a odešel. Posadil jsem se a nechal jsem si sluhou přinést čaj. Začal jsem do něj foukat, když vtom se objevil jakýsi Spiess: „Promiňte, Herr Obersturmbannführer. Vy jste z Reichsführerova štábu?“ – „Ano.“ – „Jsou tu dva pánové z Kripo a hledají nějakého Obersturmbannführera z Persönlicher Stab. To budete zřejmě vy.“ Vydal jsem se za ním a Spiess mě zavedl do kanceláře, kde se lokty o stůl opíral Clemens; Weser se s rukama v kapsách houpal na židli. Usmál jsem se a s kouřícím hrnkem v ruce jsem se opřel o zárubeň. „Vida,“ řekl jsem, „staří známí. Čemu vděčím za vaši návštěvu?“ Clemens na mě namířil tlustý ukazovák: „Sobě, Aue. Hledáme vás.“ Pořád s úsměvem jsem si poklepal na nárameník: „Zapomněl jste, že mám hodnost, Kriminalkommissare?“ – „Jděte se s vaší hodností vycpat,“ utrousil Clemens. „Nezasloužíte si ji.“ Pak se poprvé ujal slova Weser: „Když jste se dozvěděl výrok soudce von Rabingena, asi jste si říkal, že už je po všem, co?“ – „Ano, přesně tak jsem to pochopil. Jestli se nemýlím, váš spis je hodnocen jako velice diskutabilní.“ Clemens pokrčil rameny: „Oni soudci už nevědí, co vlastně chtějí. Což neznamená, že mají vždycky pravdu.“ – „Bohužel jste ve službách spravedlnosti,“ řekl jsem zvesela. – „Přesně tak,“ zavrčel Clemens, „my spravedlnosti sloužíme. A nejspíš budeme jediní.“ – „A to jste podnikli cestu do Slezska, jenom abyste mi řekli tohle? Jsem polichocen.“ – „Ale vůbec ne,“ řekl Weser a spustil židli na zem. „My jsme totiž, abyste věděl, dostali takový nápad.“ – „To je ovšem originální,“ podotkl jsem a přiložil hrnek ke rtům. – „Já vám to vysvětlím, Aue. Vaše sestra nám řekla, že krátce před vraždou navštívila Berlín a že se s vámi sešla. Že bydlela v hotelu Kaiserhof. A tak jsme se vydali do Kaiserhofu. Tam Freiherra von Üxküll velice dobře znají, je to jejich stálý host, který má své zvyky. Jeden z recepčních si vzpomněl, že několik dní po jeho odjezdu se tu zastavil jakýsi důstojník SS, protože chtěl Frau von Üxküll poslat telegram. A když se posílá telegram z hotelu, zaznamenává se do naší kartotéky, víte? Každý telegram má číslo. A na poště kopie telegramů schovávají. Tři roky, podle zákona.“ Vytáhl z náprsní kapsy kabátu list papíru a rozložil ho. „Poznáváte ho, Aue?“ Stále jsem se usmíval. „Vyšetřování bylo zastaveno, meine Herren.“ – „Vy jste nám lhal, Aue!“ zahřímal Clemens. – „Ano, a policii není radno lhát,“ přisvědčil Weser. S klidem jsem dopil čaj, zdvořile na ně kývl, popřál jsem jim hezký zbytek dne a zavřel dveře.

Venku opět sněžilo, a sněžilo čím dál tím zběsileji. Vrátil jsem se na nádraží. Na prázdné parcele tu v poryvech větru, ve sněhu a bahně seděli vězňové a čekali. Snažil jsem se je nějak dostat do nádražní budovy, ale čekárny byly plné vojáků Wehrmacht. Noc jsem k smrti unavený přečkal s Piontekem v autě. Nazítří ráno byla parcela až na několik desítek zasněžených mrtvol prázdná. Zkoušel jsem najít onoho Obersturmführera, s nímž jsem mluvil včera, abych zjistil, jestli se zařídil podle mých pokynů, ale padala na mě a ochromovala mě nekonečná marnost mého počínání. V poledne jsem se rozhodl. Uložil jsem Piontekovi, aby sehnal benzín, a pak jsem se přes SP spojil s Eliasem a Dariem. Po poledni jsem vyrazil do Berlína.

Vzhledem k probíhajícím bojům jsme si museli značně zajet, přes Ostrau, přes Prahu a Dresden. Střídali jsme se s Piontekem u volantu a cesta nám trvala dva dny. Už desítky kilometrů před Berlínem jsme si museli razit cestu skrz davy uprchlíků z východu, které Goebbels nutil město obcházet. V centru jsem zjistil, že z budovy ministerstva vnitra, v níž bývala moje kancelář, zbyly jen ruiny. Pršelo, ve studeném, nepříjemném lijáku tály poslední kusy sněhu, které se v troskách ještě držely. Ulice byly špinavé a rozbahněné. Nakonec jsem našel Grothmanna, který mi sdělil, že Brandt je s Reichsführerem v Deutsch Krone v Pomořansku. Rozjel jsem se tedy do Oranienburgu, kde můj úřad stále ještě fungoval, jako by se kolem nic nedělo. Asbach mi oznámil, že Fräulein Praxová během jednoho z náletů utrpěla popáleniny na paži a na hrudi a že ji nechal evakuovat do nemocnice ve Francích. Elias a Darius se po pádu Kattowitz stáhli do Breslau a očekávali další instrukce: nařídil jsem jim, aby se vrátili. Začal jsem se probírat svou poštou, na kterou od zranění Fräulein Praxové nikdo ani nesáhl. Mezi oficiálními dopisy byl i jeden soukromý: poznal jsem Helenino písmo. Drahý Maxi, psala mi, vybombardovali nám dům a já musím odjet z Berlína. Jsem zoufalá, netuším, kde jste, vaši kolegové mi nechtějí nic říci. Odjíždím za rodiči do Bade. Napište mi. Když budete chtít, vrátím se do Berlína. Ještě není nic ztraceno. Vaše Helena. Bylo to téměř vyznání, ale to její Ještě není nic ztraceno jsem nechápal. Hned jsem jí na uvedenou adresu napsal, že už jsem se vrátil, ale pro tuto chvíli bude lepší, když zůstane v Bade.

Dva dny jsem strávil sestavováním velice kritického hlášení o evakuaci. Rovněž jsem si o tom osobně promluvil s Pohlem, ale ten mé argumenty zamítl. „Stejně už nemáme kam je dávat,“ prohlásil, „tábory jsou plné.“ V Berlíně jsem narazil na Thomase; Schellenberg byl pryč, Thomas už večírky nepořádal a tvářil se mrzutě. Podle něj podával Reichsführer v roli velitele skupiny armád dosti ubohý výkon; byl dokonce nakloněn myšlence, že Himmlerovo jmenování bylo jen Bormannovým pokusem o jeho diskreditaci. Mě však už tyhle prostoduché, zpozdilé hry nezajímaly. Zase mi bylo zle, opět jsem začal zvracet, u psacího stroje se mi zvedal žaludek. Když jsem se dozvěděl, že Morgen je také v Oranienburgu, navštívil jsem ho a řekl mu o nesmyslné štvanici, kterou na mě pořádají ti dva policisté. „To je tedy skutečně zvláštní,“ zamyslel se. „Skoro jako by to pro ně bylo něco osobního. Ale viděl jsem spis a nic podstatného v něm není. Spáchat to nějaký vagabund, nevzdělanec, člověk by se asi ničemu nedivil, ale vás znám a připadá mi to absurdní.“ – „Možná to má něco společného s třídní nenávistí,“ nadhodil jsem. „Jako kdyby mě chtěli za každou cenu ponížit.“ – „Ano, to je možné. Jste kultivovaný člověk a mezi stranickou spodinou panují vůči intelektuálům mnohé předsudky. Poslyšte, promluvím si s von Rabingenem. Požádám ho, aby jim udělil oficiální důtku. Přes rozhodnutí soudce přece ve vyšetřování pokračovat nesmějí.“

Kolem poledne v rozhlase vysílali Führerův projev ke dvanáctému (a jak se později ukázalo, i poslednímu) výročí převzetí moci. Nesoustředěně jsem si ho poslechl v jídelně v Oranienburgu už si ani nevzpomínám, o čem se v něm mluvilo, určitě hovořil o asijském bolševickém bahnu nebo o něčem podobném; zaskočila mě ovšem zejména reakce přítomných důstojníků SS: když nakonec zazněla státní hymna, se vztyčenou pravicí vstali jen někteří, což bylo lajdáctví, které by ještě před několika měsíci bylo považováno za nepřijatelné a neomluvitelné. Téhož dne u Danzigu torpédovala sovětská ponorka Wilhelma Gustloffa, vlajkovou loď Leyovy flotily „Kraft durch Freude“, která převážela přes osm tisíc evakuovaných, z toho polovinu dětí. Skoro nikdo nepřežil. Když jsem se den nato vracel do Berlína, Rusové dosáhli Odry, téměř ledabyle ji překonali a obsadili velké předmostí mezi Küstrinem a Frankfurtem nad Odrou. Takřka každé jídlo jsem vyzvracel a bál jsem se, že se mi vrátí horečka.

Na začátku února se za bílého dne nad Berlínem opět objevili Američané. Přes veškeré zákazy bylo město plné zahořklých a agresivních uprchlíků, kteří obsazovali trosky domů, plenili sklady a obchody a policie s tím nic nedělala. Byl jsem právě na Staatspolizei, muselo být něco před jedenáctou; spolu s několika zbylými důstojníky, kteří tu ještě pracovali, nás nasměrovali do protiletadlového krytu zbudovaného v zahradě těsně u zpustošeného parku kolem Prinz-Albrecht-Palais; z paláce samotného už zbývala jen prázdná skořápka bez střechy. Tento kryt, který ani nebyl pod zemí, sestával všehovšudy z dlouhé betonové chodby, příliš solidně na mě nepůsobil, ale neměl jsem na vybranou. Kromě důstojníků Gestapo se tu ocitlo i několik vězňů, neoholených mužů s řetězy na nohou, které zřejmě přivedli ze sousedících cel: několik z nich jsem poznal, byli to účastníci červencového spiknutí, jejichž tváře jsem znal z novin a z filmových žurnálů. Nálet byl nebývale prudký: masivní bunkr se stěnami silnými přes metr se kymácel jako lípa ve vichřici. Měl jsem pocit, že jsem se ocitl uprostřed uragánu, uprostřed bouře, v níž zuří nikoliv živly, ale čistý, zběsilý zvuk, veškerý zvuk rozběsněného světa. Tlak výbuchů bolestivě doléhal na ušní bubínky, už jsem nic neslyšel, bolely mě tak, až jsem se bál, aby mi nepraskly. Bylo to takové utrpení, že jsem si přál, aby mě to smetlo a rozdrtilo. Vězni, kteří měli zakázáno si sednout, leželi na zemi a většina z nich se choulila do klubíčka. Nakonec jako by mě jakási olbřímí ruka zvedla ze sedadla a mrštila se mnou o zeď. Když jsem otevřel oči, sklánělo se nade mnou několik tváří. Připadalo mi, že křičí, netušil jsem, co mi chtějí. Zavrtěl jsem hlavou, ale pak jsem ucítil, jak mi ji někdo sevřel a přinutil mě ji znovu položit. Po náletu mě vyvedli ven. Thomas mě podpíral. Polední obloha se černala kouřem, okna budovy Staatspolizei olizovaly plameny, stromy v parku planuly jako pochodně, celé jedno nároží zadní strany paláce se zřítilo. Thomas mě usadil na zbytky lavičky rozdrcené na prach. Sáhl jsem si na obličej: po tváři mi tekla krev. V uších mi hučelo, ale zvuky jsem rozeznával. Thomas se ke mně sklonil: „Slyšíš mě?“ Přikývl jsem; uši mě sice strašlivě bolely, ale rozuměl jsem mu. „Nehýbej se. Ošklivě tě to trefilo.“ Za chvilku mě naložili do opela. Na Askanischer Platz hořely pokroucené vraky osobních i nákladních aut, Anhalter Bahnhof jako by se zhroutilo do sebe a chrlilo černý, čpavý dým, Europa Haus a okolní domy rovněž hořely. Vojáci a dobrovolníci s tvářemi dočerna očouzenými marně hasili požáry. Zavezli mě na Kurfürstenstrasse, do Eichmannova úřadu, který vydržel. Tady mě položili na stůl mezi další raněné. Přišel lékař, onen Hauptsturmführer, kterého jsem už znal, ale opět jsem zapomněl, jak se jmenuje: „To jste zase vy?“ prohodil přívětivě. Thomas mu vysvětlil, že se mi na hlavu sesypala zeď bunkru a že jsem byl dvacet minut v bezvědomí. Lékař mě požádal, abych vyplázl jazyk, a pak mi oslnivě posvítil do očí. „Máte otřes mozku,“ oznámil mi. Obrátil se na Thomase. „Nechte mu udělat rentgen hlavy. Jestli tam není žádná zlomenina, bude tři týdny v klidu.“ Načmáral cosi na lísteček, podal ho Thomasovi a zmizel. „Najdu ti nemocnici, kde by tě zrentgenovali,“ řekl Thomas. „A jestli si tě tam nebudou chtít nechat, můžeš si jít odpočinout ke mně domů. S Grothmannem to vyřídím.“ Rozesmál jsem se: „Co když už žádné doma nemáš?“ Pokrčil rameny: „Tak se vrátíš sem.“

Frakturu lebky jsem neměl a Thomas měl stále kde bydlet. Vrátil se večer a předal mi podepsané a orazítkované lejstro: „Dovolenka. Uděláš nejlíp, když zmizíš z Berlína.“ Hlava mě bolela, ucucával jsem koňak říznutý minerálkou. „A kam?“ – „To nevím. Co kdybys zajel za tou svojí holčinou do Bade?“ – „Tam to možná Američani stihnou ještě přede mnou.“ – „No právě. Tak ji vezmi do Bavorska nebo do Rakouska. Najdi si nějaký hotýlek a udělejte si romantické prázdniny. Na tvém místě bych toho využil. Třeba se k tomu teď dlouho nedostaneš.“ Sdělil mi bilanci náletu: kanceláře Staatspolizei byly nepoužitelné, bývalé kancléřství zničené, nové – Speerovo – vážně poškozeno, shořel dokonce i Führerův soukromý byt. Jedna z bomb zasáhla Lidový soud přímo uprostřed procesu s generálem von Schlabrendorff, jedním ze spiklenců z OKHG Střed: po náletu byl soudce Freisler nalezen mrtev se Schlabrendorffovým spisem v ruce; hlavu mu prý, jak se říkalo, roztříštila bronzová Führerova busta, která se během jeho plamenných projevů skvěla za ním.

Odjet pryč mi připadalo jako dobrý nápad, ale kam? Bade a romantické prázdniny rozhodně nepřipadaly v úvahu. Thomas chtěl své rodiče odvézt z vídeňského předměstí a navrhl mi, abych tam jel a dopravil je na statek jednoho jejich bratrance místo něj. „Ty máš rodiče?“ Zaraženě se na mě podíval: „Samozřejmě. Rodiče má snad každý. Proč?“ Ale tahle možnost mi coby rekonvalescence připadala přespříliš složitá a Thomas mě nepřemlouval: „Nedělej si starosti. Nějak si to zařídím, to nic. Jeď si někam odpočinout.“ Stále mě nic nenapadalo; přesto jsem se domluvil s Piontekem, že pro mě nazítří ráno přijede a vezme několik kanystrů benzínu. Tu noc jsem toho moc nenaspal, bolela mě hlava a uši, všude mě píchalo, budil jsem se bolestí, dvakrát jsem zvracel, ale bylo v tom i něco jiného. Když Piontek dorazil, vzal jsem si povolení k nástupu dovolené – které jsem potřeboval, abych projel přes hlídky –, láhev koňaku a čtyři krabičky cigaret, které mi věnoval Thomas, tašku s pár věcmi a rezervním oblečením, ani jsem Piontekovi nenabídl kávu a zavelel odjezd. „Kam pojedeme, Herr Obersturmbannführer?“ – „Vezmi to na Stettin.“

Jsem si jistý, že jsem to řekl bez přemýšlení; ale už když jsem tu větu vyslovoval, bylo mi jasné, že nijak jinak to být nemůže. Na dálnici jsme museli jet složitými objížďkami; Piontek, který na dnešek spal v garáži, mi vysvětlil, že Moabit a Wedding jsou srovnané se zemí a že řady uprchlíků z Východu se zmnožily o hordy Berlíňanů. Po dálnici se táhla nekonečná řada povozů, většinou korunovaných improvizovanými bílými stany, které si lidé postavili jako ochranu proti sněhu a štiplavému mrazu; koně byli nozdrami nalepení na zadek vozu před nimi. Schupo a Feldgendarmen je drželi vpravo, aby kolem mohly projíždět vojenské konvoje mířící na frontu. Tu a tam se objevil ruský šturmovik a vypukla panika, lidé skákali z vozů a prchali do zasněžených polí, zatímco letoun míjel kolonu a chrlil dávky z kulometu, které kosily opozdilce, trhaly splašeným koním hlavy a břicha a zapalovaly slamníky a vozy. Během jednoho z těchto útoků dostalo několik zásahů i mé auto, když jsem se k němu vrátil, mělo proděravělé dveře a rozbité zadní okno; motor i koňak naštěstí vyvázly bez úhony. Podal jsem láhev Piontekovi, pak jsem si sám mocně přihnul a řevem raněných a jekotem vyděšených civilistů jsme vyrazili opět dál. Ve Stettinu jsme přejeli Odru, na které Kriegsmarine urychlila předčasné tání ledu pomocí dynamitu a ledoborců; poté jsme ze severu objeli Madü-See, projeli jsme Stargard, obsazený Waffen-SS s černými či červenými štítky, tedy Degrellovými muži. Pokračovali jsme po dálnici na Východ, navigoval jsem Pionteka podle mapy, neboť v těchto končinách jsem ještě nikdy nebyl. Podél ucpané silnice se táhla zvlněná pole pokrytá křišťálově čistým, měkkým sněhem, březové háje či lesy truchlivých, tmavých borovic. Tu a tam se dal zahlédnout statek na samotě, sporé stavení choulící se pod zasněženými došky. Vesničky z červených cihel, se strmými šedivými střechami a s přísnými luteránskými kostelíky působily podivuhodně klidně, jejich obyvatelé si hleděli svého. Za Wangerinem se silnice začala vinout mezi rozlehlými, studenými a šedivými jezery, zamrzlými pouze u břehů. Projeli jsme Dramburg a Falkenburg; v Tempelburgu, vesničce na jižním břehu Dratzig-See, jsem Piontekovi řekl, ať sjede z dálnice a zamíří na sever po silnici na Bad Polzin. Za dlouhým rovným úsekem skrz široké louky, za nimiž smrkové lesy skrývaly jezero, pokračovala silnice po ostré šíji korunované stromy, která jako čepel nože odděluje Dratzig-See od menšího Sareben-See. Dole se v dlouhém oblouku mezi oběma jezery táhla vesnička Alt Draheim, stupňovitě rozložená pod hranatou kamennou masou trosek starého hradu. Za vesnicí zakrývaly sosnové lesy severní břeh Sareben-See. Zastavil jsem a zeptal jsem se na cestu venkovana; téměř bez jediného gesta nám ji ukázal: měli jsme pokračovat ještě dva kilometry a pak zahnout doprava. „Tu odbočku nemůžete minout,“ řekl mi. „Je tam taková veliká březová alej.“ Přesto kolem ní Piontek málem bez povšimnutí projel. Alej vedla nejdřív lesíkem a poté krásnou, volnou krajinou; jako dlouhá, nekonečná čára mezi dvěma vysokými oponami holých, bledých bříz se poklidně táhla bílou, panenskou rovinou. Zámeček byl až na konci.

AIR

Dům byl zavřený. Přikázal jsem Piontekovi, ať s autem zastaví u vjezdu na dvůr, a pěšky jsem došel neposkvrněným, neporušeným sněhem až k budově. Bylo zvláštní teplo. Všechny okenice v průčelí byly pozavírané. Obešel jsem dům, zezadu byla veliká terasa s balustrádou a zatočeným schodištěm, jež vedlo do zasněžené zahrady; ta byla ze začátku plochá, dál pak stoupala do svahu. Za ní se vypínal les ztepilých borovic a občas i buků. I z této strany bylo všechno zavřené a tiché. Vrátil jsem se k Piontekovi, nechal se odvézt do vesnice a vyptal jsem se, kde bydlí Käthe, která v panském domě pracovala jako kuchařka a starala se o dům v nepřítomnosti majitelů. Tuto Käthe, asi padesátiletou, urostlou, výrazně světlovlasou a bledou selku tolik uchvátila má uniforma, že mi bez okolků dala klíče; řekla mi, že má sestra s manželem odjeli před Vánoci a od té doby o sobě nedali vědět. Vrátil jsem se s Piontekem zpátky. Von Üxküllovo sídlo byl krásný zámeček z 18. století, s fasádou v cihlové a okrové barvě, která v té sněhové záplavě přímo zářila; budova byla vystavěná v podivuhodně lehkém barokním stylu, vyznačovala se nenápadnou, téměř fantaskní asymetrií, jež v těchto studených, přísných krajích působí velice nezvykle. Vstupní dveře a nadpraží oken v přízemí byly zdobeny groteskami, z nichž nebyly ani dvě stejné; jejich tváře při pohledu zpředu cenily zuby v úsměvu, ale když se na ně člověk podíval ze strany, zjistil, že si ústa oběma rukama roztahují. Nad těžkými dřevěnými dveřmi, v kartuši zdobené květy, mušketami a hudebními nástroji, stál letopočet 1713. Historii zámečku, jenž patříval jeho matce, rozené von Recknagel, mi von Üxküll vyprávěl už v Berlíně. Jeho předek, který jej nechal zbudovat, byl hugenot, který po odvolání Nanteského ediktu utekl do Německa. Byl to bohatý člověk a většinu majetku se mu podařilo zachránit. Ve stáří se oženil s osiřelou dcerou pruského šlechtice, která zdědila tyto pozemky. Dům jeho ženy se mu ale nelíbil, a tak ho nechal zbořit a postavit tenhle. Jeho choť byla velice zbožná a takovou rozmařilost považovala za hřích: nechala si tu vystavět kapli a rovněž přístavek za domem, kde dožila a který její muž po její smrti okamžitě zboural. Strohá, strmá kaple přežila, dosud stála kousek stranou pod starými duby, měla neomítnutou cihlovou fasádu a příkrou střechu z šedé břidlice. Volným krokem jsem ji obešel, ale otevřít jsem ji nezkoušel. Piontek stále mlčky vyčkával u auta. Vrátil jsem se k němu, otevřel zadní dvířka, vytáhl si tašku a řekl jsem: „Pár dní tu zůstanu. Ty se vrať do Berlína. Až budu chtít, abys pro mě přijel, zavolám nebo pošlu telegram. Trefíš sem? Kdyby se tě někdo ptal, řekni, že nevíš, kde jsem.“ Vycouval, otočil se a kodrcavě se rozjel dlouhou březovou alejí pryč. Došel jsem ke dveřím a odložil tašku. Zatímco Piontekův vůz odjížděl, zkoumavě jsem hleděl na zasněžený dvůr. Až na otisky pneumatik tu nebyly žádné stopy, nikdo sem nechodil. Čekal jsem, až auto dojede na konec aleje a zabočí na silnici k Tempelburgu, a pak jsem otevřel dveře.

Železný klíč, který mi Käthe dala, byl masivní a těžký, ale zámek byl dobře naolejovaný a otevřel se lehce. I panty musely být promazané, protože dveře ani nezaskřípaly. Otevřel jsem několik okenic, aby do haly vniklo světlo, a pak jsem se zadíval na nádherné vyřezávané dřevěné schodiště, na dlouhé knihovny, na věkem oblýskané parkety, na sošky a na ozdobné lišty, na nichž se ještě tu a tam dalo rozeznat oprýskané zlacení. Otočil jsem vypínačem: uprostřed místnosti se rozsvítil lustr. Opět jsem ho zhasl; dveře jsem nechal otevřené a v brigadýrce, kabátě a rukavicích jsem se vydal nahoru. V patře vedla po délce domu chodba lemovaná okny. Jedno po druhém jsem je otevřel, otevřel jsem i okenice a vnitřní okna opět zavřel. Pak jsem pozotvíral dveře: u schodů byla komora, pokoj pro služku, další chodba, která vedla na schodiště pro služebnictvo; proti oknům pak toaleta a dva malé, vymrzlé pokojíky. Na konci chodby vedly veliké čalouněné dveře do prostorného panského pokoje, který zabíral celý zadní trakt patra. Rozsvítil jsem. Stála tu velká postel s kroucenými sloupky, které měly nést nebesa, ale závěsy i baldachýn chyběly, dále pohovka z popraskané, oblýskané kůže, skříň, sekretář, toaletní stolek s vysokým zrcadlem, další zrcadlo, tentokrát stojací, proti posteli. Dveře vedle skříně patrně vedly do koupelny. Byla to podle všeho ložnice mé sestry, studená a bez vůně. Ještě chvíli jsem se po pokoji rozhlížel, pak jsem opět vyšel a zavřel za sebou; okenice jsem neotvíral. Dole se z haly vcházelo do rozlehlého salonu s dlouhým jídelním stolem ze starodávného dřeva a s klavírem; za salonem byla přípravna a kuchyně. Tady jsem pootevíral všechno, na chvilku jsem vyšel na terasu a zahleděl se k lesu. Bylo téměř teplo, nebe bylo šedé, ze střechy tiše a libozvučně odkapával tající sníh na dlaždice terasy a v závěji u paty domovní zdi hloubil drobné tůňky. Jestli se neochladí, napadlo mě, za pár dní bude všude bahno, což Rusy zpomalí. Zavřel jsem prosklené dveře a vrátil se do haly. Vstupní dveře byly stále dokořán; vzal jsem si tašku dovnitř a zavřel i ty. Za schody se nacházely ještě jedny dvoukřídlé lakované dveře s okrouhlými ornamenty. Určitě to byly von Üxküllovy pokoje. Zaváhal jsem, pak jsem se vrátil do salonu a prohlédl si nábytek, cenné a pečlivě vybrané bibeloty, veliký kamenný krb a klavírní křídlo. Za klavírem v rohu visel portrét: byl na něm von Üxküll zamlada, stál natočený bokem, ale pohled upíral na diváka, byl prostovlasý a v uniformě ze světové války. Pozorně jsem si ho prohlížel, všímal si vyznamenání, pečetního prstenu, jelenicových rukavic nedbale sevřených v dlani. Ten portrét mě poněkud děsil, svíral se mi z něj žaludek, ale musel jsem uznat, že to kdysi býval krásný muž. Přistoupil jsem ke křídlu a zvedl víko. Pohledem jsem těkal mezi obrazem a dlouhou řadou slonovinových kláves, pak mi oči opět zabloudily k obrazu. Prstem stále v rukavici jsem se jedné klávesy dotkl. Ani jsem nevěděl, co je to za notu, nevěděl jsem nic, a před tím krásným portrétem von Üxkülla mě opět přepadla má stará tesknota. Říkal jsem si: Tolik bych býval chtěl hrát na klavír, a tolik bych chtěl ještě jednou před smrtí slyšet Bacha. Ale byla to marná lítost, opět jsem víko zaklapl a přes terasu vyšel ze salonu. V přístavku vedle domu jsem našel zásoby dřeva, nanosil jsem do krbu několik velkých špalků a také už naštípaných polínek, která jsem narovnal do stojanů z pevné usně. Dřevo jsem odnesl i nahoru a v jednom z malých pokojíků jsem zatopil v kamnech; oheň jsem rozdělal s pomocí starých čísel VB, kterých ve skříňkách ležely celé hromady. Ve vstupní hale jsem se konečně převlékl, holínky jsem vyměnil za veliké pantofle, které jsem tu našel; pak jsem si odnesl tašku nahoru, vyskládal věci na úzkou mosaznou postel a uklidil si oblečení do šatníku. Pokoj byl prostě, prakticky zařízený, byla tu konvice a umyvadlo, tapety s nevtíravým vzorkem. Kachlová kamínka se rychle rozpálila. Vzal jsem si dolů láhev koňaku a pustil se do zatápění v krbu. Dalo mi to víc práce než kamna nahoře, ale nakonec jsem slavil úspěch. Nalil jsem si sklenku koňaku, našel popelník, rozepnul si blůzu a usadil se do velikého křesla u krbu. Venku se pomalu smrákalo a já na nic nemyslel.

Nevím, jestli jsem o tom, co se v tom krásném, prázdném domě stalo, schopen vůbec něco říci. Už jsem zprávu o oněch událostech sepsal, a při psaní mi připadala pravdivá, ve shodě se skutečností, ale teď se mi spíš zdá, že skutečnosti neodpovídá. Proč to? Těžko říci. Není to tím, že bych měl zmatek ve vzpomínkách, toho jsem dalek, vzpomínek mám mnoho a jsou velice přesné, ale mnohé z nich se mi pletou a dokonce si protiřečí, jejich hodnota je pochybná. Dlouho jsem si myslel, že když jsem přijel, má sestra tam určitě byla, že na mě v tmavých šatech čekala před domem, těžké, černé vlasy splývaly s oky tlusté šály, kterou měla přes ramena. Stáli jsme ve sněhu a hovořili, chtěl jsem, aby se mnou odjela, vysvětloval jsem jí, že Rudí už se blíží, že je to otázka týdnů, možná dnů, odmítla, říkala, že manžel pracuje, že skládá, je to po dlouhé době poprvé a teď odjet nemůže, a tak jsem se rozhodl zůstat a poslal Pionteka pryč. Odpoledne jsme si dali čaj a bavili se, vyprávěl jsem jí o své práci a také o Heleně; zeptala se, jestli jsem s ní spal, jestli ji miluji, a já nevěděl, co na to říci; zeptala se mě, proč si ji nevezmu, a já stále nevěděl, co říci, až se mě konečně otázala: „Ty s ní nespíš a neoženil ses s ní kvůli mně?“; a já zahanbeně klopil oči a pohledem jsem se ztrácel v pravidelném vzorku koberce. Na to jsem si tedy vzpomínal, ale jak to tak vypadá, všechno se seběhlo jinak, já musím připustit, že když jsem přijel, sestra ani její manžel tu určitě nebyli, a tak se tedy do vyprávění pustím znovu od začátku a pokusím se co nejpřesněji se držet skutečností, které se dají prokázat. K večeru přišla Käthe, na káře tažené oslem přivezla zásoby a připravila mi jídlo. Zatímco vařila, sešel jsem do dlouhého, klenutého, zaprášeného sklepa, kde to bylo příjemně cítit vlhkou hlínou. Ležely tu stovky láhví, někdy velice starých; abych rozluštil viněty, musel jsem z nich odfoukávat prach a mnohé z nich byly celé plesnivé. Bez nejmenších rozpaků jsem si vybral to nejlepší, nebylo proč ty poklady nechávat napospas Rusům, ti stejně ocení jen vodku, našel jsem Château-Margaux 1900, vzal jsem i stejný ročník Ausone a pak tak trochu nazdařbůh jedno Graves a jeden Haut-Brion z třiadvacátého. Když Käthe servírovala jídlo, otevřel jsem si Margaux, a než odešla, dohodl jsem se s ní, že mi každý den přijde udělat večeři, ale jinak mě tu nechá o samotě. Jídlo bylo prosté a bylo ho hodně, polévka, maso, brambory smažené na sádle; víno mi chutnalo o to víc. Usadil jsem se na konci dlouhého stolu, nikoliv na místě pána domu, ale vedle, zády ke krbu, kde praskal oheň, postavil jsem si před sebe veliký svícen, zhasl jsem elektrické světlo a najedl se ve zlatavé záři svíček, metodicky jsem hltal krvavé maso a brambory a zapíjel je dlouhými doušky vína, a bylo to, jako by proti mně seděla má sestra a jedla s tím svým krásným, zdráhavým úsměvem stejně klidně jako já, seděli jsme proti sobě, mezi námi v čele seděl její manžel v kolečkovém křesle a přátelsky jsme rozmlouvali, má sestra hovořila něžným a jasným hlasem, von Üxküll zase srdečně, avšak s onou strohostí a přísností, kterých jako by se ani na chvilku nedokázal zbavit, ale přitom si zachovával obvyklou aristokratickou laskavost, ani na chvilku mě neuvedl do rozpaků, a v tom třepotavém, teplém světle jsem dokonale slyšel naši konverzaci, která zaměstnávala mého ducha, zatímco jsem jedl a dopíjel láhev toho hutného, přepychového, báječného bordeaux. Popsal jsem von Üxküllovi zničený Berlín. „Nezdá se, že by vás to vyvádělo z míry,“ poznamenal jsem nakonec. – „Katastrofa to je,“ odpověděl, „ale žádné překvapení. Naši nepřátelé napodobují naše vlastní metody, to je ta nejnormálnější věc na světě; než to všechno skončí, Německo si svůj pohár vypije až do dna.“ Pak se rozhovor stočil na dvacátý červenec. Od Thomase jsem věděl, že do věci bylo přímo zapleteno několik von Üxküllových přátel. „Od té doby to vaše Gestapo zlikvidovalo pěknou řádku pomořanských šlechticů,“ poznamenal chladně. „Velice dobře jsem se znal s otcem von Tresckowa, to byl muž přísných morálních zásad stejně jako jeho syn. A samozřejmě von Stauffenberg, ten byl s mou rodinou spřízněný.“ – „Jak to?“ – „Jeho matka Karoline je rozená von Üxküll-Gyllenband, je to má sestřenice z druhého kolene.“ Una tiše poslouchala. „Jako byste jejich čin schvaloval,“ řekl jsem. A okamžitě mě sama od sebe napadla jeho odpověď: „Některých z nich si osobně velice vážím, ale jejich pokus neschvaluji ze dvou důvodů: za prvé už je moc pozdě. Měli to udělat v osmatřicátém, v době sudetské krize. Pomýšleli na to a Beck si to přál, ale když se Francouzi a Angličané před tím směšným kaprálem podělali, vzalo jim to vítr z plachet. Pak je Hitlerovy úspěchy demoralizovaly a nakonec strhly, dokonce i Haldera, což je muž sice velice inteligentní, ale také příliš racionální. Beck byl svou inteligencí proslulý, ten musel vědět, že je pozdě, ale aby povzbudil ostatní, necouvl. Skutečný důvod je ovšem ten, že Německo se rozhodlo za tím člověkem jít. On za každou cenu prahne po své Götterdämmerung, a teď už nezbývá nic jiného, než aby ho Německo následovalo až na samý konec. Zabít ho, jen aby se zachránilo, co se dá, to by znamenalo podvádět, hrát falešně. Jak už jsem říkal, tenhle pohár si musíme vypít až do dna. To je jediný způsob, jak může začít něco nového.“ – „Jünger si myslí totéž,“ vložila se do hovoru Una. „Napsal to Berndtovi.“ – „Ano, sdělil mi to mezi řádky. Také o tom napsal esej, která koluje mezi lidmi.“ – „S Jüngerem jsem se setkal na Kavkaze,“ řekl jsem, „ale neměl jsem příležitost si s ním promluvit. Snažit se zavraždit Führera je každopádně nesmyslný zločin. Možná že nemáme žádné východisko, ale zrada mi připadá nepřijatelná – dnes i v roce 1938. Tak uvažuje vaše třída, která je odsouzena k záhubě. Pod bolševiky se vám nepovede o nic lépe.“ – „To nepochybně,“ přisvědčil tiše von Üxküll. „Říkal jsem vám to: za Hitlerem šli všichni, dokonce i junkeři. Haider věřil, že Rusy porazíme. Jen Ludendorff to pochopil, ale příliš pozdě, a také proklínal Hindenburga za to, že Hitlerovi předal moc. Já toho člověka odjakživa nesnáším, ale neberu to jako důvod vyvázat se z osudu Německa.“ – „Promiňte, že vám to říkám, ale vy a vám podobní máte už své zlaté časy za sebou.“ – „A vy budete mít brzy za sebou ty své. A ty vaše zlaté časy byly mnohem kratší.“ Upřeně mě sledoval tak, jako pozorujeme švába nebo pavouka, ne s odporem, ale s chladnou vášní entomologa. Představoval jsem si ho velice zřetelně. Dopil jsem Margaux, byl jsem trochu opilý, otevřel jsem Saint-Émilion, vyměnil skleničky a dal von Üxküllovi ochutnat. Zadíval se na vinětu. „Na tuhle láhev si vzpomínám. Poslal mi ji jeden kardinál z Říma. Vedli jsme spolu dlouhý rozhovor o úloze Židů. Zastával přísně katolický názor, že Židy je třeba držet zkrátka, ale zároveň je zachovat coby svědky pravdy o Kristovi, což je stanovisko, které mně odjakživa připadá absurdní. Ostatně se domnívám, že jej hájil spíš pro požitek z debaty, byl to jezuita.“ Usmál se a pak se mě – zřejmě, aby mě podráždil – zeptal: „Prý vám církev dělala potíže, když jste chtěli evakuovat Židy z Říma?“ – „Prý. Já tam nebyl.“ – „To nebyla jenom církev,“ podotkla Una. „Vzpomeň si, tvůj přítel Karl-Friedrich nám přece říkal, že Italové židovskou otázku vůbec nepochopili.“ – „Ano, to je pravda,“ odpověděl von Üxküll. „Říkal, že Italové dokonce ani neuplatňovali vlastní rasové zákony, že před Německem chránili i Židy z ciziny.“ – „To je pravda,“ řekl jsem rozpačitě. „V tomhle směru jsme to s nimi neměli jednoduché.“ A má sestra odpověděla: „To jen dokazuje, že jsou to rozumní lidé. Přikládají životu jeho pravou hodnotu. A já je chápu: mají krásnou zemi, slunce, dobré jídlo a jejich ženy jsou také krásné.“ – „Ne jako v Německu,“ utrousil lakonicky von Üxküll. Konečně jsem ochutnal víno: vonělo hřebíčkem a také trochu kávou, připadalo mi plnější než Margaux, bylo sladké, kulaté a vybrané. Von Üxküll mě sledoval: „Jestlipak víte, proč zabíjíte Židy? Víte to?“ Tou zvláštní konverzací mě neustále provokoval, neodpovídal jsem a vychutnával jsem si víno. „Proč se Němci tak zuřivě vrhli na vraždění Židů?“ – „Jestli si myslíte, že jde jen o Židy, pletete se,“ pronesl jsem klidně. „Židé jsou jen jedna kategorie nepřátel. My ničíme všechny své nepřátele, ať je to, kdo je to.“ – „Ano, ale přiznejte, že u Židů tak činíte mimořádně houževnatě.“ – „To bych neřekl. Führer sice možná má k nenávisti k Židům nějaké osobní důvody, ale my v SD k nikomu žádnou nenávist nechováme, my nepřátele pronásledujeme objektivně. Vybíráme si čistě podle racionálních kritérií.“ – „Zas tak racionální nejsou. Proč likvidovat duševně nemocné, raněné v nemocnicích? Čím jsou tihle nešťastníci nebezpeční?“ – „Zbytečně ujídají ostatním. Víte, kolik říšských marek jsme tímhle způsobem ušetřili? A to nemluvím o nemocničních lůžkách, která se uvolnila pro raněné z fronty.“ – „Já vím,“ oznámila v tu chvíli ve zlatavém, teplém světle Una, která nám dosud tiše naslouchala, „proč jsme zabíjeli Židy.“ Mluvila jasným a pevným hlasem, zřetelně jsem ho slyšel, poslouchal jsem a pil jsem víno; večeři už jsem dojedl. „Tím, že jsme zabíjeli Židy,“ pokračovala, „jsme chtěli zabít sami sebe, zabít Žida v nás, zabít to, co se v nás samých podobalo představě, kterou jsme si o Židech udělali. Zabít v sobě toho obtloustlého měšťáka, co počítá groše, co se honí za poctami a sní o moci, ale takové moci, kterou spatřuje v činech Napoleona III. nebo nějakého bankéře, zabít svazující a konejšivou buržoazní morálku, zabít spořivost, zabít poslušnost, zabít knechtovskou servilnost, zabít všechny tyhle nádherné německé ctnosti. Protože jsme nikdy nepochopili, že ty vlastnosti, které připisujeme Židům a říkáme jim nízkost, slabá vůle, lakota, nenasytnost, panovačnost a zlomyslnost, jsou od podstaty německé, a jestliže Židé tyto vlastnosti vykazují, pak je to proto, že toužili podobat se Němcům, být Němci, proto, že nás pokorně napodobují jako vzor všeho, co je krásné a dobré na velkoburžoazii, tom zlatém teleti všech, kdo prchají před nemilosrdnou pouští a Zákonem. Nebo se možná jen přetvařují. Možná si tyto vlastnosti osvojili ze slušnosti, z jakýchsi sympatií, aby nepůsobili tak odtažitě. A naopak naším německým snem bylo stát se Židy, čistými, nezničitelnými, věrnými jednomu Zákonu, jinými než všichni ostatní a chráněnými rukou Boží. Jenže se mýlí všichni, jak Němci, tak Židé. Protože pokud dnes ještě Žid něco znamená, znamená to Jiný, Jiný a Jinakost, třebas nemožná, ale nutná.“ Naráz vyprázdnila sklenku. „Berndtovi přátelé to také vůbec nepochopili. Ti říkali, že masakr Židů ve výsledku vůbec nebyl důležitý a že kdyby zabili Hitlera, mohli by tenhle zločin hodit na něj, na Himmlera, na SS, na pár vyšinutých vrahů, na tebe. Ale oni za to nesou stejnou zodpovědnost jako ty, protože i oni jsou Němci, i oni bojují za vítězství tohoto a žádného jiného Německa. A nejhorší je, že jestli z toho Židé vyváznou, jestli Německo padne a Židé přežijí, zapomenou, co znamená pojem Žid, a budou se víc než kdy jindy chtít stát Němci.“ Zatímco rychle, zřetelně hovořila, pil jsem a víno mi stoupalo do hlavy. A náhle se mi vybavila má vize z Zeughaus, Führer převlečený za Žida s rabínským šálem a s koženými modlitebními řemínky, řečnící před početným obecenstvem, aniž si toho kromě mě kdo všiml, a pak to vše náhle zmizelo, zmizela Una i její manžel i náš rozhovor a já zůstal sám se zbytky jídla a jedinečných vín, opilý, sytý a trochu zatrpklý, já, host, kterého nikdo nezval.

Té noci se mi v mé nevelké posteli nespalo dobře. Příliš jsem pil, motala se mi hlava a ještě stále mě trápily následky včerejšího zranění. Nezavřel jsem okenice, a tak mi do pokoje něžně svítil měsíc, představoval jsem si, jak i já podobně pronikám do pokoje na konci chodby, jak kloužu po spícím, nahém sestřině těle pod přikrývkou, a přál jsem si být tím světlem, tou nehmotnou něhou, ale zároveň se můj duch bouřil, mé zahořklé večerní mudrování mi dunělo v hlavě, jako když o Velikonocích zběsile vyzvánějí pravoslavné zvony, a rušilo klid, do něhož jsem se chtěl ponořit. Nakonec jsem přece jen usnul, ale neklid neustoupil a barvil mé sny do strašlivých odstínů. V jakémsi tmavém pokoji jsem zahlédl velikou, krásnou ženu v dlouhých bílých šatech, možná to byly šaty svatební, její tvář jsem nerozeznával, ale podle všeho to byla má sestra, vysíleně ležela na koberci a sužovaly ji křeče a nezvladatelný průjem. Podle toho, jak jí černá hovna prosakovala skrz šaty, muselo jich být pod nimi plno. Von Üxküll, který tu byl také, vyšel na chodbu (v tom snu totiž chodil) a rázně zavolal liftboye nebo poslíčka (takže to bylo v hotelu, napadlo mě, že to musí být jejich svatební noc). Vrátil se do pokoje, přikázal chlapci, aby ji vzal za paže, on sám ji popadl za nohy a odnesli ji do koupelny, aby ji mohl svléci a umýt. Počínal si chladně a prakticky, ten otřesný puch, který z ní vzlínal a z něhož mně se zvedal žaludek, ho zřejmě nechával chladným, musel jsem svůj odpor a rostoucí nevolnost nuceně ovládat (ale kde jsem vlastně v tom snu byl já?).

Vstal jsem brzy a prošel jsem prázdným, tichým domem. V kuchyni jsem našel chléb, máslo, med a kávu a najedl jsem se. Pak jsem prošel do salonu a pustil se do průzkumu knihovny. Bylo tu mnoho německých svazků, ale našly se tu i knihy anglické, italské a ruské: nakonec jsem si nadšeně vybral Citovou výchovu, kterou jsem tu našel ve francouzštině. Usadil jsem se u okna a několik hodin si četl, jen jsem tu a tam zvedl hlavu a zadíval se na les a šedé nebe. K polednímu jsem si usmažil omeletu se slaninou, najedl se u starého dřevěného stolu v rohu kuchyně, nalil si sklenici piva a lačně ji vypil. Uvařil jsem si kávu a vykouřil cigaretu a pak jsem se rozhodl, že se půjdu projít. Oblékl jsem si kabát uniformy, ale nezapínal jsem ho: bylo pořád ještě vlaho, sníh už netál, ale tuhl a tvořila se na něm krusta. Přešel jsem zahradu a vešel do lesa. Borovice byly daleko od sebe a velice vysoké, tyčily se do výše a úplně nahoře se uzavíraly jako rozlehlá klenba na sloupech. Tu a tam se ještě udržel sníh, holá země byla tvrdá, červená, vystlaná suchým jehličím, které mi praskalo pod nohama. Vyšel jsem do písčitého průseku, který se táhl přímou čarou mezi borovicemi. Na zemi byly zřetelné koleje po vozech; podél cesty ležely pečlivě vyskládané sáhy kulatiny. Cesta končila u šedivé, asi deset metrů široké řeky; na druhém břehu se zvedalo zorané pole, sníh protínaly černé brázdy a táhly se k bukovému lesu. Zahnul jsem doprava a po proudu bublající řeky jsem vykročil lesem. Kráčel jsem a představoval si, že Una jde se mnou. Měla na sobě vlněnou sukni a vysoké boty, pánské kožené sako a tu tlustou pletenou šálu. Viděl jsem, jak jde přede mnou jistým, klidným krokem, díval jsem se na ni, pohledem jsem se utápěl ve hře svalů na stehnech, hýždích, hrdých, vzpřímených zádech. Nic vznešenějšího, krásnějšího a skutečnějšího jsem si neuměl představit. O něco dál se mezi borovice přimísily duby a buky, zem byla náhle blátivá, pokrývala ji vrstva spadaného, vodou nasáklého listí, skrz kterou se nohy bořily do bahna ještě ztuhlého mrazem. O něco dál ale začala cesta mírně stoupat a opět byla příjemně suchá. Rostly tu už téměř jen borovice, štíhlé a přímé jako šípy, mladý les, vykácený a znovu osázený. Pak se mezi stromy konečně otevřel pohled na hustě zarostlou, studenou, téměř nezasněženou louku nad nehybnými vodami jezera. Vpravo jsem zahlédl několik domků, cestu, hřeben šíje korunované smrky a břízami. Věděl jsem, že řeka se jmenuje Drage, že z tohoto jezera teče do Dratzig-See a pak pokračuje dále ke Krössin-See, kde se u Falkenburgu nacházela škola SS. Díval jsem se na šedou jezerní hladinu: obklopovala ji táž úhledná krajina černozemě a lesů. Po strmém břehu jsem došel až do vesnice. Jakýsi sedlák mě ze své zahrady pozdravil a prohodili jsme pár slov; měl obavy, bál se Rusů, nebyl jsem s to mu poskytnout přesné informace, ale věděl jsem, že k obavám je důvod. Na silnici jsem zabočil doleva a zvolna vystoupal na táhlý svah mezi oběma jezery. Vyvýšené břehy mi zakrývaly pohled na vodu. Vylezl jsem na vrcholek šíje, přehoupl se přes její hřeben a propletl se mezi stromy až na místo, které se tyčí dostatečně vysoko nad celým zálivem, jenž se o něco dále otvírá do širé, členité roviny. Nehybné vody a černé lesy na druhém břehu propůjčovaly krajině slavnostní, tajuplný nádech, jako by to bylo království ležící sice za životem, ale stále ještě před smrtí, kraj mezi oběma světy. Zapálil jsem si cigaretu a díval se na jezero. Vzpomněl jsem si na jeden rozhovor z dětství či spíše z mládí, jednoho dne mi sestra vyprávěla starou pomořanskou pověst o krásném, pyšném městě Vineta, které prý stávalo někde u Kolbergu a které pohltil Balt; ještě dnes prý rybáři v poledne slýchávají, jak v něm vyzvánějí zvony. Toto velké a přebohaté město, vykládala mi dětsky důležitě, uvrhla do zkázy nespoutaná touha jediné ženy, královské dcery. Do města jezdilo popít a pobavit se mnoho námořníků a rytířů, mužů krásných, silných a plných života. Princezna každý večer vycházela v přestrojení do ulic města, chodila do hospod, do nejhnusnějších brlohů, a pokaždé si jednoho z těch mužů vybrala. Odvedla si ho do paláce a celou noc se s ním milovala; ráno nebožák vysílením zemřel. Ani ten nejsilnější z nich její nenasytné touze neodolal. Jejich mrtvoly nechala házet do moře, do bouřemi bičovaného zálivu. Ale tím, že svou touhu nedokázala ukojit, ji jen rozdmýchávala. Lidé ji vídali, jak se prochází po břehu moře a zpěvem vzývá oceán, aby se s ní pomiloval. Jen oceán, zpívala, je dost velký a mocný, aby její touhu dovedl uhasit. Jedné noci už to nevydržela a nahá odešla z paláce, zanechavši ve svém loži mrtvolu posledního milence. Tu noc zuřila bouře, oceán dorážel na hráze chránící město. Vyšla na molo a otevřela ohromná bronzová vrata, která tu nechal vystavět její otec. Oceán vstoupil do města, uchvátil princeznu, učinil z ní svou ženu a utopené město si vzal jako věno. Když Una skončila, poznamenal jsem, že stejná francouzská pověst se vypráví o městě Ys. „No jistě,“ odsekla povýšeně, „jenže tahle je hezčí.“ – „Jestli tomu dobře rozumím, tak vypráví o tom, že řád města je neslučitelný s nenasytnou ženskou touhou.“ – „Já bych spíš řekla s přehnanou ženskou touhou. Ale to, o čem mluvíš, je mužská morálka. Já si myslím, že všechny tyhle pojmy, míra, morálka, vymysleli muži, aby si tím vynahradili to, jak je jejich vlastní rozkoš omezená. Protože muži už dávno vědí, že jejich rozkoš se zdaleka nevyrovná té, kterou zakoušíme my, že naše rozkoš je jiného řádu.“

Na zpáteční cestě jsem si připadal jako prázdná schránka, jako automat. Myslel jsem na ten děsivý noční sen, snažil jsem se představit si svou sestru s nohama pokrytýma lepkavým, ohavně, sladce páchnoucím tekutým průjmem. I ty vyzáblé ženy evakuované z Auschwitzu, choulící se pod dekami, měly nohy, ty tyčkám podobné nohy, zamazané od hoven; když se některá zastavila, aby se vyprázdnila, zastřelili ji, ty ženy musely srát za chůze jako koně. Una pokrytá hovny by byla ještě krásnější, byla by ještě zářivější a čistší, ta břečka by se jí netýkala, nedokázala by ji pošpinit. A já bych se mezi její poskvrněné nohy schoulil jako zmatené nemluvně prahnoucí po mléku a lásce. Takové myšlenky mi zuřivě vířily hlavou a nedaly se vyhnat, sotva jsem dýchal a nechápal jsem, co mě to tak najednou popadlo. Doma jsem bezcílně bloumal po chodbách a místnostech a nazdařbůh jsem otevíral a zavíral dveře. Chtěl jsem se podívat do von Üxküllových pokojů, ale na poslední chvíli jsem se s rukou na klice zarazil, zadržel mě nevýslovný stud, jako když jsem jako úplně malý v otcově nepřítomnosti vnikl do jeho pracovny, abych si sáhl na knížky a pohrál si s motýly. Vyšel jsem do poschodí a vešel do Uniny ložnice. Spěšně a s rachotem jsem rozrazil okenice. Okna vedla z jedné strany na dvůr, z druhé pak na terasu, do zahrady a k lesu, za kterým se dal zahlédnout cíp jezera. Usadil jsem se na truhlu v nohách postele naproti velkému zrcadlu. Sledoval jsem odraz před sebou, tu unavenou, žlučovitou mátohu s tváří opuchlou vzteky. Nepoznával jsem se, nemohl jsem to být já, a přesto jsem to já byl. Vstal jsem a zvedl hlavu, ale moc to nepomohlo. Představil jsem si, jak před týmž zrcadlem stojí Una, nahá či oblečená, musela si připadat pohádkově krásná, jaké měla štěstí, že se mohla takhle prohlížet, že mohla dopodrobna zkoumat své nádherné tělo, ale možná ne, možná že tu krásu neviděla, že jejím vlastním očím zůstávala skrytá, třeba nebyla schopná postřehnout, jak je k zbláznění zvláštní, jak skandálně krásná má ňadra a pohlaví, tu věc mezi nohama, která není vidět a naopak všechnu svou nádheru žárlivě střeží, možná ona sama vnímala jen tíhu a pomalé stárnutí, a to s lehkým smutkem či přinejlepším prchavým pocitem spiklenectví, nikdy s hořkou, vyděšenou touhou: podívej, vždyť tu není nic k vidění. Zadýchaně jsem vstal, šel k oknu a zahleděl se k lesu. Horko, které mi bylo po té dlouhé procházce, vyprchalo, pokoj mi připadal vymrzlý, třásl jsem se zimou. Zamířil jsem k sekretáři mezi dvěma vysokými okny vedoucími do zahrady a roztržitě jsem se ho pokusil otevřít. Byl zamčený. Sešel jsem dolů, v kuchyni jsem si našel veliký nůž, naplnil jsem koš na dřevo, vzal jsem si také láhev koňaku a skleničku a opět jsem vyšel nahoru. V pokoji jsem si nalil, napil jsem se a zatopil ve velkých kachlových kamnech v rohu. Jakmile se kamna rozhořela, vstal jsem a vypáčil zámek sekretáře nožem. Šlo to snadno; se sklenkou koňaku po ruce jsem se posadil a začal se prohrabávat v zásuvkách. Bylo tu všechno možné, šperky, pár exotických lastur, zkameněliny, obchodní korespondence, kterou jsem zběžně prošel, dopisy, které Uně chodily od dob studií ve Švýcarsku a v nichž se psychologická témata mísila s nezajímavými drby, a další a další věci. V jedné ze zásuvek jsem v malém koženém pouzdru našel svazek papírů popsaných jejím písmem: byly to náčrty dopisů, které mi začala psát, ale neodeslala. S bušícím srdcem jsem shrnul věci z psacího stolu, všechno ostatní jsem nastrkal zpátky do zásuvek a rozprostřel listy po stole jako vějíř karet. Přejel jsem po nich prsty a jeden vybral, myslel jsem, že nazdařbůh, ale žádná náhoda to určitě nebyla, protože dopis nesl datum 28. dubna 1944 a začínal: Drahý Maxi, dnes je to právě rok, co je maminka mrtvá. Nenapsal jsi mi, neřekl jsi mi, co se vlastně stalo, nic jsi mi nevysvětlil… Tady dopis končil, zběžně jsem pročetl několik dalších, žádný z nich zřejmě nebyl dokončen. Napil jsem se tedy koňaku a začal jsem sestře všechno vyprávět přesně tak, jak jsem to popsal vám, nic jsem nevynechal. Chvilku to trvalo; když jsem skončil, v pokoji už bylo šero. Vybral jsem další dopis, zvedl se a přešel s ním k oknu. Psalo se v něm o otci a já ho přečetl na jeden zátah, v ústech jsem měl sucho a rty se mi svíraly úzkostí. Una mi psala, že nenávist, kterou jsem kvůli našemu otci cítil k matce, byla nespravedlivá, že matka měla s otcem těžký život, ten jeho chlad, jeho častá nepřítomnost a nakonec nevysvětlený odchod. Ptala se mě, jestli si na něj vůbec vzpomínám. Vlastně jsem si toho pamatoval jen málo, vybavovala se mi jeho vůně, jeho pot, jak jsme se na něj vrhali, když si na pohovce četl, a jak nás pak vždycky popadl do náručí a smál se na celé kolo. Když jsem jednou měl kašel, dával mi medicínu, kterou jsem okamžitě vyzvracel na koberec; umíral jsem hanbou, bál jsem se, že se bude zlobit, ale byl na mě velice laskavý, utěšoval mě a pak koberec vyčistil. Dopis pokračoval, Una mi vysvětlila, že její manžel se s naším otcem v Kuronsku poznal, že náš otec, jak mi naznačil soudce Baumann, velel jednomu z Freikorps. Von Üxküll velel jiné jednotce, ale našeho otce znal dobře. Berndt říkal, že to bylo zvíře utržené ze řetězu, psala. Člověk bez víry a bez zábran. Prý nechával znásilněné ženy ukřižovat na stromech, sám prý házel živé děti do hořících stodol, zajaté nepřátele předhazoval svým mužům, nepříčetným bestiím, díval se, jak žadoní o smilování, a přitom se smál a popíjel. Jako velitel byl tvrdohlavý, zaslepený, nikomu nedopřál sluchu. Kvůli jeho domýšlivosti se rozpadlo celé křídlo, které měl u Mitau bránit, a tím se uspíšil ústup armády. Vím, že mi nebudeš věřit, dodávala, ale ať už si o tom myslíš, co chceš, je to pravda. Jat hrůzou a rozhořčením jsem dopis zmačkal a málem ho roztrhal, ale pak jsem se ovládl. Pohodil jsem ho na sekretář a začal jsem zmateně chodit po pokoji, chtěl jsem odejít, vrátil jsem se, zaváhal jsem, zmítaly mnou protichůdné pocity, nakonec jsem se napil koňaku a to mě poněkud uklidnilo, s láhví jsem sešel do salonu a pil jsem dál.

Käthe už tu byla, připravovala večeři, chodila do kuchyně a z kuchyně a já o její společnost nestál. Vrátil jsem se do haly a otevřel dveře do von Üxküllových pokojů. Byly to dvě krásné místnosti, pracovna a ložnice, obě vkusně zařízené starým, těžkým nábytkem z tmavého dřeva, orientálními koberci, prostými kovovými dekoracemi, přiléhala k nim speciálně vybavená koupelna, nepochybně přizpůsobená jeho ochrnutí. Když jsem si to všechno prohlížel, opět ve mně zahlodal onen ostrý stud, ale v tu chvíli mi na něm nezáleželo. Procházel jsem se po pracovně: na masivním stole, u něhož nestála židle, vůbec nic neleželo; na policích byly jen partitury od skladatelů všech stylů, seřazené podle zemí a období, a stranou ležela i nevelká hromádka jeho vlastních děl. Jednu z těch partitur jsem otevřel; bylo to pro mě cosi abstraktního, co jsem nedokázal vyluštit. V Berlíně mi von Üxküll říkal, že zamýšlí napsat fugu, nebo, jak to nazýval, suitu seriálních variací ve formě fugy. „Ještě nevím, jestli se nepouštím do něčeho neuskutečnitelného,“ poznamenal tehdy. Když jsem se zeptal na téma, zaškaredil se: „To není romantismus, žádné téma tam nebude. Je to jen studie.“ – „A k jaké příležitosti ji píšete?“ – „K žádné. Vždyť dobře víte, že mě v Německu nehrají. Není pochyb, že ji nikdy neuslyším.“ – „Tak proč ji píšete?“ A on se zeširoka a šťastně usmál: „Abych to stihl před smrtí.“

Mezi partiturami byla samozřejmě díla Rameauova, Couperinova, Forquerayova, Balbastrova. Několik jsem jich sňal z police, zalistoval jimi a prohlížel si tituly, které jsem dobře znal. Byla tu Rameauova Gavotte à six doubles, a při prvním pohledu na stránku se mi v hlavě rozezněla hudba, jasná, radostná a průzračná, jako když se v zimě po ruské pláni rozcválá šlechtěný kůň tak zlehka, že kopyty sotva čechrá sníh a za sebou zanechává stopy téměř neviditelné. Ale ať jsem do not hleděl, jak jsem chtěl, ty čarovné trylky jsem si se znaky na stránce spojit nedokázal. Když jsme tehdy v Berlíně končili s obědem, von Üxküll se opět dostal k Rameauovi. „To je správné, že se vám tahle hudba líbí,“ prohlásil. „Je to hudba střízlivá a suverénní. Ani na okamžik neztrácí eleganci, ale přitom je skrznaskrz plná překvapení, ba pastí, je hravá, prodchnutá radostným poznáním, které pamatuje na matematiku i na život.“ Rovněž se pustil do zvláštní obrany Mozarta: „Dlouho jsem ho podceňoval. V mládí jsem ho měl za nadaného, povrchního hédonika. Ale možná jsem ho soudil přes své vlastní puritánství. Jak stárnu, začínám věřit, že možná vnímal život se stejnou silou jako Nietzsche a že jeho hudba působí tak prostě zkrátka proto, že prostý je koneckonců sám život. Ale jistý si tím nejsem, budu ho muset ještě poslouchat.“

Käthe odešla a já se šel najíst; opět jsem obřadně vypil láhev jednoho z von Üxküllových skvělých vín. Začínal jsem se tu cítit přívětivě jako doma, Käthe opět zatopila v krbu a v místnosti bylo příjemně teplo, byl jsem klidný, smířený se vším kolem sebe, s tím ohněm a dobrým vínem a dokonce i s portrétem sestřina muže, zavěšeným nad klavírem, na který jsem neuměl hrát. Ten pocit mi však dlouho nevydržel. Po jídle jsem sklidil ze stolu a nalil si koňak, posadil se ke krbu a pokusil se začíst do Flauberta, ale nedařilo se mi to. Hlodalo ve mně příliš mnoho potlačovaných myšlenek. Měl jsem erekci a napadlo mě, že bych se mohl svléknout a nahý se vydat na výzvědy do temného, studeného a tichého domu, na ohromné území, přístupné, ale zároveň soukromé a plné tajemství, přesně jako býval Moreauův dům v dobách našeho dětství. A tahle myšlenka vyvolala další představu, své temné dvojče, představu pravidelně členěného, střeženého prostoru táborů; změť baráků, ruch na společných latrínách, nikde jediné místečko, kde by člověk mohl sám nebo ve dvou prožít lidskou chvilku. Jednou jsem o tom mluvil s Hössem, který mi sdělil, že přes veškeré zákazy a opatření vězňové dál provozují sexuální aktivity, nejen kápové se svými Pipel a lesbičky mezi sebou, ale i muži a ženy, muži upláceli dozorce, aby jim vodili jejich milenky, nebo se s pracovním Kommandem vplížili do Frauenlageru a riskovali smrt kvůli jednomu krátkému spojení, doteku dvou vychrtlých pánví, bleskurychlému kontaktu lysých, zablešených těl. Tento zakázaný erotismus, odsouzený k záhubě pod okovanými botami dozorců, na mě silně zapůsobil, ve svém zoufalství byl pravým opakem svobodného, slunného, nevázaného erotismu boháčů, ale možná také jeho skrytou, skutečnou podobou, možná potměšile, tvrdošíjně naznačoval, že veškerá pravá láska nezvratně směřuje ke smrti a ve své touze nebere na tělesné útrapy ohled. Neboť člověk se chopil skutečnosti, jež byla v surovém stavu a bez veškerých příkras dána všem tvorům obdařeným pohlavím, a přetvořil ji v neohraničenou, bouřlivou, hlubokou imaginární představu, v erotismus, který ho více než co jiného odlišuje od zvířat, a totéž učinil s myšlenkou smrti, ale tato představa kupodivu jméno nemá (snad by se dala nazývat thanatismem): a právě tyto představy, tyto hry s neutuchající posedlostí, a nikoliv ona věc sama o sobě, jsou hybnou silou naší žízně po životě, po vědění, po rozpitvávání sebe samých. Citovou výchovu, na kterou jsem zapomněl, jsem stále svíral v rukou, opíral jsem si ji o stehna tak, že mi téměř spočívala na přirození, dovolil jsem těm hloupým myšlenkám, aby mi hlodaly v hlavě, a v uších mi znělo vyděšené bušení vlastního srdce.

Ráno jsem byl klidnější. Po chlebu a kávě k snídani jsem se v salonu pokusil opět číst, ale pak se mé myšlenky od Frédérika a paní Arnouxové opět odpoutaly a ubíraly se jinam. Ptal jsem se sám sebe: Co tu děláš? Co přesně chceš? Čekáš, jestli se Una nevrátí? Čekáš, až tě sem přijde nějaký Rus podříznout? Chceš se zabít? Myslel jsem na Helenu. Ona a má sestra, říkal jsem si, to jsou až na několik ošetřovatelek jediné dvě ženy, které mě viděly nahého. Co Helena viděla a co ji přitom napadalo? Jestlipak ve mně viděla něco, co jsem já sám neviděl a co má sestra už dlouho vidět nechtěla? Myslel jsem na Helenino tělo, mnohokrát jsem ji viděl v plavkách, tvary měla jemnější a nervnější a ňadra drobnější než má sestra. Obě měly stejně bílou pleť, ale u mé sestry tato bledost nechávala vyniknout hustým černým vlasům, kdežto u Heleny jemným světlým odstínem jejích vlasů jen pokračovala. I na pohlaví má Helena určitě něžné světlé chloupky, ale na to jsem myslet nechtěl. Hrdlo se mi stáhlo náhlým odporem. Říkal jsem si: Láska je mrtvá, ta jediná láska je mrtvá. Neměl jsem sem jezdit, musím pryč, musím se vrátit do Berlína. Ale do Berlína jsem se vracet nechtěl, chtěl jsem tu zůstat. Zanedlouho jsem se zvedl a vyšel ven. Opět jsem se vydal lesem, našel jsem starou dřevěnou lávku přes Drage a přešel na druhou stranu. Tady byly keře hustší, už se dalo projít jen po mysliveckých a dřevorubeckých stezkách, přes něž visely větve a chytaly mě za oblečení. O něco dál se zvedal osamělý pahorek, ze kterého se určitě nabízel výhled na celý kraj, ale až tam jsem nedošel, chodil jsem bez cíle, možná dokolečka, nakonec jsem se opět dostal k řece a vrátil se domů. Käthe tu na mě čekala, když jsem dorazil, vyšla z kuchyně: „Je tu Herr Busse a Herr Gast a ještě pár dalších. Čekají na vás na dvoře. Nabídla jsem jim šnaps.“ Busse byl von Üxküllův nájemce. „Co mi chtějí?“ zeptal jsem se. – „Rádi by s vámi mluvili.“ Prošel jsem domem a vyšel na dvůr. Vesničané seděli na valníku; pohublý tažný kůň ukusoval stébla trávy vyrážející zpod sněhu. Když mě sedláci uviděli, smekli a seskákali na zem. Jeden z nich, brunátný muž s šedou kšticí, ale knírem ještě černým, ke mně přistoupil a zlehka se uklonil. „Dobrý den, Herr Obersturmbannführer. Käthe říkala, že prý jste bratr madame?“ Mluvil zdvořile, ale váhavě, hledal slova. „Přesně tak,“ řekl jsem. – „A víte, kde je Freiherr a madame? Víte, co mají v plánu?“ – „Ne. Myslel jsem, že je najdu tady. Nevím, kde jsou. Určitě ve Švýcarsku.“ – „Jde o to, že bude brzy potřeba odejít, Herr Obersturmbannführer. Už nemůžeme čekat dlouho. Rudí útočí na Stargard, obklíčili Arnswalde. Lidé mají strach. Kreisleiter říká, že prý až sem nedojdou, ale my mu nevěříme.“ Rozpačitě mačkal čepici v rukou. „Herr Busse,“ řekl jsem, „já vaše obavy chápu. Musíte myslet na své rodiny. Jestli máte pocit, že byste měli odejít, tak běžte. Nikdo vás tu nedrží.“ Tvář se mu poněkud rozjasnila. „Díky, Herr Obersturmbannführer. Dělalo nám to starosti, když na zámku nikdo není.“ Zaváhal. „Jestli chcete, mohu vám dát vůz a koně. A kdybyste potřeboval, pomůžeme vám naložit nábytek. Vezmeme ho s sebou a někde ho bezpečně uložíme.“ – „Děkuji, Herr Busse. Promyslím si to. Jestli se nějak rozhodnu, vzkážu vám to po Käthe.“

Muži opět nasedli na valník a vůz se zvolna rozjel březovou alejí. To, co říkal Busse, se mnou nic nedělalo, příchod Rusů mi nepřipadal nijak konkrétní a blízký. Zůstal jsem stát, opíral se o zárubeň velkých dveří, kouřil jsem a sledoval, jak vůz mizí na konci aleje. Odpoledne se objevili dva muži. Měli na sobě modré haleny z hrubého plátna, obutí byli v těžkých okovaných botách a čepice drželi v ruce; hned jsem věděl, že to jsou ti dva Francouzi, kteří tu byli nasazení na práci; říkala mi o nich Käthe, u von Üxkülla pomáhali se zemědělskými a údržbářskými pracemi. Kromě nich a Käthe tu už nikdo nezůstal; všichni muži byli povoláni do armády, zahradník byl ve Volkssturmu, pokojská odjela k rodičům, kteří byli evakuováni do Meklenburska. Kde ti dva nocují, to jsem nevěděl, možná u Busseho. Oslovil jsem je francouzsky. Starší z nich, Henri, byl podsaditý, ramenatý, asi čtyřicetiletý venkovan původem z Lubéronu, znal Antibes; ten druhý byl nepochybně z nějakého provinčního města a vypadal mladě. I oni měli obavy, přišli mi říci, že když všichni odcházejí, rádi by šli také. „Víte, pane důstojníku, bolševiky my nemáme rádi o nic víc než vy. Jsou to zvířata, jeden neví, co od nich čekat.“ – „Jestli Herr Busse odjede, můžete jít s ním,“ řekl jsem. „Držet vás nebudu.“ Očividně se jim ulevilo. „Děkujeme, pane důstojníku. Až uvidíte pana barona a madame, vyřiďte jim naše pozdravy.“

Až je uvidím? Ta představa mi připadala téměř úsměvná; zároveň jsem se ale vůbec nedokázal smířit s představou, že svou sestru možná neuvidím už nikdy: to bylo zcela nemyslitelné. Večer jsem poslal Käthe domů brzy a obsloužil jsem se sám, potřetí jsem o samotě, obřadně, při svíčkách povečeřel ve velkém sále, a jak jsem jedl a pil, náhle mě ovládla úchvatná fantasmagorická představa, vyšinutá vidina dokonale soběstačného koprofagického systému. Představoval jsem si, že žiji na zámečku sám s Unou, že jsme tu navždy uzavření před světem. Každý večer se oblékneme do svých nejlepších šatů, já do obleku a hedvábné košile, ona do krásné, těsné róby s hlubokým výstřihem vzadu, podtržené masivními, téměř barbarskými stříbrnými šperky, a že usedáme ke slavnostní tabuli, k tomuto stolu pokrytému krajkovým ubrusem a prostřenému křišťálovými poháry, stříbrnými příbory s naším erbem, sévreským porcelánem a těžkými stříbrnými svícny, které se ježí dlouhými bílými svícemi; ve sklenicích naše moč, na talířích krásně tvarovaná, soudržná lejna, a my je poklidně pojídáme stříbrnými lžičkami. Pak si otřeme ústa batistovým ubrouskem s monogramem, napijeme se, a když dojíme, jdeme sami do kuchyně umýt nádobí. Takhle si vystačíme sami, hezky čistě, beze ztrát a bez přebytků. Tato úchylná představa mě po zbytek večeře plnila ohavnou úzkostí. Vyšel jsem nahoru do Unina pokoje, nalil si koňak a zapálil cigaretu. Láhev byla téměř prázdná. Zadíval jsem se na teď už opět zavřený sekretář, ten neblahý pocit mě neopouštěl, nevěděl jsem, co dělat, hlavně jsem však nechtěl sekretář otevírat. Místo toho jsem se podíval do skříně, probíral jsem sestřiny šaty a zhluboka jsem dýchal, abych nasákl vůní, již vydechovaly. Jedny z nich jsem vytáhl, byly to krásné večerní šaty z jemné šedočerné látky protkávané stříbrem; před vysokým zrcadlem jsem je k sobě přitiskl a velice vážně jsem naznačil několik ženských pohybů. Hned jsem se ale vylekal a s odporem a studem jsem šaty zase uklidil: na co si to tu hraji? Mé tělo není její a nikdy jím nebude. Zároveň jsem se nedokázal udržet, věděl jsem, že bych měl z domu okamžitě zmizet, ale nemohl jsem to udělat. A tak jsem se opět usadil na pohovku a dopil koňak, nutil jsem se myslet na ty útržky dopisů, jež jsem četl, na ty záhady bez konce a bez řešení, otcův odchod, matčinu smrt. Vstal jsem, došel jsem si pro dopisy, posadil jsem se a ještě několik jsem si jich přečetl. Sestra mi zkusmo kladla otázky, vyptávala se, jak jsem mohl spát, zatímco nám někdo vraždil matku, co jsem cítil při pohledu na její mrtvolu, o čem jsme si večer předtím povídali. Téměř na žádnou z těch otázek jsem nebyl s to odpovědět. V jednom dopise mi psala o tom, jak ji navštívili Clemens a Weser: instinktivně jim lhala, neřekla, že jsem těla viděl, ale chtěla vědět, proč jsem jim lhal já a na co se doopravdy pamatuji. Na co jsem se pamatoval? Už jsem ani nevěděl, co je vzpomínka. Když jsem byl malý, jednoho dne jsem vyšel – a ještě dnes to vidím velice jasně – po šedivých schodech jakéhosi mauzolea či staré budovy skryté v lese. Listí bylo červené, muselo to být koncem podzimu, přes stromy jsem neviděl nebe. Schodiště pokrývala silná vrstva spadaného listí, červeného, oranžového, hnědého, bořil jsem se do ní až po stehna, a stupně byly tak vysoké, že jsem si při stoupání musel pomáhat rukama. V mých vzpomínkách halí ten výjev tísnivá nálada, doléhala na mě tíha těch ohnivých barev, razil jsem si suchou a drolivou hmotou cestu po schodišti pro obry, měl jsem strach, bál jsem se, že se v ní utopím a zmizím. Celá léta jsem si myslel, že je to vzpomínka na sen, na dětský sen, který jsem nezapomněl. Když jsem se ale vrátil do Kielu, abych tu studoval, jednoho dne jsem náhodou na tento zikkurat, na nevelký žulový památník mrtvých narazil, obešel jsem jej, schody byly vysoké jako každé jiné, bylo to tohle místo, to místo existovalo. Když jsem tu byl poprvé, musel jsem samosebou být hodně malý, to proto mi schodiště připadalo tak vysoké, ale zarazilo mě něco jiného, totiž to, že jsem po tolika letech spatřil ve skutečném světě, jako něco hmatatelného, materiálního, cosi, co pro mě odjakživa patřilo do říše snů. A stejné to bylo se vším, o čem se se mnou snažila v nedopsaných, neodeslaných dopisech mluvit Una. Ty nedokončené myšlenky se ježily ostrými břity, které mě do krve drásaly, chodbami tísnivého, studeného domu se vinula krvavá cupanina mých citů, bývalo by bylo třeba, aby přišla mladá a příčetná pokojská a všechno to pořádně vysmýčila, jenže tady už žádná pokojská nebyla. Sklidil jsem dopisy do sekretáře, nechal jsem prázdnou láhev a skleničku, kde byly, a šel jsem si do vedlejšího pokoje lehnout. Jakmile jsem se ale uložil, opět mě přepadly oplzlé a zvrácené myšlenky. Vstal jsem a v mihotavém světle svíčky jsem začal v zrcadle na skříni zkoumat své nahé tělo. Dotýkal jsem se plochého břicha, ztuhlého penisu, zadku. Konečky prstů jsem si hladil vlasy na zátylku. Pak jsem svíčku sfoukl a opět jsem si lehl. Ony myšlenky mě ale odmítaly opustit, jako vzteklí psi vylézaly z koutů pokoje a vrhaly se na mě, kousaly, rozrušovaly. Vyměnili jsme si s Unou šaty, já, nahý až na punčochy, jsem si oblékl její dlouhé šaty a ona se zatím upnula do mé uniformy, zvedla si vlasy a zastrkala je pod brigadýrku, pak mě posadila ke své toaletce, pečlivě mě nalíčila, sčesala mi vlasy dozadu, na ústa mi nanesla růž, na řasy maskaru, napudrovala mi tváře, na krk mi kápla parfém a nalakovala mi nehty, a když byla hotová, stejně surově jsme si prohodili role, vyzbrojila se vyřezávaným ebenovým falem a zmocnila se mě jako muž přímo před svým velkým zrcadlem, které nevzrušeně odráželo naše těla, jež se proplétala jako hadi, natřela falus krémem, do nosu mě udeřil čpavý pach a ona si mě brala jako ženu, až se nakonec všechny rozdíly smazaly a já jí řekl: „Jsem tvá sestra a ty jsi můj bratr,“ a ona řekla: „Jsi má sestra a já jsem tvůj bratr.“

Tyto výjevy k zešílení mě celé dny hryzaly jako rozjívená štěňata. Měl jsem k nim takový vztah, jaký k sobě mají dva milenci, kterým jakási tajemná síla neustále mění polaritu: jakmile jsme se začali přitahovat, změnily se tak, abychom se začali odpuzovat; ale při sebemenším náznaku dalšího pohybu se opět změnily, opět nás to k sobě táhlo, a to vše se dělo ve velice rychlém sledu, takže jsme nakonec – já a ony myšlenky – vzájemně oscilovali v téměř neměnné vzdálenosti, neschopní vzdálit se i přiblížit. Venku tálo, zem se měnila v bahno. Jednoho dne mi Käthe přišla říci, že odchází; evakuace byla i nadále oficiálně zakázaná, ale Käthe měla sestřenici v Dolním Sasku a chystala se nastěhovat k ní. Přišel i Busse a zopakoval svou nabídku; sám byl sice právě povolán do Volkssturmu, ale svou rodinu chtěl poslat pryč, než bude pozdě. Chtěl, abych s ním místo von Üxkülla prošel vyúčtování, ale to jsem odmítl, propustil jsem ho a požádal ho, aby ty dva Francouze poslal se svou rodinou. Na silnici, ke které jsem si občas vyšel, byl provoz jen velice slabý; v Alt Draheimu se ale opatrní místní nenápadně chystali k odchodu; zbavovali se zásob a lacino mi prodávali potraviny. V kraji panoval klid, jen tu a tam sem dolehl slabý zvuk vysoko letícího letadla. Jednoho dne, když jsem zrovna pobýval v prvním patře, však do aleje vjelo auto. Schoval jsem se za závěs a oknem ho sledoval; když přijelo blíž, poznal jsem na něm znak Kripo. Běžel jsem do pokoje, vytáhl z pouzdra, které jsme měl v tašce, služební pistoli a bez přemýšlení jsem se po zadním schodišti a přes kuchyň utíkal schovat do lesa za terasou. S pistolí nervózně sevřenou v pěsti jsem se, krytý stromořadím, plížil kolem zahrady, pak jsem se schoval za keř a zadíval se k průčelí domu. Odtud jsem viděl, jak prosklenými dveřmi salonu vyšla postava, přešla přes terasu, zastavila se u zábradlí a s rukama v kapsách kabátu se rozhlíží po zahradě. „Aue,“ vykřikl ten člověk dvakrát, „Aue!“ Byl to Weser, poznal jsem ho. Ve dveřích se rýsovala vysoká silueta Clemense. Weser potřetí vyštěkl mé jméno, pak se otočil a za Clemensem se vnořil do domu. Vyčkával jsem. Po dlouhé chvíli jsem spatřil, jak se jejich stíny míhají za okny sestřina pokoje. Vzedmul se ve mně šílený vztek, zrudl jsem a div že jsem se s připravenou pistolí nerozběhl do domu, abych ty dva hnusné slídiče bez milosti postřílel. Jen stěží jsem se ovládl, zůstal stát a v roztřesených prstech jsem svíral zbraň tak silně, až mi zbělely klouby. Konečně jsem zaslechl zvuk motoru. Čekal jsem ještě chvilku a pak jsem se vrátil dovnitř, zůstával jsem však ve střehu pro případ, že by na mě nastražili nějakou past. Vůz zmizel, dům byl prázdný. Můj pokoj vypadal netknutě; sekretář v Unině pokoji byl zavřený, ale koncepty dopisů z něj zmizely. Sklíčeně jsem se posadil, pistoli si položil na kolena a zapomněl na ni. Co ty vzteklé, tvrdohlavé bestie, hluché ke všem rozumným argumentům, hledají? Snažil jsem se rozpomenout na obsah dopisů, ale myšlenky se mi pletly. Jak jsem věděl, dokazovaly, že jsem v době vraždy v Antibes byl. Jenže to už vůbec nebylo důležité. A co dvojčata? Nepsalo se v těch dopisech o dvojčatech? Usilovně jsem vzpomínal, měl jsem dojem, že ne, že o dvojčatech v nich nic nestálo, ale přitom to podle všeho bylo to jediné, co mou sestru zajímalo, záleželo jí na nich víc než na osudu naší matky. Co pro ni ti dva kluci znamenají? Vstal jsem, odložil pistoli na stolek a opět jsem se pustil do prohledávání sekretáře, tentokrát pomalu a systematicky, určitě stejně jako Clemens a Weser. A tak jsem v malé zásuvce, které jsem si doposud nevšiml, našel fotografii těch dvou dětí, nahých a rozesmátých, zády k moři, nepochybně někde u Antibes. Ano, říkal jsem si, když jsem si ten obrázek prohlížel, vlastně je to možné, určitě budou její. Ale kdo je jejich otec? Von Üxküll rozhodně ne. Zkoušel jsem si představit svou sestru těhotnou, s velkým břichem obemknutým oběma rukama, svou sestru při porodu, roztrženou, řvoucí, ale nešlo to. Ne, jestli jsou ty děti skutečně její, tak ji určitě řezali, museli je z ní vyjmout břichem, jinak to nešlo. Myslel jsem na její bobtnající hrůzu z těchto věcí. „Pořád jsem měla strach,“ řekla mi jednou, už dávno. Kde to bylo? To už nevím. Vyprávěla mi o věčném ženském strachu, o tom jejich starém příteli, který je neustále doprovází. Strach při měsíčním krvácení, strach, že do nich něco pronikne, že je svým údem protne muž, tak často surový a sobecký, strach z gravitace, jež táhne maso a prsy k zemi. A stejné to muselo být se strachem z těhotenství. Roste to, něco ti roste v břiše, cizí tělo uvnitř tebe, tělo, které se hýbe a odsává veškerou sílu a ty víš, že – ó hrůzo – bude muset ven, i když tě přitom může zabít. K tomu poznání jsem se nedokázal přiblížit, ačkoliv jsem poznal tolik mužů, tomu nesmyslnému ženskému strachu jsem nemohl ani trochu rozumět. A od chvíle, kdy je dítě na světě, to musí být ještě horší, neboť pak nastává nepřetržitý strach, ten neustálý děs, který vás pronásleduje dnem i nocí a který skončí buď s vámi, nebo s nimi. V duchu jsem viděl matky, které k sobě tiskly své děti před popravčí četou, viděl jsem ty maďarské Židovky sedící na kufrech, dívky a těhotné ženy, které čekal vlak a na konci cesty plyn, právě to jsem z nich musel cítit, toho jsem se nikdy nezbavil a nedokázal to vyjádřit, byl to tento strach, nikoliv jejich otevřený, zjevný strach z četníků a Němců, z nás, nýbrž onen němý strach, který žil v nich, v jejich křehkých tělech a jejich pohlavích schoulených mezi nohama, v té křehkosti, již jsme se chystali zničit, aniž bychom ji kdy zahlédli.

***

Venku bylo téměř teplo. Vynesl jsem si na terasu židli a celé hodiny jsem si tu četl nebo poslouchal, jak na svahu zahrady taje sníh, sledoval, jak se zpod něj opět noří tvarované keře a vnucují zahradě svou přítomnost. Četl jsem Flauberta, a když mě onen velkolepý pohyblivý pás jeho prózy na chvíli přestal bavit, pak také verše přeložené ze starofrancouzštiny, nad kterými jsem se občas musel překvapením rozesmát: Přítelkyni mám, nevím, kdo to je/na mou věru, ještě nikdy jsem ji nespatřil. Zaléval mě blažený pocit, že jsem odříznutý od světa na opuštěném ostrově; kdybych mohl jako v pohádce obehnat panství neviditelnou zdí, zůstal bych tu navždy, čekal bych, až se vrátí má sestra, a zatímco by okolní kraj zaplavovali zlí skřeti a bolševici, já bych byl téměř šťastný. Neboť i mně, stejně jako středověkým knížatům-básníkům, k naprosté spokojenosti stačila pouhá myšlenka na lásku ženy uvězněné na dalekém zámku (či ve švýcarském sanatoriu). S radostným poklidem jsem si představoval, jak i ona sedí na terase, před očima nemá les, nýbrž horské štíty, i ona je sama (protože její muž má právě procedury) a čte podobné knížky, jako jsem já ukořistil v její knihovně. Na čerstvém horském vzduchu ji určitě zábly rty, možná se při čtení balila do deky, ale to tělo pod dekou neztratilo nic ze své váhy a osobitosti. Když jsme byli malí, naše vyzáblá těla se na sebe vrhala a zuřivě se proplétala, ale zároveň jako dvě klece z kůže a kostí bránila našim citům v nahém doteku. Ještě jsme nechápali, do jaké míry láska žije v těle, nakolik je uhnízděná v jeho nejtajnějších záhybech, v jeho únavě i v jeho tíze. Dopodrobna jsem si představoval, jak Una čte, jak poposedává na židli, tušil jsem křivku její páteře, jejího zátylku, váhu nohy spočívající přes druhou, téměř neslyšné šumění dechu, pouhopouhá myšlenka na pot v jejím podpaží mě uchvátila a povznesla tak, až jsem opustil své vlastní tělo a stal se pouhým k prasknutí napjatým vědomím. Takové chvíle ale nemohly trvat věčně: ze stromů zvolna kapala voda, ona se tam ve Švýcarsku zvedla, odložila deku, odešla do společenských prostor a mě tu nechala s mými chimérami, těmi temnými chimérami, které se – když jsem se i já vrátil dovnitř – náhle snoubily s celou stavbou, rozprostřely se podle rozložení místností, které jsem obýval, těch, kterým jsem se vyhýbal, i těch, kterým jsem se, jako jejímu pokoji, vyhýbat chtěl, ale nedokázal jsem to. Konečně jsem otevřel dveře do její koupelny. Byla to veliká dámská místnost s dlouhou porcelánovou vanou, bidetem a toaletou na druhém konci. Probíral jsem se flakony s parfémy a trpce jsem se prohlížel v zrcadle nad umyvadlem. Tak jako její ložnice neměla ani tahle místnost téměř žádnou vůni, dýchal jsem zhluboka, ale marně, už tu příliš dlouho nebyla a Käthe uklízela poctivě. Když jsem se sklonil k voňavým mýdlům či otevřel flakon toaletní vody, cítil jsem nádherné, ryze ženské vůně, ale ty nebyly její, dokonce i její povlečení bylo bez vůně, to už jsem z koupelny vyšel, rozhodil přikrývky a marně je očichával, Käthe musela čistě povléci, ložní prádlo bylo bílé, drsné, čerstvě vyprané, dokonce ani její kalhotky nijak nevoněly, těch nemnoho černých, čistě vypraných krajkových kalhotek, které se povalovaly v zásuvkách, a jedině když jsem zabořil hlavu do šatů ve skříni, cosi jsem ucítil, byla to vzdálená, nerozpoznatelná vůně, ale i z té mi žíly na spáncích naběhly a v uších mi znělo ohlušující pulzování krve. Večer jsem si ve světle svíčky (už několikátý den nešel proud) na kamnech ohřál dva velké hrnce vody a nalil je do sestřiny vany. Voda byla vroucí, na horká ucha hrnců jsem si musel vzít rukavice; přilil jsem pár kbelíků studené vody, rukou ozkoušel teplotu a přidal voňavou pěnu. Nyní jsem popíjel místní slivovici, které jsem v kuchyni objevil celý demižon; přinesl jsem si tedy nahoru i láhev, skleničku a popelník, a to vše jsem na stříbrném podnose postavil na bidet. Než jsem se ponořil do vody, přejel jsem pohledem své tělo, sinalou kůži, která ve světle svíček ze svícnu u nohou vany lehce zlátla. To tělo se mi příliš nezamlouvalo, ale přesto jsem ho nemohl nemilovat. Vkročil jsem do vany a myslel na smetanovou pleť své sestry, která je teď sama a nahá ve vykachlíčkované švýcarské koupelně, a na silné modré žíly, jež se pod tou pletí klikatí. Nahou jsem ji neviděl od dětství, v Curychu jsem ze strachu radši zhasnul, ale uměl jsem si její tělo představit do těch nejmenších podrobností, těžké, zralé, pevné prsy, mohutné hýždě, krásné, oblé břicho, jež se ztrácí v černém, hustě kučeravém trojúhelníku a přes které možná od pupku až k pohlaví běží dlouhá svislá jizva. Napil jsem se kořalky, odevzdal se náruči horké vody, hlavu si opřel o stolek vedle svícnu, brada mi sotva vykukovala z husté vrstvy pěny, tak, jako se určitě nad pěnou vznášela klidná sestřina tvář, dlouhé vlasy vyčesané do těžkého uzlu sepnutého stříbrnou jehlicí. Myšlenka na to tělo natažené ve vodě s nohama lehce od sebe mi připomněla Rhésovo početí. Jeho matka, jedna z Múz, už nevím která, snad Kaliopé, byla ještě panna a vydala se na hudební klání, k němuž ji vyzval pěvec Thamyris; cestou musela přebrodit Strymón, který jí své chladné víry vnořil mezi stehna, a tak počala. Jestlipak má sestra také počala svá dvojčata ve zpěněné lázni? ptal jsem se s hořkostí. Po mně musela poznat mnoho, mnoho mužů; aspoň jsem doufal, že jich bylo hodně, neboť mě zradila, doufal jsem, že jich byla celá armáda a že svého impotentního manžela den co den podváděla s každým, kdo se namanul. Představoval jsem si, jak si do téhle koupelny zve muže, čeledína ze statku, zahradníka, mlékaře, jednoho z těch nasazených Francouzů. Všichni to tu museli vědět, ale z úcty k von Üxküllovi nikdo nic neříkal. A von Üxküll sám se tomu smál, jako pavouk se skrýval ve svých pokojích a snil o abstraktní hudbě, jež ho odnášela daleko od vlastního zjizveného těla. A mé sestře byly názory a řeči sousedů také k smíchu – jen když za ní dál chodili. Žádala je, aby jí přinesli vodu, aby jí rozepnuli šaty; a oni, celí nemotorní, rudli, velké, prací ztvrdlé prsty se jim pletly, musela jim pomáhat. Většinou měli erekci už ve dveřích, bylo to vidět i přes kalhoty; nevěděli, co dělat, musela jim všechno říkat. Otírali jí záda a prsa a pak se s nimi ve svém pokoji vyspala. Byli cítit hlínou, špínou, potem, laciným tabákem, a jí se to muselo šíleně líbit. Když jim rozepnula poklopec, aby je mohla kouřit, ocasy jim páchly močí. A když bylo po všem, poslala je mile, ale bez úsměvu pryč. Nemyla se pak, spala v jejich pachu jako dítě. A tak, když jsem tu nebyl, žila stejně jako já, oba dva jsme jeden bez druhého svedli jen zabloudit ve svých tělech a v jejich nekonečných, a přitom tolik omezených možnostech. Voda pomalu chladla, ale já v ní zůstával, hřál jsem se v nehezkém ohni těch myšlenek, nacházel jsem v tom fantazírování, i když bylo sebehnusnější, šílený klid, hledal jsem ve svých snech útěchu jako malý kluk pod peřinou, protože jakkoliv byly kruté a zkažené, pořád byly lepší než nesnesitelná hořkost číhající tam venku. Konečně jsem z vany vylezl. Ani jsem se neosušil, lokl si kořalky a teprve pak jsem se zabalil do jedné z velkých osušek, které tu byly složené. Zapálil jsem si cigaretu, s oblékáním jsem se neobtěžoval a vykouřil jsem si ji u okna na dvůr: až úplně vzadu lemovala nebe bledá linka, která zvolna přecházela z růžové přes bílou a šedou do tmavé modři, jež se rozpouštěla do nočního nebe. Dokouřil jsem, vypil ještě jednu skleničku, lehl si do velké postele s nebesy a zabalil se do naškrobených prostěradel a těžkých přikrývek. Protáhl jsem se, otočil se na břicho, hlavu zabořil do hebkého polštáře, uložil jsem se tak, jako tu tolik let po koupeli lehávala ona. Zřetelně jsem to viděl, vše to vzrušené a protichůdné ve mně vzlínalo jako černá voda nebo jako pronikavý zvuk, který hrozil, že přehluší všechno ostatní, rozum, opatrnost, dokonce i tu touhu, na niž jsem myslel. Sáhl jsem si mezi stehna a řekl si: kdybych takhle sáhl na ni, už by neodolala, ale zároveň mě ta představa pobuřovala, nechtěl jsem, aby mě využila tak, jako využívala čeledíny, aby se na mně ukojila, přál jsem si, aby po mně toužila s takovou svobodou, jako já toužil po ní, chtěl jsem, aby mě milovala, jako jsem já miloval ji. Konečně mě přemohl spánek a divoké, vyšinuté sny, z nichž si nepamatuji nic než temnou stopu věty, kterou klidným hlasem vyslovila Una: „Jsi pro ženy moc těžký.“

Téměř nepostřehnutelně jsem dosáhl hranice, za kterou už jsem ty bludné proudy a protichůdné tlaky, které na mě útočily, nedokázal zadržet. Bezcílně jsem bloumal po domě, celou hodinu jsem prsty hladil leštěné vyřezávané ornamenty na dveřích von Üxküllova pokoje, se svíčkou jsem sešel do sklepa, natáhl se na vlhkou a studenou podlahu z ušlapané hlíny, s rozkoší jsem vdechoval záhadné, zatuchlé, prastaré podzemní pachy, s důkladností takřka policejní jsem prozkoumal ony dva téměř asketicky zařízené pokoje pro služebnictvo včetně skříní a tureckých záchodů s vroubkovanými, naleštěnými stupínky, byly to záchodky prostorné, aby si na nich mohly pohodlně ulevovat ženy, jež jsem si představoval jako Käthe, silné, bledé a dobře stavěné. Na minulost už jsem vůbec nemyslel, teď už mě nic nenutilo vrátit se za Eurydikou, hleděl jsem přímo před sebe do té nepřijatelné přítomnosti, která se přede mnou táhla donekonečna, díval jsem se na ty nespočetné předměty, kterými byla zařízená, a s neutuchající jistotou jsem věděl, že ona, ona mě sleduje na každém kroku jako stín. A když jsem nahlížel do jejích zásuvek a prohrabával se jejím prádlem, její ruce se zlehka pohybovaly pod mými, rozkládaly a hladily ty přepychové kousky velejemné černé krajky, a já se ani nemusel ohlížet, abych viděl, jak sedí na pohovce a stahuje si punčochu v půli stehna zakončenou širokým krajkovým lemem, jak ji hrne po té masité, hladké ploše bílé kůže s mělkými prohlubněmi tam, kde ji napínají šlachy, nebo jak si sahá za záda, zapíná si podprsenku a pak si v ní rychlým gestem jedno po druhém upravuje ňadra. Vykonávala by přede mnou ty všední pohyby bezostyšně, bez falešného studu, bez exhibicionismu, určitě přesně tak, jako je vykonávala, když byla sama, nikoliv mechanicky, nýbrž pozorně a rozkošnicky, a nosila-li krajkové prádlo, nedělala to kvůli manželovi, kvůli svým večerním milencům ani kvůli mně, ale jen kvůli sobě, pro vlastní potěšení, pro radost z doteku krajky a hedvábí na kůži, z toho, že může svou takto ozdobenou krásu sledovat ve velkém zrcadle, že se může prohlížet tak, jako jsem se prohlížel či se chtěl prohlížet já sám: nikoli narcistně, ani pohledem kritika, který pátrá po nedostatcích, ale pohledem, který zoufale touží uchopit neuchopitelnou podstatu toho, co vidí – očima malíře, chcete-li, jenže já malíř nejsem o nic víc než hudebník. A kdyby přede mnou takhle polonahá stála doopravdy, i já bych se na ni díval podobně, pohledem, v němž by touha jen zostřovala střízlivé vidění, sledoval bych strukturu pokožky, tkanivo pórů, náhodně rozeseté hnědé skvrnky znamínek, ta dosud nepokřtěná souhvězdí, široké toky žil, které jí oblévají loket, dlouze se větví po předloktí, vydouvají se na zápěstí a hřbetu ruky, a nakonec se v prstech vlévají mezi klouby právě tak, jako na mých vlastních, mužských pažích. Rád bych jí vysvětlil, že naše těla se ničím neliší: nejsou snad muži jen troskami žen? Neboť než se plod začne diferencovat, je vždy ženský a na mužském těle to zanechá navždy stopu, jsou to ony zbytečné, zakrnělé bradavky, linie, která dělí šourek, stoupá po perineu až ke konečníku a vyznačuje tak místo, kde se vulva uzavřela, vaječníky sestoupily a proměnily se ve varlata a klitoris zbytněl. Ve skutečnosti mi k tomu, abych se stal stejnou ženou jako ona, chybí jen jediné, to němé e francouzských ženských koncovek, nevídaná možnost vyjádřit své ženství gramaticky: „Jsem nahá. Jsem milována.“ Právě tohle e činí ženy tak strašlivě ženskými a já nezměrně trpěl tím, že mi je odpíráno, pro mě to byla čistá ztráta, která se dala vynahradit ještě hůře než ztráta vaginy, jíž jsem byl zbaven ještě před branami existence.

Chvílemi se ty vnitřní bouře zklidnily, a to jsem si pak opět vzal knihu, usadil se čelem k lesu a nízkému, šedému nebi a nechal se v poklidu unášet stránkami Flaubertova románu. Tváře mi ale růžověly krví a já na knihu na kolenou nevyhnutelně zapomínal. Abych získal čas, vrátil jsem se tedy k jednomu ze starých francouzských básníků, který na tom zřejmě musel být skoro stejně jako já: Nevím, kdy spím či bdím/ Neřeknou-li mi to. Má sestra vlastnila staré vydání Tristana od Thomase d’Angleterre, a já jím také listoval až do okamžiku, kdy jsem s leknutím skoro stejně ostrým jako v mých zlých snech zjistil, že si na okraj tužkou vypsala tyto verše:

Quand fait que faire ne désire

Pur sun buen qu ‚il ne peut aveir

Encontre desir fait voleir.

V tu chvíli jako by na mě až z jejího švýcarského vyhnanství nebo možná jen zpoza mých zad opět sáhla její nehmotná ruka, vklouzla mi pod paži a zlehka mi před očima položila prst na tato slova, tu neodvolatelnou větu, s níž jsem se nemohl smířit, jíž jsem se bránil se vší ubohou úporností, které jsem byl ještě schopen.

A tak jsem se zvolna potopil do dlouhého, nekonečného stretta, kde odpovědi přicházely, ještě než dozněla otázka, ale pozpátku, račím pohybem. Z posledních dní strávených na zámečku si pamatuji jen útržkovité, nesmyslné výjevy bez ladu a skladu, zmatené, ale poháněné neúprosnou snovou logikou, řečí či nejapným skřehotáním touhy. Noci jsem nyní trávil v její posteli bez vůně, lehával jsem natažený na břiše nebo jsem se na boku choulil do klubíčka s hlavou prostou všech myšlenek. V té posteli už nezbylo nic, co by ji připomínalo, ani vlásek, stáhl jsem prostěradla a prozkoumal matrace, doufal jsem, že najdu aspoň krvavou skvrnku, ale matrace byly stejně čisté jako prostěradla. A tak jsem se rozhodl postel ušpinit sám, dřepěl jsem s nohama roztaženýma, na mně sedělo nehmotné tělo mé sestry s hlavou lehce nakloněnou, sčesané vlasy odhalovaly oblé, jemné ouško, které se mi tolik líbilo, pak jsem se zhroutil do svých šlemů a s ulepeným břichem jsem okamžitě usnul. Chtěl jsem si tu postel přivlastnit, ale místo toho si ona přivlastnila mě a už mě nepustila. Spánkem se mi vinuly nejrůznější představy, snažil jsem se je zahnat, neboť jsem chtěl vidět jen svou sestru, ale byly vlezlé, vracely se odtud, odkud jsem je čekal nejméně, jako ty malé stalingradské hanbářky, stačilo otevřít oči, a už se některá z nich vrhla přímo na mě, převrátila mě na záda a sedla si mi zadkem na břicho, můj pták do ní tudy vniknul a ona zůstala sedět, pomalu se houpala, a když si mě podržela v řiti, usnuli jsme tak, zapletení jeden do druhého. A jakmile jsme se probrali, sáhla si mezi nohy, téměř bolestivě mi hrábla po varlatech, já v ní opět ztvrdl, položil jsem jí dlaň na kyčel, obrátil jsem si ji na břicho, opět se začal hýbat a ona zatínala drobné pěsti do přikrývky a bez hlesu se svíjela. Ani na chvilku mě nenechala na pokoji. Pak mě ale nečekaně přepadl další pocit, pocit jakési něhy a zmatku. Ano, tak je to, teď se mi to vybavuje, byla plavovlasá, něžná a zmatená. Nevím, kam až to mezi námi došlo. Ta druhá představa, představa dívky spící s milencovým ocasem v zadku, ta s ní nesouvisí. Helena to nebyla, určitě ne, protože mám nejasný dojem, že její otec byl vysoce postavený policejní úředník, že dceřinu volbu neschvaloval a choval se ke mně nevraživě, a navíc Heleny jsem se nedotkl výš než na koleni, a tohle nebyl ten případ. I tahle blondýnka se ocitla ve velké posteli, na místě, které jí nenáleželo. To mi dělalo velké starosti. Nakonec se mi je ale povedlo všechny rázně vyhnat aspoň ke krouceným sloupkům nebes, přivést si sem za ruku svou sestru a uložit ji doprostřed postele, plnou vahou jsem se na ni položil, holým břichem jsem nalehl na jizvu vedoucí přes to její, marně a čím dál tím zuřivěji jsem k ní přirážel, a pak se cosi velkolepě otevřelo, jako kdyby i mé tělo náhle rozřízl skalpel, má střeva se na ni vylila, jí se přímo pode mnou rozevřela rodidla a tudy do ní to všechno proniklo, ležel jsem na ní, jako se lehává ve sněhu, ale byl jsem pořád oblečený, a tak jsem si svlékl kůži a odevzdal jsem holé kosti objetí bílých, studených závějí jejího těla a ona se za mnou zavřela.

Skrz mraky pronikl záblesk paprsků zapadajícího slunce a opřel se do stěny pokoje, do sekretáře, do boční stěny skříně, do nohou postele. Vstal jsem, zašel se vymočit a pak sešel do kuchyně. Všude bylo ticho. Nakrájel jsem si dobrý, venkovský tmavý chléb, namazal ho máslem a obložil tlustými plátky šunky. Našel jsem i okurky, misku paštiky a vejce natvrdo; to vše jsem naskládal na podnos, přidal ubrousky, dvě skleničky a láhev dobrého burgundského, Vosne-Romanée, jestli si dobře vzpomínám. Vrátil jsem se do pokoje a položil podnos na postel. Se zkříženýma nohama jsem se posadil a zadíval se na prázdnou přikrývku na druhé straně podnosu. A přede mnou se zvolna a překvapivě konkrétně zhmotňovala sestra. Spala schoulená na boku; gravitací jí prsy a trochu i břicho tíhly k zemi, přes ostrý, vystrčený bok se jí napínala kůže. Nespalo tu její tělo, to ona sama spokojeně dřímala kdesi v jeho koutku. Mezi stehny jí prosákla kapka jasně rudé krve, ale na postel nestekla, a celá ta člověčí tíha na mě působila, jako by mi do očí zatloukali kolík, ale ten mě neoslepil, naopak otevřel mé třetí oko, ono oko pineální, které mi do hlavy prorazil ruský snajpr. Otevřel jsem láhev, zhluboka se nadechl opojné vůně a nalil dvě sklenky. Napil jsem se a pustil se do jídla. Měl jsem hlad jako vlk, zhltal jsem všechno, co jsem přinesl, a vypil láhev vína. Venku se smrákalo, pokoj potemněl. Uklidil jsem podnos, zapálil svíčky, přinesl si cigarety, natáhl se na záda a kouřil jsem s popelníkem položeným na břiše. Kdesi za mnou se ozývalo zběsilé bzučení. Bez hnutí jsem pátral očima, až jsem na stropě objevil mouchu. Právě od ní odešel pavouk, zalezl do škvíry ve zdi. Moucha byla lapená v pavučině, bzučela, zmítala se a marně se snažila vyprostit. Právě v tu chvíli mi ptáka ovanul dech, dotkl se ho nehmotný prst, špička jazyka; přirození se mi začalo zvětšovat a rozvíjet. Odložil jsem popelník a představil jsem si, jak na mě její tělo uléhá, jak se vzpínám, aby mě přijalo do sebe, jak mi její prsy těžknou v dlaních, její husté černé vlasy mi jako opona spadají kolem hlavy a rámují tvář rozsvícenou nesmírným, zářivým úsměvem a ústa, jež mi říkají: „Přišel jsi na svět jen kvůli tomu, abys mě šukal.“ Moucha bzučela dál, ale se stále delšími a delšími přestávkami, vždycky náhle spustila a stejně náhle zmlkla. Cítil jsem pod rukama kořen její páteře, místo hned nad ledvinami, a její rty těsně nade mnou šeptaly: „Bože, Bože, Bože.“ Pak jsem se opět zadíval na mouchu. Nebzučela a nehýbala se, jed ji konečně ochromil. Čekal jsem, až zase vyleze pavouk. Potom jsem nejspíš usnul. Probudil mě zuřivý bzukot, otevřel jsem oči a díval jsem se. Pavouk stál u zmítající se mouchy. Váhal, přibližoval se, couval, nakonec se vrátil do škvíry. Moucha opět znehybněla. Zkusil jsem si představit tu její tichou hrůzu, strach roztříštěný v ploškách fasetových očí. Pavouk tu a tam vylezl, nohou svou kořist ozkoušel, přidal k zámotku několik smyček vlákna a opět zmizel; a já tu nekonečnou agonii sledoval hodiny a hodiny až do chvíle, kdy si pavouk mrtvou či ochromenou mouchu konečně odtáhl do škvíry, aby ji v klidu pozřel.

Když se rozednilo, obul jsem se, abych si neušpinil nohy, a pořád nahý jsem se vydal na výzvědy do temného a studeného domu. Prostíral se kolem mého těla nabitého elektřinou, s bílou kůží a chlupy zježenými zimou a citlivého nejen na vztyčeném údu a svědícím konečníku, ale i všude jinde. Dům mě zval k těm nejhorším výstřelkům, k těm nejšílenějším, nejzakázanějším hrám, a jelikož to hebké a teplé tělo, po němž jsem toužil, se mi nechtělo vzdát, posloužil jsem si místo něj jeho domem, miloval jsem se s jeho domem. Obešel jsem ho celý, lehal si do postelí, válel se po stolech a po kobercích, zadkem jsem se třel o hrany nábytku, onanoval jsem v křeslech a v zavřených skříních, uprostřed šatstva páchnoucího prachem a naftalínem. Vešel jsem dokonce i k von Üxküllovi, v první chvíli s dětinsky vítězoslavným pocitem, vzápětí mě zalil stud. A stud a vědomí šílené marnosti mého počínání mě tak či onak ani na chvíli neopustily, ale i tento stud a marnost mi sloužily a já si jich užíval s neblahou, nezměrnou radostí.

Tyto vyšinuté myšlenky, toto horečné čerpání veškerých možností mi nahradilo čas. Východy a západy slunce jen určovaly rytmus stejně jako hlad a žízeň a přirozené potřeby, jako spánek, který mě nečekaně přepadal, pohlcoval, občerstvil mě a vyvrhl zpět do bídy mého těla. Občas jsem se trochu oblékl a šel se projít. Bylo téměř teplo, opuštěná pole za řekou rozbředla, země ztěžkla, měkká hlína se mi lepila na boty, musel jsem pole obcházet. Na těchto procházkách jsem nikoho nepotkával. V lese mě vzrušil každý závan větru, stáhl jsem si kalhoty, vykasal si košili a lehl si na studenou zem pokrytou jehličím, které mě píchalo do zadnice. V hustém lese za mostem jsem se svlékl donaha, jen boty jsem si nechal, a rozeběhl jsem se, jako když jsem byl malý chlapec, skrz houští, které mi drásalo kůži. Nakonec jsem se zastavil u stromu, otočil se k němu zády, rukama obemkl kmen a pomalu si třel anus o kůru. Jenže ani to mě neuspokojilo. Jednoho dne jsem našel padlý kmen vyvrácený bouřkou, z něhož trčela zlomená větev; nožem jsem ji ještě zkrátil, oloupal z ní kůru, ohladil dřevo a opatrně zakulatil konec. Pak jsem ji pečlivě naslinil, obkročmo obsedl kmen, zapřel jsem se rukama a pomalu jsem na větev nasedl. Způsobilo mi to nesmírnou rozkoš, zapomněl jsem na svého ptáka, zavřel oči a celou dobu jsem si představoval, jak se přede mnou má sestra jako smyslná divoženka miluje se stromy svého lesa a skrz svou vaginu i řiť si dopřává mnohem omamnější rozkoše, než byla ta moje. V mocné, nespoutané křeči jsem vyvrcholil, prudce jsem sesedl z větve, svalil se na bok a dozadu na suchý pahýl a ten se mi zabodl do zad, byla to krutá, sladká bolest, k níž jsem se na pár chvil přitiskl celou vahou svého téměř bezvládného těla. Nakonec jsem se převalil na stranu, z rány mi prýštila krev, na ruce se mi lepilo suché listí a jehličí, vstal jsem, nohy se mi třásly rozkoší, rozeběhl jsem se mezi stromy. O něco dál začalo být větší vlhko, zemi pokrývala vrstva jemného bláta, na sušších místech rašily polštáře mechu, uklouzl jsem po bahně a s hlasitým funěním upadl na bok. Podrostem se rozléhal křik káněte. Zvedl jsem se a sešel až k řece, zul jsem si boty, ponořil se do vody ledové tak, až mi to vyrazilo dech, a smýval ze sebe bahno a krev, která stále prýštila z rány, a když jsem z řeky vylezl, smísila se se studenou vodou, jež mi stékala po zádech. Jakmile jsem oschl, cítil jsem se svěže, bylo mi teplo a příjemně. Nejradši bych si nařezal větve, postavil si přístřeší, vystlal ho mechem a nahý v něm strávil noc, ale byla příliš velká zima, a navíc jsem neměl Isoldy, která by je se mnou sdílela, a nebyl tu ani Marc, jenž by nás pronásledoval. A tak jsem se snažil zabloudit, nejdřív s dětinským potěšením, pak už téměř zoufale, protože to nešlo, pokaždé jsem narazil na stezku či na pole, ať jsem si vybral jakýkoliv směr, všechny cesty mě vedly někam, kde jsem to znal.

O světě tam venku jsem už neměl ani ponětí, netušil jsem, co se děje. Rádio v domě nebylo a nikdo za mnou nechodil. Vyrozuměl jsem, že v době, kdy jsem se propadal do šílené, trpké bezmoci, na jihu umíralo mnoho lidí, tak jako jich mnoho zemřelo už předtím, ale mně to bylo jedno. Nevěděl jsem, jsou-li Rusové dvacet, nebo sto kilometrů daleko, a bylo mi to k smíchu, ba co víc, už jsem na to vůbec nemyslel, pro mě se tyto věci odvíjely v úplně jiném čase, než byl ten můj, o prostoru nemluvě, a pokud se ten druhý čas měl s tím mým protnout, dobrá, uvidíme, který z nich vyhraje. Přes všechnu zpustlost však z mého těla tryskala čirá úzkost, kanula z něj, jako když tající sníh kane z jedné větve na druhou, na jehličí dole. A ta úzkost mě mlčky sžírala. Snažil jsem se svůj žal pojmenovat jako zvíře, které se prohrabává srstí, aby našlo zdroj bolesti, jako dítě, které se tvrdošíjně vzteká na své vzpurné hračky. Pil jsem, po několika láhvích vína nebo skleničkách pálenky jsem se nepřikrytý svalil; pokojem vanul studený, vlhký průvan. Smutně jsem se prohlížel v zrcadle, zkoumal jsem své rudé, zvadlé pohlaví visící z chlupů, říkal jsem si, že se hodně změnilo a že i kdyby tu byla, už by to nebylo jako dřív. Když nám bylo jedenáct či dvanáct, měli jsme maličká přirození a v soumračném šeru spolu zápolily spíš naše kostry; teď ale přibyla všechna ta tíha masa a také ta příšerná zranění, která jsme utrpěli, ji nepochybně vykuchali a mně lebkou vedla dlouhá díra, jizva stočená do ruličky, tunel mrtvé tkáně. Vagina i rektum jsou také díry do těla, ale v nich je tkáň živá, tvoří povrch, vlastně to žádný otvor není. Co je tedy otvor, co je prázdno? To, co zbývá v hlavě, když se myšlenka odváží uprchnout, odtrhnout se od těla, tvářit se, že žádné tělo neexistuje, že můžeme myslet bez těla, jako by se ty nejabstraktnější myšlenky, třeba ta o mravním zákonu jako hvězdném nebi nad námi, nesnoubily s rytmem dechu, s tepem krve v žilách, s vrzáním chrupavek. A je pravda, že když jsem si v dětství hrával s Unou a když jsem se později učil užívat si rafinovaností těl chlapců, kteří o mě stáli, byl jsem mladý a ještě jsem nechápal tu zvláštní hmotnost těla ani to, k čemu věci lásky zavazují a odsuzují. Ani tenkrát v Curychu mi věk nic neříkal. Nyní jsem se k tomu poznání začínal propracovávat, už jsem tušil, co to může znamenat žít v těle, a to dokonce v těle ženy, v těle s těžkými prsy, v těle, které si musí při močení sednout či dřepnout a kterému se musí rozříznout břicho, když se z něj má vytáhnout dítě. Rád bych si býval to tělo položil před sebe na pohovku se stehny rozevřenými jako listy knihy a s oblinou pohlaví zakrytou bílým krajkovým pásem, nad ním by začínala široká jizva a po jejích stranách prohlubně mezi šlachami, do kterých jsem toužil vtisknout rty, a upřeně bych se na něj díval a dvěma prsty bych zvolna odhrnoval látku: „Podívej se, podívej, jak je bílá. A pomysli, jen pomysli, jak je pod ní černo.“ Šíleně jsem toužil zahlédnout to pohlaví hnízdící mezi dvěma kopečky bílého, vzdutého masa, jako by se mi nabízelo na podnose stehen, a zlehka projet tu téměř suchou škvírku jazykem, zdola nahoru, jen jedinkrát. Také jsem chtěl to krásné tělo sledovat při močení, na míse a nachýlené, s lokty na kolenou, a slyšet, jak moč crčí do vody; a chtěl jsem také, aby ke mně, až skončí, sklonila ústa a vzala do nich mého ještě měkkého ptáka, aby mi očichala chlupy, rýhu mezi šourkem a stehnem a linii beder, aby se zpíjela mým výrazným, drsným pachem, tím mužským pachem, jenž jsem tak dobře znal. Hořel jsem touhou položit pak to tělo na postel a roztáhnout mu nohy, zabořit nos do vlhké vulvy, jako když bachyně rypákem dobývá hnízdo černých lanýžů, pak je otočit na břicho, roztáhnout mu oběma rukama půlky, prohlížet si nafialovělou růžici konečníku zlehka pomrkávajícího jako oko, položit na něj nos a nadechnout se. A ve spánku jsem snil o tom, že nořím tvář do kadeřavých chlupů podpaží, její ňadro mě tíží na tváři, nohama obemykám jednu její nohu a dlaň mi spočívá na jejím rameni. A až by mě to tělo pode mnou při probuzení úplně pohltilo, s prchavým úsměvem by se na mě zadívala, ještě o něco víc by roztáhla nohy a houpala by mě v sobě v pomalém, skrytém rytmu staré Josquinovy mše, zvolna bychom se vzdalovali břehům, naše těla by nás unášela jako teplé, širé, slané moře a já bych slyšel, jak mi jasně a zřetelně šeptá do ucha: „Bůh mě stvořil pro lásku.“

Opět se ochladilo, nasněžilo, sněhový poprašek ležel na terase, na dvoře i na zahradě. K jídlu už toho moc nezbývalo, chléb jsem dojedl, zkusil jsem z mouky, kterou tu nechala Käthe, upéct vlastní, nevěděl jsem, jak se to dělá, ale v jedné z kuchařských knih jsem našel recept a podle něj jsem vytvořil několik bochníků, ještě horké jsem je trhal na kusy, hltal je a přikusoval cibuli, po které mi neskutečně páchlo z úst. Vejce ani šunku už jsem neměl, ve sklepě jsem však našel bedny plné zelených loňských jablíček, trochu moučných, ale sladkých; přes den jsem je chroupal a zaléval kořalkou. Vinný sklep byl ovšem bezedný. Byla tu i paštika, a tak jsem tedy večeřel paštiku, opečenou slaninu s cibulí a ta nejlepší francouzská vína. V noci opět sněžilo, do zdí domu se v truchlivých poryvech opíral severák, bouchal uvolněnými okenicemi a o okenní tabulky šustil sníh. Ale dřeva bylo dost, kamna v pokoji hučela, v tomhle pokoji bylo příjemně a já ležel ve tmě rozjasňované odlesky sněhu, jako by mi kůži bičovala vánice. Druhý den sněžilo dál, vítr se utišil a na stromy a zem se snášela hustá chumelenice. Jakýsi hrbol na zahradě mi připomněl mrtvoly ve stalingradských závějích, jasně jsem si vybavoval jejich promodralé rty, bronzovou pleť propíchanou vousy, smrt je udivila, zaskočila, ohromila, ale přesto vypadaly klidně, téměř smířeně, pravý opak Moreauova těla koupajícího se na koberci ve vlastní krvi a těla mé matky ležící se zlomeným vazem v posteli, to byly příšerné, nesnesitelné výjevy, ať jsem dělal, co jsem dělal, nedokázal jsem je vyhnat z hlavy, a abych se jich zbavil, v duchu jsem vystoupal na půdu Moreauova domu, tam jsem se ukryl, schoulil do kouta a čekal, až za mnou přijde má sestra a utěší mne, svého smutného rytíře s rozbitou hlavou.

Ten večer jsem si dal dlouhou horkou lázeň. Nejdřív jednu a pak druhou nohu jsem zvedl na stoleček a obě jsem si pečlivě oholil; žiletku jsem oplachoval přímo ve vaně. Pak jsem si vyholil podpaží. Břit klouzal po hustých, namydlených chlupech, do pěnivé vody ve vaně padaly kudrnaté chomáče. Vstal jsem, vyměnil čepelku, opřel si nohu o kraj vany a oholil si pohlaví. Postupoval jsem pozorně, péči jsem věnoval hlavně těžko dostupným místům mezi nohama a hýžděmi, ale jednou mi ujela ruka a řízl jsem se těsně za šourek, tam, kde je kůže nejcitlivější. Do bílé pěny jedna za druhou skanuly tři kapky krve. Přetřel jsem ranku kolínskou, trochu pálila, ale zároveň zklidnila pleť. Ve vaně plavaly chlupy a pěna na holení, opláchl jsem se studenou vodou z kbelíku, naskočila mi husí kůže a varlata se mi stáhla. Vylezl jsem z vany, podíval jsem se do zrcadla a to strašlivě holé tělo mi připadalo cizí, podobalo se spíše pařížskému Apollónovi s kitharou než mně. Celým tělem jsem se k zrcadlu přitiskl, zavřel jsem oči a představoval si, jak pomalu a jemně holím pohlaví své sestře, jak dvěma prsty odtahuji záhyby kůže, abych ji nezranil, jak ji pak obracím, jak se předklání a já jí holím kudrnaté chloupky kolem řitního otvoru. Když bylo po všem, otřela se tváří o mou chladem povadlou pleť, polechtala mě na scvrklých, jakoby dětských varlatech a drobnými, dráždivými tahy jazyka začala olizovat žalud mého obřezaného údu: „Líbil se mi skoro víc, když byl takhle veliký,“ roztáhla se smíchem palec a ukazováček na několik centimetrů, a já ji vytáhl na nohy a zadíval se na její holé pohlaví, které jí vystupovalo mezi nohama, a dlouhou jizvu, kterou jsem si tam vždy představoval a která nedosahovala až k němu, jen k němu mířila, bylo to pohlaví mé sestřičky-dvojčete a já se před ním rozplakal.

Lehl jsem si do postele a osahával si své dětské údy, byl to nezvyklý pocit, obrátil jsem se na břicho, hladil si hýždě a zlehka se dotýkal rekta. Ze všech sil jsem se snažil si představit, že ty půlky patří mé sestře, hnětl jsem je a poplácával. Smála se. Plácal jsem ji dál, ta pružná zadnice mi pleskala pod dlaněmi a ji, ležící jako já, s prsy a tváří na prostěradle, přepadl nezvladatelný záchvat smíchu. Když jsem přestal, měla zadek červený, netušil jsem, jestli jsem na tom já ve skutečnosti stejně, protože v této poloze jsem se nemohl pleskat nijak silně, ale v tom neviditelném výjevu v mé hlavě červené byly, všímal jsem si, jak mezi ně zasahuje oholená, zatím ještě růžová a bílá vulva, a tak jsem ji obrátil zadkem k velkému zrcadlu na podstavci a řekl jsem jí: „Podívej,“ a ona se pořád ještě se smíchem otočila, z toho, co spatřila, ji smích přešel a zatajil se jí dech, protože přesně to se stalo mně. Vznášel jsem se v tom temném, prázdném prostoru obývaném jen a jen našimi těly, a přisátý ke své představě jsem k ní zvolna vztáhl ruku s nataženým ukazováčkem a vsunul jí prst do škvíry, která se rozevřela jako špatně zajizvená rána. Pak jsem vklouzl za ni, ale neklekl jsem si, spíše jsem si přidřepl, abych si viděl mezi nohy a ona se také mohla dívat. Jednou rukou jsem se opřel o její odhalenou šíji – hlavu měla opřenou o postel a hleděla si mezi nohy –, tou druhou jsem uchopil ptáka a zatlačil jí ho mezi stydké pysky; když jsem se ohlédl, jasně jsem v zrcadle viděl, jak můj úd vstupuje do její dětské vulvy, a dole pak její obličej šeredně nalitý krví. „Přestaň, nech toho,“ sténala, „takhle se to nedělá,“ a tak jsem ji strkal před sebou, až zase ležela na břiše, drcená tíhou mého těla, a vzal jsem si ji takhle, s oběma rukama na její dlouhé šíji, hekala a já s chroptěním vyvrcholil. Pak jsem se z ní vymanil, svalil jsem se na postel a ona, ona se rozplakala jako malá holčička: „Takhle se to nedělá,“ a já se také rozplakal a pohladil ji po tváři: „Jak se to dělá?“ a ona se na mě převalila, začala mě líbat na tváře, na oči a na vlasy, „Neplač, neplač, sednu si na tebe,“ utišila se, i já jsem se utišil, posadila se na mě jako na koníčka, třela se o mě břichem a holou vulvou, se zvednutými koleny se zvedala a klesala a opět dosedala na mé boky, její naběhlé pohlaví vypadalo jako jakási cizorodá ozdoba připnutá k jejímu tělu a položená na mé břicho, začala si je třít, rozevřelo se, vyteklo z něj sperma smíšené s jejími vlastními sekrety a ušpinilo mi břicho, seděla tváří ke mně a líbala mi pochvou břicho jako ústy, vztyčil jsem se, vzal jsem ji za zátylek, přitiskl ji k sobě a políbil ji na rty, teď se k mému tuhnoucímu ptáku tiskla zadkem, opět mě položila na záda a s jednou rukou na mé hrudi a stále v podřepu nasměrovala můj úd a nabodla se na něj. „Takhle,“ opakovala, „takhle.“ Se zavřenýma očima se trhaně komíhala dopředu a dozadu, otupěle, jako v snách jsem si prohlížel její tělo a hledal jsem pod jejími ňadry a křivkami stehen to někdejší ploché tělíčko. Strohý, nervní orgasmus téměř bez spermatu mě rozpáral jako nůž na ryby, dál na mě nasedala, její vulva vypadala jako otevřená mušle protažená o dlouhou, rovnou jizvu, která jí dělila břicho, a to všechno teď tvořilo jedinou puklinu, kterou můj pták otvíral až po pupek.

V noci nasněžilo, ale já dál bloudil tím nezměrným prostorem, kde neomezeně vládly mé myšlenky, tvořící a zase rozpouštějící tvary s naprostou svobodou, jež ovšem neustále narážela na hranice těla, toho mého, skutečného, hmotného, a toho jejího, smyšleného, a proto nevyčerpatelného, narážela na ně v nepravidelných vlnách, které mě zanechávaly ve stavu stále prázdnějším, horečnatějším a vyčerpanějším. Seděl jsem nahý a znavený v posteli, popíjel jsem kořalku, kouřil a pohledem jsem přecházel zvenčí, od svých červených kolenou, dlouhých žilnatých rukou a scvrklého přirození visícího pod mírně klenutým břichem, dovnitř, kde jsem se pohledem popásal na jejím těle: spala otočená na břicho, s hlavou přivrácenou ke mně a nohama nataženýma jako malá holčička. Opatrně jsem jí odhrnul vlasy a obnažil šíji, její krásnou, silnou šíji, a pak se mi myšlenky stejně jako odpoledne zatoulaly k zaškrcenému krku naší matky, té, která nás dva společně nosila v břiše, hladil jsem svou sestru po šíji a vážně a soustředěně jsem si představoval, jak škrtím matku, ale nešlo to, ta představa nepřicházela, po takovém obraze ve mně nebylo ani stopy, tvrdohlavě se odmítal zhmotnit v zrcadle, do něhož jsem v sobě samém hleděl, to zrcadlo nic neodráželo, bylo prázdné, i když jsem sestře položil obě dlaně pod vlasy a řekl si: Svírám krk své sestry. Svírám krk své matky. Ne, nic, nikde nic. Roztřásl jsem se a jako pes se stočil do nohou postele. Po dlouhých minutách jsem otevřel oči. Ležela natažená s rukou na břiše a nohama od sebe. Její pochvu jsem měl přímo proti sobě. Z bledých bochánků masa lehce vykukovaly malé stydké pysky. To pohlaví se na mě dívalo, sledovalo mě jako hlava Gorgony, jako nehybný Kyklop s jediným, nemrkajícím okem. Ten němý pohled mi postupně pronikl až do morku kostí. Dech se mi zrychlil a já natáhl ruku, abych ho zakryl: už jsem je neviděl, ale to přirození mě vidělo dál, svlékalo mě (i když jsem už byl nahý). Kdyby se mi tak ještě dokázal postavit ocas, říkal jsem si, mohl by mi posloužit místo v ohni žhaveného kyje a oslepit toho Polyféma, který ze mě udělal Nikoho. Pták mi ale netečně visel, byl jsem jako ochromený. Natáhl jsem ruku a vnořil do toho nadměrného oka napjatý ukazováček. Boky se lehce zahoupaly, ale nic víc se nestalo. Nevypíchl jsem ho, naopak jsem ho ještě víc otevřel a teď na mě bez překážek hleděla zornice, která se schovávala ještě hlouběji. A tak jsem dostal nápad: vyňal jsem prst, přitáhl se na předloktích, přitiskl se k té vulvě čelem a přitlačil k díře svou jizvu. Teď jsem se dovnitř díval já, pátral jsem v hlubinách těla svým třetím, zářícím okem, zatímco její jediné oko zářilo na mě a tak jsme se vzájemně oslňovali: bez jediného pohybu jsem vyvrcholil do nesmírného výtrysku bílého světla, křičela: „Co to děláš, co to děláš?“ a já se smál na celé kolo, z ptáka mi stále ještě mocným proudem tryskalo sperma, rozjásaně jsem ji hryzal do pochvy, chtěl jsem ji pozřít, oči se mi konečně otevřely, rozjasnily a viděly vše.

Ráno zahalila všechno hustá mlha: z pokoje jsem neviděl ani na březovou alej, ani na les, a dokonce ani na kraj terasy. Otevřel jsem okno, opět jsem zaslechl, jak ze střechy kape voda, v lese mňoukavě zaskřehotalo káně. Bos jsem sešel do přízemí a vydal se na terasu. Do chodidel mě studil sníh na dlaždicích, z té zimy mi naskakovala husí kůže, došel jsem až ke kamennému zábradlí a přitiskl se k němu. Když jsem se otočil, neviděl jsem už ani průčelí domu, o kus dál zábradlí mizelo v mlze, měl jsem pocit, že se vznáším v naprosté samotě. Mou pozornost přitáhl zasněžený útvar na zahradě, možná ten, který mě zaujal už včera večer. Nahnul jsem se, abych na něj lépe viděl, ten hrbol napůl tonul v mlze a já si při pohledu na něj opět vzpomněl na mrtvolu, ale tentokrát to byla ta mladá oběšená žena z Charkova, která s ňadrem rozervaným psími zuby ležela ve sněhu v parku Odborů. Třásl jsem se, kůže mě štípala, pokožku jsem měl tou zimou mimořádně přecitlivělou, mé obnažené, vyholené pohlaví, studený vzduch a mlha všude kolem mi dávaly úchvatný pocit nahoty, naprosté, téměř kruté nahoty. Ten tvar zmizel, musel to být nějaký záhyb terénu, pustil jsem jej z hlavy, přitiskl se k zábradlí a prsty se hladil po kůži. Skoro jsem si ani nevšiml, že jsem si začal hladit ptáka, protože to mělo jen pramalý vliv na pocity, které mi pomalu loupaly kůži, pak mi obíraly svaly, pak mě zbavily i samotných kostí a zanechaly jen něco nepojmenovatelného, co se zrcadlilo a dopřávalo si stejné rozkoše, jakou dopřávalo identické, jen lehce pozměněné věci, nikoliv svému protikladu, ale směsici protikladů. Orgasmus se mnou mrštil vzad jako rána z pušky a srazil mě na zasněženou dlažbu terasy, kde jsem zůstal otupěle ležet a třásl jsem se po celém těle. Připadalo mi, jako by z mlhy přede mnou vystupovala silueta, ženská postava, slyšel jsem křik, zdánlivě vzdálený, ale musel jsem křičet já, a zároveň jsem věděl, že všechno probíhá mlčky a že má ústa nevydala jediný zvuk, který by toto šedé ráno narušil. Silueta se oddělila od mlhy a lehla si na mě. Ledový sníh mě mrazil až na kost. „To jsme my,“ šeptal jsem a klouzal do zvukovodu jejího oblého ouška. „To jsme my.“ Ale silueta mlčela a já věděl, že jsem tu jen já, že jsem tu stále jen já. Vstal jsem a vrátil se dovnitř, jektal jsem zuby a s těžkým oddechováním jsem se válel po koberci, abych se osušil. Pak jsem sešel do sklepa. Nazdařbůh jsem vytahoval láhve a foukal na ně, abych rozeznal, co stojí na vinětách, zvířená oblaka prachu mě nutila kýchat. Do nosu mi pronikal studený, vlhký sklepní pach, chodidly jsem blaženě vnímal ledovou, vlhkou, téměř kluzkou podlahu z udusané hlíny. Jednu láhev jsem otevřel vývrtkou, která tu visela na provázku, a začal jsem z ní lokat, víno mi teklo po bradě na hruď, už jsem měl zase erekci, ta silueta stála za policemi a lehce se kývala, nabídl jsem jí víno, ale nehýbala se, a tak jsem si lehl na ušlapanou zem a ona si na mě sedla, dál jsem pil z láhve a ona se na mně ukájela, plivl jsem na ni víno, ale nevšímala si toho a dál se na mně trhaně kolébala. Mé orgasmy byly čím dál tím trpčí, drsnější, kyselejší, chloupky, které už zase vyrážely, mě svědily na kůži i na údu, a když mi hned potom splaskl, zůstaly na něm pod červenou, pomuchlanou kůží vystouplé zelené žíly a síť žilek drobnějších, fialových. Přesto jsem neměl stání, klopýtal jsem tím velkým domem, probíhal jsem pokoji a koupelnami a všemožně jsem se vzrušoval, ale orgasmy jsem neměl, už to nešlo. Hrál jsem si na schovávanou, i když jsem věděl, že mě tu nemá kdo hledat, už jsem skoro nevěděl, co dělám, poslouchal jsem pokyny omámeného těla, můj duch byl dál čistý a průzračný, ale mé tělo se ukrylo do temnoty a slabosti a čím víc jsem ho používal, tím méně mi sloužilo jako cesta a více jako překážka, proklínal jsem ho a také jsem se tu otupělost snažil přemoci lstí, dráždil jsem to tělo a vzrušoval až do zhloupnutí, ale bylo to vzrušení chladné, téměř asexuální. Páchal jsem všechny možné dětinské oplzlosti: v pokoji pro služku jsem si klekl na úzkou postel, zasunul jsem si do řiti svíčku, podařilo se mi ji zapálit, začal jsem s ní pohybovat, na zadek a na zadní stranu varlat mi kanuly velké kapky vosku, vřeštěl jsem a tloukl hlavou o železnou pelest; pak jsem se v podřepu vykadil na skromném, šerém tureckém záchodě pro služebnictvo; neutřel jsem se a hned nato jsem vestoje onanoval na služebním schodišti a zadkem od hoven jsem se třel o zábradlí a z toho puchu, který útočil na můj nos, se mi motala hlava; a když jsem vyvrcholil, div že jsem ze schodů nespadl, jen tak tak jsem se udržel na nohou, rozesmál jsem se, prohlédl si stopy lejna na dřevě a pečlivě jsem je setřel krajkovým kapesníčkem, který jsem sebral v pokoji pro hosty. Skřípal jsem zuby, už jsem skoro nesnesl vlastní dotek, smál jsem se jako šílenec, nakonec jsem se rozvalil na zem na chodbě a usnul jsem. Vzbudil jsem se vyhladovělý, spolykal jsem, co jsem našel, a vypil další láhev vína. Venku všechno pořád skrývala mlha, muselo být ještě světlo, ale kolik je hodin, to se uhodnout nedalo. Otevřel jsem dveře na půdu: byla temná, zaprášená, plná pižmového pachu, nechával jsem v prachu zřetelné stopy. Našel jsem si kožené řemeny, hodil jsem jeden přes trám a začal té siluetě, která mě nenápadně následovala, předvádět, jak jsem se jako malý v lese věšel. Z toho tlaku na krk už mi zase stál, šílel jsem, abych se neudusil, musel jsem si stoupnout na špičky. Třel jsem si jen nasliněný žalud a velice rychle jsem se tak vyhonil, až sperma vytrysklo přes celou půdu, bylo ho jen několik kapek, ale letělo s nevídanou silou, do orgasmu jsem se vložil plnou vahou, kdyby mě ta silueta nepodržela, byl bych se nadobro oběsil. Konečně jsem se odvázal a zhroutil se do prachu. Silueta stála na všech čtyřech a jako malé, lačné zvířátko mi očichávala splasklý úd, zvedla nohu, aby mi ukázala vulvu, ale když jsem k ní vztáhl ruce, uhnula. Nepostavil se mi tak rychle, aby jí to vyhovovalo, přiškrtila mě tedy jedním řemenem; jakmile se mi pták konečně vztyčil, uvolnila mi krk, svázala mi nohy a nasedla na mě. „Teď ty,“ řekla. „Škrť mě.“ Sevřel jsem jí krk v dlaních a zatlačil palci; zvedla kolena a s chodidly na zemi se začala zvedat a klesat na mém rozbolavělém ocasu. Mezi rty jí ostře hvízdal dech, přitlačil jsem víc, tvář jí natekla a znachověla, byl to strašný pohled, zbytek těla měla bílý, ale tvář červenou jako syrové maso, jazyk jí vylezl mezi zuby, už nemohla ani chroptět, a když mi při orgasmu zaťala nehty do zápěstí, povolily jí útroby a já začal řvát, ryčet a tlouci hlavou o zem, nebyl jsem k zadržení, tloukl jsem hlavou a vzlykal, nebylo to hrůzou, ne proto, že ta ženská postava, která si nechtěla ponechat podobu mé sestry, mě pomočila, tím to nebylo, když jsem viděl, jak škrcená vrcholí a močí zároveň, viděl jsem charkovské oběšence, kteří se dusili a vyprazdňovali nad hlavami chodců, viděl jsem tu dívku, kterou jsme jednoho zimního dne oběsili v parku za Ševčenkovým pomníkem, mladou, zdravou, životem kypící dívku, jestlipak i ona měla orgasmus ve chvíli, kdy jsme ji oběsili a kdy si nadělala do kalhot, když se přiškrcená zmítala a mrskala nohama, jestlipak se udělala, a udělala se vůbec někdy, byla hodně mladá, jestlipak to stihla zažít, než jsme ji pověsili, jakým právem jsme ji pověsili, jak jsme tu dívku mohli pověsit, ta vzpomínka mě sžírala a donekonečna jsem vzlykal, byla to má Panna Marie Sněžná, nebyly to výčitky, výčitky jsem neměl, vinu jsem necítil. Nemyslel jsem si, že by se to mělo nebo mohlo odehrát jinak, jen jsem chápal, co to znamená oběsit děvče, pověsili jsme ji, jako když řezník podřezává krávu, nevzrušeně, jen proto, že to bylo potřeba, protože udělala hloupost a musela za ni zaplatit, taková byla pravidla hry, naší hry, ale ta, kterou jsme oběsili, to nebyl ani vepř, ani kráva, které zabíjíme bez přemýšlení, protože je chceme sníst, tohle bylo děvče, které kdysi bývalo malou a nejspíš šťastnou holčičkou, a pak mu začal opravdový život, a ten život byl plný vrahů, jimž se nedokázala vyhnout, ta dívka byla v něčem jako moje sestra, možná to byla něčí sestra, stejně jako já jsem něčí bratr, a taková krutost se nedá pojmenovat, ta přebije všechno, jakkoliv objektivní má důvody, kdo je schopen provést tohle, tedy pověsit dívenku, je schopen všeho, nic už nebylo jisté, má sestra mohla jeden den vesele močit do záchodové mísy a druhý den si vyprázdnit střeva s provazem na krku, nedalo se to nijak odhadnout, a proto jsem plakal, už jsem ničemu nerozuměl a chtěl jsem být sám, abych už ničemu nerozuměl.

***

Probudil jsem se v Unině posteli. Pořád ještě jsem byl nahý, ale byl jsem umytý a nohy jsem měl volné. Jak jsem se sem dostal? Jak jsem se sem dostal? Nevzpomínal jsem si. V kamnech vyhaslo, byla mi zima. Tiše, hloupě jsem opakoval sestřino jméno: „Uno, Uno.“ Ticho mrazilo, roztřásl jsem se, ale možná to bylo chladem. Vstal jsem: venku bylo světlo, nebe bylo zatažené, ale panovalo krásné světlo, mlha se rozplynula a já viděl na les, na stromy s větvemi stále ještě obtěžkanými sněhem. V hlavě se mi vynořilo pár nesmyslných veršíků, stará píseň od Viléma IX., onoho trochu potrhlého akvitánského vévody:

Napíšu báseň o ničem

O sobě ne, ni o jiných

O mládí ani o lásce

Ani o ničem jiném

Vstal jsem, šel do kouta, kde se na hromadě válelo pár mých svršků, oblékl si kalhoty a na holá ramena si natáhl šle. Když jsem procházel kolem zrcadla, podíval jsem se na sebe: přes krk mi běžela široká červená stopa. Sešel jsem dolů; v kuchyni jsem schroupal jablko a z otevřené láhve jsem si lokl vína. Chléb už nezbyl. Vyšel jsem na terasu: i teď bylo chladno, třel jsem si paže. Podrážděný penis mě bolel a vlněné kalhoty to ještě zhoršovaly. Prohlížel jsem si prsty a předloktí, špičkou nehtu jsem dloubal do silných modrých žil na zápěstí. Nehty jsem měl špinavé a ten na levém palci zlomený. Za domem na dvoře skřehotali ptáci. Vzduch byl svěží, štiplavý, sníh trochu roztál a pak na povrchu zase ztvrdl, otisky mých nohou a mého těla na terase byly pořád ještě zřetelné. Došel jsem až k zábradlí a opřel se. Na zahradě ležela ve sněhu nehybná, polonahá mrtvola ženy v porozevřeném županu, hlavu měla zakloněnou, otevřené oči hleděly k nebi. Z koutku promodralých rtů jí zlehka visela špička jazyka; mezi nohama jí na Venušině pahorku rašil stín chloupků, zřejmě houževnatě rostly dál. Zatajil se mi dech: to tělo ve sněhu bylo zrcadlovým obrazem oné charkovské dívky. A pak jsem si uvědomil, že tělo té dívky, její přetočený krk, její vystrčená brada, zmrzlá, potrhaná ňadra, že to vše je slepým odrazem nikoliv jednoho, jak jsem se dřív domníval, ale dvou propojených i oddělených obrazů, jednoho stojícího na terase a druhého ležícího dole ve sněhu. Aha, takže tím ten příběh konečně končí, myslíte si určitě. Ale není to tak, on totiž pokračuje.

GIGUE

Thomas mě našel sedět na židli na kraji terasy. Díval jsem se na les a na nebe a malými doušky jsem do sebe lil kořalku. Do zahrady jsem přes balustrádu neviděl, ale pomyšlení na to, co v ní leží, mi pomalu podkopávalo ducha. Musel uplynout den nebo dva, neptejte se, jak jsem je strávil. Thomas zámeček obešel z boku: nic jsem neslyšel, ani motor, ani jeho volání. Podal jsem mu láhev: „Na zdraví a na bratrství. Napij se.“ Musel jsem být přiopilý. Thomas se rozhlédl, ale láhev mi nevrátil. „Co to vyvádíš?“ zeptal se nakonec. Přihlouple jsem se na něj usmál. Zadíval se na domovní průčelí. „Jsi tu sám?“ – „Asi ano.“ Přistoupil ke mně, podíval se na mě a zopakoval: „Co to vyvádíš? Už přes týden máš po dovolené. Grothmann se může pominout, říká, že tě nechá poslat před válečný soud za dezerci. A dneska je takový válečný soud za pět minut hotový.“ Pokrčil jsem rameny a hmátl po láhvi, kterou stále držel v ruce. Ucukl. „A co ty?“ zeptal jsem se. „Co ty tu děláš?“ – „Piontek mi řekl, kde jsi. Přivezl mě sem. Přijel jsem pro tebe.“ – „Takže musím pryč?“ hlesl jsem smutně. – „Ano. Jdi se obléct.“ – Vstal jsem a vyšel do prvního patra. Místo oblékání jsem se v Unině pokoji posadil na kožený gauč a zapálil si. Myslel jsem na ni, ale šlo to jen stěží, myšlenky to byly podivně prázdné a zbrázděné. Ze snění mě vytrhl Thomasův hlas ze schodiště: „Dělej, do prdele!“ Oblékl jsem se sice poněkud nahodile, ale projevil jsem jistou dávku rozumu: protože byla zima, vzal jsem si dlouhé spodky, vlněné ponožky a pod pracovní uniformu rolák. Na sekretáři se povalovala Citová výchova: vsunul jsem svazek do kapsy blůzy. Pak jsem začal otvírat okna a zavírat okenice. Ve dveřích se objevil Thomas: „Co to proboha děláš?“ – „Přece zavírám. Nenecháme snad všechno dokořán.“ V tu chvíli se jeho špatná nálada projevila naplno: „Ty si asi neuvědomuješ, co se děje. Rusové už týden útočí po celé frontě. Můžou tu být každou chvíli.“ Neomaleně mě popadl za ruku: „No tak, jdeme.“ V hale jsem se mu energicky vyprostil ze sevření a šel pro velký klíč od vstupních dveří, oblékl jsem si kabát a nasadil brigadýrku. Pečlivě jsem za námi zamkl. Na dvoře za domem Piontek otíral reflektor opela. Narovnal se, pozdravil mě a pak jsme nasedli: Thomas vedle Pionteka, já dozadu. Když auto kodrcalo alejí, Thomas se Pionteka zeptal: „Myslíš, že zpátky můžeme zase přes Tempelburg?“ – „To nevím, Herr Standartenführer. Vypadalo to tam klidně, můžeme to zkusit.“ Na hlavní silnici Piontek odbočil vlevo. V Alt Draheimu ještě několik rodin nakládalo vozy, do kterých byli zapřažení pomořanští koníci. Auto objelo starou pevnost a začalo stoupat po táhlém úbočí šíje. Na jejím vrcholku se objevil nízký, zavalitý tank. „Do prdele!“ zaklel Thomas. „To je té třicet čtyřka!“ To už Piontek zastavil a zařadil zpátečku. Tank sklonil hlaveň a vystřelil po nás, ale tak nízko zamířit nedokázal, granát nás přestřelil a explodoval vedle silnice na začátku vsi. Tank se na skřípějících pásech posunul vpřed a chystal se vystřelit níž: Piontek rychle zacouval napříč přes cestu a plnou rychlostí se rozjel k vesnici; druhá střela šla poměrně blízko, vyrazila nám jedno levé okénko, pak jsme objeli pevnost a byli jsme v bezpečí. Vesničané slyšeli výbuchy a rozutekli se na všechny strany. Bez zastávky jsme vesnici projeli a pokračovali na sever. „Tempelburg přece obsadit nemohli!“ zuřil Thomas. „Vždyť jsme tamtudy projížděli před dvěma hodinami!“ – „Možná to objeli po polích,“ soudil Piontek. Thomas se podíval do mapy: „Tak dobře, pojedeme až do Bad Polzinu. Tam zjistíme, co a jak. I kdyby padl Stargard, můžeme jet přes Schivelbein-Naugard a pak to zase vzít na Stettin.“ Jeho návrhům jsem nevěnoval žádnou zvláštní pozornost a rozbitým okénkem, ze kterého jsem odstranil zbytky střepů, jsem se díval ven. Dlouhou, rovnou cestu lemovaly vysoké, ve velkých rozestupech vysázené topoly a za nimi se táhla poklidná, zasněžená pole, šedé nebe, na kterém poletovalo pár ptáků; tu a tam stál v krajině osamělý, tichý, zavřený statek. V Klaushagenu, v malé, čisté, smutné a důstojné vesničce o několik kilometrů níž, zahrazovala cestu mezi jezírkem a lesem řada členů Volkssturm v civilním oblečení a s páskami na rukávech. Ti sedláci se nás s obavami vyptávali na situaci: Thomas jim radil, aby se i s rodinami vydali na Polzin, ale muži si váhavě kroutili kníry a nemotorně potěžkávali stařičké pušky a dvě erární Panzerfäuste. Někteří z nich měli na kabátech připnuté medaile z první války. Kolem nich stáli Schupo v lahvově zelených uniformách a netvářili se o nic klidněji než vesničané, kteří dlouze rokovali oním rozvláčným způsobem venkovských radních; ve své hrůze působili téměř slavnostně.

Obrana vstupu do Bad Polzinu byla na první pohled organizována lépe. Silnici střežily Waffen-SS a přístup krylo z vyvýšené pozice protitankové dělo. Thomas vystoupil z auta, aby se poradil s velícím Untersturmführerem, ale ten nic nevěděl a poslal nás do městečka za svým velitelem do štábu, který se usídlil na hradě. Ulice byly zatarasené auty a povozy, vládlo tu napětí, matky křičely na děti, muži surově rvali za opratě a hulákali na nasazené Francouze, kteří nakládali matrace a pytle s jídlem. Šel jsem s Thomasem na štáb, stál za ním a poslouchal. Ani Obersturmführer toho moc nevěděl; jeho jednotka byla přičleněna k X. sboru SS, jeho sem poslali jako velitele roty, aby hájil přístupové cesty; domníval se, že Rusové přijdou z jihu nebo z východu – 2. armáda kolem Danzigu a Gotenhafenu už byla od Reich odříznutá a Rusové na ose Neustettin-Köslin pronikli až k Baltu, to věděl poměrně jistě, ale byl toho názoru, že silnice na západ jsou ještě volné. Vydali jsme se na Schivelbein. Byla to zpevněná cesta, celou jednu stranu zabíral nepřetržitý proud povozů s uprchlíky, táž smutná podívaná jako o měsíc dříve na dálnici ze Stettinu do Berlína. Německý Východ se zvolna, v tempu koňského kroku vylidňoval. Vojenských aut jezdilo málo, zato hodně vojáků, ať už ozbrojených, nebo ne, kráčelo mezi civilisty pěšky, byli to Rückkämpfer, kteří chtěli dohnat své jednotky nebo se připojit k jiným. Byla zima, silný vítr hnal vytlučeným okénkem do auta mokrý sníh. Piontek s troubením předjížděl povozy, chodci, koně i dobytek ucpávající silnici se líně rozestupovali. Cestu nejdřív lemovala pole, pak jsme opět vjeli do borového lesa. Povozy před námi zastavovaly, nastal jakýsi rozruch, zaslechl jsem nepochopitelný, ohlušující rachot, lidé křičeli a utíkali k lesu: „Rusové!“ zařval Piontek. – „Jdeme ven!“ nařídil Thomas. Vystoupil jsem s Piontekem vlevo: z dvousetmetrové vzdálenosti se k nám valil tank a cestou drtil vozy, koně i opozdilce. Vyděšeně jsem se s ostatními civilisty a Piontekem uháněl schovat do lesa; Thomas proběhl kolonou a utíkal na druhou stranu. Vozy pod tankovými pásy praskaly jako sirky; umírající koně strašlivě řehtali a jejich ryčení rázem utichalo v kovovém skřípění. Naše auto tank nabral zpředu, odstrčil a smetl z cesty; s rachotem drcených plechů se skutálelo do příkopu na bok. Přímo před sebou jsem zahlédl vojáka trůnícího na tanku, byl to tuponosý Asiat s tváří černou od motorového oleje; pod koženou tankistickou kuklou měl dámské šestihranné brejličky s růžovými sklíčky; v jedné ruce držel velký samopal s okrouhlým zásobníkem, v té druhé slunečník s krajkovým lemem; s rozkročenýma nohama se opíral o věž, seděl na kanonu jako v sedle a otřesy tanku vyrovnával se zručností, s jakou dávný skýtský jezdec ovládal svého neklidného koníka. Za tímto tankem jely dva další s boky obloženými matracemi či slamníky a dorážely zmrzačené uprchlíky, kteří se bezmocně zmítali v troskách. Než projeli, trvalo to nanejvýš deset vteřin, pokračovali na Bad Polzin a v brázdě za nimi zůstával široký pruh roztříštěného dřeva smíchaného s krví a kaší z koňských vnitřností. Po obou stranách silnice ve sněhu rudly dlouhé stopy, které zanechávali ranění, snažící se odplížit do bezpečí; tu a tam se svíjela řvoucí postava bez nohou, na silnici ležela bezhlavá torza, z odporného rudého těsta trčely jen paže. Celý jsem se klepal, zpátky na cestu mi musel pomoci Piontek. Lidé kolem křičeli a mávali rukama, jiní v šoku mlčeli, ozývalo se nekonečné, pronikavé vřískání dětí. Thomas nás okamžitě dohnal a z trosek auta vytáhl mapu a malou tašku. „Dál musíme pěšky,“ řekl. Otupěle jsem ukázal kolem: „A co tihle…?“ – „Ti si musí nějak pomoct sami,“ přerušil mě. „My pro ně nemůžeme nic udělat. Pojď.“ S Piontekem v patách mě převedl přes cestu. Snažil jsem se nešlapat do lidských ostatků, ale krvi jsem se vyhnout nedokázal, ve sněhu za mnou zůstávaly velké krvavé šlápoty. Pod stromy Thomas roztáhl mapu. „Pionteku,“ přikázal, „běž se podívat k těm vozům a zkus nám sehnat něco k jídlu.“ Pak se zabral do mapy. Když se Piontek vrátil s trochou zásob posbíraných do povlaku od polštáře, Thomas nám ji ukázal. Byla to mapa Pomořan ve velkém měřítku, byly na ní vyznačené cesty a vesnice, ale nic jiného. „Jestli Rusové přijeli odtamtud, znamená to, že obsadili Schivelbein. A určitě také právě stoupají ke Kolbergu. My půjdeme na sever, zkusíme se dostat do Belgarde. Jestli tam naši ještě jsou, je to dobré, a jestli ne, tak se uvidí. Když se budeme vyhýbat silnicím, měli bychom mít pokoj: pokud postoupili takhle rychle, tak to znamená, že pěchota bude daleko vzadu.“ Ukázal mi na mapě vesnici Gross Rambin: „Tudy jezdívaly vlaky. Jestli se tam Rusové ještě nedostali, možná tam něco najdeme.“

Rychle jsme prošli lesem a vydali se po polích. Na zorané zemi tál sníh, bořili jsme se až po lýtka; mezi jednotlivými políčky se táhly příkopy plné vody a plůtky z ostnatého drátu, které byly sice nízké, ale těžko se přelézaly. Pak jsme se dostali na ušlapané polní cesty, také rozbahněné, ale schůdnější; před každou vesnicí jsme z nich sešli. Chůze byla únavná, ale vzduch tu byl svěží a krajina liduprázdná a klidná; po cestách jsme šlapali svižně, já s Thomasem jsme v našich důstojnických uniformách se zablácenými kalhotami museli vypadat poměrně komicky. Piontek nesl zásoby; našimi jedinými zbraněmi byly dvě služební pistole Lüger parabellum. V podvečer jsme dorazili nad Rambin: vpravo od nás tekla říčka, zastavili jsme se v úzkém bukovém a jasanovém hájku. Zase začalo sněžit, mokrý sníh se nám lepil na tváře. O kus dál vlevo jsme rozeznávali koleje a první domy. „Počkáme, až se setmí,“ řekl Thomas. Posadil jsem se zády ke stromu, stáhl si cípy kabátu pod sebe a Piontek nám rozdělil vejce natvrdo a klobásu. „Chleba jsem nenašel,“ řekl. Thomas vytáhl z tašky láhev pálenky, kterou mi předtím sebral, a každému z nás nabídl. Nebe potemnělo a opět začal foukat vítr. Únavou jsem u stromu usnul. Když mě Thomas probudil, na kabátu mi ležel sněhový poprašek a byl jsem ztuhlý zimou. Měsíc nesvítil a ani ve vesnici nebylo vidět žádné světlo. Po kraji lesa jsme došli až ke kolejím, dál jsme postupovali husím pochodem podél náspu. Thomas vytáhl pistoli a já ho napodobil, i když jsem si nebyl příliš jistý, co bych udělal, kdyby nás přepadli. Pod nohama nám skřípal štěrk. Vpravo od kolejí se nad velkým rybníkem objevily první tmavé a tiché domy; malá nádražní budova na začátku vesnice byla zamčená; vesnicí jsme prošli po kolejích. Konečně jsme mohli schovat pistole a jít klidněji. Štěrk klouzal a smekal se, ale ani po pražcích se kvůli jejich rozestupům nedalo jít normálně; nakonec jsme jeden po druhém z náspu sešplhali dolů a vydali se neporušeným sněhem. O něco dál se koleje opět nořily do vysokého borového lesa. Byl jsem unavený, už jsme byli na pochodu celé hodiny, na nic jsem nemyslel, v hlavě jsem neměl žádnou myšlenku ani výjev, soustředil jsem se jen a jen na chůzi. Ztěžka jsem oddechoval, a to byl také spolu s vrzáním našich podrážek v mokrém sněhu ten jediný, úporný zvuk, který jsem slyšel. Za několik hodin se za borovicemi vyhoupl dorůstající měsíc a vrhl na sníh přes stromy skvrny bílého světla. Za širokou plání několik kilometrů před námi po nebi tančila žlutá záře a ozývala se odtud spíš tušená střelba a úsečné, tlumené detonace. Pláň tonula v měsíčním světle a já rozeznával linii železnice, keře a rozptýlené remízky. „Kolem Belgarde se bojuje,“ řekl Thomas. „Vyspíme se. Kdybychom tam šli teď, postřílejí nás naši.“ Spát ve sněhu mě nijak nelákalo; s Piontekem jsem nasbíral pár větví, vytvořil jsem si z nich lůžko, stočil jsem se do klubíčka a usnul.

Probudil mě drsný kopanec do holínky. Byla ještě tma. Kolem nás se rýsovalo několik siluet, ocelově se zaleskly samopaly. Někdo úsečně zašeptal: „Deutsche? Deutsche?“ Posadil jsem se a postava ucukla: „Promiňte, Herr Offizier,“ omluvila se s těžkým přízvukem. Stejně jako Thomas jsem vstal. „Jste němečtí vojáci?“ zeptal se Thomas také tiše. – „Jawohl, Herr Offizier.“ Rozkoukával jsem se v šeru: ti muži měli, jak jsem si všiml, na rukávech odznaky SS a červenomodrobílé nášivky. „Jsem SS-Obersturmbannführer,“ řekl jsem francouzsky. „Hele, Rogere, on mluví francouzsky,“ vykřikl jeden z nich. První voják mi odpověděl: „Omlouváme se, Herr Obersturmbannführer. V té tmě jsme vás špatně viděli. Mysleli jsme, že jste dezertéři.“ – „Jsme z SD,“ řekl Thomas svou francouzštinou s rakouským přízvukem. „Rusové nás odřízli a my se snažíme dojít k našim liniím. A vy?“ – „Oberschütze Lanquenoy, 3. rota, 1. četa, zu Befehl, Herr Standartenführer. Jsme z divize Charlemagne, ztratili jsme se svému pluku.“ Bylo jich asi deset. Lanquenoy, který je patrně vedl, nám stručně vysvětlil situaci: před několika hodinami dostali rozkaz opustit pozice a stáhnout se k jihu. Valná část pluku, kterou se snaží dohnat, je zřejmě o něco východněji, směrem k řece Persante. „Velí nám Oberführer Puaud. V Belgarde jsou ještě chlapi z Wehrmacht, ale je tam pěkně horko.“ – „Proč nejdete na sever, na Kolberg?“ zeptal se stroze Thomas. – „To nevíme, Herr Standartenführer,“ odpověděl Lanquenoy. „Nevíme nic. Všude jsou Rusáci.“ – „Cesta bude zahrazená,“ řekl někdo jiný. – „A drží naše jednotky pořád ještě Körlin?“ zeptal se Thomas. – „Nevíme,“ odvětil Lanquenoy. – „Kolberg ještě máme?“ – „Nevíme, Herr Standartenführer. Nevíme nic.“ Thomas si řekl o baterku a nechal si od Lanquenoye a ještě jednoho vojáka na mapě ukázat, kde jsme. „Zkusíme projít na sever až do Körlinu, a kdyby to nevyšlo, tak do Kolbergu,“ prohlásil nakonec. „Chcete jít s námi? V takhle malé skupince můžeme v případě potřeby přes ruské linie projít. Určitě obsadili jen silnice a možná pár vesnic.“ – „Ne že bychom nechtěli, Herr Standartenführer. Podle mě spíš chceme. Ale musíme za kamarády, o to jde.“ – „Jak myslíte.“ Thomas si od nich vzal zbraň a munici a obojí svěřil Piontekovi. Nebe postupně bledlo, dolíky na pláni u řeky plnila mlha. Francouzští vojáci pozdravili a zmizeli v lese. Thomas mi řekl: „Využijeme té mlhy a rychle obejdeme Belgarde. Na druhém břehu Persante, mezi zákrutem řeky a silnicí, je les. Tamtudy dojdeme až do Körlinu. Pak uvidíme.“ Nic jsem neříkal, nenacházel jsem v sobě ani špetku vůle. Vrátili jsme se podél kolejí. Na pochodu nás provázel zvuk výbuchů, které se před námi a vpravo od nás rozléhaly mlhou. Vždycky, když koleje křižovaly silnici, schovali jsme se, několik minut počkali a pak silnici přeběhli. Občas jsme také zaslechli řinčení postrojů a polních kuchyní, plechové cvakání čutor: to nám v mlze cestu zkřížili vojáci; a my se přikrčili a ve střehu čekali, až přejdou, aniž bychom zjistili, jestli to byli naši. I za námi na jihu se začala ozývat střelba; zvuky před námi byly čím dál tím zřetelnější, ale jednalo se o ojedinělé výstřely a dávky ze samopalů, jen tu a tam výbuch, boje zřejmě končily. Když jsme došli k Persante, zvedl se vítr a mlha se začala rozptylovat. Poodešli jsme od kolejí, schovali se do rákosí a sledovali situaci. Železný viadukt zničila exploze; ležel zkroucený v šedé, husté říční vodě. Zůstali jsme tu asi čtvrt hodiny, mezitím se mlha téměř zvedla a na šedém nebi vysvitlo studené slunce; vpravo v dálce hořelo Belgarde. Zničený most zřejmě nikdo nehlídal. „Zkusíme ho opatrně přejít po nosnících,“ zamumlal Thomas. Vstal a Piontek ho s vytaženou pistolí od Francouzů následoval. Ze břehu to vypadalo snadně, ale jakmile jsme byli na mostě, ukázalo se, že mokré trámce zrádně kloužou. Museli jsme se těsně nad vodou přidržovat mostovky. Thomas a Piontek přešli řeku bez úhony. Několik metrů od břehu mě zaujal můj vlastní odraz ve vodě: byl rozmazaný, zdeformovaný pohybem hladiny; sehnul jsem se, abych na něj lépe viděl, uklouzla mi noha a já mu sletěl vstříc. Zamotal jsem se do těžkého kabátu a na okamžik jsem zmizel pod ledovou vodou. Nahmatal jsem kovovou tyč, chytil jsem se a vysoukal se nad hladinu; Piontek, který se vrátil, mě za ruku vytáhl na břeh, kde jsem zůstal celý mokrý ležet, crčela ze mě voda, kašlal jsem a zuřil. Thomas se smál, a to mi ještě dodalo. Brigadýrka, kterou jsem si před vstupem na most strčil za opasek, byla v pořádku; boty jsem si musel zout a vylít z nich vodu, Piontek mi pomohl jakž takž vyždímat kabát. „Dělejte,“ šeptal stále ještě rozjařený Thomas. „Tady nemůžeme zůstat.“ Sáhl jsem si do kapes a nahmatal knížku, kterou jsem si vzal a pak na ni zapomněl. Při pohledu na ty promáčené, pokroucené stránky se mi sevřelo srdce. Nedalo se ale nic dělat, Thomas mě popoháněl, zase jsem knížku vrátil do kapsy, hodil si mokrý kabát přes ramena a vykročil.

Promočeným oblečením pronikal chlad, třásl jsem se, ale kráčeli jsme rychle, a to mě trochu zahřálo. Za námi praskal požár, z města stoupal hustý dým, který barvil nebe dočerna a zahaloval slunce. Chvíli na nás dotírala smečka asi deseti vyhladovělých psů, běželi nám v patách a zuřivě štěkali, stáhli se, teprve když si Piontek uřízl klacek a uštědřil jim pár ran. U řeky byla zem podmáčená, sníh už roztál a jen tu a tam zbytky závějí označovaly suchá místa, bořili jsme se až po kotníky. Podél Persante se zvedla dlouhá, travnatá a zasněžená hráz; vpravo od nás na jejím úpatí bahno houstlo, o kus dál začínal les, který byl také bažinatý; a zanedlouho jsme nemohli jít jinudy než po této hrázi, ale nikoho jsme neviděli, ani Němce, ani Rusy. Před námi tu ovšem už prošli jiní; tu a tam jsme zahlédli mrtvolu vojáka či civilisty, kteří se sem dovlekli, aby tu zemřeli; těla se choulila v lese s rukou či nohou zapletenou ve větvích nebo ležela hlavou dolů na svahu hráze. Obloha se vyjasnila, bledé pozdně zimní slunce postupně zahánělo její šeď. Po hrázi se šlo dobře; postupovali jsme rychle, Belgarde už zmizelo. Po hnědé Persante pluly kachny, některé zelenohlavé, jiné černobílé; když jsme je míjeli, s plačtivým křikem se prudce vytrhávaly z vody a přistávaly o kus dál. Před námi se na druhém břehu prostíral hluboký les vysokých, tmavých borovic; vpravo od nás za potůčkem, který odděloval hráz, rostly hlavně břízy a občas dub. Zaslechl jsem tiché hučení: nad námi, vysoko na světle zeleném nebi, kroužilo osamělé letadlo. Ten pohled Thomase znepokojil, a tak nás nasměroval k oné strouze; přešli jsme ji po padlém kmeni a dostali se až pod stromy; tady ale pevná zem mizela pod vodou. Přešli jsme palouk zarostlý hustou, dlouhou travou, která byla mokrá a polehlá; za loučkou nás čekal další mokřad; narazili jsme na zamčenou loveckou chatku. I ta stála ve vodě. Sníh už úplně roztál. Držet se u stromů bylo málo platné, bořili jsme se do vody a bláta, pod vrstvou shnilého listí na promáčené zemi se skrývala bažina. Tu a tam nám zvedl náladu suchý ostrůvek. O kus dál se už ale nedalo jít vůbec, stromy rostly na osamělých vyvýšeninách nebo přímo ve vodě; výběžky pevné země mezi vodními plochami byly také pod vodou, zoufale jsme klopýtali, nakonec jsme to museli vzdát a vrátit se na hráz. Ta konečně klesla do polí, která byla sice vlhká a pokrytá rozbředlým sněhem, ale jít se po nich dalo. Záhy jsme došli do borového lesa; stromy měly tenké, rovné a vysoké kmeny s červenou kůrou. Korunami sem pronikalo slunce a lilo louže světla na černou, téměř holou zem s roztroušenými ploškami sněhu či studeného zeleného mechu. V cestě nám ležely vyvrácené, nezpracované kmeny a ulámané větve; ale černým rozježděným blátem dřevařských cest, které se klikatily lesem, se šlo ještě hůř. Docházel mi dech a měl jsem hlad; Thomas nám konečně povolil zastávku. Na pochodu jsem se zahřál, a tak už jsem měl oblečení skoro suché; svlékl jsem si blůzu, zul boty a stáhl kalhoty a spolu s kabátem jsem si je rozložil na slunce, na metr dříví pečlivě vyskládaný u cesty. I otevřeného Flauberta jsem sem položil, aby pokroucené stránky uschly. Pak jsem se ve svých směšných dlouhých spodkách usadil na vedlejší hromadu kulatiny; za pár minut mi už zase byla zima a Thomas mi se smíchem půjčil svůj kabát. Piontek nám rozdal něco k jídlu; hlad mě vysílil, nejradši bych se uložil na slabé sluníčko pod kabát a usnul. Thomas ale trval na tom, že musíme dojít do Körlinu, pořád ještě doufal, že ještě dnes se dostaneme až do Kolbergu. A tak jsem si opět oblékl vlhké šaty, strčil Flauberta do kapsy a vyrazil za ním. Kousek za lesem se před námi v zátočině řeky objevila vesnička. Chvíli jsme ji pozorovali, protože kdybychom ji obcházeli, hodně bychom si zašli; slyšel jsem štěkot psů, řehtání koní a bolestné bučení krav, o které nebylo postaráno a tlačila je vemena. Ale to bylo všechno. Thomas rozhodl, že vyrazíme. Stála tu velká, omšelá cihlová stavení s širokými střechami chránícími objemné sýpky; dveře byly povyrážené, cesta posetá převrácenými povozy, rozbitým nábytkem a roztrhanými peřinami; občas jsme museli překročit mrtvolu ubodaného sedláka nebo staré ženy; na prostranstvích mezi chalupami zuřila divná vánice, v poryvech větru poletovalo peří a chmýří z roztrhaných duchen a slamníků. Thomas poslal Pionteka, aby se šel po domech podívat po něčem k snědku, a zatímco jsme na něj čekali, přeložil mi z ruštiny narychlo načmáranou ceduli, kterou měl na krku vesničan oběšený vysoko na dubu – z rozpáraného břicha mu lezla střeva, která už zpola vyrvali psi: Měl jsi dům, krávy i konzervy. Co ses do nás sral, pridurok? Z puchu vnitřností se mi dělalo zle, měl jsem žízeň, a tak jsem se napil u pumpy, z níž pořád ještě tekla voda. Piontek se vrátil: našel slaninu, cibuli, jablka a pár konzerv, jež jsme si zastrkali do kapes; byl ale bledý a brada se mu chvěla, nechtěl nám říci, co v tom domě viděl, a očima nervózně těkal od rozpárané mrtvoly k vrčícím psům, kteří se k nám vířícím peřím blížili. Co nejrychleji jsme z vesnice zmizeli. Za ní se táhla zvlněná pole, která zpod ještě nerozměklého sněhu bleděžlutě a béžově prosvítala. Cesta vedla podél potoka, stoupala na stráň, minula opuštěný, zámožně vyhlížející statek pod lesem. Pak znovu klesala k Persante. Šli jsme po vysokém břehu; na tom druhém už byl opět les. Cestu nám zkřížil potok vlévající se do řeky, museli jsme se zout, sundat si ponožky a přebrodit se, voda byla ledová, než jsme vyrazili dál, napil jsem se a opláchl si krk. Dál se opět táhla zasněžená pole a vpravo nahoře se v dálce rýsoval kraj lesa; přímo uprostřed stál šedý dřevěný posed, z něhož se zřejmě lovily kachny nebo se z něj v době sklizně střílely vrány. Thomas to chtěl vzít zkratkou přes pole, les před námi se svažoval až k vodě, ale sejít z cesty nebylo nic lehkého, půda tu byla zrádně měkká a museli jsme přelézat ploty z ostnatého drátu, a tak jsme se o kus dál vrátili k řece. Po hladině se nechaly unášet dvě labutě, které naše přítomnost nijak nevyváděla z míry; zastavily se u ostrůvku, táhlým půvabným pohybem napjaly a protáhly předlouhé krky a začaly si čistit peří. O kus dál opět začínal les. Tady ho tvořily hlavně mladé borovice, byl to les otevřený, vzdušný, pečlivě pěstovaný na dřevo. Po cestách se šlo snáz. Dvakrát jsme mezi stromy zahlédli prchat daňky, které vyplašily naše kroky. Thomas nás vedl po stezkách pod vysokou, poklidnou klenbou korun a pravidelně se vracel k Persante, našemu hlavnímu ukazateli směru. Cestička vedla napříč nevysokou doubravou nebo spíš šedivým, spletitým houštím výhonků a holých větví. Pod sněhem zem pokrývalo suché hnědé listí. Když jsem dostal žízeň, scházel jsem k řece, u břehu se však často držela stojatá voda. Blížili jsme se ke Körlinu, nohy jsem měl těžké a bolela mě záda, ale cesta byla pořád ještě schůdná.

V Körlinu se bojovalo. Krčili jsme se na kraji lesa a sledovali, jak sovětské tanky z mírně vyvýšené cesty nepřetržitě ostřelují německé pozice. Kolem ležela spousta mrtvol, hnědé šmouhy roztroušené na sněhu nebo na černé hlíně. Nenápadně jsme se opět vrátili do lesa. Před chvílí jsme o něco výš minuli neporušený kamenný můstek přes Persante; teď jsme se k němu vrátili, přešli po něm a ve skrytu bukového lesa jsme se proplížili k silnici na Plathe. I tady v lese se všude válely mrtvoly, Rusové i Němci, muselo se tu bojovat zuřivě; Většina německých vojáků měla francouzské nášivky; teď už tu vládl klid. Prohledali jsme jim kapsy a našli pár užitečných věcí, nože, kompas, v torně jednoho z Rusů i sušenou rybu. Po silnici nad námi se směrem na Körlin valily sovětské obrněnce. Thomas rozhodl, že tu přečkáme noc, zítra se zkusíme podívat dál a zjistit, jestli silnici na Kolberg drží naši, nebo Rusové. Usadil jsem se za keř zády k silnici, snědl cibuli a zapil ji kořalkou, pak jsem z kapsy vytáhl Citovou výchovu s nabobtnalou a zdeformovanou koženou vazbou, opatrně jsem odlepil několik stránek a dal se do čtení. Rychle jsem se zabral do dlouhého, nehybného toku slov, už jsem nevnímal ani cvakání pásů, ani vrčení motorů, ani směšné ruské: „Davaj! Davaj!“, ani o něco vzdálenější výbuchy; četbu mi kazily jen zvlněné a slepené stránky. Soumrak mě přinutil knihu zavřít a schovat. Na chvíli jsem usnul. I Pionteka přemohl spánek, jen Thomas zůstal sedět a upíral pohled do lesa. Probral jsem se pod příkrovem prachového sněhu; hustě chumelilo, vločky před usednutím na zem kroužily mezi stromy. Po cestě tu a tam přejel tank s rozsvícenými reflektory, světlo provrtávalo vířící sníh; jinak bylo ticho. Posunuli jsme se k silnici a čekali. Od Körlinu se pořád ozývala střelba. Přejely dva tanky a za nimi nákladní vůz, studebaker označený rudou hvězdou: jakmile zmizely, přeběhli jsme silnici a na druhé straně opět zapadli do lesa. O několik kilometrů dál jsme museli zopakovat totéž, abychom přešli silničku vedoucí do sousední vesnice Gross-Jestin; i tady se po silnici valily tanky a nákladní auta. V polích nás na pochodu kryl hustý sníh, nefoukal vítr a vločky padaly téměř kolmo k zemi, tlumily hluk, výbuchy, rachot motorů i křik. Občas jsme zaslechli řinčení kovu nebo ruské hlasy, to jsme vždycky rychle zalehli do příkopu nebo za keř; těsně nás minula hlídka, ale nevšimla si nás. V cestě se nám opět ocitla Persante. Na druhém břehu se táhla silnice do Kolbergu; vyrazili jsme podél řeky na sever a nakonec Thomas v rákosí našel schovanou pramici. Vesla neměla; vypomohli jsme si dlouhými klacky, které uřízl Piontek, a bez větších potíží jsme se dostali na druhý břeh. Na silnici vládl čilý provoz v obou směrech: ruské obrněné vozy a nákladní auta tudy projížděly plně osvětlené, jako po dálnici. Směrem na Kolberg se sunula dlouhá řada tanků, byla to pohádková podívaná, každý stroj byl zahalený krajkovím, velkými bílými plachtami, které byly připevněné ke kanonům a věžím a plandaly kolem boků, a ve sněhové smršti ozářené reflektory působily ty temné, hřmotné mechanismy lehoučce, téměř vzdušně, jako by nad silnicí a sněhem, který splýval s maskováním, spíše letěly. Pomalu jsme se stáhli zpátky do lesa. „Musíme zase přejít řeku,“ zašeptal rozčileně Thomas, pouhý hlas, který o tělo připravila tma a sníh. „Kolberg je v háji. Budeme muset jít až k Odře.“ Pramice ale zmizela a my museli chvíli hledat brod vyznačený kolíky a jakousi lávkou pod hladinou; tváří dolů se tu v řece vznášela mrtvola francouzského Waffen-SS, která se o lávku zachytila nohou. Ledová voda nám sahala až po stehna, svíral jsem knížku v rukou, abych ji ušetřil další koupele; na hladinu dopadaly mohutné vločky a okamžitě tály. Boty jsme si zuli, ale kalhoty jsme měli mokré celou noc a ještě ráno, kdy jsme všichni společně, bez hlídky, usnuli na konci lesa v lovecké chatce. Šli jsme téměř šestatřicet hodin a byli jsme vyčerpaní; a teď bylo potřeba jít zase dál.

Postupovali jsme v noci; přes den jsme se schovávali v lese; spal jsem nebo jsem si četl Flauberta, se svými společníky jsem mluvil jen málo. Vzlínal ve mně bezmocný vztek, nechápal jsem, proč jsem ten dům u Alt Draheimu opustil, zlobil jsem se sám na sebe, že jsem se z něj nechal vytáhnout a teď tu bloudím lesy jako divá zvěř, místo abych měl pokoj. Vyrážely nám vousy, uniformy nám tuhly zaschlým blátem a pod drsnou látkou nás trýznily křeče v nohou. Jedli jsme mizerně, měli jsme jen to, co jsme posbírali na opuštěných statcích nebo v pozůstatcích uprchlických konvojů; nestěžoval jsem si, ale syrový špek mi připadal hnusný, tuk se protivně lepil k patru úst a chléb na zajedení jsme nikde nenašli. Pořád nám byla zima a oheň jsme si nerozdělávali. Přesto se mi ten vážný, klidný kraj líbil, líbilo se mi přívětivé ticho březových hájků i vysokých lesů, šedé nebe, které téměř nezčeřil vítr, tlumené chřupání posledního letošního sněhu. Krajina ale byla mrtvá a pustá: na polích ani na statcích nebylo ani živáčka. Všude kolem jsme naráželi na stopy válečných katastrof. Všechny větší osady, které jsme zdaleka obcházeli, obsadili Rusové; ve tmě jsme slýchali opilé vojáky zpívat a střílet ze samopalů do vzduchu. Občas se v těchto vesnicích našli i zbylí Němci, mezi ruským řevem a nadávkami jsme rozeznávali jejich vystrašené, ale trpělivé hlasy, často se ozýval i křik, většinou ženský. Ale i to bylo pořád ještě lepší než vypálené vesnice, do kterých nás zaháněl hlad: mezi chalupami páchly mršiny dobytka, z domů vanul puch spáleniny a mrtvol, a jelikož jsme v těch domech museli hledat jídlo, neminul nás pohled na pokroucená, často nahá ženská těla, byly mezi nimi i stařeny a desetiletá děvčátka s krví mezi nohama. Mrtvým jsme však neunikli ani v lese: na křižovatkách cest se na ohromných větvích staletých dubů kývaly hrozny oběšenců, hlavně z řad Volkssturmu, ponuré rance, oběti horlivých Feldgendarmen; mýtiny byly plné mrtvol, byl tu třeba ten nahý mladík ležící se skrčenou nohou ve sněhu, klidný a děsivě podivný jako viselec z dvanácté karty tarotu; a hlouběji v lesích mrtvoly zaneřáďovaly bledá jezírka, která jsme míjeli, přemáhajíce žízeň. V těch lesích jsme potkávali i živé – vyděšené civilisty, kteří nám nedokázali poskytnout ani zrnko informací, a vojáky, jednotlivé i v malých skupinkách, kteří se stejně jako my snažili prokličkovat ruskými liniemi. Ať byli z Waffen-SS, nebo z Wehrmacht, nechtěli s námi nic mít; určitě se báli, aby je Rusové případně nezajali s vysokými důstojníky SS. Thomas se nad tím zamyslel a nakonec mě donutil, abych následoval jeho příkladu a pro případ, že bychom padli do rukou Rusům, zničil svou vojenskou knížku a dokumenty a strhal si insignie; ale protože měl strach z Feldgendarmerie, trochu nelogicky se rozhodl, že si necháme aspoň krásné černé uniformy, které v těchto končinách působily poněkud nepatřičně. Veškeré rozhodování obstaral on; já ho bez přemýšlení poslouchal, držel jsem na našem pomalém pochodu krok a nevnímal jsem nic kromě toho, co jsem měl přímo před očima.

A pokud mě něco přeci jen přimělo k reakci, bylo to tím horší. Druhou noc poté, co jsme minuli Körlin, jsme těsně před svítáním vešli do vesničky tvořené několika chalupami kolem zámečku. Kousek stranou se k nebi vypínal cihlový kostel se špičatou zvonicí a šedou břidlicovou střechou; dveře byly otevřené a zevnitř zněly varhany. Piontek už se vydal prohledávat kuchyně; s Thomasem v patách jsem vešel do kostela. U oltáře hrál nějaký stařec Umění fugy, myslím, že třetí kontrapunkt, v němž tak krásně hřímají pedálem ovládané basy. Došel jsem blíž, usadil se do lavice a poslouchal. Stařec dohrál a otočil se ke mně: měl monokl, pečlivě zastřižený bílý knírek, na sobě uniformu Oberstleutnanta z předešlé války a na krku válečný kříž. „Všechno mohou zničit,“ řekl mi klidným hlasem, „ale tohle ne. Tohle zničit nejde, to je tu navždy: bude to pokračovat, i když přestanu hrát.“ Nic jsem neřekl a stařec se pustil do následujícího kontrapunktu. Thomas zůstal stát. I já vstal. Poslouchal jsem. Hudba byla úchvatná, varhany nebyly nijak velké, v tomto rodinném kostelíku však mohutně rezonovaly, hlasy kontrapunktu se křížily, hrály si a tančily spolu. Ale místo aby mě ta hudba uklidnila, jen podnítila můj vztek, byla k nesnesení. Na nic jsem nemyslel, v hlavě jsem neměl nic než tu hudbu a černý nápor vzteku. Chtěl jsem ho okřiknout, ať přestane, ale propásl jsem konec kusu a stařec se hned vzápětí pustil do dalšího, pátého. Dlouhé aristokratické prsty poletovaly po klávesách a zapínaly a vypínaly rejstříková táhla. Když je na konci fugy jedním úsečným pohybem zasunul, vytáhl jsem pistoli a střelil ho do hlavy. Zhroutil se dopředu na klávesy a polovina píšťal žalostně, disharmonicky zaúpěla. Schoval jsem pistoli, přistoupil k němu a zvedl ho za límec: zvuk ustal, bylo už jen slyšet, jak mu z hlavy kape krev na dlaždice. „Ty ses úplně zbláznil!“ zasyčel Thomas. „Co tě to popadlo!?“ Chladně jsem na něj pohlédl, byl jsem bledý, ale úsečný hlas se mi ani nezachvěl: „To kvůli těmhle degenerovaným junkerům Německo prohrává válku. Národní socialismus se hroutí, a on si tu hraje Bacha. Mělo by se to zakázat.“ Thomas si mě prohlížel a nevěděl, co říci. Pak pokrčil rameny: „Vlastně máš možná pravdu. Ale už to nedělej. Jdeme.“ Piontek se na návsi polekal toho výstřelu a přichystal si samopal. Navrhl jsem, že bychom se mohli vyspat na zámečku, v opravdové posteli a pod peřinou; Thomas se však na mě nejspíš zlobil, a tak rozhodl, že budeme zase spát v lese; asi mi chtěl ukázat, zač je toho loket. Já už se ale nehodlal nechat unést, a kromě toho to byl můj přítel. Poslechl jsem a bez odmlouvání vyrazil za ním.

Počasí se měnilo, oteplovalo se; jakmile polevil mráz, okamžitě začalo být horko, v kabátě ze mě lil pot a rozměklá hlína na polích se mi lepila na boty. Drželi jsme se severně od silnice na Plathe; abychom se vyhnuli otevřeným prostranstvím a drželi se lesa, postupně jsme se sunuli ještě více na sever. Přestože jsme tedy Regu původně hodlali přejít u Greifenbergu, došli jsme k ní u Treptowa, ani ne deset kilometrů od moře. Mezi Treptowem a ústím byly podle Thomasovy mapy po celém levém břehu řeky bažiny; podél pobřeží se ale táhl hluboký les, kterým bychom mohli bezpečně dojít až do Horstu nebo Rewahlu; a pokud by tyto lázně byly ještě stále v německých rukou, mohli bychom tu překonat linie; pokud ne, vrátili bychom se do vnitrozemí. Tu noc jsme přešli železnici spojující Treptow a Kolberg a pak i silnici na Deep, u které jsme hodinu čekali, než přejede sovětská kolona. Za silnicí jsme byli téměř nechránění, ale nebyla tu žádná vesnice, drželi jsme se zapadlých cest v zátočině Regy a blížili jsme se k řece. Ve tmě před námi se jako vysoká černá zeď před jasnou hradbou tmy vynořil les. Už jsme cítili vůni moře. Řeka se ale směrem k ústí rozšiřovala a my jsme netušili, jak se přes ni dostat. Nevraceli jsme se a pokračovali na Deep. Obešli jsme městečko, v němž spali, pili a zpívali Rusové, a sešli jsme k pláži a lázeňským zařízením. Na lehátku tu spal sovětský voják, Thomas ho utloukl kovovým stojanem slunečníku; hučení příboje všechno přehlušilo. Piontek přestřelil řetěz, kterým byla připoutaná šlapadla. Podél baltského pobřeží vanul ledový západní vichr, černé vody se neklidně vzdouvaly; po písku jsme šlapadlo odtáhli až k ústí řeky. Tady byla voda klidnější a já se radostně vrhl do vln; při šlapání jsem myslel na léta na plážích v Antibes nebo Juan-les-Pins, když jsme se sestrou uprosili Moreaua, aby nám zaplatil šlapadlo, sami jsme se vydali na moře, až tam, kam nás naše dětské nožičky dopravily, a pak jsme se s rozkoší oddali slunci. Na druhou stranu jsme se dostali poměrně rychle, Thomas a já jsme usilovně šlapali, Piontek ležel se zbraní mezi námi a sledoval pobřeží; na druhém břehu jsem naše plavidlo opouštěl skoro s lítostí. Poblíž začínal smíšený les malých, podsaditých stromů pokřivených větrem, který tohle truchlivé, dlouhé pobřeží bez ustání bičuje. Po zdejších lesích se nechodí snadno: cest tu je málo, na prostor mezi vzrostlými stromy útočí mladé stromky, hlavně břízy, člověk si mezi nimi musí klestit cestu. Les se táhl až k písečné pláži a čněl nad mořem a nad vysokými dunami, které se v poryvech větru přelévaly mezi stromy a pohřbívaly je až do půli kmenů. Za touto hradbou hřímal neviditelný mořský příboj. Kráčeli jsme až do svítání; dál byl les hlavně borový; postupovali jsme rychleji. Když se rozednilo, Thomas se vyplížil na jednu z dun, aby se rozhlédl po pláži. Následoval jsem ho. Po studeném, bledém písku se táhl nepřerušovaný pás trosek a mrtvol, byly tu vraky strojů, opuštěná děla, převrácené a rozpadlé povozy. Těla ležela tak, jak padla, na pláži nebo hlavou ve vodě, napůl překrytá bílou pěnou, jiná se o kus dál vznášela a houpala ve vlnách. Mořská voda působila jaksi těžce a proti té světlé, béžové pláži téměř špinavě, měla tvrdou, smutnou šedozelenou barvu. Nad rozhraním pláže a vody poletovali velcí racci, jiní plachtili proti větru nad bouřícím vlnobitím, jako by tam byli zavěšení, a vzápětí přesným máchnutím křídel vyrazili ještě dál. Seběhli jsme z duny a chvatně prohledali několik vraků, jestli tam není něco k jídlu. Byla tu všechna možná těla, vojáci, ženy, děti. K snědku jsme toho ale moc nenašli a rychle jsme se vrátili do lesa. Jakmile jsem byl z pláže pryč, zaplavil mě lesní klid a vyhnal z mé hlavy vše kromě hučení větru a příboje. Nejraději bych si lehl na záda na dunu, ten studený, tvrdý písek mě lákal, ale Thomas se bál hlídek a táhl mě hlouběji do lesa. Několik hodin jsem prospal na borovém jehličí, poté jsem si až do večera četl dokonale poničenou knížku a ukájel jsem hlad alespoň popisy opulentních hostin v buržoazní monarchii. Pak Thomas zavelel k odchodu. Za dvě hodiny jsme došli na kraj lesa, který obloukem obemykal jezero oddělené od moře hrází šedého písku, nad níž se tyčily půvabné, opuštěné přímořské vily a která klesala k moři a měnila se v dlouhou a příjemnou pláž posetou troskami. Přebíhali jsme od domu k domu a bedlivě sledovali cestu i pláž. O něco dál ležel Horst: bývalé lázně, dříve vyhledávané, ale nyní už několik let vyhrazené pro invalidy a rekonvalescenty. Trosek a mrtvol na pláži přibylo, zřejmě tu proběhly těžké boje. V dálce burácely motory, to museli být Rusové. Ono malé jezero už jsme minuli; podle mapy jsme byli jen dvacet či pětadvacet kilometrů od ostrova Wollin. V jednom z domů jsme našli raněného německého vojáka, kterého do břicha trefila střepina šrapnelu. Schovával se pod schodištěm, ale když uslyšel, jak šeptáme, zavolal na nás. Thomas a Piontek ho přenesli na protrženou pohovku a drželi mu přitom ústa, aby nekřičel; chtěl napít, Thomas namočil kus hadru a několikrát mu ho vtiskl mezi rty. Voják tu ležel už mnoho dní a jeho přerývaným, zadýchaným slovům bylo sotva rozumět. Zbytky několika divizí, jež tvořily i tisíce civilistů, vytvořily v Horstu, Rewahlu a Hoffu kapsu; on sem přišel s tím, co z jeho pluku zbylo po bojích u Dramburgu. Pak se pokusili prolomit ruské linie směrem k Wollinu. Rusové zaujali pozice na skalách a systematicky ostřelovali zoufalý dav, který pod nimi procházel. „Jako kdyby stříleli holuby.“ Téměř okamžitě byl raněn a jeho druhové ho tu nechali. Přes den se prý pláž hemží Rusy, kteří přicházejí obírat mrtvé. Věděl, že obsadili Kammin a že nepochybně drží celý břeh zátoky. „Musí to tu pročesávat jedna hlídka za druhou,“ poznamenal Thomas. „Rudí určitě hledají ty, kdo přežili průlom.“ Voják dál blábolil, sténal a potil se; chtěl vodu, ale nedali jsme mu ji, protože by začal křičet; a nemohli jsme mu nabídnout ani cigarety, žádné jsme neměli. Než jsme odešli, požádal nás o pistoli; nechal jsem mu tu svoji a také zbytek kořalky. Slíbil, že s výstřelem počká, až budeme daleko. Pak jsme opět vykročili na jih: za Gross Justinem a Zitzmarem byly lesy. Provoz na silnicích nebral konce, džípy a americké studebakery s rudými hvězdami, motocykly, další a další obrněné vozy; po cestách chodily pěti– či šestičlenné hlídky a museli jsme si dávat bedlivý pozor, abychom se jim vyhnuli. Deset kilometrů od pobřeží už na polích a v lese opět ležel sníh. Zamířili jsme na Gülzow západně od Greifenbergu; dál, jak vysvětlil Thomas, budeme pokračovat a pokusíme se přejít Odru u Gollnowa. Před rozbřeskem jsme v lese našli srub, ale kolem byly lidské stopy, a tak jsme sešli z cesty a šli se vyspat o kus dál, zachumlali jsme se do kabátů na mýtině mezi borovicemi.

Když jsem se probudil, byly kolem děti. Stály okolo nás ve velkém kruhu, byly jich desítky a mlčky nás sledovaly. Byly otrhané, špinavé a rozcuchané; hodně z nich mělo na sobě kusy německých uniforem, tu blůzu, tu helmu, tu nahrubo ustřižený kabát; některé v rukou svíraly zemědělské náčiní, motyky, hrábě a lopaty; jiné měly pušky a samopaly vyrobené z plechu, ze dřeva nebo z lepenky. Neústupně a hrozivě nás pozorovaly. Většině z nich mohlo být mezi deseti a třinácti lety, některé ale vypadaly ani ne na šest; vzadu se držela děvčata. Vstali jsme a Thomas je zdvořile pozdravil. Ten největší z nich, světlovlasý hubený kluk, kterým měl na sobě černou tankistickou blůzu a přes ni kabát po štábním důstojníkovi, oblečený naruby, červenou sametovou podšívkou navrch, udělal krok vpřed a obořil se na nás: „Kdo jste?“ Mluvil německy se silným přízvukem východohaličských či dokonce banátských Volksdeutscher. „Jsme němečtí důstojníci,“ odpověděl klidně Thomas. „A vy?“ – „Kampfgruppe Adam. Adam jsem já, jsem Generalmajor Adam, velitel.“ Piontek vyprskl smíchy. „My jsme z SS,“ pokračoval Thomas. – „Kde máte odznaky?“ utrousil chlapec. „Jste dezertéři!“ Piontek už se nesmál. Thomas se nenechal vyvést z míry, založil ruce za zády a řekl: „Nejsme dezertéři. Insignie jsme si museli strhat, protože jsme se obávali bolševiků.“ – „Proč se s těmi smrady bavíte, Herr Standartenführer?“ vykřikl Piontek. „Vždyť jim haraší! Zasloužili by nařezat.“ – „Uklidni se, Pionteku,“ řekl Thomas. Já nic neříkal, pod upřenými, šílenými pohledy těch dětí se ve mně vzmáhal děs. „Já jim dám,“ křikl Piontek a sáhl si za záda pro samopal. Chlapec v důstojnickém kabátě mávl rukou a na jeho pokyn se na Pionteka sesypalo půl tuctu dětí, začali ho bít svým náčiním a strhli ho na zem. Jeden z chlapců se rozpřáhl motykou a zasáhl ho do tváře, až se mu rozletěly zuby a jedno oko se vymrštilo z důlku. Piontek ještě pořád křičel; pak mu klacek rozrazil čelo a Piontek zmlkl. Děti ho bily dál, dokud mu z hlavy nezbyla jen krvavá kaše smíchaná se sněhem. Zkameněl jsem nezvladatelnou hrůzou. Thomas se také ani nepohnul. Když děti nechaly mrtvolu být, ten největší ještě jednou vykřikl: „Jste dezertéři a zrádci a my vás pověsíme!“ – „Nejsme dezertéři,“ opáčil chladně Thomas. „Führer nás pověřil zvláštním posláním za ruskými liniemi a vy jste nám právě zabili šoféra.“ – „Kde máte doklady, abyste to mohli dokázat?“ nedal se odbýt chlapec. – „Zničili jsme je. Kdyby nás Rusové zajali a přišli na to, kdo jsme, mučili by nás a přiměli by nás mluvit.“ – „Dokažte mi to!“ – „Doveďte nás k německým liniím a uvidíte.“ – „Máme na práci jiné věci než dělat doprovod dezertérům,“ zasyčel chlapec. „Zavolám svým nadřízeným.“ – „Jak chcete,“ odpověděl klidným hlasem Thomas. Skupinkou se protlačil malý, asi osmiletý chlapeček s krabicí na rameni. Byla to dřevěná bedýnka od munice s ruskými nápisy; ze dna trčelo pár šroubů a byla na něm přibitá barevná papírová kolečka. Po straně z bedýnky na drátě visela plechovka a provázky k ní byla přivázaná dlouhá kovová tyčka; chlapeček měl na krku opravdová radistická sluchátka. Nasadil si je, položil si bedýnku na kolena, zakroutil papírovými kolečky a šrouby, přiložil si plechovku k uchu a ohlásil: „Kampfgruppe Adam volá hlavní stan! Kampfgruppe Adam volá hlavní stan! Odpovězte!“ Několikrát to zopakoval a pak si stáhl jedno ze sluchátek, která mu byla velká. „Mám je na lince, Herr Generalmajor,“ řekl vysokému blonďáčkovi. „Co jim mám říct?“ Světlovlasý chlapec se otočil k Thomasovi: „Vaše jméno a hodnost!“ – „SS-Standartenführer Hauser, Sicherheitspolizei.“ Chlapec se otočil ke klučinovi u vysílačky: „Zeptej se jich, jestli mohou potvrdit zvláštní pověření Standartenführera Hausera ze Sipo.“ Klučina zopakoval otázku do plechovky a čekal. Pak prohlásil: „Nic o tom nevědí, Herr Generalmajor.“ – „To mě nepřekvapuje,“ prohlásil Thomas se svým hypnotickým klidem. „Jsme zodpovědní přímo Führerovi. Dovolte mi zavolat Berlín a on vám to osobně potvrdí.“ – „Osobně?“ zeptal se chlapec-velitel a oči se mu podivně zaleskly. Stál jsem jako ochromený: Thomasova odvaha mě přimrazila k zemi. Na pokyn světlovlasého chlapce si klučina sejmul sluchátka a podal je Thomasovi i s bedýnkou. „Mluvte. Vždycky, když skončíte, řekněte ‚Přepínám‘.“ Thomas si přiložil sluchátka k uchu a vzal do ruky plechovku. Nato do plechovky řekl: „Berlíne, Berlíne! Hauser volá Berlín, odpovězte.“ Několikrát to zopakoval a pak řekl: „Hlásí se Standartenführer Hauser na služební cestě. Potřebuji mluvit s Führerem. Přepínám… Ano, počkám. Přepínám.“ Děti kolem nás na něm visely očima; tomu, který si říkal Adam, se chvěla brada. Náhle Thomas vypjal prsa, sklapl podpatky a vykřikl do plechovky: „Heil Hitler! Hlášení podává Standartenführer Hauser z Geheime Staatspolizei!“ Odmlčel se a po chvilce pokračoval: „Obersturmbannführer Aue a já se vracíme z naší zvláštní mise, mein Führer! Narazili jsme na Kampfgruppe Adam a žádáme o potvrzení našeho pověření a totožnosti. Přepínám.“ Opět se odmlčel a pak řekl: „Jawohl, mein Führer. Sieg Heil!“ Podal sluchátka a plechovku chlapci v důstojnickém kabátě. „Chce s vámi mluvit, Herr Generalmajor.“ – „To je Führer?“ zeptal se chlapec hluše. – „Ano. Nebojte se. Je to dobrý člověk.“ Chlapec si od něj pomalu vzal sluchátka, nasadil si je, vymrštil paži do vzduchu a zařval do plechovky: „Heil Hitler! Generalmajor Adam, zu Befehl, mein Führer! Přepínám!“ Pak řekl: „Jawohl, mein Führer! Jawohl! Jawohhl! Sieg Heil!“ Když si sundal sluchátka a vracel je malému chlapci, oči se mu leskly. „To byl Führer,“ prohlásil slavnostně. „Potvrzuje vaši totožnost i váš úkol. To s vaším šoférem mě mrzí, ale unáhlil se a my nemohli nic tušit. Má Kampfgruppe je vám k dispozici. Co potřebujete?“ – „Musíme se v pořádku dostat k našim liniím a předat informace, které mají pro Reich zásadní význam. Můžete nám pomoci?“ Chlapec poodešel stranou s několika dalšími dětmi a chvilku se s nimi radil. Pak se vrátil: „Přišli jsme sem likvidovat soustředění bolševických jednotek. Ale můžeme vás doprovodit až k Odře. Na jihu je les, projdeme těm hovadům rovnou pod nosem. Pomůžeme vám.“

A tak jsme se s tou hordou otrhaných dětí dali na pochod a mrtvolu nebohého Pionteka jsme nechali, kde byla. Thomas si vzal jeho samopal a já se chopil pytle se zásobami. Tlupa čítala téměř sedmdesát dětí, z toho asi deset dívek. Jak jsme postupně vyrozuměli, byli to většinou osiřelí Volksdeutschen, pocházeli z oblasti Zamośći či dokonce až z Haliče a okolí Oděsy, za ruskými liniemi už se takhle potulovali celé měsíce, živili se tím, co našli, přibírali další děti a nemilosrdně vraždili Rusy i osamělé Němce, které bez výjimky považovali za dezertéry. Stejně jako my se přemisťovali v noci, ve dne se schovávali v lese a odpočívali. Postupovali jako vojenská jednotka, vpředu zvědové a za nimi zbytek tlupy, dívky uprostřed. Dvakrát jsme zažili, jak zmasakrovali skupinku spících Rusů: poprvé to bylo snadné, protože Rusové vyspávali na statku opici a děti je podřezaly nebo ubodaly ve spánku; podruhé jeden z chlapců rozbil hlídkujícímu vojákovi hlavu kamenem a ostatní se vrhli na ty, co chrápali u ohně poblíž porouchaného nákladního auta. Kupodivu jim nikdy nebrali zbraně: „Naše německé jsou lepší,“ vysvětlil nám chlapec, který jim velel a který si říkal Adam. Také jsme viděli, jak neuvěřitelně lstivě a krutě zaútočili na ruskou hlídku, kterou objevili zvědové; většina tlupy se schovala v lese, asi dvacet dětí se vyřítilo na cestu proti Rusům a křičeli: „Russkij! Davaj! Chljeb, chljeb!“ Rusové je bez obav nechali přijít blíž, někteří z nich dokonce se smíchem sahali do torby pro chléb. Jakmile je děti obklopily, zaútočily na ně svým nářadím a noži; vypukla šílená jatka, zahlédl jsem sedmiletého chlapečka, jak vlezl jednomu z vojáků na záda a zarazil mu do oka veliký hřeb. Dvěma vojákům se před smrtí povedlo vypálit dávku ze samopalu: tři děti na místě zemřely, pět bylo zraněných. Po bitvě se ti, co přežili, celí zakrvácení chopili raněných, kteří plakali a křičeli bolestí. Adam jim vzdal čest a nožem dorazil ty, kteří dostali zásah do nohou nebo do břicha; dva zbylé si vzaly na starost dívky, my s Thomasem jsme se pokusili jim jakž takž vyčistit rány a obvázat je pruhy látky z košil. K sobě navzájem se děti chovaly téměř stejně krutě jako k dospělým. Při zastávkách jsme měli dost času je pozorovat: Adam se nechal jednou ze starších dívek obsluhovat a pak si ji odtáhl do lesa; ostatní se rvali o kus chleba nebo klobásy, nejmenší museli krást jídlo z pytlů, ti větší jim rozdávali kopance nebo dokonce rány lopatou; pak dva nebo tři chlapci popadli jednu z dívenek za vlasy, strhli ji na zem, před ostatními ji znásilnili a přitom ji kousali zezadu do krku, jako když se páří kočky; jiní je sledovali a beze studu přitom onanovali; další se pustili do toho, který byl na dívce, shodili ho z ní a chtěli zaujmout jeho místo, holčička se pokusila utéct, chlapci ji chytili a kopancem do břicha opět povalili, a tohle všechno provázel křik, pronikavý vřískot; mimochodem několik z těch sotva pubertálních holčiček bylo zřejmě těhotných. Tyhle scény mi drásaly nervy, náš pomatený doprovod jsem snášel velice špatně. Některé z dětí, hlavně ty větší, skoro nemluvily německy; přestože všechny přinejmenším do loňska určitě chodily do školy, vzdělání na nich krom nezvratného přesvědčení, že patří k vyšší rase, nezanechalo sebemenší stopy, žily jako primitivní kmen nebo psí smečka, při zabíjení či shánění potravy obratně spolupracovaly a pak se porvaly o kořist. Adam, který byl ze všech největší, se zřejmě těšil neotřesitelné autoritě; viděl jsem, jak rozbil o strom hlavu chlapci, který hned neposlechl jeho příkaz. Možná nechává vraždit všechny dospělé, které potkají, právě proto, aby zůstal nejstarší, napadlo mě.

S dětmi jsme putovali několik nocí. Chvílemi jsem se přestával ovládat a stálo mě nesmírné vnitřní úsilí, abych je nezačal mlátit. Thomas zachovával božský klid, s mapou a buzolou kontroloval, kudy jdeme, a radil se s Adamem o dalším postupu. Před Gollnowem jsme museli přejít železnici na Kammin a pak v několika skupinách i silnici. Za ní už se prostíral jen hluboký les, pustý, ale nebezpečný, protože tudy procházely hlídky, jež se naštěstí držely na cestách. Opět jsme také začali potkávat německé vojáky, kteří sami i ve skupinkách mířili k Odře. Ty osamělé Thomas Adamovi nedovolil zabíjet; dva z nich – včetně jednoho belgického SS – se k nám připojili, ostatní se rozhodli zkusit štěstí sami a pokračovali dál na vlastní pěst. Za další silnicí začal být les mokrý a bažinatý, k Odře to už nebylo daleko; na jihu měly podle mapy tyto mokřady vést k jejímu přítoku, řece Ihna. Šlo se čím dál tím hůř, bořili jsme se až po kolena, děti se v bahně téměř topily. Teď už bylo teplo, dokonce ani v lese nebylo po sněhu stopy, a tak jsem konečně zahodil svůj věčně mokrý a těžký kabát. Adam rozhodl, že nás s částí skupiny doprovodí až k Odře, a zbytek tlupy, dívky a menší děti, nechal pod dozorem dvou raněných na výběžku suché země. Pustým močálem jsme se brodili skoro celou noc; občas jsme si hodně zacházeli, ale směr jsme díky Thomasově buzole neztratili. Konečně se před námi v měsíčním světle zaleskla černá Odra. Vypadalo to, že mezi námi a německým břehem se táhne řada dlouhých ostrůvků. Loďku jsme nenašli. „Co se dá dělat,“ prohlásil Thomas, „přeplaveme.“ – „Já plavat neumím,“ ohradil se Belgičan. Byl to Valon, na Kavkaze se znal s Lippertem a vyprávěl mi o jeho smrti v Novo-Budě. „Pomůžu ti,“ nabídl jsem se. Thomas se obrátil k Adamovi: „Nechcete s námi? Nechcete se vrátit do Německa?“ – „Ne,“ řekl chlapec. „My tu máme své vlastní poslání.“ Zuli jsme se, uvázali si boty k opaskům a já si nacpal brigadýrku za blůzu; Thomas a německý voják, který se jmenoval Fritz, si nechali samopaly pro případ, že by ostrov nebyl opuštěný. V těchto místech musela mít řeka na šířku dobrých tři sta metrů, jarní tání jí ještě přidalo a proud byl silný; plaval jsem naznak a držel Belgičana pod bradou, což mě zpomalovalo, proud mě rychle unášel a málem jsem ostrov minul; jakmile jsem se dostal do míst, kde jsem stačil, vojáka jsem pustil a táhl ho za límec, dokud se nedokázal postavit a jít sám. Na břehu mě zmohla únava a musel jsem se na chvilku posadit. V bažinách bylo téměř ticho, děti už zmizely; ostrůvek, na kterém jsme se ocitli, byl zarostlý, a ani tady jsem kromě šumění vody nic neslyšel. Belgičan šel najít Thomase a německého vojáka, kteří na břeh vylezli o něco výš, a když se vrátil, oznámil mi, že ostrov je prý liduprázdný. Jakmile jsem byl s to se zvednout, prošel jsem lesem za ním. Na druhé straně nás čekal stejně tichý a temný břeh. Na pláži ale červenobílý kůl označoval polní telefon chráněný plachtou, jehož šňůra mizela ve vodě. Thomas zvedl sluchátko a zazvonil. „Dobrý večer,“ řekl. „Ano, jsme němečtí vojáci.“ Nahlásil naše jména a hodnosti. „Výborně,“ řekl pak. Zavěsil, napřímil se a usmál se na mě. „Máme se postavit do řady a rozpažit.“ Sotva jsme se stačili rozestavit, na německém břehu se rozsvítil silný reflektor a namířil na nás. Zůstali jsme tak několik minut. „Mají to dobře vymyšlené,“ mínil Thomas. Ze tmy se ozvalo vrčení motoru. Poblíž nás přistál gumový člun; tři vojáci s namířenými zbraněmi si nás tiše prohlíželi, dokud se neujistili, že jsme doopravdy Němci; stále beze slova nás naložili do člunu a ten houpavě vyrazil přes černou vodu.

V temnotě na břehu čekali Feldgendarmen. Jejich velké plechové štítky pableskovaly v měsíčním světle. Odvedli nás do bunkru, kde po nás policejní Hauptmann chtěl doklady; nikdo z nás je neměl. „V tom případě vás musím s eskortou poslat do Stettinu. Je mi líto, ale snaží se nám sem vetřít kdekdo.“ Zatímco jsme čekali, nabídl nám cigarety a Thomas se s ním začal nenuceně bavit: „Máte tu velký provoz?“ – „Deset, patnáct lidí za noc. V celém našem sektoru to jsou desítky. Onehdá přišlo najednou přes dvě stě mužů, ještě ozbrojených. Většinou se sem dostanou přes bažiny, protože tam, jak jste se ostatně mohli přesvědčit, Rusové příliš nehlídkují.“ – „Ten nápad s telefonem je chytrý.“ – „Díky. Voda stoupla a pár lidí se nám tu utopilo, když se snažili přeplavat. Telefon nás ušetří nemilých překvapení… aspoň doufáme,“ dodal s úsměvem. „U Rusů prý operují zrádci.“ K ránu nás se třemi dalšími Rückkämpfer a ozbrojenou eskortou Feldgendarmen naložili do nákladního auta. Řeku jsme přejeli těsně nad Pölitz; město ale bylo pod palbou ruského dělostřelectva a my jsme museli do Stettina dlouhou zajížďkou. I sem dopadaly granáty a z domů šlehaly plameny; z auta jsem přes bočnici korby viděl téměř jen samé vojáky. Zavedli nás do štábu Wehrmacht, kde nás a vojáky vzápětí odděleně vyslechl jakýsi přísný major, k němuž se záhy přidal zástupce Gestapo v civilu. Nechal jsem mluvit Thomase, který podrobně odvyprávěl celý náš příběh; mluvil jsem, jen když mě přímo oslovili. Na Thomasův návrh se onen člověk od Gestapo nakonec uvolil zatelefonovat do Berlína. Thomasova šéfa Huppenkothena sice nezastihl, ale dovolal se jednomu z jeho zástupců, který okamžitě potvrdil naši totožnost. Major i muž od Gestapo okamžitě změnili přístup, začali nás oslovovat našimi hodnostmi a nabízeli nám šnaps. Policista nám odešel zajistit odvoz do Berlína; zatímco jsme na něj čekali, major nás usadil na lavičku na chodbě a počastoval nás cigaretami. Mlčky jsme kouřili; od začátku naší cesty to bylo skoro poprvé a z kouře se nám motala hlava. V kalendáři na stěně kanceláře bylo datum 21. března, naše výprava trvala sedmnáct dní a bylo to na nás vidět: páchli jsme, byli jsme zarostlí, rozedrané uniformy byly celé od bláta. Nebyli jsme ale první, kdo sem dorazil v takovém stavu, a tak jsme nikoho nevyváděli z míry. Thomas seděl zpříma s nohou přes nohu a zdálo se, že se naším dobrodružstvím baví; já se spíš hrbil a nohy jsem měl natažené přímo před sebe, což příliš vojensky nepůsobilo; jakýsi zaneprázdněný Oberst, který kolem nás pospíchal s aktovkou pod paží, po mně šlehnul pohrdavým pohledem. Hned jsem ho poznal, vyskočil jsem a srdečně ho pozdravil: byl to ničitel mostů Osnabrugge. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, kdo jsem, a pak vytřeštil oči: „Obersturmbannführere! Vy tedy vypadáte.“ Krátce jsem mu vylíčil naše trampoty. „A co vy? Vyhazujete teď do vzduchu německé mosty?“ Protáhl obličej: „Bohužel ano. Před dvěma dny, po evakuaci Altdammu a Finkenwalde, jsem nechal zdemolovat ten stettinský. Strašná záležitost, most byl plný oběšenců, uprchlíků, co je pochytala Feldgendarmerie. Hned na začátku mostu zůstali tři uvízlí i po výbuchu, byli celí zelení. Ale nezničili jsme všechno,“ pokračoval veseleji. „Odra má před městem pět ramen a my se rozhodli, že zdemolujeme jen ten poslední most. Což znamená, že je tu veliká šance na rekonstrukci.“ – „To je dobře, že myslíte na budoucnost,“ poznamenal jsem. „Vidím, že si udržujete morálku.“ S tím jsme se rozloučili: několik předmostí jižně odsud ještě nebylo vyklizených a Osnabrugge musel jít dohlédnout na přípravy demolic. Krátce nato se vrátil onen člověk z Gestapo a posadil nás do auta k jednomu důstojníkovi SS, který se také potřeboval vrátit do Berlína a zřejmě mu ani trochu nevadilo, že tolik páchneme. Na dálnici se nám naskytl ještě děsivější pohled než v únoru: jednolitý proud otrhaných uprchlíků, vysílení a pošramocení vojáci, nákladní auta plná raněných, trosky značící porážku. Téměř okamžitě jsem usnul; při útoku šturmoviku mě museli probudit, a jakmile jsem se směl vrátit do auta, opět mě přemohl spánek.

V Berlíně nás sice čekaly lehké potíže s vysvětlováním, ale ne takové, jaké jsem čekal: prosté vojáky totiž při sebemenším podezření bez cavyků stříleli nebo věšeli. Ještě předtím, než se Thomas vůbec oholil či umyl, běžel se přihlásit Kaltenbrunnerovi, který nyní sídlil na Kurfürstenstrasse v bývalém Eichmannově úřadě, jedné z posledních jakž takž použitelných budov RSHA. Nevěděl jsem, kde se mám hlásit já – dokonce už i Grothmann z Berlína odjel –, a tak jsem šel s ním. Domluvili jsme se na poměrně věrohodném vysvětlení: využil jsem své dovolené k tomu, abych odvezl sestru a švagra do bezpečí, Thomas mi přijel pomoci a oba nás zaskočila ruská ofenzíva; Thomas si ostatně před odjezdem prozíravě od Huppenkothena opatřil cestovní rozkaz. Kaltenbrunner nás mlčky vyslechl a pak nás bez námitek propustil; mně sdělil, že Reichsführer, který se včera vzdal velení skupiny armád Visla, je v Hohenlychenu. S nahlášením Piontekovy smrti jsem byl rychle hotov, zato jsem musel vyplňovat spoustu papírů, abych ospravedlnil, že jsme přišli o auto. Večer jsme se vydali k Thomasovi do Wannsee: dům byl v pořádku, ale nešel proud a netekla voda, takže jsme se mohli jen jakž takž opláchnout studenou vodou, pracně jsme se oholili a šli si lehnout. Nazítří ráno jsem si oblékl čistou uniformu, zamířil do Hohenlychenu a přihlásil se u Brandta; jakmile mě uviděl, přikázal mi, abych se osprchoval, nechal se ostříhat a vrátil se, až budu vypadat jako člověk. V nemocničních sprchách tekla teplá voda, strávil jsem v nich s rozkoší celou hodinu; poté jsem si zašel k holiči, nechal se oholit teplou vodou a navonět kolínskou. Téměř svěží jsem se vrátil za Brandtem. Přísně mě vyslechl, suše mi vyčinil, že jsem vlastní neopatrností připravil Reich o několik týdnů své práce, a pak mi sdělil, že jsem byl během své nepřítomnosti prohlášen za nezvěstného; můj úřad byl rozpuštěn, mí kolegové přiděleni na jiné úkoly a spisy zařazeny do archivu. Momentálně Reichsführer mé služby nepotřebuje; Brandt mi dal rozkaz vrátit se do Berlína a být k dispozici Kaltenbrunnerovi. Po schůzce si mě pozval do kanceláře jeho tajemník a dal mi mou osobní poštu, kterou mu po uzavření oranienburského úřadu předal Asbach: byly to hlavně účty, dále Ohlendorfův vzkaz týkající se mého únorového úrazu a dopis od Heleny, který jsem zalepený strčil do kapsy. Nato jsem se vrátil do Berlína. Na Kurfürstenstrasse panoval chaos: v budově měl momentálně přístřeší hlavní štáb RSHA a Staatspolizei, a také mnoho představitelů SD; nikdo neměl dost místa, jen málokdo věděl, co má dělat, lidé bezcílně bloumali po chodbách a snažili se nepanikařit. Kaltenbrunner na mě měl čas až večer, a tak jsem si sedl do kouta na židli a opět se začetl do Citové výchovy, která při cestě přes Odru utrpěla ještě víc, ale já byl pevně rozhodnutý ji dočíst. Kaltenbrunner si mě nechal zavolat těsně předtím, než se Fréderic s paní Arnouxovou sešel naposledy; bylo to k vzteku. Chvilku počkat mohl, tím spíš, že vůbec netušil, co se mnou. Nakonec mě téměř nazdařbůh jmenoval styčným důstojníkem pro OKW. Má práce spočívala v tom, že jsem se měl třikrát denně dostavit na Bendlerstrasse a přinést odtud zprávy o situaci na frontě; zbytek času jsem mohl v klidu chytat lelky. Flauberta jsem brzy dočetl, našel jsem si ale jiné knížky. Mohl jsem i chodit na procházky, ale nedoporučovalo se to. Město na tom nebylo dobře. Všechna okna byla vytlučená; pravidelně jsme slýchali, jak se někde s ohlušujícím rachotem řítí zeď. Na ulicích pracovní jednotky nepřetržitě odklízely trosky a vršily je na ohromné haldy, aby tudy mohla prokličkovat nepříliš početná auta, ale i tyto haldy se často sesuly a začínalo se znovu. Jarní vzduch byl štiplavý, plný černého kouře a cihlového prachu, který skřípal mezi zuby. K poslednímu velkému náletu došlo tři dny před naším návratem; při té příležitosti využila Luftwaffe novou zbraň, neuvěřitelně rychlé proudové stroje, které nepříteli způsobily citelné ztráty; od té doby následovaly jen otravné nálety mosquit. V sobotu po našem návratu konečně přišel první pěkný jarní den roku 1945: v Tiergarten pučely stromy, zahrady se začínaly zelenat travou, která vyrážela na hromadách suti. Neměli jsme ale moc příležitostí těšit se z krásného počasí. Od chvíle, co jsme přišli o východní teritoria, potravinové příděly klesly na naprosté minimum; ani v dobrých restauracích už nebylo skoro nic k dostání. Úředníci z ministerstev se propouštěli, aby posílili stavy Wehrmacht, ale většina kartoték byla zničena a na poštách vládl chaos, takže takto uvolnění muži často čekali na povolávací rozkaz celé týdny. Na Kurfürstenstrasse existovala kancelář, kde se činitelům RSHA, považovaným za zkompromitované, vydávaly falešné doklady Wehrmacht a dalších složek a organizací. Thomas si nechal vyrobit hned několik sad a pobaveně mi je předvedl: inženýr od Kruppa, Hauptmann z Wehrmacht, úředník ministerstva zemědělství. Chtěl, abych udělal totéž, ale já tohle rozhodnutí neustále odkládal; místo toho jsem si nechal vyrobit duplikát vojenské knížky a průkazu SD, které jsme zničil v Pomořanech. Občas jsem potkal Eichmanna, který se tu neustále potloukal a působil velice sklesle. Byl značně nervózní, věděl, že pokud se dostane do rukou nepřátelům, je vyřízený, a vrtalo mu hlavou, co s ním bude. Svou rodinu poslal do bezpečí a chtěl za nimi; jednou jsem ho zahlédl, jak se na chodbě – nepochybně na toto téma – ostře hádá s Blobelem, který tu také bloudil, neměl do čeho píchnout a byl v jednom kuse opilý, popudlivý a vzteklý. Několik dní předtím se Eichmann v Hohenlychenu setkal s Reichsführerem a vrátil se z téhle schůzky velice zdrcený; pozval mě do své kanceláře na skleničku a také proto, aby se mi mohl svěřit, zdálo se, že si mě pořád ještě docela považuje, jednal se mnou téměř důvěrně a já netušil, kde se to v něm bere. Mlčky jsem popíjel a nechal ho, ať se vypovídá. „Já tomu nerozumím,“ prohlásil plačtivě a posunul si brýle po nose. „Reichsführer mi řekl: ‚Eichmanne, kdybych do toho měl jít znovu, budu koncentrační tábory organizovat tak, jak to dělají Britové.‘ To mi řekl. Co tím myslel? A ještě dodal: ‚V tom jsem udělal chybu.‘ Co to může znamenat? Já tomu nerozumím. Vy ano? Možná tím myslel, že tábory měly být, já nevím, úpravnější, estetičtější, čistší.“ Ani já jsem netušil, co tím chtěl Reichsführer říci, ale bylo mi to vlastně jedno. Od Thomase, který okamžitě opět zaplul do své sítě intrik, jsem se dozvěděl, že Himmler na popud Schellenberga a jeho finského maséra Kerstena činí – po pravdě řečeno dost zmatené – vstřícné kroky směrem k angloamerické straně: „Schellenberg z něho vytáhl tohle prohlášení: ‚Hájím trůn. To nutně neznamená, že hájím toho, kdo na něm sedí.‘ Což je obrovský pokrok,“ vysvětlil mi Thomas. – „To jistě. Proč vlastně zůstáváš v Berlíně, Thomasi?“ Rusové se zastavili na Odře, ale všichni věděli, že je to jen otázka času. Thomas se usmál: „Schellenberg mě o to požádal. Abych dohlédl na Kaltenbrunnera a hlavně na Müllera. Chovají se dost nepředvídatelně.“ Nepředvídatelně se však vlastně chovali všichni, v první řadě Himmler, ale i Schellenberg, Kammler, který měl nyní přímý přístup k Führerovi a Reichsführera už neposlouchal; o Speerovi se říkalo, že je v Porúří a snaží se tváří v tvář postupujícím Američanům zabránit Führerovým rozkazům k demolicím. Co se obyvatelstva týče, to ztrácelo poslední zbytky naděje a Goebbelsova propaganda mu nepřidala: místo útěchy slibovala, že Führer ve své nezměrné moudrosti připravil německému lidu pro případ porážky snadnou smrt v plynu. To bylo skutečně povzbudivé a posměváčci říkali: „Kdo je to zbabělec? Člověk, který zůstal v Berlíně a jde dobrovolně na frontu.“ Druhý týden v dubnu se konal poslední koncert berlínské filharmonie. Strašlivý program byl sestavený zcela v souladu s duchem doby – závěrečná Brunhildina árie, samozřejmě Götterdämmerung a nakonec Brucknerova Romantická symfonie –, ale stejně jsem šel. Vymrzlý sál byl nepoškozený, lustry svítily naplno, zdálky jsem zahlédl, že v čestné lóži sedí Speer s admirálem Dönitzem; u vchodu stáli Hitlerjugend v uniformách a z košíčků nabízeli divákům kyanidové kapsle: tolik mě to rozhořčilo, že jsem málem jednu na místě spolkl. Byl jsem si jistý, že Flaubert by se na takové přehlídce hlouposti zalkl. Okázalé projevy pesimismu se střídaly s extatickými výbuchy radostného optimismu: v týž den, kdy se konal onen slavný koncert, zemřel Roosevelt, a Goebbels, kterému se Truman pomíchal s Petrem III., nazítří vyhlásil heslo: Carevna je mrtvá. Vojáci tvrdili, že v oblacích zahlédli tvář „starého Fritze“, mluvilo se o rozhodující protiofenzívě a o tom, že na Führerovy narozeniny, 20. dubna, zvítězíme. Thomas sice se svým intrikařením nepřestal, ale aspoň to vypadalo, že má pořád všech pět pohromadě; své rodiče nechal úspěšně dopravit do Tyrol, k Innsbrucku, do zóny, kterou měli rozhodně okupovat Američané. „Ujal se toho Kaltenbrunner. Přes vídeňskou Gestapo.“ A když jsem se zatvářil mírně překvapeně, dodal: „Kaltenbrunner má pochopení. Také má rodinu a ví, jaké to je.“ Thomas se okamžitě vrhl do víru společenského života, vláčel mě z večírku na večírek, kde jsem se zpíjel do němoty a on zatím se spoustou přehánění líčil naše pomořanské dobrodružství rozjařeným slečinkám. Večírky se konaly každý den a skoro všude, nikdo už nedbal ani na nálety mosquit, ani na to, že se doporučuje nevycházet. Bunkr pod Wilhelmplatz se změnil ve velice bujarý noční klub, kde nabízeli víno, tvrdý alkohol, značkové cigarety a luxusní občerstvení; chodily sem šarže z OKW, SS a RSHA, zazobaní civilisté, šlechtici a také krásně oblečené herečky a koketní dívenky. Téměř každý večer jsme trávili v Adlonu; tady nás obřadně vítal ledově klidný vrchní ve fraku a uváděl nás do jasně osvětlené restaurace, kde nám číšníci na stříbrných talířích servírovali fialové plátky kedluben. Ve sklepním baru bylo vždycky plno, scházeli se tu poslední zbylí diplomaté, Italové, Japonci, Maďaři či Francouzi. Jednou večer jsem tu natrefil na Mihaie v bílém a v košili z kanárkově žlutého hedvábí. „Ty jsi ještě v Berlíně?“ usmál se na mě. „Už jsem tě dlouho neviděl.“ Začal mě před lidmi usilovně svádět. Vzal jsem ho za paži, pevně stiskl a odtáhl si ho stranou. „Nech toho,“ procedil jsem mezi zuby. – „Čeho mám nechat?“ zeptal se. Z toho jeho namyšleného, vypočítavého úsměvu se ve mně zpěnila krev. „Pojď,“ řekl jsem a nenápadně jsem ho odstrkal na WC. Byla to velká, bíle vykachlíčkovaná a jasně osvětlená místnost s masivními umyvadly a pisoáry. Zkontroloval jsem kabinky: byly prázdné. Zavřel jsem západku na dveřích. Mihai stál u umyvadel s velikými mosaznými kohoutky, ruku měl v kapse bílého saka a s úsměvem mě pozoroval. Pak ke mně stále s týmž požitkářským úsměvem přistoupil; když zvedl hlavu k polibku, sundal jsem si brigadýrku a prudce mu čelem vrazil do obličeje. Ta rána mu zlomila nos, vytryskla mu krev, zaúpěl a skácel se na zem. S čapkou stále v ruce jsem ho překročil a šel jsem se podívat do zrcadla: čelo jsem měl od krve, ale límec a uniforma zůstaly bez poskvrnky. Pečlivě jsem si opláchl obličej a opět si nasadil čepici. Mihai se na podlaze svíjel bolestí, držel se za nos a plačtivě sténal: „Proč jsi to udělal?“ Popadl mě za nohavici; uhnul jsem nohou a rozhlédl se. V koutě stál plechový kbelík a v něm smeták. Vytáhl jsem smeták, položil tyč Mihaiovi přes krk a stoupl si na ni; každou nohou jsem stál z jedné strany krku a mírně jsem se pohupoval. Mihaiova tvář pode mnou zrůžověla, zrudla, nakonec zfialověla; brada se mu křečovitě chvěla, vypoulené oči mě s úděsem sledovaly, nehty se mi zarývaly do holínek; za mými zády tloukl nohama do země. Chtěl něco říci, ale z úst mu nevyšel ani hlásek, zato z nich lezl oplzle nateklý jazyk. S vlhkým pšouknutím se podělal, místnost naplnil pach stolice; nohy mu naposledy udeřily do země a ochably. Sestoupil jsem ze smetáku, odložil ho a špičkou boty Mihaiovi poklepal na tvář. Hlava se mu bezvládně přetočila na stranu a zase zpátky. Popadl jsem ho pod rukama, odtáhl do kabinky, posadil ho na mísu a srovnal mu nohy. Kabinky měly petlice, které se otáčely na šroubu; přidržel jsem západku špičkou nože, dveře přitáhl a západku spustil, jako by byla zavřená zevnitř. Na dlaždice ukáplo trochu krve; setřel jsem ji smetákem, pak jsem ho opláchl, násadu očistil kapesníkem a uklidil ho zpátky do kbelíku. Odešel jsem a na baru si objednal skleničku; lidé chodili na záchod a vycházeli ven, nikdo si zřejmě ničeho nevšiml. Jeden známý se mě přišel zeptat: „Neviděl jsi Mihaie?“ Rozhlédl jsem se: „Ne, asi bude někde tamhle.“ Dopil jsem a šel si povídat s Thomasem. Kolem jedné ráno vypukl rozruch. Diplomaté vyděšeně křičeli, přijela policie, vyslýchali nás, a já stejně jako všichni ostatní řekl, že jsem si ničeho nevšiml. Už jsem o téhle příhodě nikdy neslyšel. Ruská ofenzíva konečně pokročila: 16. dubna v noci zaútočili na Seelowské výšiny, bránu Berlína. Bylo zataženo a poprchávalo; celý den a část noci jsem vozil depeše z Bendlerstrasse na Kurfürstenstrasse, což byla sice krátká cesta, ale komplikovaly ji nálety šturmoviků. Kolem půlnoci jsem na Bendlerstrasse opět potkal Osnabruggeho; vypadal vykolejeně a vyčerpaně. „Chtějí nechat vyhodit do vzduchu všechny mosty ve městě.“ Skoro plakal. „Ale když se blíží nepřítel, je to přece normální, ne?“ řekl jsem. – „Vy si neuvědomujete, co to znamená! V Berlíně je devět set padesát mostů. Jestli je zboříme, město navždy zahyne! Konec zásobování, konec průmyslu. A co hůř – těmi mosty vede veškeré elektrické vedení a vodovody. Umíte si to představit? Umíte si představit, jak při epidemii lidé v troskách umírají hlady?“ Pokrčil jsem rameny: „Nemůžeme město Rusům jen tak vydat.“ – „Ale to přece neznamená, že musíme zničit všechno! Můžeme si vybrat, zdemolovat jen mosty na hlavních tazích.“ Otřel si čelo. „Já vám každopádně něco řeknu, a klidně mě za to nechte zastřelit: tohle je naposledy. Až všechno tohle šílenství skončí, je mi jedno, pro koho budu pracovat, ale chci stavět. Budou přece muset rekonstruovat, ne?“ – „Určitě budou. Uměl byste ještě postavit most?“ – „Jistě, jistě,“ pokyvoval hlavou a odcházel. Téže noci jsem se v domě ve Wannsee sešel s Thomasem. Nespal, seděl sám v saloně jen tak v košili a pil. „Tak co?“ zeptal se. – „Seelowské výšiny pořád ještě držíme. Ale na jihu jejich tanky překračují Neisse.“ Ušklíbl se. „Aha. V každém případě jsme kaputt.“ Odložil jsem promočenou brigadýrku a kabát a nalil si také. „Takže je doopravdy konec?“ – „Je konec,“ přisvědčil Thomas. – „Zase poraženi?“ – „Ano, zase poraženi.“ – „A co bude dál?“ – „Dál? Uvidíme. Herr Morgenthau snad odpustí, ale Německo z mapy vymazáno nebude. Našim nepřátelům to jejich nepřirozené spojenectví vydrží do vítězství, ale o moc déle ne. Západní mocnosti budou potřebovat baštu proti bolševismu. Dávám jim maximálně tři roky.“ Pil jsem a poslouchal. „O tom jsem nemluvil,“ řekl jsem nakonec. – „Aha. Ty myslíš nás?“ – „Ano, nás. Budeme muset skládat účty.“ – „Proč sis nenechal udělat papíry?“ – „Nevím. Moc tomu nevěřím. Co s nimi? Dřív nebo později nás najdou. A pak nás čeká buď provaz, nebo Sibiř.“ Thomas vířil tekutinou ve sklence: „Samozřejmě bude potřeba na nějakou dobu zmizet. Uklidit se, než vášně vychladnou. A pak se budeme moci vrátit. Ať bude nové Německo jakékoliv, talentovaní lidé se budou hodit.“ – „Zmizet? Kam? A jak?“ S úsměvem mě pozoroval: „Ty myslíš, že se na to nepamatovalo? V Holandsku a ve Švýcarsku jsou na to tajné sítě, lidé připravení nám pomoci, ať už z přesvědčení, nebo kvůli prospěchu. Ty nejlepší jsou v Itálii. V Římě. Církev své ovečky v nouzi neopustí.“ Zvedl skleničku jako k přípitku a napil se. „Schellenberg i Wolfie dostali dobré záruky. Samozřejmě to nebude jednoduché. Koncovka partie je vždycky ošemetná.“ – „A pak?“ – „To se uvidí. Jižní Amerika, slunce, pampa, to by se ti nelíbilo? Nebo třeba pyramidy, kdyby ti to vyhovovalo víc. Angličané odejdou a bude tam potřeba odborníků.“ Znovu jsem si nalil a napil jsem se: „A co jestli je Berlín obklíčený? Jak se odsud chceš dostat? Nebo tu zůstaneš?“ – „Ano, zůstanu. Kaltenbrunner a Müller nám sice přidělávají starosti, opravdu se nechovají rozumně. Ale už to mám vymyšlené. Pojď se podívat.“ Zavedl mě do své ložnice, otevřel skříň a na postel rozložil pár kusů oblečení: „Podívej.“ Byly to modré plátěné montérky špinavé od oleje a mastnoty. „Podívej na ty nášivky.“ Podíval jsem se: ten úbor byl francouzský. „Mám i boty, baret, pásku, prostě všechno. A doklady. Koukej.“ Ukázal mi je: byly to papíry pracovně nasazeného francouzského dělníka. „Ve Francii by mi to samozřejmě asi neprošlo, ale pro Rusy to stačit bude. I kdybych narazil na důstojníka, co umí francouzsky, je dost nepravděpodobné, že by ho můj přízvuk zarazil. Vždycky můžu říct, že jsem Alsasan.“ – „To není hloupý nápad,“ uznal jsem. „A kdes to všechno vzal?“ Zaklepal prstem na kraj sklenice a usmál se: „Ty si myslíš, že dneska v Berlíně cizí dělníky někdo počítá? O jednoho víc nebo míň…“ Napil se. „Přemýšlej o tom. S tvojí francouzštinou se můžeš dostat až do Paříže.“ Sešli jsme zpátky do salonu. Ještě jednou mi nalil a připil si se mnou. „Risk to bude,“ zasmál se. „Ale co není? Ze Stalingradu jsme taky vyvázli se zdravou kůží. Člověk musí mít za ušima, to je všechno. Víš, že na Gestapo jsou tací, co si shánějí žluté hvězdy a židovské papíry?“ Opět se rozesmál. „A mají s tím spoustu práce. K mání už jich moc není.“

Spal jsem málo a na Bendlerstrasse jsem se vrátil brzy ráno. Vyjasnilo se a nebe bylo plné šturmoviků. Následujícího dne bylo počasí ještě krásnější, mezi rozvalinami kvetly zahrady. S Thomasem jsem se neviděl, zapletl se totiž do nějakých tahanic mezi Wolffem a Kaltenbrunnerem, moc o tom nevím, Wolff přijel z Itálie, aby prohovořil možnosti kapitulace, Kaltenbrunnera to rozlítilo a chtěl ho nechat zavřít nebo pověsit, jako obvykle to skončilo u Führera a ten nechal Wolffa zase odjet. Když jsem Thomase v den, kdy padly Seelowské výšiny, zase potkal, byl vzteky bez sebe, nadával na Kaltenbrunnerovu hloupost a omezenost. Ani já jsem nerozuměl tomu, kam Kaltenbrunner míří, k čemu mu může být, že se obrátí proti Reichsführerovi, bude kout pikle s Bormannem, že bude intrikovat, aby se stal novým Führerovým favoritem. Kaltenbrunner nebyl hloupý a lépe než kdo jiný musel vědět, že hra je u konce; jenže místo aby myslel na zadní kolečka, ztrácel čas neplodným, marným hašteřením, bylo to divadýlko, předváděl se jako „ten, kdo je schopen bojovat až do samotného konce“, a přitom všem, kdo ho znali, bylo jasné, že na ten poslední logický krok nebude nikdy mít dost odvahy. Ale Kaltenbrunner nebyl rozhodně jediný, kdo ztrácel soudnost. Po celém Berlíně se objevovaly Sperrkommandos, obranné jednotky sestávající z příslušníků SD a policie, Feldgendarmerie a stranických organizací, které velice nahodile vykonávaly spravedlnost na těch rozumnějších, těch, kdo chtěli jen a jen přežít, a někdy dokonce i na lidech, kteří s tím vším neměli nic společného a jen se ocitli ve špatnou dobu na špatném místě. Fanatici z Leibstandarte tahali raněné vojáky ze sklepů a popravovali je. Pouliční lampy, stromy, mosty, viadukty S-Bahn, zkrátka všechna místa, kam se dal pověsit člověk, byla ověšená utahanými veterány Wehrmacht, nedávno povolanými civilisty i šestnáctiletými výrostky, a ti všichni měli pod fialovou tváří na krku ceduli s jedním a týmž nápisem: JSEM TU, PROTOŽE JSEM BEZ ROZKAZU OPUSTIL SVOU POZICI. Berlíňané zaujali odevzdaný postoj: „Než se nechat oběsit, to budu radši věřit ve vítězství.“ Já sám jsem s těmi šílenci měl co dělat, protože jsem hodně chodil po městě, neustále jsem se musel legitimovat a už jsem přemýšlel o tom, že bych si vyžádal ozbrojený doprovod. Zároveň mi těch rozběsněných mužů opilých hořkostí bylo téměř líto, sžírala je bezmocná nenávist, kterou už nemohli namířit proti nepříteli, a tak ji obrátili proti vlastním lidem, byli to vzteklí vlci, kteří se požírali navzájem. Na Kurfürstenstrasse se jednou ráno nedostavil mladý Obersturmführer od Staatspolizei, Gersbach; sice už tu neměl nic na práci, ale stejně to nezůstalo bez povšimnutí; policisté ho našli doma, zpitého do němoty; Müller počkal, až vystřízliví, a pak ho nechal na dvoře budovy před nastoupenými důstojníky popravit střelou do týla. Poté jeho mrtvolu hodili na chodník a jeden nováček z SS do nešťastníkova těla téměř hystericky vyprázdnil zásobník své pistole.

Zprávy, které jsem několikrát za den přenášel, byly dobré jen zřídka. Sověti den za dnem postupovali, už měli Lichtenberg a Pankow, obsadili Weissensee. Městem proudily zástupy uprchlíků, mnohé z nich náhodně vybrali a oběsili jako dezertéry. Další oběti mělo na svědomí ruské dělostřelectvo: v den Führerových narozenin už bylo na dostřel od města. Byl krásný, teplý pátek, slunce zářilo, pusté parky dýchaly šeříkovou vůní. Občas z trosek vlály prapory s hákovým křížem, jinde visely transparenty s nápisy plnými ironie, která snad byla, jak jsem doufal, nezáměrná – například ten, který vévodil sutinám na Lützowplatz: DĚKUJEME FÜHREROVI ZA VŠECHNO. DR. GOEBBELS. Ale od srdce to rozhodně nebylo. Dopoledne podnikly angloamerické jednotky další masivní nálet, trval dvě hodiny a podílelo se na něm na tisíc letounů, následovaných mosquity; když odletěly, převzala štafetu ruská artilerie. Ohňostroj to byl skutečně krásný, ale přinejmenším na naší straně ho ocenil jen málokdo. Goebbels měl v úmyslu rozdávat na Führerovu počest mimořádné příděly potravin, ani tohle však nevyšlo: mezi civilisty, kteří stáli frontu, si dělostřelectvo vybralo mnoho obětí; nazítří to i přes silný déšť bylo ještě horší, dělostřelecký granát zasáhl frontu před obchodním domem Karstadt, Hermannplatz bylo plné krvavých mrtvol, kusů končetin, dětí, které s křikem objímaly nehybná těla matek, viděl jsem to na vlastní oči. V neděli nejdřív krásně svítilo slunce, pak přišel liják, pak nad zmáčenými sutinami a troskami opět vysvitlo slunce. Ptáci zpívali; všude kvetly tulipány a šeříky, jabloně, slivoně a třešně, v Tiergarten i rododendrony. Ani příjemná vůně květů však nepřekryla pach rozkladu a seškvařených cihel, který se vznášel v ulicích. Oblohu neustále halil těžký, stojatý kouř; ten za deště houstnul tak, až se lidé dusili. I přes palbu dělostřelectva bylo na ulicích živo; na protitankových barikádách se děti v papírových čepicích šermovaly dřevěnými meči; míjel jsem staré dámy, které tlačily kočárky plné cihel, a v Tiergarten, cestou do bunkru u zoo, zase vojáky, kteří hnali stádečko bučících krav. Večer se opět dalo do deště, a Rudí zběsilým dělostřeleckým peklem oslavili pro změnu Leninovy narozeniny.

Úřady se jeden po druhém zavíraly, zaměstnanci odcházeli. Generál Reynmann, Kommandant města, rozdal den před svým odvoláním činitelům NSDAP dva tisíce povolenek k opuštění Berlína. Ti, kteří neměli to štěstí, si svou cestu ven mohli koupit: jeden důstojník Gestapo mi na Kurfürstenstrasse vysvětlil, že kompletní sada potřebných dokladů vyjde na osmdesát tisíc říšských marek. Do 23. dubna jezdila U-Bahn, S-Bahn o dva dny déle, místní telefonní linky fungovaly do šestadvacátého (říká se, že jakýsi Rus se dovolal Goebbelsovi do kanceláře ještě ze Siemensstadtu). Kaltenbrunner odjel hned po Führerových narozeninách do Rakouska, ale Müller tu zůstal a já dělal spojku jemu. Jezdil jsem hlavně přes Tiergarten, protože ulice na jih od Bendlerstrasse, kolem Landwehrkanalu, byly neprůjezdné; na Neue Siegesallee padly opakovaným výbuchům za oběť pomníky pruských a braniborských vladařů, hlavy a končetiny Hohenzollernů se válely po dlažbě; v noci se kusy bílého mramoru leskly v měsíčním světle. Na OKW, kde se teď usídlil Kommandant města (Reynmanna vystřídal jistý Käther, za dva dny byl odvolán i on a přenechal místo Weidlingovi) mě nechávali čekat někdy i několik hodin a pak mi pokaždé poskytli zoufale neúplné informace. Abych moc nepřekážel, čekával jsem s řidičem v autě pod betonovou stříškou na dvoře a sledoval jsem, jak kolem procházejí rozčilení, vytřeštění důstojníci, vysílení vojáci, kteří se schválně loudali, aby se nemuseli hned tak vrátit do boje, po slávě bažící Hitlerjugend, kteří sem přicházeli žadonit o Panzerfäuste, a pochroumaní Volkssturm, čekající na rozkazy. Když jsem jednou večer hledal v kapsách cigaretu, narazil jsem na dopis od Heleny, který jsem si tam uložil v Hohenlychenu a pak na něj zapomněl. Roztrhl jsem obálku, zapálil si a četl. Bylo to krátké a přímé prohlášení: můj postoj nechápe, psala, a pochopit se ho nesnaží, chce jen vědět, jestli za ní přijedu; ptala se, zda se s ní hodlám oženit. Ten dopis byl tak poctivý a upřímný, až mi to vyrazilo dech; bylo ale už příliš pozdě, a tak jsem ho zmačkal a rozbitým okénkem auta hodil do kaluže.

Situace se přiostřovala. Adlon zavřel; jediná zábava, která mi zbyla, bylo popíjení kořalky na Kurfürstenstrasse nebo ve Wannsee s Thomasem, který mi pobaveně líčil poslední události. Müller momentálně hledal krtka, nepřátelského agenta, a to zřejmě z okolí některého vysokého činitele SS. Schellenberg v tom viděl spiknutí směřující k podkopání Himmlerovy pozice, a tak Thomas musel vývoj celé záležitosti sledovat. Pomalu se z toho stávala fraška: Speer, který ztratil Führerovu důvěru, se vrátil, prokličkoval mezi šturmoviky, přistál se svým rozhrkaným letadélkem na ose Východ-Západ a přišel prosit o odpuštění; Göring, který poněkud zbrkle předjal smrt svého pána a učitele, byl zbaven všech funkcí a uvězněn v Bavorsku; ti, kdo zůstávali při smyslech, tedy von Ribbentrop a armádní představitelé, buď mlčeli, nebo utíkali vstříc Američanům; nesčetní kandidáti sebevraždy hráli poslední dějství. Naši vojáci se nechávali vědomě vraždit, čtyřiadvacátého se jednomu francouzskému pluku divize „Charlemagne“ povedlo proniknout do Berlína a posílit divizi „Nordland“, správní centrum Reich už bránili téměř jen Finové, Estonci, Holanďané a malé pařížské jednotky. Jinde si zachovávali chladnou hlavu: říkalo se, že je na cestě silné vojsko, které má Berlín zachránit a vytlačit Rusy za Odru, ale mí informátoři na Bendlerstrasse se k rozmístění a postupu divizí vyjadřovali jen velice mlhavě a ohlašovaná Wenckova ofenzíva se ne a ne uskutečnit, stejně jako o několik dní dříve útok Steinerových Waffen-SS. Co se mě týče, Götterdämmerung mě příliš nelákala a nejradši bych si svou situaci v klidu promýšlel někde úplně jinde. Ne že bych se tolik bál smrti, to mi věřte, důvodů k tomu, abych zůstal naživu, jsem měl koneckonců jen pomálu, ale představa, že bych se měl nechat zabít takhle, ve vleku událostí, náhodným granátem či zbloudilou střelou, mi byla značně nepříjemná, raději bych si sedl a o všem si popřemýšlel, než se takhle nechat táhnout tím černým proudem. Na vybranou jsem ale nedostal, musel jsem být k dispozici, sbírat a předávat zbytečné zprávy, které, jak to tak vypadalo, sloužily jen k tomu, aby mě udržely v Berlíně. Naši nepřátelé všechny ty zmatky suverénně ignorovali a postupovali vpřed.

Záhy bylo třeba evakuovat i Kurfürstenstrasse. Zbylí důstojníci byli přemístěni na různá působiště; Müller se stáhl do svého krizového štábu v kryptě Dreifaltigkeitskirche na Mauerstrasse. Bendlerstrasse se nacházela v podstatě na frontové linii a spojení se velice zkomplikovalo: abych se do budovy dostal, musel jsem projet ruinami až na kraj Tiergarten a dál pokračovat pěšky přes sklepy a trosky domů, kudy mě vodily Kellerkinder, umounění sirotkové, kteří tu znali každý kout. Rachot bombardování, ten neutuchající, mnohotvárný útok na ušní bubínky, působil jako něco živého; ale ještě horší to bylo, když se v přestávkách na dlouhé chvíle rozhostilo ticho. Hořely celé čtvrti, ohromné fosforové požáry pohlcovaly vzduch a rozpoutávaly prudké bouřky, které plameny ještě přikrmovaly. Některá ohniska tu a tam uhasila krátká, silná přeháňka, ale to obvykle jen přispělo k tomu, že pach dýmu zesílil. Na ose Východ-Západ se ještě občas snažila přistávat letadla; dvanáct letounů Ju-52, přepravujících kadety SS, bylo jeden za druhým sestřeleno při sestupu. Podle informací, které mi byly ochotně poskytnuty, se Wenckova armáda kdesi na jih od Potsdamu zřejmě propadla do země. 27. dubna byla zima a po mohutném sovětském útoku na Potsdamer Platz, který odrazila Leibstandarte AH, nastal na pár hodin klid. Když jsem se vrátil do kostela na Mauerstrasse podat Müllerovi zprávu, dozvěděl jsem se, že se přesunul do jedné z budov ministerstva vnitra a že mám dorazit za ním. Našel jsem ho ve velké, téměř nezařízené síni s vlhkými skvrnami na zdech; spolu s ním tu byl i Thomas a asi třicet důstojníků SD a Staatspolizei. Müller nás nechal půl hodiny čekat, ale přišlo už jen asi pět mužů (celkem jich svolal padesát). Seřadili jsme se a v pohovu jsme vyslechli krátký projev: včera se Führer po telefonickém rozhovoru s Obergruppenführerem Kaltenbrunnerem rozhodl vyznamenat RSHA za jeho služby a nehynoucí věrnost. Oznámil, že dekoruje Německým křížem ve zlatě deset důstojníků, kteří zůstali v Berlíně a kteří se během války zvláště vyznamenali. Seznam sestavil Kaltenbrunner; ti, kteří na něm nejsou, nemají být zklamaní, čest je to i pro ně. Pak Müller přečetl samotný seznam, na jehož prvním místě byl on; to, že na něm byl uveden Thomas, mě nepřekvapilo; k mému ohromení však Müller na předposledním místě jmenoval i mě. Čím jsem si zasloužil, že si mě takto povšimli? Kaltenbrunnerovým oblíbencem jsem nebyl, to ani zdaleka. Thomas na mě přes celou síň spiklenecky zamrkal; a to už jsme se shromáždili k odjezdu do kancléřství. V autě mi Thomas celou věc vysvětlil: spolu s ním jsem mezi těmi, kdo ještě v Berlíně zbyli, jedním z těch mála, kdo sloužili na frontě, a o to šlo. Po Wilhelmstrasse se ke kancléřství jelo obtížně, kanalizace byla popraskaná a ulice zaplavené, ve vodě pluly mrtvoly a jak kolem nich naše auta projížděla, zvolna se pohupovaly; nakonec jsme museli vystoupit a brodit se až po kolena ve vodě. Müller nás zavedl do rozvalin Auswärtiges Amt: odtud vedl tunel do Führerova bunkru. I v téhle podzemní chodbě bylo vody po kotníky. Vchod do bunkru střežili Waffen-SS z „Leibstandarte“: dovnitř nás pustili, ale zabavili nám služební zbraně. Vedli nás prvním bunkrem a pak po točitém schodišti, po kterém se valila voda, do druhého, umístěného ještě hlouběji. Brodili jsme se vodním proudem z AA, který se pod schody vpíjel do červeného koberce na široké chodbě; tady jsme se posadili ke zdi na dřevěné školní židle. Jakýsi generál Wehrmacht před námi volal na jiného, který měl výložky Generalobersta: „Vždyť se tu všichni utopíme!“ Generaloberst ho uklidňoval a ujišťoval ho, že čerpadlo funguje. Bunkr byl prosáklý příšerným zápachem moči, který se mísil s pachem zatuchliny, potu a mokré vlny; pokusy zamaskovat ho dezinfekcí vycházely naprázdno. Chvíli nás nechali čekat; důstojníci chodili sem a tam, s hlasitým šploucháním přecházeli po nacucaných kobercích a mizeli v místnosti na konci chodby nebo stoupali po točitém schodišti; chodbou se rozléhalo vrčení dieselového generátoru. Kolem prošli dva elegantní mladí důstojníci zabraní v živém hovoru; za nimi se vynořil můj starý přítel, doktor Hohenegg. Vyskočil jsem a nadšeně mu stiskl ruku. Vzal mě za paži a odvedl do místnosti, kde několik Waffen-SS hrálo karty nebo pospávalo na palandách. „Poslali mě sem jako pomocného Führerova lékaře,“ vysvětloval posmutněle. Zpocená pleš se mu leskla v nažloutlém světle žárovky. „A jak se mu daří?“ – „Nijak zvlášť. Ale já se nestarám o něj, mně svěřili děti našeho milého ministra propagandy. Ty jsou v prvním bunkru,“ dodal a ukázal ke stropu. Rozhlédl se a ztišil hlas: „Je to tak trochu ztráta času: vždycky, když s jejich matkou mluvím o samotě, přísahá mi při všem na světě, že je otráví a pak se zabije sama. Ti malí chudáčkové nic netuší, jsou roztomilí, rve mi to srdce, to mi věřte. Ale náš kulhavý Mefisto je pevně rozhodnut postavit svému pánovi na cestu do pekel čestnou gardu. Dobře mu tak.“ – „Tak daleko už to došlo?“ – „Samozřejmě. Tomu tlusťochovi Bormannovi se ta myšlenka vůbec nezamlouvá a snažil se ho dostat pryč, ale on odmítl. Dle mého skromného názoru už mu moc času nezbývá.“ – „A co vy, doktůrku?“ zeptal jsem se s úsměvem. „Já? Carpe diem, jak říkají angličtí public school boys. Dneska pořádáme večírek. Nahoře v kancléřství, abychom ho nerušili. Jestli můžete, přijďte. Bude tam spousta mladých vášnivých panen, které raději přijdou o věneček s Němcem, ať vypadá jak chce, než s nečesaným a nemytým Kalmykem.“ Poplácal se po kulatém bříšku. „V mém věku se takové nabídky neodmítají. A pak,“ – obočí mu na vejčité hlavě komicky povyskočilo vzhůru – „pak se uvidí.“ – „Jste moudřejší než já, doktore,“ prohlásil jsem vážně. – „O tom jsem nikdy ani na okamžik nepochyboval, Obersturmbannführere. Jen nemám tak nesmyslné štěstí jako vy.“ – „V každém případě vás moc rád zase vidím, to mi věřte.“ – „To já také, to já také!“ To už jsme se opět ocitli na chodbě. „Jestli můžete, stavte se,“ prohodil ještě a pak na zavalitých nožkách zmizel.

Chvíli nato nás odvedli do místnosti na konci chodby. Sami jsme odsunuli stoly plné map a pak nás nechali nastoupit na mokrý koberec ke zdi. Dva generálové, kteří se před chvílí dohadovali kvůli vodě, se postavili naproti ke dveřím; na jednom ze stolů připravoval pobočník etuje s medailemi. Pak se dveře otevřely a vstoupil Führer. Všichni jsme jako jeden muž vypjali prsa, vymrštili jsme paže a zařvali pozdrav. I generálové se postavili do pozoru. Führer se pokusil pozdrav opětovat, ale paže se mu příliš třásla. Pak k nám trhaně, váhavě, nejistě vykročil. Za ním vešel do dveří Bormann, hnědá uniforma na něm praskala ve švech. Nikdy jsem Führera takhle zblízka neviděl: měl na sobě prostou šedou uniformu a brigadýrku; ve tváři byl žlutý a oteklý, vypadal vyplašeně, netečně, upřeně zíral před sebe, pak začal zuřivě mrkat; v koutku úst se mu leskla slina. Vždy, když se zapotácel, natáhl Bormann chlupatou ruku a chytil ho za loket. Führer se opřel o roh stolu a pronesl krátký, značně nesouvislý proslov, v němž se hovořilo o Bedřichu Velikém, nehynoucí slávě a Židech. Nato vykročil k Müllerovi. Bormann mu šel v patách jako stín; pobočník před ním přidržel kazetu s vyznamenáním. Führer medaili zvolna uchopil, přiložil ji Müllerovi k pravé náprsní kapse, ale nepřipjal, stiskl mu ruku, oslovil ho: „Můj dobrý, věrný Müllere,“ a poplácal ho po rameni. Držel jsem hlavu zpříma, ale koutkem oka jsem ho sledoval. U dalšího z nás se opakovala táž procedura: Müller vyštěkl jméno, hodnost a zařazení dotyčného a Führer mu předal vyznamenání. Jak se Führer blížil – stál jsem téměř na konci řady –, začal jsem sledovat jeho nos. Ještě nikdy jsem si nevšiml, jak je ten nos velký a jak neforemné má proporce. Lépe a zřetelněji to bylo vidět z profilu, když neodváděl pozornost knírek: měl silný kořen a zploštělé nozdry, drobný zlom přepážky mu zvedal špičku vzhůru: ten nos byl jasně slovanský či cikánský, téměř mongoloidní. Nevím, proč mě ten detail tak fascinoval, ale skoro mě to pohoršovalo. Führer se blížil a já ho pozoroval. Pak stanul přede mnou. S údivem jsem zjistil, že jeho brigadýrku mám sotva na úrovni očí, a to přitom sám nejsem nijak veliký. Oddrmolil blahopřání a sáhl po medaili. V tu chvíli mě jeho ostře páchnoucí dech rozdurdil: tak tohle už bylo opravdu příliš. A tak jsem se předklonil a do toho baňatého nosu se zahryzl, až z něj vytryskla krev. Ještě dnes vám nedokážu říci, proč jsem to vlastně udělal: zkrátka jsem se nemohl udržet. Führer pronikavě zavřeštěl a vyrazil vzad, do Bormannovy náruče. Chvilku se nikdo ani nepohnul. Pak se na mě několik přítomných vrhlo a zkroutili mi paže. Praštili se mnou o zem; stočil jsem se na mokrém koberci do klubíčka a jak to jen šlo, chránil jsem se před kopanci. Ozýval se křik, Führer ječel. Konečně mě zase vytáhli na nohy. Brigadýrka mi spadla, chtěl jsem si alespoň upravit kravatu, ale drželi mi ruce. Bormann strkal Führera k jeho pokoji a řval: „Zastřelte ho!“ Thomas mě zpoza té vřavy mlčky sledoval pohledem zklamaným i pobaveným zároveň. Odtáhli mě ke dveřím na konci sálu. Pak zazněl Müllerův hrubý, silný hlas: „Počkejte! Nejdřív ho chci vyslechnout. Odvezte ho do krypty.“

Dobře vím, že Trevor-Roper, Bullock ani žádný jiný z historiků, kteří se zabývali Führerovými posledními dny, se o této epizodě slůvkem nezmiňuje. Přesto vás ujišťuji, že se to doopravdy stalo. Mlčení dějepisců se ostatně dá pochopit: Müller o několik dní později zmizel, zemřel nebo ho zajali Rusové; Bormann při pokusu o útěk z Berlína zahynul určitě; ti dva generálové byli nejspíš Krebs a Burgdorf, kteří pak spáchali sebevraždu; i onen pobočník nepochybně zemřel. Co se stalo s důstojníky RSHA, kteří byli incidentu přítomni, to nevím; ale vzhledem k jejich postavení lze snadno vyvodit, že ti z nich, kteří válku přežili, se asi nechtěli chlubit tím, že je Führer tři dny před svou smrtí osobně vyznamenal. A tak se mohlo lehce stát, že tato drobná příhoda pozornosti badatelů unikla (leda že by po ní zůstala stopa v sovětských archivech). Vytáhli mě po dlouhém točitém schodišti, které ústilo na zahradu kancléřství. Bomby proměnily nádhernou budovu v rozvaliny, ale čerstvý vzduch plnila krásná vůně jasmínu a hyacintů. Neurvale mě nastrkali do auta a to vyrazilo k nedalekému kostelu; tam mě vyložili a bezohledně mě hodili do holé a vlhké betonové cely. Podlaha byla samá kaluž, stěny se rosily, a když se zavřely těžké kovové dveře, ocitl jsem se v naprosté tmě, jako v děloze; ať jsem třeštil oči sebevíc, nepronikl sem jediný paprsek. Zůstal jsem tu v mokru a zimě několik hodin. Pak pro mě přišli. Přivázali mě k židli, mžikal jsem, světlo mi vadilo; Müller mě vyslechl osobně; bili mě obušky do žeber, do ramen a rukou, i Müller mi těma svýma těžkýma selskýma rukama uštědřil pár ran. Snažil jsem se vysvětlit, že můj neuvážený čin nic neznamenal, že nebyl promyšlený, že jsem v tu chvíli nebyl při smyslech, ale Müller mi nevěřil, viděl v tom dlouho připravované spiknutí a chtěl, abych mu prozradil jména kompliců. Ať jsem mu to vyvracel, jak jsem chtěl, nepodařilo se: když se Müller do něčeho pustil, dokázal být vytrvalý. Nakonec mě odvedli zpět do mé cely, kde jsem vleže v kalužích čekal, až mě přejde bolest. Zřejmě jsem s hlavou napůl ve vodě i usnul. Probudil jsem se promrzlý a zkroucený křečí; dveře se otevřely a ve spršce ran do cely vpadl další člověk. Měl jsem sotva čas zahlédnout uniformu SS bez insignií a vyznamenání. Ve tmě začal bavorským nářečím nadávat: „Copak tady není kousek suchého místa?“ – „Zkuste to u zdi,“ zamumlal jsem zdvořile. – „A ty jsi kdo?“ obořil se na mě zhurta, ale tónem přesto kultivovaným. – „Já? Já jsem Obersturmbannführer dr. Aue z SD. A vy?“ Jeho hlas zkrotí. „Omlouvám se, Herr Obersturmbannführer. Já jsem Gruppenführer Fegelein. Tedy bývalý Gruppenführer Fegelein,“ dodal s dosti přepjatou ironií. Podle jména jsem ho znal: nastoupil za Wolffa jako Reichsführerův styčný důstojník u Führera; předtím velel jízdní divizi SS v Rusku, honil partyzány a Židy v pripjaťských bažinách. Na Reichsführung měl pověst ctižádostivého hazardéra, chvastouna a fešáka. Vztyčil jsem se na loktech: „A copak vás sem přivádí, bývalý Gruppenführere?“ – „Jenom takové nedorozumění. Trošku jsem popil a byl jsem doma s holkou; ti poděsové v bunkru mysleli, že jsem chtěl dezertovat. Vsadil bych se, že v tom má zase prsty Bormann. Všichni se tu zbláznili; ty jejich bláboly o Valhale – děkuju pěkně, to ať si nechají. Ale to se spraví, švagrová to zařídí.“ Netušil jsem, o čem to mluví, ale nic jsem neříkal. Pochopil jsem to, teprve když jsem po letech četl Trevora-Ropera: Fegelein se oženil se sestrou Evy Braunové, o jejíž existenci jsem tenkrát, jako skoro nikdo, neměl ani tušení. Ale ani tento velmi diplomatický sňatek mu příliš nepomohl: navzdory rodinným kontaktům, osobnímu kouzlu a vyřídilce byl Fegelein nazítří večer v zahradě kancléřství popraven (i to jsem se dozvěděl o hodně později). „A vy, Obersturmbannführere?“ zeptal se Fegelein. A tak jsem mu vyprávěl o svém nešťastném dobrodružství. „Páni!“ vykřikl. „To se vám povedlo. A já si říkal, proč mají všichni tak špatnou náladu. Měl jsem pocit, že mi to zvíře Müller utrhne hlavu.“ – „Taky vás zbil?“ – „Ano. Vzal si do hlavy, že ta holka, se kterou jsem byl, je anglická špiónka. Nevím, co ho to tak najednou popadlo.“ – „To je pravda,“ vzpomněl jsem si na to, co mi říkal Thomas: „Gruppenführer Müller hledá špióna, krtka.“ – „To je klidně možné,“ utrousil Fegelein. „Ovšem s tím já nemám nic společného.“ – „Promiňte,“ přerušil jsem ho, „nevíte, kolik je hodin?“ – „Přesně ne. Bude tak půlnoc, jedna.“ – „Tak to bychom měli asi spát,“ navrhl jsem přátelsky. – „Já bych radši doma v posteli,“ zavrčel Fegelein. – „To naprosto chápu.“ Natáhl jsem se ke zdi a usnul; i tak jsem měl boky ve vodě, ale bylo to lepší, než mít v louži hlavu. Spalo se mi dobře a zdály se mi hezké sny; probudil jsem se jen nerad, protože jsem dostal kopanec do žeber. „Vztyk!“ zařval někdo. S námahou jsem vstal. Fegelein seděl u dveří a rukama si objímal kolena; když jsem vycházel, plaše se na mě usmál a pokynul mi rukou. Odvedli mě do kostela: tam mě čekali dva policisté v civilu, jeden z nich s revolverem v ruce; byli tu i uniformovaní SS. Policista s revolverem mě vzal za paži, odvlekl na ulici a nacpal do opelu; i ostatní nastoupili. „Kam jedeme?“ zeptal jsem se policisty, který mi tiskl revolver k žebrům. „Drž hubu!“ vyjel na mě. Auto vyrazilo po Mauerstrasse a ujelo asi sto metrů; zaslechl jsem ostrý svist; pak mohutný výbuch nadzvedl vůz a mrštil s ním na bok. Policista za mnou zřejmě vystřelil: jak si vzpomínám, připadalo mi, že jeho výstřel zabil jednoho z těch, kteří seděli vpředu. Druhý policista se v krvi bezvládně zhroutil na mě. Začal jsem kopat a bušit loktem do zadního okénka, a tak jsem se z převráceného auta vyprostil, i když jsem se přitom trochu pořezal. V těsné blízkosti dopadaly další granáty a zvedaly gejzíry suti a hlíny. Neslyšel jsem, v uších mi zvonilo. Zhroutil jsem se na chodník a chvilku zůstal bezvládně ležet. Policista dopadl za mě a ztěžka se mi převalil na nohy. Nahmatal jsem cihlu a udeřil ho do hlavy. Váleli jsme se v suti, celí od červeného cihlového prachu a bláta; bušil jsem do něj ze všech sil, ale omráčit člověka cihlou není tak jednoduché, zvlášť je-li ta cihla vytažená z ohně. Napotřetí nebo napočtvrté se mi v ruce rozdrolila. Zašátral jsem po jiné cihle nebo kameni, ale ten člověk mě převrátil a začal mě škrtit. Nepříčetně třeštil oči, krev mu na tváři pokryté červeným cihlovým prachem dělala cestičky. Konečně jsem nahmátl dlažební kostku a s rozmachem jsem ho zespodu udeřil. Sesunul se na mě. Vyprostil jsem se zpod něj a udeřil ho kostkou do hlavy s takovou silou, až mu praskla lebka, vyšplíchl z ní mozek a smíchal se s prachem a vlasy. Stále ještě se zalehlýma ušima jsem vstal. Pohledem jsem pátral po jeho revolveru, ale ten musel zůstat v autě, jehož kolo se ještě točilo ve vzduchu. Ti tři uvnitř byli zřejmě mrtví. Palba pro tuto chvíli ustala. S námahou jsem se rozeběhl k Mauerstrasse.

Potřeboval jsem se schovat. Kolem byly jen budovy úřadů a ministerstev, skoro všechny v troskách. Zabočil jsem na Leipzigerstrasse a vešel do vestibulu činžovního domu. Přede mnou se vznášely a pomalu otáčely nohy, bosé či v ponožkách. Zvedl jsem hlavu: ze zábradlí schodiště viselo několik lidí, mezi nimi děti a ženy, ruce se jim klátily. Našel jsem dveře do sklepa a otevřel jsem: vyvalil se na mě puch rozkladu, hoven a zvratků, sklep byl plný vody a nabobtnalých mrtvol. Zase jsem zavřel a pokusil se vyjít nahoru; nad prvním odpočívadlem schodiště končilo v prázdnu. Sešel jsem zpátky, vyhnul se oběšencům a vyšel ven. Začalo poprchávat a ze všech stran zněly výbuchy. Přede mnou se otevíral vchod stanice metra Stadtmitte na trase C. Rozběhl jsem se dolů, bral jsem schody po dvou. Proběhl jsem turnikety a s rukou na stěně tápavě sestupoval hlouběji do tmy. Kachlíky byly vlhké, ze stropu prýštila voda a stékala po klenbě. Z nástupiště se nesly tlumené hlasy. Bylo zavalené těly, neviděl jsem, jestli jsou ti lidé mrtví, jestli spí, nebo prostě jen leží, zakopával jsem o ně, někdo křičel, ze tmy plakaly a kňouraly děti. V kolejišti stál vagon metra s vytlučenými okny, ve kterém mihotavě hořely svíčky: uvnitř stáli v pozoru Waffen-SS s francouzskými nášivkami a vysoký Brigadeführer v černém koženém kabátě jim slavnostně udílel vyznamenání. Nechtěl jsem vyrušovat, a tak jsem nenápadně prošel kolem a seskočil do kolejiště; přistál jsem až po lýtka ve studené vodě. Měl jsem v úmyslu vyrazit na sever, ale byl jsem dezorientovaný; snažil jsem se vybavit si, kterým směrem jezdily vlaky, když jsem tuhle trasu používal, ale už jsem ani nevěděl, na které nástupiště jsem se to dostal, všechno se mi pletlo. Na jednom konci tunelu bylo vidět matné světlo: začal jsem se tam tedy s námahou brodit vodou, která zalévala koleje, a klopýtal přes neviditelné překážky. Na konci se řadilo několik souprav metra, rovněž osvětlených svíčkami, improvizovaná nemocnice přeplněná raněnými, kteří řvali, kleli a sténali. Nepozorovaně jsem prošel kolem a po hmatu jsem pokračoval podél stěny. Voda stoupala, sahala mi skoro ke kolenům. Zastavil jsem se a ponořil do ní ruku: zřejmě pomalu proudila proti mně. Šel jsem dál. O nohy se mi zarazila plující mrtvola. Nohy jsem měl tak ztuhlé zimou, že jsem je skoro necítil. Měl jsem pocit, že se přede mnou rozjasňuje a že slyším i něco jiného než šplouchání vody. Konečně jsem dorazil do stanice osvětlené jedinou svíčkou. Teď už jsem měl vodu po kolena. I tady byli lidé. „Co je to za stanici, prosím vás?“ zavolal jsem. – „Kochstrasse,“ odpověděl mi někdo přátelsky. Spletl jsem si směr, postupoval jsem k ruským liniím. Otočil jsem se a vydal jsem se tunelem zpátky ke Stadtmitte. Před sebou jsem rozeznával světla vlakové nemocnice. Na kolejích vedle posledního vagonu se rýsovaly dvě postavy, jedna poměrně vysoká, ta druhá menší. Oslnila mě kapesní svítilna; když jsem si zastínil oči, zavrčel na mě povědomý hlas: „Zdravíčko, Aue. Jak se daří?“ – „Jdeš jako na zavolanou,“ ozval se jiný, o něco jemnější. „Zrovna jsme tě hledali.“ Byli to Clemens a Weser. Rozsvítila se druhá svítilna a policisté vykročili ke mně; nemotorně jsem couval. „Chtěli jsme si s tebou popovídat,“ řekl Clemens. „O mamince.“ – „Ale meine Herren!“ vykřikl jsem. „Připadá vám, že je na to vhodná chvíle?“ – „Na důležité věci je vhodná chvíle vždycky,“ pronesl drsný a ostrý Weserův hlas. Opět jsem ucouvl, ale zastavila mě zeď; betonem prosakovala ledová voda a studila mě do ramen. „Co po mně ještě chcete?“ zaskučel jsem. „Můj spis už je dávno uzavřený!“ – „O to se postarali nepoctiví a zkorumpovaní soudci,“ opáčil Clemens. – „Vyvázl jsi z toho díky intrikám,“ řekl Weser. „Ale s tím je teď konec.“ – „Nemyslíte, že to by měl posoudit spíš Reichsführer nebo Obergruppenführer Breithaupt?“ Druhý jmenovaný předsedal SS-Gericht. – „Breithaupt se před pár dny zabil v autě,“ prohlásil flegmaticky Clemens. „A co se Reichsführera týče, ten je daleko.“ – „Ne,“ dodal Weser, „teď už je to opravdu jen na tobě a na nás.“ – „Ale co vlastně chcete?“ – „Spravedlnost,“ řekl chladně Clemens. Už byli skoro u mě a šermovali mi baterkami před obličejem; neušlo mi, že pistole mají v rukou.

„Poslyšte,“ koktal jsem, „tohle celé je obrovské nedopatření. Já jsem nevinný.“ – „Nevinný?“ uťal mě stroze Weser. „To se uvidí.“ – „Řekneme ti, jak to bylo,“ spustil Clemens. Silné baterky mě oslňovaly, jeho mohutný hlas jako by se nořil přímo z toho surového světla. „Jel jsi nočním vlakem z Paříže do Marseille. V Marseille sis šestadvacátého dubna nechal vystavit propustku do italské zóny. Další den ses vydal do Antibes. Přišel jsi k nim domů a oni tě uvítali jako syna, jako skutečného syna, jak se patří. Večer jste se společně najedli a tys pak spal v jednom z pokojů nahoře, vedle pokoje dvojčat, naproti pokoji Herr Moreaua a tvé matky. A pak přišel osmadvacátý duben.“ – „Podívejme se,“ přerušil ho Weser. „Dneska máme zrovinka osmadvacátého. To je ale náhoda.“ – „Meine Herren,“ prohodil jsem lehce povýšeně, „vy jste se zbláznili.“ – „Drž hubu,“ zaryčel Clemens. „Tak dál. O tom, cos dělal přes den, toho moc nevíme. Víme, že jsi štípal dříví a že místo abys sekeru vrátil do kůlny, nechal jsi ji v kuchyni. Šel jsi do města a koupil sis zpáteční lístek. Byl jsi v civilu, nikdo si tě nevšiml. Pak ses vrátil.“ Slova se ujal Weser: „Dál nevíme přesně. Možná sis povídal s Herr Moreauem a s matkou. Možná jste se nepohodli. To netušíme. Nevíme ani, v kolik to bylo hodin. Víme ale, že ses s Herr Moreauem ocitl o samotě. A tak sis v kuchyni vzal sekeru, tu, kterou jsi tam nechal, vrátil ses do pokoje a zabil jsi ho.“ – „Dokonce chceme i věřit tomu, že když jsi tam tu sekeru nechával, nic jsi neplánoval,“ promluvil Clemens, „žes ji tam zapomněl náhodou, že jsi nic předem nepromýšlel, že se to stalo zničehonic. Ale jakmile jsi jednou začal, už tě nic nezastavilo.“ Weser pokračoval: „To víme určitě. Muselo ho dost překvapit, když jsi mu zaťal sekeru do prsou. Prasklo to, jako když se rozštípne špalek, upadl, chrčel, ústa měl plná krve a sekeru strhl s sebou. Stoupl jsi mu na rameno, abys měl oporu, sekeru jsi vytrhl a udeřil znovu, ale špatně sis to vypočítal, sekera sklouzla a přesekla mu jen pár žeber. A tak jsi ustoupil, zamířil pečlivěji a zaťal jsi mu sekeru do krku. Prošla přímo ohryzkem a tys slyšel, jak to prasklo, když mu rozdrtila páteř. Ještě jednou, naposledy sebou zacukal a vyzvrátil na tebe proud černé krve, tryskala mu i z krku a tys ji měl všude, a pak se mu přímo před tebou oči potáhly mázdrou a napůl useknutým krkem se vylila poslední krev, díval ses, jak mu oči vyhasínají, jako když na louce podřízneš berana.“ – „Meine Herren,“ řekl jsem důrazně, „vy jste se pominuli.“ Slova se ujal Clemens: „Jestli u toho byla dvojčata, to nevíme. Rozhodně tě ale viděla jít nahoru. Nechal jsi mrtvolu a sekeru ležet a celý od krve jsi vyšel po schodech.“ – „Nevíme, proč jsi je také nezabil,“ řekl Weser. „Udělat jsi to mohl, a nebylo by to nic těžkého. Ale neudělal. Možná jsi nechtěl, možná ano, ale už bylo pozdě a děti utekly. Možná jsi chtěl a pak sis to rozmyslel. Možná už jsi věděl, že jsou to děti tvé sestry.“ – „Zajeli jsme k ní do Pomořanska,“ zavrčel Weser. „Našli jsme tam dopisy a doklady. Zajímavé věci, mimo jiné i dokumenty dětí. Ale stejně už jsme věděli, kdo jsou.“ Krátce, hystericky jsem se zasmál: „Abyste věděli, já tam byl. Byl jsem v lese, viděl jsem vás.“ – „Po pravdě řečeno,“ pokračoval nevzrušeně Weser, „jsme to tušili. Ale nechtěli jsme tě do ničeho nutit. Řekli jsme si, že jednoho dne si tě najdeme. A jak vidíš, našli jsme si tě.“ – „Tak dál,“ ozval se Clemens. „Celý zakrvácený jsi vyšel nahoru. Tvá matka tam stála a čekala na tebe, buď hned nad schody, nebo přede dveřmi pokoje. Stála tam v noční košili, tvoje stará maminka. Mluvila na tebe, dívala se ti do očí. Co říkala, to se neví. Děti to slyšely, ale nic neprozradily. Určitě ti připomínala, jak tě nosila v břiše a pak tě kojila, myla a přebalovala, zatímco váš otec bůhvíkde běhal za ženskými. Možná ti dokonce ukázala prs.“ – „To je dost nepravděpodobné,“ ucedil jsem a trpce se zasmál. „Byl jsem na její mléko alergický, nikdy mě nekojila.“ – „To máš ale smůlu,“ ujal se Clemens opět slova, aniž by hnul brvou. „Tak tě možná pohladila po tváři, děťátko moje, říkala ti. Tebe to ovšem nedojalo: dlužil jsi jí lásku, ale v hlavě jsi měl jen nenávist. Zavřel jsi oči, abys neviděl ty její, chytil ji za krk a stiskl.“ – „Vy jste se zbláznili!“ vykřikl jsem. „Žvaníte nesmysly!“ – „Ani ne,“ podotkl potměšile Weser. „Tohle je samozřejmě jen rekonstrukce. Ale k faktům sedí.“ – „Potom,“ pokračoval Clemens klidným basem, „jsi šel do koupelny a svlékl ses. Oblečení jsi naházel do vany, umyl ses, umyl jsi i všechnu krev a nahý ses vrátil k sobě do pokoje.“ – „Cos dělal tam, to nevíme,“ řekl Weser. „Možná ses oddával nějakým zvrhlostem, možná jsi jen usnul. Za svítání jsi vstal, oblékl si uniformu a odjel. Z autobusu jsi přesedl na vlak, dojel jsi do Paříže a pak do Berlína. Třicátého dubna jsi sestře poslal telegram. Přijela do Antibes, postarala se vaší matce a jejímu muži o pohřeb a pak s chlapci co nejrychleji odjela. Možná už uhodla pravdu.“ – „Poslyšte,“ vykoktal jsem, „vždyť vy jste dočista přišli o rozum. Soudci řekli, že nemáte žádný důkaz. Proč bych to dělal? Jaký bych měl motiv? Vždycky musí být nějaký motiv.“ – „To nevíme,“ pravil klidně Weser. „Ale po pravdě řečeno nám je to jedno. Možná jsi chtěl Moreauovy peníze. Možná jsi úchylný. Možná ti haraší z toho tvého zranění. Možná šlo jen o obyčejnou a tak obvyklou rodinnou nenávist, a tys chtěl využít války a vyřídit si účty v klidu, protože sis myslel, že mezi tolika mrtvými se to ztratí.“ – „O co vám jde?“ vykřikl jsem ještě jednou. – „Už jsme ti to říkali,“ utrousil Weser. „O spravedlnost.“ – „Město hoří!“ křičel jsem. „Žádný soud už není! Všichni soudci jsou buď mrtví, nebo odjeli. Jak mě chcete soudit?“ – „Už jsme tě soudili,“ odpověděl Weser tak tiše, že jsem slyšel, jak teče voda. „A shledali tě vinným.“ – „Vy?“ uchechtl jsem se. „Vy jste policajti. Vy nemáte právo soudit.“ – „Vzhledem k okolnostem,“ zavrčel hluboký Clemensův hlas, „jsme si to právo přivlastnili.“ – „Pak ovšem, i kdybyste měli pravdu, nejste o nic lepší než já,“ řekl jsem smutně.

V tu chvíli se směrem na Kochstrasse strhl nějaký povyk. Lidé křičeli, bylo slyšet zběsilé šplouchání. Člověk, který proběhl kolem, volal: „Rusové! Rusové jsou v tunelu!“ – „A do prdele,“ vybuchl Clemens. Namířili s Weserem svítilny ke stanici; hrnuli se sem němečtí vojáci a nazdařbůh stříleli; v dálce byly vidět záblesky z hlavní kulometů, střely hvízdaly vzduchem, třeskaly o zdi a čvachtavě dopadaly do vody. Lidé křičeli a káceli se do proudu. Clemens a Weser ve světle svých baterek poklidně zvedli pistole a začali na nepřítele pálit ránu za ranou. Tunelem se rozléhal křik, výstřely a šplouchání vody. Na výstřely odpověděly dávky ze samopalů. Clemens a Weser chtěli svítilny zhasnout; právě v tu chvíli jsem v prchavém záblesku světla zahlédl, jak Weser dostává zásah pod bradu, zvedá se a opět se s mocným šplíchnutím kácí vzad. „Wesere! Kurva!“ zařval Clemens. Ale baterku měl zhasnutou, a tak jsem zadržel dech a ponořil se pod vodu. Spíš jsem ručkoval po kolejích, než plaval, směřoval jsem k vlakové nemocnici. Když jsem vystrčil hlavu z vody, svištěly kolem mě střely, pacienti vyli hrůzou, zaslechl jsem francouzštinu, úsečné rozkazy. „Nestřílejte, hoši!“ volal jsem francouzsky. Čísi ruka mě popadla za zmáčený límec a přitáhla mě k nástupišti. „Copak, ty jsi od nás?“ ozvalo se posměvačně. „Ne, ne, jsem Němec,“ řekl jsem. Francouz mi těsně u hlavy vypálil ohlušující dávku právě ve chvíli, kdy zaburácel Clemensův hlas: „Aue! Ty hajzle! Já tě dostanu!“ Vytáhl jsem se na nástupiště, pěstmi a lokty jsem si proklestil cestu mezi vyděšenými, pobíhajícími lidmi, doběhl ke schodům a bral je po čtyřech nahoru.

Na ulici bylo pusto a prázdno až na tři cizí SS, kteří utíkali k Zimmerstrasse s těžkým kulometem a Panzerfäuste a nevěnovali pozornost mně ani dalším civilistům prchajícím z východu U-Bahn. Rozběhl jsem se opačným směrem a mezi hořícími domy, mrtvolami a zničenými auty jsem zamířil po Friedrichstrasse na sever. Dostal jsem se na Unter den Linden. Gejzír vody z prasklého potrubí tu máčel rozvaliny a mrtvá těla. Na rohu jsem narazil na dva zarostlé staříky, které výstřely z moždířů a těžká dělostřelba zřejmě vůbec nevyváděly z míry. Jeden z nich měl na rukávu slepeckou pásku, ten druhý ho vedl. „Kam jdete?“ zeptal jsem se jich zadýchaně. – „To nevíme,“ odpověděl slepec. – „A odkud jdete?“ zeptal jsem se znovu. – „To taky nevíme.“ Posadili se mezi trosky a suť na jakousi bednu. Slepec se opřel o hůl. Ten druhý se rozhlížel vyšinutýma očima a žmoulal kamarádův rukáv. Otočil jsem se k nim zády a pokračoval dál. Kam jsem dohlédl, byla ulice liduprázdná. Přede mnou se tyčila budova, kde sídlily kanceláře dr. Mandelbroda a Herr Lelanda. Až na pár zásahů zřejmě neutrpěla žádnou škodu. Jedny ze vstupních dveří visely na pantu, ramenem jsem je odstrčil a vnikl do foyer plného mramorových desek a štuků popadaných ze stěn. Zřejmě tu museli tábořit vojáci: všiml jsem si zbytků ohniště, prázdných konzerv a zaschlých lejn. Teď tu ale nikdo nebyl. Otevřel jsem dveře únikového schodiště a vyběhl nahoru. V posledním patře schody vyústily na chodbu, která vedla k výstavné recepci před Mandelbrodovou kanceláří. Tady seděly dvě z jeho amazonek, jedna na divanu, jedna v křesle, s hlavou na stranu či zakloněnou a s vytřeštěnýma očima; ze spánku a koutku úst jim stékal tenký pramínek krve a každá z nich v dlani svírala malou automatickou pistoli s perleťovou pažbou. Třetí dívka ležela na prahu dvoukřídlých čalouněných dveří. Ztuhl jsem děsem; prohlížel jsem si je zblízka, skláněl jsem se k nim, ale nedotýkal se jich. Byly dokonale upravené, vlasy měly sčesané dozadu, plné rty natřené průsvitným leskem, řasy rámující prázdné oči načerněné, nehty na pažbách pistolí byly pečlivě opilované a nalakované. Hruď pod nažehlenými kostýmky se jim ani nepohnula. Ať jsem si ty hezké tvářičky prohlížel, jak jsem chtěl, nedokázal jsem rozlišit jednu od druhé, nerozeznal jsem Hilde od Helgy nebo Hedwig; a přitom to nebyly sestry. Překročil jsem tu, která ležela ve dveřích, a vešel do kanceláře. Na pohovce a na koberci ležely další tři dívky; Mandelbroda a Lelanda jsem zahlédl na druhém konci místnosti, před velkým arkýřem s vytlučenými skly a vedle haldy tašek a kožených lodních kufrů. Venku za jejich zády zuřil požár a místností se vznášely chuchvalce dýmu, ale oni jim nevěnovali sebemenší pozornost. Došel jsem až k nim, pohledem jsem přejel zavazadla a zeptal se: „Chystáte se na cesty?“ Mandelbrodovi, který držel na Míně kočku a hladil ji, se v tukových záhybech, jež mu skrývaly rysy tváře, objevil drobný úsměv. „Přesně tak,“ pronesl tím svým krásným hlasem. „Nechtěl bys jet s námi?“ Nahlas jsem kufry a tašky spočítal: „Devatenáct,“ řekl jsem nakonec. „To není špatné. Jedete daleko?“ – „Pro začátek do Moskvy,“ řekl Mandelbrod. „A pak se uvidí.“ Leland v dlouhém tmavomodrém pršiplášti seděl na židli vedle Mandelbroda; kouřil, na klíně mu ležel skleněný popelník; díval se na mě a mlčel. „Ach tak,“ přikývl jsem. „A to si vážně myslíte, že tohle všechno poberete?“ – „Ale samosebou,“ usmál se Mandelbrod. „To už je zařízené. Čekáme jen, až si pro nás přijdou.“ – „Rusové? Upozorňuji vás, že tuhle čtvrť ještě drží naši.“ – „To víme,“ ozval se Leland a dlouze vydechl kouř. „Sověti nás ujistili, že zítra tu budou.“ – „Takový velice kultivovaný plukovník,“ dodal Mandelbrod. „Říkal, že si s tím vůbec nemáme lámat hlavu, že se o nás osobně postará. Čeká nás hodně práce.“ – „A co děvčata?“ zeptal jsem se a ukázal na mrtvoly. – „Chudinky malé, nechtěly s námi. Byly příliš silně spjaty s otčinou. Nechápaly, že existují i důležitější hodnoty.“ – „Führer selhal,“ pronesl ledově Leland. „Ale ontologická válka, kterou zahájil, ještě neskončila. Kdo jiný než Stalin by mohl dokončit práci?“ – „Když jsme jim nabídli své služby,“ zaševelil Mandelbrod a pohladil kočku, „okamžitě projevili zájem. Vědí, že po téhle válce budou lidi, jako jsme my, potřebovat, že nemohou dopustit, aby všechnu smetanu slízly západní mocnosti; jestli pojedeš s námi, mohu ti zaručit dobrou pozici a veškeré výhody.“ – „Budeš dál dělat to, co umíš tak dobře,“ doplnil Leland. – „Vy jste se zbláznili!“ vykřikl jsem. „V tomhle městě se všichni zbláznili.“ To už jsem kolem ladně ochablých dívčích těl couval ke dveřím. „Kromě mě,“ zařval jsem ještě a pak jsem utekl. Na prahu ke mně dolehla poslední Lelandova věta: „Kdyby sis to rozmyslel, zaskoč za námi!“

Na Unter den Linden bylo pořád ještě prázdno; tu a tam zasáhl granát domovní fasádu či hromadu trosek. V uších mi po té Francouzově dávce ze samopalu pořád ještě zvonilo. Dal jsem se do běhu směrem k Brandenburské bráně. Město se měnilo v obludnou past, musel jsem za každou cenu pryč. Informace jsem měl den staré, ale věděl jsem, že mám jedinou možnost: projít Tiergarten a potom po ose Východ-Západ až na Adolf Hitler Platz; pak se uvidí. Včera byl tenhle konec města ještě průchozí, most přes Havel hájila Hitlerjugend a Wannsee jsme měli také v rukou. Jestli se mi povede dostat se k Thomasovi, říkal jsem si, jsem zachráněn. Na Pariser Platz se před poměrně nepoškozenou bránou válely převrácené, roztrhané a sežehnuté vraky aut; nehořlavé sádrové obvazy na končetinách zuhelnatělých mrtvol v sanitkách zůstaly netknuté. Uslyšel jsem hlasitý rachot; za mnou projížděl ruský tank a hrnul před sebou suť; sedělo na něm několik Waffen-SS, zřejmě ho ukořistili. Zastavil těsně vedle mě, vystřelil a na lomozících pásech se opět rozjel; jeden z Waffen-SS se na mě lhostejně zadíval. Tank zabočil vlevo na Wilhelmstrasse a zmizel. O kus dál na Unter den Linden jsem v dýmu mezi pouličními lampami a pahýly stromů postřehl lidskou postavu, člověka v civilu a s kloboukem na hlavě. Opět jsem se rozběhl, prokličkoval mezi překážkami a proběhl dočerna očouzenou bránou, zjizvenou kulkami a výbuchy.

Za ní jsem už byl v Tiergarten. Sešel jsem z chodníku a vnořil se mezi stromy. Až na svištění letících granátů a vzdálené dunění explozí vládlo v parku podivné ticho. Nebelkrähe, vrány, jejichž drsné krákání se Tiergarten nese v každou denní dobu, uletěly, uprchly před neustálým ostřelováním na bezpečnější místo: na nebi žádná Sperrkommandos ani létající ptačí vojenské soudy nejsou. Jaké jen mají ptáci štěstí, a přitom to vůbec netuší. U kmenů se povalovaly zhroucené mrtvoly; podél cestiček se zlověstně houpali oběšenci. Zase začalo pršet, byl to jemný déšť, skrz který stále svítilo slunce. Keře v podrostu kvetly, vůně růží se mísila s pachem mrtvol. Občas jsem se otočil: měl jsem dojem, že jsem mezi stromy zahlédl postavu, která mě sleduje. Jeden mrtvý voják pořád ještě svíral svého schmeissera; vytrhl jsem mu ho, namířil na siluetu a stiskl spoušť; zbraň však byla prázdná a já ji vztekle zahodil do křoví. Původně jsem se nechtěl příliš vzdalovat od hlavní cesty, ale odtud jsem viděl, že je na ní provoz, a tak jsem se pustil hlouběji do parku. Po pravé straně nad stromy stále tvrdošíjně čněl Sloup vítězství obehnaný ochranným bedněním. V cestě mi leželo několik jezírek; než bych se vracel k cestě, raději jsem se rozhodl je obejít blíž k průplavu, tam, kam jsem – jak už je to dávno – chodíval na toulky za rozkoší. Odtamtud, říkal jsem si, to vezmu přes zoo a ztratím se v Charlottenburgu. Přešel jsem kanál po mostě, kde se jednou večer odehrála ta podivná roztržka s Hansem P. Zeď zoo na druhém břehu kanálu se na několika místech zbortila a já se vyšvihl na rozvaliny. Od velkého bunkru sem doléhal rachot výstřelů, lehké dělo střídaly samopaly.

Celá tato část zoo byla pod vodou: Mořský dům se zřítil pod náporem bomb, roztříštěná akvária se rozlétla široko daleko, vychrlila tuny vody a vyvrhla na cestičky mrtvé ryby, langusty, krokodýly, medúzy a delfína, který tu ležel na boku, lapal po dechu a neklidně mě sledoval. Brodil jsem se kupředu, obešel jsem Ostrov šimpanzů, na němž mláďata drobounkýma ručičkama křečovitě svírala břicha mrtvých matek, kličkoval jsem mezi papoušky, mrtvými opicemi, kolem žirafy s dlouhým krkem svěšeným přes plot, kolem zakrvácených medvědů. Vešel jsem do napůl zborcené budovy: ve velké kleci tu seděla ohromná mrtvá gorila s bajonetem vraženým do břicha. Mezi mřížemi proudem tekla černá krev a vpíjela se do kaluží. Ta gorila vypadala překvapeně, ohromeně; její vrásčitá tvář, otevřené oči a ty ohromné dlaně mi připadaly příšerně lidské, jako kdyby na mě měla každou chvíli promluvit. Za touto budovou se táhlo dlouhé, ohrazené jezírko: ve vodě plul mrtvý hroch s pojistkou dělostřeleckého granátu v zádech; druhý ležel celý rozstřílený na ostrůvku a s mohutným funěním dodělával. Voda, která z jezírka vytékala, máčela šaty dvou ležících Waffen-SS; třetí seděl s kalnýma očima zády opřený o klec a na klíně měl samopal. Chtěl jsem pokračovat v cestě, ale zaslechl jsem ruské hlasy, do nichž se mísilo šílené sloní troubení. Schoval jsem se za keř a pak jsem udělal čelem vzad, abych klece obešel po jakémsi můstku. Cestu mi zastoupil Clemens, stál v kaluži na druhém konci lávky, z promoklého klobouku mu pořád ještě stékala dešťová voda a v ruce držel pistoli. Jako ve filmu jsem zvedl ruce. „Tys mě ale prohnal,“ supěl Clemens. „Weser je mrtvý. Ale dostal jsem tě.“ – „Kriminalkommissare Clemensi,“ vypravil jsem ze sebe, po tom běhu celý udýchaný, „nebuďte směšný. Sto metrů odsud jsou Rusové. Výstřel by slyšeli.“ – „Měl bych tě utopit v rybníčku, ty svině,“ vybuchl. „Strčit tě do pytle a utopit. Ale na to nemám čas.“ – „Chcete si se mnou vyřizovat účty, a ani nejste oholený, Kriminalkommissare!“ zařval jsem. Halasně, ironicky se rozesmál. Práskl výstřel, klobouk mu spadl do očí a Clemens spadl jako podťatý z můstku hlavou do louže. Za jednou z klecí se vynořil Thomas s karabinou v ruce a se širokým, nadšeným úsměvem. „Jako obvykle jsem přišel v pravou chvíli,“ zahalekal zvesela. Zadíval se na mohutnou Clemensovu mrtvolu. „Co ti chtěl?“ – „To byl jeden z těch dvou policajtů. Chtěl mě zabít.“ – „To měl tedy výdrž, chlapec. A pořád kvůli té tvé záležitosti?“ – „Ano. Vůbec tomu nerozumím, asi se zbláznili.“ – „Ty ses ovšem taky nechoval zrovna inteligentně,“ pokáral mě Thomas. „Všude tě hledají, Müller se může vzteknout.“ Pokrčil jsem rameny a rozhlédl se. Už nepršelo, slunce zářilo skrz mraky, lesklo se na mokrém listí a na vodním příkrovu cestiček. Opět jsem zachytil útržky hovoru v ruštině; museli být o něco dál, u opičího výběhu. Slon opět zatroubil. Thomas opřel karabinu o zábradlí lávky, dřepl si ke Clemensovi, strčil si do kapsy jeho pistoli a prohrabal mu kapsy. Přešel jsem až za něj a znovu se rozhlédl, ale nikdo tu nebyl. Thomas se ke mně otočil a zamával tlustým svazkem říšských marek: „Podívej,“ zasmál se. „Dobrý úlovek, ten tvůj policajt.“ Vsunul si peníze do kapsy a hledal dál. Všiml jsem si, že kousek od něj leží silná kovová tyč, kterou výbuch vytrhl z nejbližší klece. Zvedl jsem ji, potěžkal a pak jsem Thomase vší silou udeřil do zátylku. Zapraskaly obratle a Thomas se svalil vpřed na Clemensovo tělo. Pustil jsem tyč a chvilku si mrtvoly prohlížel. Pak jsem Thomase, který měl ještě otevřené oči, obrátil a rozepnul mu blůzu. Svlékl jsem si svoji, rychle je vyměnil a opět ho otočil na břicho. Prohledal jsem kapsy: kromě pistole a Clemensových bankovek tu byly Thomasovy doklady, ty francouzské, a cigarety. V kapse u kalhot jsem našel klíče od jeho domu; mé vlastní doklady zůstaly v mé blůze.

Rusové se opět posunuli dál. Cestičkou ke mně klusalo slůně následované třemi šimpanzi a ocelotem. Oběhli mrtvoly, nezměněným tempem přeběhli lávku a já opět osaměl. Třeštil jsem, má mysl se tříštila na kousky. Ale ještě dnes si dokonale vybavuji ta dvě těla, která ležela v louži na lávce, a vzdalující se zvířata. Bylo mi smutno, ale proč, to jsem přesně nevěděl. Náhle na mě dolehla veškerá tíha minulosti a paměti, již nelze změnit, zůstal jsem sám s umírajícím hrochem, několika pštrosy a mrtvolami, sám s časem a smutkem a bolestí vzpomínek, krutostí své existence a smrti, jež mě teprve čeká. Laskavé bohyně znovu nalezly mou stopu.

Slovníček pojmů

AA (Auswärtiges Amt, „zahraniční úřad“): ministerstvo zahraničních věcí řízené od roku 1938 Joachimem von Ribbentropem.

ABWEHR: vojenská zpravodajská služba. Její úplný název zněl Amt Ausland / Abwehr im Oberkommando der Wehrmacht.

AMT: úřad

ARBEITSEINSATZ (pracovní nasazení): oddělení pověřené organizací nucené práce vězňů v koncentračních táborech.

AOK (Armeeoberkommando): štáb armády, jemuž byl podřízen určitý počet divizí. Na všech úrovních (armády, divize, pluku atd.) se štáb skládal mimo jiné z náčelníka štábu Ia (vyslov jedna-a, německy Eins-a, důstojníka pověřeného řízením bojových operací, Ib (Eins-b) neboli intendančního důstojníka a Ic/AO (Eins-c/AO), zpravodajského důstojníka zvaného též Abwehroffizier.

BERÜCK: velitel zadní linie skupiny armád.

EINSATZ: vojenský termín označující bojové nasazení nebo operaci.

EINSATZGRUPPE („akční skupina“ SP a SD): byly použity poprvé v roce 1938 při anšlusu Rakouska a okupaci československého pohraničí. Tyto skupiny SS byly pověřeny řešením nejnaléhavějších bezpečnostních úkolů, dokud nedošlo k zřízení Stelle, stálých policejních úřadoven. Tento systém byl formalizován v Polsku v září 1938. Při přípravách vpádu do SSSR byla na základě oficiální dohody mezi Hlavním úřadem říšské bezpečnosti (RSHA) a Wehrmachtem přidělena Einsatzgruppe ke každé armádní skupině (se čtvrtou, Einsatzgruppe D, přičleněnou přímo k 11. armádě pro oblast Krymu a rumunskou okupační zónu). Každá Einsatzgruppe se skládala z Gruppenstabu a několika Einsatzkommandos (Ek) nebo Sonderkommandos (Sk). Každé komando se dělilo rovněž na štáb (Kommandostab) s podpůrným osazenstvem (řidiči, tlumočníci atd.) a na několik Teilkommandos. Štáby skupin stejně jako komand kopírovaly organizační strukturu RSHA. Existovali tu Leiter I neboli Verwaltungsführer (mužstvo a správa), Leiter II (zásobování), Leiter III (SD), IV (Gestapo) a V (Kripo). Jeden z nich, obvykle Leiter III nebo IV, byl zároveň náčelníkem štábu.

GAULEITER: nacistické Německo bylo rozděleno na správní jednotky zvané Gaue (župy). Každá župa byla řízena gauleiterem pocházejícím z řad NSDAP a jmenovaným Hitlerem, jemuž se také zodpovídal.

GESTAPO (Geheime Staatspolizei): tajná státní policie, řízená SS-Gruppenführerem Heinrichem Müllerem od roku 1939 do konce války. Viz RSHA.

GOLDFASANEN: „zlatí bažanti“; hanlivá přezdívka úředníků Ostministeria – kvůli žlutohnědým uniformám –, jakož i jiných nacistických úředníků.

GFP (Geheime Feldpolizei): tajná polní policie, součást Wehrmachtu zodpovědná za bezpečnost na bojišti, především v rámci boje proti partyzánům. Většina důstojníků GFP byla přijímána z německé policie a patřila tedy pod bezpečnostní policii (SP), případně přímo k SS. Přesto tato vojenská bezpečnostní služba nespadala pod RSHA.

HÄFTLING (pl. Häftlinge): vězeň

HIWI (der Hilfswilige, pomocné dobrovolnické jednotky): pomocné oddíly Wehrmachtu z řad místního obyvatelstva, často verbované v zajateckých táborech a využívané v druhém sledu v dopravě, zásobování, pro fyzicky náročné práce atd.

HONVÉD: název maďarské armády

HSSPF (Höher SS– und Polizeiführer, „vyšší vůdce SS a policie“): aby bylo možno zajistit koordinaci všech úřadů a pracovišť SS na regionální úrovni, ustanovil Himmler v roce 1937 funkci HSSPF, kteří formálně odpovídali za všechny složky SS ve svém obvodu. V Německu jmenoval Reichsführer SS jednoho HSSPF na jeden Wehrkreis (branný okruh stanovený Wehrmachtem) a posléze jednoho v každé okupované zemi. Někdy, jako v okupovaném Polsku (General-Gouvernement), měl pod sebou tento úředník několik SSPF. V Sovětském svazu během vpádu v roce 1941 jmenoval Himmler jednoho HSSPF pro každou skupinu armád: Sever, Střed a Jih.

IKL (Inspektion der Konzentrationslager – Inspekce koncentračních táborů): první koncentrační tábor byl zřízen oddíly SA 20. března 1933 v Dachau. Posléze byly založeny i další tábory. V červnu 1934 po „Röhmově puči“ a odstranění velitelů SA byly tábory svěřeny pod kontrolu SS a ta následně vytvořila IKL. Inspekce sídlila v Oranienburgu a řídil ji SS-Obergruppenführer Theodor Eicke, velitel KL Dachau, jemuž Himmler svěřil úkol reorganizovat všechny tábory. „Eickeho systém“, který byl zaveden v roce 1934 a přetrval až do prvních let druhé světové války, měl za cíl psychické a někdy i fyzické zničení odpůrců režimu. V této době byly nucené práce pouhým nástrojem mučení. Avšak na začátku roku 1942, když v Německu zintenzivnilo válečné úsilí po útoku na SSSR, Himmler rozhodl, že tento systém neodpovídá nové situaci, která vyžadovala maximální využití pracovní síly vězňů. V březnu 1942 byla IKL podřízena Hlavnímu hospodářsko-správnímu úřadu (WVHA) jakožto Amtsgruppe D se čtyřmi odděleními: D I – Hlavní úřad, D II – Arbeiteinsatz, zodpovídající za nucené práce, D III – Sanitární a lékařské oddělení a D IV – oddělení pověřené administrativou a financemi. Tato změna zaznamenala jen částečný úspěch. Pohlovi, šéfovi WVHA, se nikdy úplně nepodařilo IKL reformovat ani změnit její personální obsazení. Napětí mezi politicko-policejní a hospodářskou úlohou táborů, jež bylo navíc komplikováno úlohou vyhlazovací, svěřenou dvěma táborům pod správou WVHA (KL Auschwitz a KL Lublin, známější pod názvem Majdanek), přetrvalo až do zhroucení nacistického režimu.

KGF (Kriegsgefangener): válečný zajatec

KL (Konzentrationslager): koncentrační tábor, často nesprávně nazývaný vězni KZ. Každodenní fungování tábora zajišťovalo jedno z oddělení podléhajících veliteli tábora, sekce Abteilung III řízená Schutzhaftlagerführerem nebo Lagerführerem (táborovým velitelem pro ochrannou vazbu) a jeho zástupcem. K němu byl pod označením IIIa připojen úřad pověřený organizací práce vězňů, Arbeiteinsatz. Dalšími sekcemi byly I) Kommandantur, II) Politische Abteilung (politické oddělení, tj. zástupci SP v táboře), IV) správa, V) lékařské a sanitární oddělení (pro SS v táboře i vězně), VI) vojenské výcvikové a doplňovací oddělení, a VII) strážní oddíl SS. Všechny tyto úřady byly zastávány důstojníky a poddůstojníky SS, ale většinu práce obstarali „úředníci“ z řad vězňů, zvaní „prominenti“.

KRIPO: kriminální policie řízená od roku 1937 do července 1944 SS-Gruppenführerem Arturem Nebem. Viz též RSHA.

LEBENSBORN: spolek SS, zřízený v roce 1936 a přímo podřízený osobnímu štábu Reichsführera SS. Měl spravovat sirotčince a porodnice pro potřeby členů SS a jejich družek. Pro povzbuzení porodnosti v řadách SS Lebensborn zaručoval utajený porod i pro svobodné ženy.

LEITER: vedoucí

MISCHLINGE: míšenec. Tento termín byl součástí právnického názvosloví nacistických rasových zákonů, které definovaly tento status podle počtu neárijských předků.

NKVD (Narodnyj Komissariat Vnutrennych Děl – Lidový komisariát vnitra): vznikl v roce 1934, hlavní sovětská bezpečnostní složka za druhé světové války, nástupnická organizace Čeky a OGPU, předchůdkyně KGB.

NSV (Nationalsozialistische Volkswohlfahrt): nacistická dobročinná organizace.

OKH (Oberkommando des Heeres): vrchní velení pozemních vojsk bylo formálně podřízeno vrchnímu velení branné moci (OKW), ale fakticky velelo všem operacím na východní frontě, zatímco OKW řídilo operace na všech dalších frontách. Hitler převzal přímé velení OKH v prosinci 1941 poté, co odvolal Generalfeldmarschalla (polního maršála) Waltera Brauchitsche.

OKHG (Oberkommando des Heeresgruppe): štáb armádní skupiny, která velela několika armádám.

OKW (Oberkommando der Wehrmacht): vrchní velení branné moci bylo vytvořeno v únoru 1938 Hitlerem jako náhrada za říšské ministerstvo války a podřízeno přímo jeho velení. OKW formálně podléhalo OKH (pozemní vojsko), Luftwaffe (válečné letectvo) pod velením Reichmarschalla Hermanna Göringa a Kriegsmarine (válečné námořnictvo) pod velením Grossadmirala Karla Dönitze). Náčelníkem OKW byl Generalfeldmarschall (polní maršál) Wilhelm Keitel.

ORPO (Hauptamt Ordnungspolizei, Hlavní úřad pořádkové policie): organizace začleněná do SS v červnu 1936 pod velením SS-Oberstgruppenführera Kurta Daluegeho, do které bylo začleněno četnictvo a různé složky uniformované policie (Gemeindepolizei, Schutzpolizei neboli Schupo atd.). Policejní prapory ORPO byly v rámci „konečného řešení“ mnohokrát využity ke spáchání masových vražd.

OSTMINISTERIUM: běžná zkratka pro Reichministerium für die besetzten Ostgebiete – „ministerstvo pro obsazená východní území“, řízené nacistickým ideologem Alfredem Rosenbergem, autorem Mýtu 20. století.

OUN (Organizacija ukrajinskich nacionalistiv, „Organizace ukrajinských nacionalistů“): ilegální teroristická organizace, jež vznikla ve 30. letech v Polsku jako nástroj boje proti útlaku zdejší ukrajinské menšiny. Za druhé světové války se OUN snažila neúspěšně využít pro své cíle pomoci nacistického Německa. Jejím vůdcem v tomto období byl Stěpan Bandera.

PERSÖNLICHER STAB DES REICHSFÜHRERS DER SS: osobní štáb Reichsführera SS Heinricha Himmlera.

REVIER: v tomto kontextu nemocnice nebo ošetřovna. V některých koncentračních táborech se označovala jako HKB, Häftlingskrankenbau, tj. vězeňská nemocnice.

RKF (Reichkommissariat für die Festigung deutschen Volkstums, „říšský komisariát pro posílení němectví“): destruktivní úkoly, jež byly svěřeny Einsatzgruppen v Polsku na sklonku roku 1939 a zvláště po útoku na Sovětský svaz, byly nedílně spojeny s pozitivními úlohami, jež byly rovněž svěřeny Reichsführerovi SS – repatriací Volksdeutschen (etnických Němců ze SSSR včetně Pobaltí a Besarábie a z Banátu) a germanizací Východu. Aby bylo možné tyto úkoly plnit, vytvořil Himmler v rámci SS právě RKF, jehož se stal Reichskommissarem. Dvě oblasti činnosti, likvidace Židů a germanizace, byly úzce organizačně a koncepčně propojeny. Když byla tedy oblast Zamośći vybrána jako prvořadý cíl germanizačních opatření, svěřil Himmler tento úkol veliteli SS a policie (SSPF) lublinského okresu Odilo Globocnikovi, který velel rovněž Operaci Reinhard, organizaci vytvořené pro správu tří vyhlazovacích táborů Treblinka, Sobibor a Bełżec, a oddílům Orpo, jež byly rozmístěny v okolí a páchaly masové vraždy.

ROLLBAHN: jednotky Wehrmachtu mající v kompetenci dopravu a zásobování bojových jednotek (termín také označoval hlavní zásobovací komunikace na východě).

RSHA (Reichssicherheitsdiensthauptamt – „Hlavní úřad říšské bezpečnosti“): od uchopení moci 30. ledna 1933 se SS snažily rozšířit své pravomoci na poli bezpečnosti. Po dlouhém vnitřním boji především proti Göringovi se Himmlerovi podařilo ovládnout všechny německé policejní složky, nové útvary politické policie stejně jako kriminální a pořádkovou policii začleněné do Orpo. Tyto policejní útvary však zůstávaly státními institucemi, financovanými z říšského rozpočtu, a jejich zaměstnanci zůstávali státními úředníky, podléhajícími pravidlům pro přijímání a povyšování státní byrokracie. Aby se tomuto nesystémovému opatření dodalo oprávnění, byl Reichsführer jmenován šéfem německé policie v rámci ministerstva vnitra. Kripo (kriminální policie) byla připojena ke Gestapu a vytvořila bezpečnostní policii (SP), která zůstávala státním orgánem. Bezpečnostní služba (SD) nadále fungovala v rámci SS. SP a SD byly spojeny určitou „personální unií“, neboť SS-Obergruppenführer Reinhard Heydrich oficiálně přijal funkci Chef der Sicherheitspolizei und des SD, jež byla stejně jako u jeho představeného rozdělena mezi stranu a stát. V roce 1939, krátce po vpádu do Polska, došlo k pokusu legalizovat tuto situaci vytvořením hybridního úřadu RSHA, který měl organizačně spojit SP a SD. Reorganizace byla uskutečněna takto: správní oddělení různých organizací se spojily do Amt I (pro personální otázky) a do Amt II (rozpočet, správa, organizace), SD byl rozdělen mezi Amt III (SD-Inland neboli vnitrozemí) a Amt VI (SD-Ausland neboli zahraničí), Gestapo bylo přejmenováno na Amt IV s pompézním názvem Gegnerforschung und –hekämpfung (Zkoumání a potírání protivníků) a z Kripo se stal Amt V pod názvem Verbrechensbekämpfung (Boj proti zločinu). Kromě toho bylo vytvořeno oddělení Amt VII pro Weltanschauliche Forschung und Auswertung (Světonázorový výzkum a hodnocení). Žádné z těchto opatření však nebylo nikdy uzákoněno, neboť státní byrokracie se stavěla proti směšování státní správy a stranických struktur, financování SD ze státního rozpočtu bylo vyloučeno. I když RSHA fakticky existovalo, bylo zakázáno užívat tento termín v úřední korespondenci. Heydrich zůstával oficiálně šéfem SP a SD. Struktura RSHA se opakovala na místní úrovni jako Oberabschnitt, Abschnitt atd., v každém obvodu se nacházely Amt III, Amt IV a Amt V. Všechny byly řízeny úředníkem s titulem Inspekteur der SP und des SD (IdS). Na začátku války se tato struktura objevila i na okupovaných územích, kde se však inspektor změnil ve velitele – Befehlshaber der SP und des SD (BdS), pod něhož spadalo několik úředníků s titulem Kommandeur der SP und des SD (KdS). Orpo bylo organizováno analogicky prostřednictvím IdO, BdO a KdO.

SA (Sturmabteilung – Úderné oddíly): paramilitární jednotky nacistické strany (NSDAP), které sehrály značnou úlohu při vzestupu strany a krátce po jejím převzetí moci v lednu 1933. V červnu 1934 Hitler s podporou SS a Wehrmachtu zlikvidoval vedoucí představitele SA včetně jejich velitele Ernsta Röhma. SA existovaly nadále až do konce režimu, ale nehrály již žádnou politickou úlohu.

SD (Hauptamt Sicherheitsdienst, „Hlavní úřad bezpečnostní služby“): organizace SS založená na podzim 1931 pod vedením Reinharda Heydricha. Viz též RSHA.

SP (Hauptamt Sicherheitspolizei, „Hlavní úřad bezpečnostní policie“) zvaný rovněž Sipo. Viz též RSHA.

SPIESS: hovorový termín označující poddůstojníka velícího rotě, ve většině případů Hauptfeldwebla (podpraporčíka).

SS (Schutzstaffel, „Ochranné oddíly“): první jednotky SS byly v rámci nacistické strany vytvořeny v létě 1925, zpočátku jako tělesná stráž Führera Adolfa Hitlera, který se už tehdy snažil vytvořit protiváhu SA. Heinrich Himmler se stal Reichsführerem SS v lednu 1929. Na podzim 1930 se organizačně osamostatnily od SA a v červnu 1934 se podílely na likvidaci jejich vůdců.

VOLKSDEUTSCHEN: na rozdíl od Reichsdeutschen (říšských Němců) Němci žijící po generace v cizině, většinou v uzavřených komunitách.

WVHA (Wirtschafts-Verwaltungs Amt, „Hlavní hospodářsko-správní úřad“): tato organizace SS vznikla na začátku roku 1942, aby zahrnula hospodářsko-správní oblast činnosti SS, dále oblasti pověřené výstavbou a zásobováním, hospodářské podniky SS a inspekci koncentračních táborů (IKL). Pod vedením Oswalda Pohla, Himmlerovy ekonomické šedé eminence, se WVHA skládal z pěti Amtsgruppe neboli skupin úřadů: Amtsgruppe A Truppenverwaltung (správa jednotek) a Amtsgruppe B Truppenwirtschaft (hospodářství jednotek) se zabývaly problematikou správy a zásobováním Waffen SS (bojové jednotky SS), jakož i strážních útvarů hlídajících koncentrační tábory. Amtsgruppe C Bauwesen (stavebnictví) zahrnovala všechny technické složky spojené s výstavbou, Amtsgruppe D byla přejmenovaná IKL. Amtsgruppe W – Wirtschaftliche Unternehmungen (hospodářská zařízení) zastřešovala nesmírné hospodářské impérium SS zahrnující podniky v nejrozličnějších oborech, jako stavebnictví, zbrojní výroba, výroba minerálních vod, textilní i nakladatelský průmysl.

SROVNÁVACÍ TABULKA HODNOSTÍ

Waffen-SS | Wehrmacht | Policie | Přibližný ekvivalent
|  |  | v Armádě České republiky
Reichsführer SS | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent
nemá ekvivalent | Generalfeldmarschall | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent
SS-Oberstgruppenführer | Generaloberst | Generaloberst der Polizei | Armádní generál
SS-Obergruppenführer | General der Infanterie, | General der Polizei | Generálplukovník
| Kavallerie, Artillerie |  |
SS-Gruppenführer | Generalleutnant | Generalleutnant der Polizei | Generálmajor
SS-Brigadeführer | Generalmajor | Generalmajor der Polizei | Brigádní generál
SS-Oberführer | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent
SS-Standartenführer | Oberst | Oberst der Polizei | Plukovník
SS-Obersturmbannführer | Oberstleutnant | Oberstleutnant der Polizei | Podplukovník
SS-Sturmbannführer | Major | Major der Polizei | Major
SS-Hauptsturmführer | Hauptmann | Hauptmann der Polizei | Kapitán
SS-Obersturmführer | Oberleutnant | Oberleutnant der Polizei | Nadporučík
SS-Untersturmführer | Leutnant | Leutnant der Polizei | Poručík
SS-Sturmscharführer | Stabsfeldwebel | nemá ekvivalent | Praporčík
SS-Hauptscharführer | Oberfeldwebel | nemá ekvivalent | Nadrotmistr
SS-Oberscharführer | Feldwebel | Polizei-Meister | Rotmistr
SS-Scharführer | Unterfeldwebel | Polizei-Hauptwachtmeister | Rotný
SS-Unterscharführer | Unteroffizier | Polizei-Zugwachtmeister | Četař
SS-Standartenoberjunker | Fähnrich | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent
SS-Standartenjunker | Hauptgefreiter | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent
Stabsgefreiter | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent
nemá ekvivalent | nemá ekvivalent | Polizei-Oberwachtmeister | nemá ekvivalent
SS-Rottenführer | Obergefreiter | Polizei-Wachtmeister | Desátník
SS-Sturmmann | Gefreiter | Polizei-Rottwachtmeister | Svobodník
SS-Oberschütze | Oberschütze | nemá ekvivalent | nemá ekvivalent
SS-Mann | Schütze | Polizei-Unterwachtmeister | Vojín

Poznámka překladatelky

Málokdy se stane, aby autor knihy poskytl svým překladatelům instrukce. Jonathan Littell je jednou z oněch mála výjimek: se stejnou precizností, s jakou stvořil celý text, se snažil pečovat i o podobu překladových verzí. Rozdíly mezi jazyky mi samozřejmě nedovolily vyhovět všem autorovým požadavkům, o jednom z nich bych se ovšem ráda zmínila. Jde o autorovo přání zachovat pokud možno nejpřesnější znění německých termínů, a to – cituji z jeho dopisu překladatelům – „i když to pro čtenáře bude namáhavé a obtížné“. Němčina hraje v příběhu roli rytmizujícího, melodického prvku, navozujícího pocit odtažitosti a souvisejícího i s dvojjazyčností hlavního hrdiny. Autor sám dokonce neopatřil knihu žádným poznámkovým aparátem, čímž text pro čtenáře němčiny neznalé záměrně tak trochu zašifroval.

Abych odcizenost textu pokud možno zachovala, rozhodla jsem se řídit se u německých výrazů (kromě místních jmen) jejich původním gramatickým rodem a zachovávat německé tvary množného čísla, a to i u výrazů v češtině již zažitých v rodě jiném (Wehrmacht, Gestapo apod.). Na první pohled může toto řešení samozřejmě působit násilně. Pevně však věřím, že po přečtení několika desítek stránek čtenář mé pohnutky pochopí a tuto gramatickou svévoli mi odpustí.

Pokud jde o místní jména, autor si sice přeje zachovávat pokud možno jejich německé či poněmčené podoby, ale v tomto ohledu ani on sám nebyl důsledný. Proto jsem se řídila víceméně přesně podle něj a zachovávala německé podoby jen tam, kde jsou i v originále (proto např. nikoliv Štětín, Poznaň, Postupim či Gdaňsk, nýbrž Stettin, Posen, Potsdam a Danzig; naproti tomu Curych, Krakov).

M. M.

Poděkování

Ráda bych poděkovala těm mnoha, kdo přispěli svým dílem ke vzniku tohoto překladu – za všechny alespoň Lachauerovi, Trish, Ritě a ing. Aleši Cvrkalovi; zejména pak neocenitelnému Tomáši Chrobákovi, bez jehož odborných znalostí bych byla ztracená, a Richardu Podanému za skvělou a tolerantní redakci.

Platónova díla Ústava a Symposion jsou v textu citována v překladu Františka Novotného, Sofoklova Élektra v překladu Ferdinanda Stiebitze.

Název Laskavé bohyně, titul třetí části Aischylovy trilogie Oresteia, je převzat z překladu Petra Borkovce a Matyáše Havrdy.

M. M.

Doslov

Proč je nutné znovu psát o holocaustu?

Román Jonathana Littella Laskavé bohyně tematicky čerpá z nejotřesnější kapitoly 20. století – z holocaustu neboli šoa. Šoa je termín méně zažitý, který však židovská komunita na celém světě preferuje pro označení strašlivé a svým rozsahem ojedinělé katastrofy, která ji postihla ve 20. století. Vzhledem k závažnosti tématu byl holocaust již mnohokrát zpracován. Historické práce i díla krásné literatury existují ve všech kulturních jazycích světa a tvoří dnes neproniknutelnou houšť.

Problematika holocaustu byla nazírána snad ze všech možných úhlů. Lidé, kteří přežili, nám zanechali svá svědectví. Mezi nejznámější patří proslulý deník Anny Frankové či vzpomínkové prózy Primo Leviho, Władyslawa Szpilmana nebo Richarda Glazara. Z vlastních prožitků vězňů koncentračních táborů vycházeli mnozí další prozaikové jako například Elie Wiesel, Imre Kertész, Jurek Becker, Edgar Hilsenrath, Jean Améry nebo Arnošt Lustig. Holocaustu se věnovali i autoři, kteří sami neměli osobní zkušenost s utrpením obětí. Mezi nejznámější patří kniha Roberta Merla Smrt je mým řemeslem (č. 1955). Za dráty osvětimského tábora se odehrávají i klíčové momenty románu Williama Styrona Sophiina volba (č. 1984). Specifickým způsobem se s rodinným traumatem způsobeným Osvětimí zhostil Art Spiegelman, když utrpení svých rodičů zachytil formou komiksového románu Maus: příběh očitého svědka (č. 1997, 1998). Přes známý výrok německo-amerického filozofa Theodora Adorna, že psát poezii po Osvětimi je barbarství, se holocaust stal námětem podstatné části díla německy píšícího básníka a bývalého vězně rumunských táborů pro Židy Paula Celana. Masakru Židů v Babím Jaru je věnována jedna z nejznámějších básní Jevgenije Jevtušenka. Její vydání v roce 1961 se stalo jednou z klíčových událostí chruščovovského tání.

Rovněž film si často volil dramata spojená s genocidou jako námět. Kromě adaptací literárních děl s touto tematikou je nutno zmínit impozantní dokument francouzského režiséra Clauda Lanzmanna Šoa z roku 1985.

Americko-francouzský autor Jonathan Littell nepřišel tedy k tématu nezpracovanému nebo v literatuře opomíjenému. Spíše se nabízí opačná otázka. Proč ještě psát o holocaustu? Co k tématu může říci člověk, kterého s ním nespojuje ani osobní ani rodinná zkušenost, který se narodil více než dvacet let po skončení druhé světové války?

Kniha Jonathana Littella Les Bienveillantes vyvolala živý zájem a od počátku se jí dostalo nadšeného přijetí i radikálního odmítnutí. Ve Francii, kde kniha poprvé vyšla, byl autor poctěn prestižní Goncourtovou cenou za rok 2006 a ocenění za román se mu dostalo i od Francouzské akademie. Člen Goncourtovy poroty, španělský spisovatel Jorge Semprún, označil román za největší událost prvních padesáti let našeho století. Další kritici velebili strhující děj, jejž doprovází faktografická přesnost. Po příznivých recenzích nedal na sebe čtenářský úspěch dlouho čekat. Ve Francii se prodalo více než 800 tisíc výtisků. Román se dočkal překladů do němčiny, hebrejštiny, polštiny, angličtiny a postupně vyjde v dalších pětadvaceti jazycích.

Nadšení z Littellova románu však nebylo jednomyslné. Bilingvnímu autorovi vyčítala především francouzská kritika četné anglicismy a barbarismy. Pro mnohé literární znalce byla kniha napsána příliš tradičně a konvenčně, jako kdyby velcí autoři 20. století jako Proust, Faulkner, Joyce, Hammett nebo Robbe-Grillet nikdy neexistovali. Některým se nezdála samotná koncepce románu. Jeden německý kritik označil Littellovu prózu za jakousi formu World Literature, kde je spojena pornografie, detektivka, horor, šestákový román, turistický průvodce a nová monografie o holocaustu. Expresivní styl, detailní popisy násilných a sexuálních scén vedly k častému obvinění autora z pornografie a laciného, triviálního kýče.

Většina kritik se zaměřila na samotnou podstatu hlavního hrdiny Maxmiliana Aueho. Za morální problém mnozí považovali fakt, že slovo bylo v románu psaném ich-formou dáno pachateli těchto hrůz. Tímto způsobem měl být viník postaven do zvýhodněné role oproti obětem a jako hlavní hrdina, jehož prizmatem jsou události vnímány, mohl dokonce vyvolávat v čtenářích sympatie. Námitky mohou být snadno vyvráceny skutečností, že stejnou literární formu zvolil Robert Merle ve svém slavném románu: próza je pojata jako fiktivní výpověď nacistického spolustrůjce holocaustu Rudolfa Langa. Při líčení Langovy kariéry a životních postojů se Merle výrazně inspiroval životem nejznámějšího velitele vyhlazovacího tábora v Osvětimi Rudolfa Hösse. Obdobný přístup volil v některých svých povídkách a románech i Primo Levi, Edgar Hilsenrath nebo Michel Tournier.

Max Aue je postavou románovou a nikoliv převzatou nebo odvozenou z reality. Jazykově dvoudomý, brilantní intelektuál, obeznámený s klasickými starověkými, středověkými i novověkými autory, osobnost svíraná svými homosexuálními a incestními představami, s komplikovaným vztahem k záhadně zmizelému otci a pravděpodobný vrah vlastní matky i otčíma, je na hony vzdálen reálným strůjcům a vykonavatelům holocaustu. Vymyká se výroku Hannah Arendtové o banalitě zla, k němuž ji inspiroval proces s Adolfem Eichmannem v Jeruzalémě, a bezbarvá a ničím nevýrazná postava hlavního protagonisty soudního přelíčení. Eichmann se jevil, když odhlédneme od hrůznosti přijímaných rozhodnutí, jakožto průměrný byrokrat, jehož jedinou rozkoší a smyslem života je četba a „produkce úředních aktů“. Na stejnou intelektuální chudobu a prázdnotu narazí čtenář při četbě pamětí velitele Osvětimi Rudolfa Hösse, sepsaných v polském vězení. S nimi má Aue společnou pouze absenci výčitek svědomí, což si však zdůvodňuje poněkud komplikovaněji než konstatováním, že pouze plnil rozkazy. Max Aue je v románu rovněž spíše Francouzem než Němcem, jeho zakotvení v duchovním klimatu končící výmarské republiky a nastupujícího nacismu je nezřetelné a vztah k nacistické ideologii nejasný. Aue vykonává své poslání bez vášně, jako řešení technicko-administrativního problému. Hrůzy války ho neotřásají duševně, zhnusení z katovské práce se projevuje symptomy v ryze fyzické podobě. Závěr vypravěčova života, jímž román začíná, kdy Aue pod cizím jménem žije klidný, byť nudný život francouzského průmyslníka, symbolizuje poválečnou německou společnost, která, profitujíc z konjunktury ekonomického zázraku 50. a 60. let, by nejraději zapomněla na vlastní vinu i na krvavou a hrůznou minulost.

Max Aue je svého druhu pitoreskním hrdinou, jehož pouť zprostředkovává čtenáři nejvýznamnější události druhé světové války i setkání s mnoha klíčovými protagonisty tehdejšího dění. V doprovodu hlavního hrdiny se čtenář postupně stane na Ukrajině svědkem masakru Židů v Babím Jaru, za Aueho působení na Kavkaze nahlédne absurdnost nacistických definicí Žida ve složitosti zdejší reality, u Stalingradu na vlastní kůži zažije konec nacistických snů o světovládě. Pozná zákulisí administrativních, ekonomických, dopravních otázek holocaustu viděných úředníky berlínských ministerstev i špiček SS, navštíví proslulou továrnu na smrt v Osvětimi a prožije i apokalyptický konec třetí říše v obléhaném Berlíně. Mezi osobnostmi, se kterými se Aue setkává, jsou nejen klíčoví protagonisté epochy jako Adolf Hitler, říšský velitel SS Heinrich Himmler, šéf nacistické bezpečnosti Reinhard Heydrich a jeho nástupce Ernst Kaltenbrunner, Hitlerův dvorní architekt a ministr zbrojní výroby Albert Speer, hlavní vykonavatel vyhlazení evropských Židů Adolf Eichmann nebo velitel osvětimského tábora Rudolf Höss, ale i osoby méně známé, jako jsou členové einsatzgruppen Otto Ohlendorf, Paul Blobel, Otto Rasch, Franz Six, vykonávající na místě hrůzné masakry židovské populace, odborník na ukrajinskou problematiku a pozdější západoněmecký ministr Theodor Oberländer, literáti Ernst Jünger, Robert Brasillach, Lucien Rebatet a mnozí další. Neméně významnou roli hrají postavy fiktivní, jako je Aueho protektor dr. Mandelbrod, který je ztělesněním německé nacionalistické „völkisch“ ideologie a vulgárního sociálního darwinismu, a Aueho švagr Berndt von Üxküll, který zastupuje kastu elitářských, estétských aristokratů pohrdajících vulgaritou nacistického režimu a jeho představitelů, kteří však sami nejsou schopni ani ochotni vytvořit mu reálnou alternativu. Pro tuto šíři záběru byl román kritiky přirovnáván k Tolstého Vojně a míru, ačkoliv autor inspiraci tímto dílem vždy zásadně odmítal.

Román Jonathana Littella Laskavé bohyně je impozantní nejenom svým rozsahem, ale množstvím dokumentů, který musel autor prostudovat, než se pustil do samotného psaní. Littell věnoval pět let svého života sběru materiálu pro tuto práci a ani jeho kritikové, jako například Claude Lanzmann, nezpochybňují jeho erudici v otázkách dějin druhé světové války. Ve své knize zmiňuje přímo britské historiky Allana Bullocka a Hugha Trevora-Ropera stejně jako amerického specialistu na dějiny holocaustu Raula Hilberga. V pasážích věnovaných Židům na Kavkaze cituje příslušné články Encyclopaedie Judaiky. K autenticitě textu se autor snaží přispět hojným užíváním germanismů, především absurdních novotvarů „SS Sprache“, kde se za krkolomnými byrokratickými termíny skrývají nevýslovná hrůza a utrpení. Historikové mohou mít jistě výhrady k autorovým interpretacím některých dějinných událostí a jednání historických osobností, nepodařilo se jim však dosud odhalit žádný závažný faktický omyl nebo hrubou manipulaci s fakty. Aby získal reálnou představu o dějištích svého románu, procestoval Littell Ukrajinu, Kavkaz i Pomořansko. Ani hrůzy války popsané v románu – včetně záliby v detailech a se všemi fyziologickými projevy – se nevymykají autorově osobní zkušenosti, kdy jako humanitární pracovník navštívil Bosnu a Hercegovinu a Kavkaz. Littell se na vlastní oči mohl přesvědčit, jaká utrpení a zkázu dokáže způsobit konflikt, který svým rozsahem a ničivostí není možno s druhou světovou válkou srovnávat.

Celým románem nás provázejí autorovy encyklopedické vědomosti především z dějin literatury, které sice mohou vyvolat údiv odborníků spojený s jejich užitím a interpretací, přesto však vzbuzují svým rozsahem a všestranností zasloužený respekt.

Vracíme se k původní otázce. Proč je nutné znovu psát o holocaustu? Je autorem zvolený postup šťastný? Od událostí druhé světové války nás dělí propast více než šedesáti let. Ve stále kratších intervalech opouštějí tento svět poslední svědkové holocaustu. Brzy se budeme moci spolehnout jen na psaná, filmová či zvuková svědectví protagonistů a na díla historiků pojednávající o tomto fenoménu ze všech možných hledisek.

Práce historika má při působení na čtenářovu či posluchačovu představivost své limity. Musí objektivně a bez patrného zaujetí hodnotit získaná fakta a střízlivě je interpretovat. Emoce v práci profesionálního historika nemají místo. Umělecká díla, na rozdíl od historických knih, si takový odstup ukládat nemusejí. Mohou působit na čtenářovy city a útočit na jeho představivost bezprostředně, s mnohem širší škálou vyjadřovacích prostředků. V tom má krásná literatura nespornou výhodu. Leckdy barokní obraznost krvavých scén v Littellově románu má pravděpodobně větší moc oslovit čtenáře svojí barvitostí než historik suchým shrnutím svého bádání. Spisovatel tak může zprostředkovat současnému čtenáři nevýslovné utrpení milionů nevinných lidí autentičtěji, než by to dokázala sebeerudovanější historická práce. Beletristické zpracování může účinněji působit jako protijed na periodicky se opakující pokusy o relativizaci nebo přímo negaci holocaustu jakožto historického fenoménu. Pokud si díky Jonathanu Littellovi čtenáři na celém světě znovu připomenou nelidskost a hrůznou absurditu holocaustu, nepsal autor svou knihu nadarmo.

Tomáš Chrobák

V edici Světová knihovna vyšly tyto svazky:

Anne Michaels: Prchavé okamžiky (svazek 1)

Sebastiano Vassalli: Labuť (svazek 2)

Jorge Amado: Zmizení svaté Barbory (svazek 3)

Hanif Kureishi: Byli jsme si blízcí (svazek 4)

Richard Mason: Tonoucí (svazek 5)

Elie Wiesel: Soudci (svazek 6)

Thomas Brussig: Na kratším konci ulice (svazek 7)

René Depestre: Chvalozpěv na ženu-zahradu (svazek 8)

Cha Ťin: Čekání na Lina (svazek 9)

Joanna Scottová: Manekýn (svazek 10)

Nicola Barkerová: Doširoka otevřené (svazek 11)

Philippe Djian: Za rozcestím (svazek 12)

Camille Laurensová: V náruči mužů (svazek 13)

Chuck Palahniuk: Program pro přeživší (svazek 14)

Michael Cunningham: Hodiny (svazek 15)

René Depestre: Jako o závod (svazek 16)

Margaret Atwoodová: Muzeum zkamenělin (svazek 17)

Elie Wiesel: Pátý syn (svazek 18)

Haruki Murakami: Norské dřevo (svazek 19)

Michel Faber: Pod kůží (svazek 20)

Ian McEwan: Pokání (svazek 21)

Chuck Palahniuk: Zalknutí (svazek 22)

Federico Andahazi: Vlámské tajemství (svazek 23)

Graham Swift: Světlo dne (svazek 24)

Camille Laurensová: Láska, román (svazek 25)

Juli Zeh: Orli a andělé (svazek 26)

Haruki Murakami: Na jih od hranic, na západ od slunce (svazek 27)

Michael Chabon: Úžasná dobrodružství Kavaliera a Claye (svazek 28)

Jonathan Coe: Dům spánku (svazek 29)

Tanja Dückersová: Zóna Berlín (svazek 30)

Edith Templetonová: Gordon (svazek 31)

Dorota Mastowská: Červená a bílá (svazek 32)

Philippe Djian: Třenice (svazek 33)

Chuck Palahniuk: Ukolébavka (svazek 34)

Michael Cunningham: Domov na konci světa (svazek 35)

Joost Zwagerman: Šest hvězdiček (svazek 36)

DBC Pierre: Vernon Bůh Little (svazek 37)

Nic Kelman: Holky (svazek 38)

Andrew Sean Greer: Zpověď Maxe Tivoliho (svazek 39)

Jean-Paul Dubois: Život po francouzsku (svazek 40)

Ian McEwan: Sobota (svazek 41)

Juli Zeh: Hráčský instinkt (svazek 42)

Michael Cunningham: Vzorové dny (svazek 43)

Alan Hollinghurst: Linie krásy (svazek 44)

Martin Suter: Odvrácená strana Měsíce (svazek 45)

Chuck Palahniuk: Deník (svazek 46)

Régis Jauffret: Blázinec (svazek 47)

Haruki Murakami: Kafka na pobřeží (svazek 48)

Jonathan Coe: Pár trotlů (svazek 49)

Juan Marsé: Ještěrčí ocásky (svazek 50)

Michael Chabon: Konečné řešení (svazek 51)

Michel Houellebecq: Možnost ostrova (svazek 52)

Ismail Kadare: Krvavý duben (svazek 53)

Terézia Mora: Den co den (svazek 54)

DBC Pierre: Ludmilina lámaná angličtina (svazek 55)

Julian Barnes: Arthur & George (svazek 56)

Esther J. Endingová: Po Valentýnu (svazek 57)

Ken Kalfus: Americký problém (svazek 58)

Haruki Murakami: Afterdark (svazek 59)

Ian McEwan: Na Chesilské pláži (svazek 60)

E. L. Doctorow: Pochod k moři (svazek 61)

Chuck Palahniuk: Strašidla (svazek 62)

Graham Swift: Zítřek (svazek 63)

Laurent Quintreau: Hrubá marže (svazek 64)

Kiran Desai: Dědictví ztráty (svazek 65)

Claire Messudová: Císařovy děti nemají šaty (svazek 66)

Nancy Hustonová: Rodová znamení (svazek 67)

Wendy Guerra: Všichni odcházejí (svazek 68)

Richard Powers: Stopy paměti (svazek 69)

Světová knihovna

Svazek 70

Jonathan Littell

Laskavé bohyně

Z francouzského originálu Les Bienveillantes

vydaného nakladatelstvím Gallimard v Paříži roku 2006

přeložila Michala Marková.

Redigoval Richard Podaný.

Odborná revize textu a doslov Tomáš Chrobák.

Obálku s použitím obrazu Mikuláše Medka Příšera, která chce žít líbezně

navrhl Pavel Hrach.

Vydala Euromedia Group k. s. – Odeon v Praze roku 2008

jako svou 4494. publikaci,

v Odeonu publikace 213.

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl.

Technický redaktor Jiří Staněk.

Počet stran 872.

Sazba SF SOFT, Praha.

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

Vydání první.

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai