Démon alkohol

Jack London

I

Přihodilo se mi to všechno v den voleb: Za teplého kalifornského odpoledne jsem sjížděl ze své farmy do Měsíčního údolí, do malé vesnice, abych tam odevzdal svůj hlas "pro" nebo

"proti" k celé řadě návrhů na úpravu zákonů v Kalifornii. Poněvadž bylo tenkrát horko, napil jsem se několikrát, než jsem odevzdal svůj hlas, a několikrát, když jsem jej odevzdal. Pak jsem se vracel přes pahorky porostlé vinicemi, jel jsem cestami, vinoucími se pastvinami, až

jsem přijel na farmu právě včas, abych se ještě trochu napil a navečeřel.

"Jak jsi hlasoval o úpravě volebního práva?" ptala se Charmian.

"Hlasoval jsem pro."

Překvapeně vykřikla. Musím připomenout, že jsem se v mladých letech, ačkoliv jsem byl horlivým demokratem, stavěl proti volebnímu právu žen. Ve svých vyzrálejších a snášenlivějších letech jsem je uznával bez nadšení za nevyhnutelný společenský jev.

"Tak proč jsi vlastně hlasoval pro?" ptala se Charmian. Odpověděl jsem. Odpovídal jsem rozvláčně. Odpovídal jsem rozčileně, a čím děle jsem mluvil, tím víc jsem se rozčiloval. (Ne, nebyl jsem opilý. Koni, na kterém jsem jel, právem říkali Povstalec a rád bych viděl, jak by opilý člověk na něm dokázal jet.) A přece - jak bych to jen řekl? - měl jsem trochu v hlavě, byl jsem v dobré "náladě", měl jsem malou špičku.

"Když ženy dostanou volební právo, budou hlasovat pro prohibici," řekl jsem. "Jenom ženy, sestry a matky, jen ty zarazí Démonu alkoholu hřebíky do rakve..."

"Ale já myslela, že s tím pánem jsi zadobře," skočila mi do řeči Charmian.

"Jsem, byl jsem, nejsem, nikdy jsem nebyl. Nikdy s ním nejsem míň zadobře, než když je se mnou a když se zdá, že jsem s ním nejvíc zadobře. Je to král lhářů. Je nejupřímnější z těch, kdo říkají pravdu. Je to vznešený chlapík, v jehož společnosti si připadám jako ve společnosti bohů. Je také ve spolku se Zubatou. Jeho cesta vede k čiré pravdě a ke smrti. Popřává nám jasně vidění i šálivě sny. Je nepřítelem života a učí nás větším moudrostem, než kam sahá

naše životní moudrost. Je to zabiják se zkrvavenýma rukama a ničí mládí." Charmian se na mne zahleděla a hned jsem věděl, že se diví, odkud tohle vše mám. Mluvil jsem dál, a jak říkám, byl jsem trochu v náladě. Všechny myšlenky v mém mozku byly na svém místě. Každá myšlenka se krčila ve střehu ve své malé cele, jako se krčí za noci vězňově, když se připravují na útěk. A každá myšlenka byla jasnou, ostře ohraničenou, neklamnou vizí. Můj mozek prozařovalo jasně, bílé světlo alkoholu. Démon alkohol měl záchvat pravdomluvnosti a vyzrazoval na sebe nejdůvěrnější tajemství. A já byl jeho mluvčím. Vynořovalo se mi množství vzpomínek z mého života a šikovaly se hezky za sebou jako vojáci na přehlídce. Mohl jsem si mezi nimi jen vybírat a volit. Byl jsem pánem svého myšlení, vládcem nad svým slovníkem i nad svou životní zkušeností, a mohl jsem neomylně

vybírat jednotlivá data a sestavovat z nich své vyprávění.

Démon alkohol dovede totiž takto svádět a lákat, probouzet v mozku hlodající červy myšlení, našeptávat osudně předtuchy pravdy a blýskat červenavými záblesky do šedi všedních dnů. Nastínil jsem Charmian svůj život a vylíčil jsem, z čeho se v podstatě skládá má bytost. Nebyl jsem alkoholikem po předcích. Nenarodil jsem se s vrozenou biologickou predispozicí k alkoholu. V tom byla celá naše rodina normální. Sklon k alkoholismu byl u mne získaným návykem. A pečlivě jsem jej v sobě vypěstoval. Alkohol mně byl hrozně protivný odpornější

než jakýkoli lék. A ani teď ještě nesnáším jeho příchuť, pil jsem jej jenom proto, že mě

"povzbuzoval". Ale od pěti do pětadvaceti let jsem tomu povzbuzování nemohl přijít na chuť. Dvacet let této nedobrovolně učební doby jsem potřeboval k tomu, abych donutil své odbojné

tělo snášet alkohol, abych po něm zatoužil v srdci i v hloubi duše. Načrtl jsem svá první setkání s alkoholem, vyprávěl jsem o svých prvních důvěrnějších stycích s ním, o opíjení i o tom, jak mi byl zase odporný, a stále jsem zdůrazňoval, co mě

nakonec přece jen zdolalo -totiž snadný přístup k alkoholu. Nejenže jsem měl k němu vždycky přístup, ale v mém probouzejícím se životě mě k němu všechno přitahovalo. Jako kamelot, jako námořník, horník, jako tulák v dálných zemích, vědy, kdekoliv se muži sešli, aby si popovídali, zasmáli se, povychloubali se nebo si odpočali po otupující dřině dnů a nocí

-, tu se vždycky sesedli u sklenice. Výčep byl obvyklým místem jejich schůzek. Tam se vždycky chlapi scházeli jako kdysi primitivní lidé u svých ohnišť nebo ohníčků při ústí

jeskyň.

Charmian jsem připomněl domky na člunech v jižním Tichomoří, kam ji nikdy nevpustili, do kterých se kučeraví lidožrouti uchylovali před svými ženami a kde popíjeli a zpíjeli se a kam stejně jako do posvátných stánků - byl ženám přístup zakázán pod trestem smrti. Jako mladík jsem se dík výčepům vyhnul úzkoprsému vlivu žen a pronikl do širého a volného světa chlapů. Všecky cesty vedly do výčepu. Tisíce dobrodružných, romantických cest se sbíhalo ve výčepu, a odtamtud zase vedly zpět do širého světa.

"To hlavní na tom je," končil jsem svou řeč, "že snadný přístup k alkoholu vzbudil ve mně i chuť na něj. Nestál jsem o alkohol. Posmíval jsem se mu. A přece jsem teď nakonec sám posedlý pijáckou vášní. Dvacet let bylo potřeba, aby se ve mně zahnízdila touha po alkoholu, a deset dalších, aby vzrostla. A výsledek toho, že jsem hověl této touze, je vše jiné, jen ne dobrý. Povahou jsem dobrosrdečný a veselý. A přece, jakmile se dostanu do styku s Démonem alkoholu, hned trpím prokletím intelektuálního pesimismu. Ale," spěšně jsem dodal - a já vždycky něco spěšně dodávám "můj démon musí dostat, co mu patří. Mluví pravdu. To je na tom to proklatě. Takzvaně životní pravdy nejsou pravdivě. Jsou to životní lži, jimiž život žije, a můj Démon je usvědčuje ze lži."

"Což životu neprospívá," řekla Charmian.

"Zcela správně," odpověděl jsem. "A v tom je právě to nejhorší peklo. Démon alkohol nás vede vstříc smrti. Proto jsem dnes hlasoval pro úpravu zákona: Probíral jsem se svým dosavadním životem a uvědomil si, že právě snadný přístup k alkoholu probudil ve mně i touhu po něm. Rozuměj, v jediném pokolení se narodí poměrně málo alkoholiků. A alkoholikem myslím člověka, který celým svým založením touží po alkoholu a je k němu hnán neodolatelnou mocí. Velká většina návykových pijáků se narodila nejen bez touhy po alkoholu, nýbrž se skutečným odporem k němu. A ani prvnímu, ani dvacátému, ani stému doušku se nepodařilo probudit v nich zálibu v alkoholu. Prostě se tomu naučili, jako se lidé

naučí kouřit, ačkoliv je mnohem lehčí naučit se kouřit než pít. Naučili se pít, že měli snadný

přístup k alkoholu. To ženy dobře znají - a doplácejí na to. Jak ženy, tak sestry i matky. Když

půjdou hlasovat, tak budou hlasovat pro prohibici: A nejlepší na tom bude, že příští pokolení

nestihne takové trápení. Nebude mít přístup k alkoholu, nebude tíhnout k alkoholismu, a tak nebude alkohol nikdy postrádat. Bude to znamenat bohatší život v dospělém věku pro chlapce, kteří se narodí a budou zdravě vyrůstat - také bohatší život pro dívky, které se narodí

a budou zdravě vyrůstat a spojí svůj život s životem mladých mužů."

"Proč tohle všechno nenapíšeš pro budoucí muže a ženy?" zeptala se Charmian. "Proč to nesepíšeš, abys tak poradil ženám, sestrám a matkám, jak mají hlasovat?"

"Paměti alkoholika?" ušklíbl jsem se, či spíš se ve mně ušklíbl Démon alkohol, protože tu se mnou seděl za stolem, třebaže jsem měl takovou příjemnou, filantropickou náladu - a to už je trik tohoto Démona, že dovede úsměv pozměnit v posměšek, aniž na to hned upozorní.

"Ne," řekla Charmian, nevšímajíc si drsnosti Démona, jak už se tomu mnoho žen naučilo.

"Tys mi přece dokázal, že nejsi alkoholik, že jsi nepropadl drogám, piješ jen z návyku, jsi člověk, který se s tím Démonem seznámil tak, že se s ním po léta potýkal. Sepiš to a dej tomu název Paměti alkoholika."

II.

A než začnu, musím požádat čtenáře, aby mě provázel veškerou sympatií, a protože sympatie není nic jiného než pochopení, ať pochopí již na počátku i mě, i ty, o nichž píšu, a také to, o čem píšu. Předně - jsem jen příležitostný piják. Pro alkohol nejsem tělesně předurčen. Nejsem hlupák. Nejsem zvíře. V pití se vyznám od "a" až do "zet" a vždycky jsem pil s rozumem. Nikdy mě nemuseli nosit do postele. A nikdy se také nemotám. Zkrátka: jsem normální, obyčejný člověk a piju tak normálně a obyčejně, jak obyčejně lidé pijí. A v tom je právě to hlavní, co chci říci: píšu o tom, jak působí alkohol na normálního a obyčejného člověka. Nemám ani slůvka, Jež bych napsal o mikroskopicky nedůležitým výstředníku, dipsomaniaku, nebo dokonce v jeho prospěch.

Zhruba vzato, jsou dva typy pijáků. Je tu člověk, kterého všichni známe, těžkopádný, bez fantazie, kterému červi opilství užírají mozek tak dlouho, až otupí; takový člověk chodí

zpravidla široce rozkročen, má nejistý krok, často spadne i do příkopu, a když jeho extáze dosáhne nejvyššího bodu, pak vídává bílé myšky a růžové slony. Takový člověk je zpravidla předmětem vtipů v humoristických časopisech.

Druhý typ pijáků má fantazii, vidiny. I když je takový piják podroušený, přece si vykračuje zpříma a přirozeně, ani se nepotácí, ani neupadne, a vždycky dobře ví, kde je i co právě dělá. Není opilé jeho tělo, nýbrž mozek. Srší vtipem a rozplývá se v družnosti. Nebo vídá přízraky a fantomy, kosmické i logické, Jež na sebe brávají tvar sylogismů. A když je v tomto stavu, setřásá ze sebe slupky nejzdravějších životních iluzí a těžko snáší železný obojek nutnosti, svírající hrdlo jeho duše. V takové chvíli nabývá nad ním Démon alkohol největší moci. Pak se člověk snadno svalí do škarpy. Jaká však je to hrozná zkouška, má-li člověk stát zpříma na nohou, nevrávorat a rozhodnout se, že v celám světě je pro něho jediná cesta k svobodě - totiž

předvídání smrti. A u takového muže se probouzejí chvíle čiré logiky - o tě později něco bližšího -, v nichž si uvědomí, že může poznat toliko neúprosný sled jednotlivých jevů, nikoli jejich smysl. A to je pro takového člověka nebezpečná chvíle. Tu se ocitá na cestě, Jež vede dolů do hrobu.

Pak je mu všechno jasně. Všechno to zmateně pachtění po nesmrtelnosti je jen výrazem strachu, Jež má jeho duše před smrtí, a je prokleto třikrát prokletým darem představivosti. Není v něm však touhy po smrti - člověk nemá odvahu zemřít, když nastává čas smrti. Takové

myšlenky člověku nalhávají, že přelstí smrt, že dosáhne jakéhosi budoucího života, zatímco ostatní tvory tu zanechá temnotám hrobu nebo ničivého žáru krematoria. Avšak on ve chvilce své čiré logiky ví, že takoví lidé se obelhávají a chtějí se přelstí. Toto postihne všechny stejně. Nic Nového není pod sluncem, ba ani ne ta vytoužená hříčka chabých duší - nesmrtelnost. Avšak on to ví, a jen on, když stojí zpříma na nohou a nemotá se. Je složen z masa, vína a jisker, ze slunečního svitu a pozemského prachu, je pouhý křehký stroj, který smí být jistou dobu v chodu, pokud ho ošetřují doktoři bohosloví a medicíny, aby pak byl nakonec odhozen na smetiště.

Zajisté, toto vše je nemoc duše, nemoc života. Je to cena, kterou musí člověk nadaný

představivostí zaplatit Démonu alkoholu. Pokuta, kterou platí hlupák, je nižší a snadněji se zaplatí. Hlupák se zpije do němoty, do bezvědomí. Spí tvrdým spánkem, a zdá-li se mu vůbec něco, pak jsou to jen mlhavě a nevýrazně sny. Avšak na člověka nadaného fantazií sesílá

Démon alkohol neúprosně, hrůzně sylogismy čiré logiky. Takový člověk se dívá na život a na všechno v něm otráveným zrakem německého pesimistického filosofa. Prohledá všechny iluze a přehodnocuje všechny hodnoty. Dobro je zlo, pravda je podvod a život je žert. Z výšin svého Tichého šílení hledí s jistotou boha na celý život jako na zlo. žena, děti, přátelé ti všichni se mu v jasném, čirém světle jeho logiky jeví jako šalba a klam. Zkoumá je a vše, co na nich spatřuje, je pouze jejich lakota, jejich chyby, jejich špína, jejich ubohost. Ti ho přece už nijak nemohou ošálit. Jsou to jen ubozí, nepatrní sobci jako všechny jiné bytosti lidské, Jež

se na chvíli třepetají v jepičí hodince života. Neznají svobodu, jsou hříčkou náhod, nejinak než on sám. Toto vše si uvědomuje. Je tu však jeden rozdíl. On to vše vidí, uvědomuje si to. On ví o své svobodě a je schopen předem vytušit svou smrt. Avšak toto vědomí neprospívá

člověku, který je stvořen k tomu, aby žil, miloval a byl milován. A přece sebevražda, ač

rychlá, či pozvolná, ač náhlý skon, či postupně vyprchávání života po řadu let, je cena, kterou Démon alkohol vymáhá. A nikdo z jeho přátel se neubrání této spravedlivě splátce, když lhůta vyprší.

III.

Bylo mi pět let, když jsem se poprvé opil. Byl tenkrát horký den a tatínek oral na poli. Z

domova mě poslali - bylo to asi půl míle cesty -, abych mu donesl dbán piva. "Dej pozor, ať to nevyšploucháš," napomenuli mě, když jsem odcházel.

Pokud se pamatuji, byl to pořádný džbán, nahoře hezky široký a bez víčka. Jak jsem se s ním plahočil, pivo mi stékalo přes okraj na nohy. A jak jsem se s ním plahočil, uvažoval jsem. Pivo je asi velmi vzácná věc. Když se nad tím člověk zamyslí, musí to být něco báječného a dobrého. Proč by mi ho jinak doma nedovolovali pít? Shledal jsem, že některé jiné věci, které

mi dospělí zakazovali, jsou dobré. A tak i tohle musí být něco dobrého. Věřme jen dospělým!

Ti už se v tom vyznají. A konec konců, džbán byl příliš plný. Opíral jsem si ho o stehna a pivo šplíchalo ven na zem. Proč by mělo přicházet nazmar? Nikdo se přece nedoví, zda jsem je vypil, nebo rozlil.

Byl jsem tak malý, že když jsem si chtěl trochu přihnout, musel jsem si se džbánem sednout a dát si ho na klín. Nejdřív jsem usrkl trochu pěny. Zklamalo mě to. Neshledal jsem v tom nic vzácného. Ta pravá chuť nespočívala patrně v pěně. A kromě toho - vůbec mi to nechutnalo. Pak jsem si vzpomněl, že dospělí, než se napijí, vědy odfukují pěnu. Ponořil jsem proto tváře do pěny a srkal jsem tekutinu pod ní. Vůbec nebyla dobrá. A přesto jsem pil. Dospělí přece vědí co a jak. Nebylo snadně zjistit, kolik jsem toho vlastně vypil, protože jsem byl malý a džbán v mém klíně velký a protože jsem pil s hlavou až po uši v pěně, co mi dech stačil. Polykal jsem to jako medicínu, hltavě a chvatně, jen abych už měl tu celou proceduru za sebou.

Otřásl jsem se, když jsem se zas vydal na cestu, ale pomyslel jsem si, že ta dobrá chuť se snad dostaví až později. Vyzkoušel jsem to ještě několikrát, než jsem ušel tu dlouhou půlku míle. Pak jsem se ale zarazil nad množstvím piva, které ve džbánu chybělo, a vzpomněl jsem si, že jsem vídával, jak ustátému pivu přidělávají pěnu, vzal jsem proutek a míchal tím, co ve džbánu zbylo, až se pivo pěnilo zas přes okraj.

A tatínek nic nepoznal. Vyprázdnil džbánek; měl notnou žízeň, jakou mívají zpocení oráči. Džbán mi vrátil a dal se zas do orání. Snažil jsem se jít vedle koní. Vzpomínám si, jak jsem zakopl a spadl právě za jejich podkovami před radlici a jak tatínek strhl tak prudce opratě, že se koně na mě div neposadili. Později mi vyprávěl, že chybělo jen několik palců, a byl bych rozříznut napůl. Vzpomínám si také matně, jak mě tatínek odnesl ke stromům na okraji pole, zatímco se celý svět se mnou točil a vířil kolem mne a já pociťoval jen mrtvolnou mdlobu a vědomí hrozného hříchu.

To odpoledne jsem prospal pod stromy, a když mě tatínek pozdě večer probudil, bylo mně, Malému chlapci, tak mizerně, že jsem se jen s námahou doklopýtal domů. Byl jsem vyčerpán, nohy mě tížily a táhly k zemi a v žaludku to tak bouřilo, že mi to znělo i v hrdle, i mozku. Bylo mi jako člověku, který se napil jedu. Doopravdy jako bych se otrávil. V následujících týdnech a měsících jsem se pivu vyhýbal jako sporáku, o který jsem se jednou spálil. Dospělí mají pravdu. Pivo není pro děti. Dospělým nevadí. Ale dospělým také nevadí, když musí užívat pilulky nebo ricinový olej. Pokud jde o mne, mohl jsem se docela dobře obejít bez piva. A mohl jsem se obejít bez piva až do své smrti. Ale okolnosti rozhodly jinak. Kamkoliv jsem se později ve světě vrtl, všude na mne kýval Démon alkohol. Nemohl jsem mu utéci. Všecky cesty vedly k němu. A celých dvacet let jsem s ním musel přicházet do styku, přátelsky se vítat a nechat si to přecházet z jazyka do tváří, abych v sobě k tomu darebáku vypěstoval oblibu.

IV

K mému dalšímu střetnutí s Démonem došlo, když mi bylo sedm let. Tentokrát mě má

fantazie oklamala a strach mě donutil, abych se s ním přece utkal. Naše rodina, Jež stále ještě

sedlačila, se přestěhovala na ranč, na drsně, smutně pobřeží San Mateo, ležící na jih od San Franciska. Tenkrát to byl ještě pustý a zaostalý kraj. Slýchal jsem často, jak se matka chlubívala, že jsme starousedlá americká rodina, a ne nějací přistěhovalí Italově nebo Irově, jako byli naši sousedě. V celém okolí byla kromě nás jen jedna jediná stará americká rodina. Jednou v neděli ráno, jak a proč si už ani nevzpomínám, jsem se ocitl na ranči U Morriseye. Shromáždila se tam kupa mladých lidí z rančů v sousedství. Kromě mladých tam byli i starší; popíjeli už od rána a někteří z nich už od večera. Morriseyové byli velmi početná rodina a bylo tam také mnoho statných výrostků i strýců v těžkých botách, měli notně pěsti a hrubě

hlasy.

Pojednou začala děvčata křičet a ječet: "Perou se!" Nastal zmatek. Muži se vyřítili z kuchyně. Dva šedovlasí obři, zarudlí v tváři, se drželi v křížku. Jeden z nich byl černý Matt, který, jak všichni říkali, zabil za svého života dva lidi. ženy už křičely měně, křižovaly se, nebo se chvílemi trhaně modlily, zakrývaly si oči a pokukovaly mezi prsty. Ale já ne! Lze říci, že jsem byl nejpozornějším divákem. Snad jsem si tenkrát přál vidět tu podivuhodnou věc, jak bude člověk zabit. Najisto jsem však chtěl vidět, jak se chlapi perou. Velmi mě to zklamalo. černý Matt a Tom Morrisey se jen k sobě tiskli a zdvihali nohy obuté do neforemných holínek, takže to vypadalo jako nějaký groteskní tanec. Byli na zápas příliš opilí. Pak se jich chopili ti, kdo je chtěli usmířit, a odvedli je do kuchyně, aby tam dotvrdili obnovené

přátelství.

Brzy mluvili jeden přes druhého, hřmotili a rámusili, jak to dovedou jen chlapi širokých plecí, větrem ošlehaní, když whisky zažene jejich zamlklost. Já, sedmiletý klučina, jsem měl srdce až v hrdle, tělo se mi chvělo napětím jako prchajícímu srnci a nakukoval jsem jen zvědavě do otevřených dveří, abych se dověděl ještě něco víc o nepochopitelnosti mužů. A obdivoval jsem černého Matta i Toma Morriseye, jak se sklánějí nad stolem, objímají se kolem krku a pláčou přátelským dojetím.

Pitka v kuchyni pokračovala a děvčata venku dostávala strach. Znala už, jak to při pitkách chodí, a věděla, že se stane cosi strašného. Prohlašovala, že při tom nechtějí být, až k tomu dojde, a někdo navrhl, aby šly na veliký italský ranč čtyři míle odtud, kde si budou moci zatančit. Hned se utvořily párky, vědy hoch a děvče, a šlo se písčitou cestou. Každý hoch si vedl svou milou - a věřte, že i sedmileté dítě dovede pozorně naslouchat a vyzná se v milostných pletkách svého okolí. Věřte, že i já šel už jako chlapec se svým děvčetem. Dali mě

do páru s malým irským děvčátkem, stejně starým jako já. Byli jsme tu jedinými dětmi, ale to nikomu nevadilo. Nejstaršímu párku mohlo být asi dvacet let. Byla tam děvčata sotva odrostlá, kolem čtrnácti až šestnácti let, a ta šla se svými chlapci. My jsme byli zvlášť

nezkušení, to malé děvčátko a já. Vedli jsme se za ruce, a sem tam po příkladu starších jsem jí

také ovinul ruku kolem pasu. Jenže se mi to nezdálo pohodlně. Ale byl jsem za tohoto jasného nedělního dopoledne na to velmi pyšný, jak jsem si vykračoval dolů po tě dlouhé únavně

cestě mezi písečnými přesypy. I já jsem měl přece své děvče, a byl jsem tedy celým mužem. Italský ranč vedli samí neženáči. Přivítali nás radostně. Nalili nám do sklenic červeně víno a vyklidili část dlouhé jídelny, abychom si mohli zatančit. A mladíci popíjeli a tančili s děvčaty za zvuků harmoniky. Mně ta hudba zněla božsky. Nikdy jsem neslyšel nic tak báječného. Mladý Ital, který tu hudbu vyluzoval, se dal nakonec také do tance, ruce měl kolem pasu své

dívky a za zády jí hrál na harmoniku. Mně se to vše ohromně líbilo; netanči! jsem, jen jsem seděl za stolem a vykulenýma očima jsem zíral na ten obdivuhodný život. Byl jsem tehdy ještě jen malý chlapec a v životě toho bylo tolik, čemu jsem se ještě musel učit. Jak čas běžel, irští mládenci si začali nahýbat vína a zavládlo veselí i povznesená nálada. Povšiml jsem si, že někteří z nich při tanci klopýtají, ba i padají a že si jeden z nich dokonce odešel schrupnout do kouta. A všiml jsem si také, že se některá děvčata zlobila a chtěla odejít a že jiná se zase chichotala a byla svolná ke všemu, co se bude dít.

Když mě naši italští hostitelé chtěli počastovat vínem, jak to u nich bývá zvykem, odmítl jsem. Dřívější zkušenost s pivem mi stačila a nechtěl jsem tu břečku pít, ani něco podobného. Naneštěstí jeden mladý Ital, Petr, šibalská duše, si mě všiml, jak tu sedím sám, a dostal nápad: naplnil do půlky pohár a přistrčil mi ho. Seděl za stolem proti mně. Odmítl jsem. Tvář mu zpřísněla a nabízel mi víno důrazněji. Tu mě pojal strach - strach, o kterém musím říci něco bližšího.

Moje matka mívala své teorie. Předně houževnatě tvrdívala, že brunetky a všichni černoocí

lidé jsou zrádní. Nemusím snad ani podotýkat, že moje matka byla blondýna. A pak byla přesvědčena, že příslušníci černooké románské rasy jsou lidé nesmírně popudliví, že se lehce rozpálí, a pak vraždí. Vpíjel jsem do sebe z jejích rtů výklady o podivnostech a hrůzách světa a stále znova jsem ji slýchal tvrdit, že ten, kdo urazí Itala, byť i jen zlehka a bez zlého úmyslu, může si být jist, že se mu pomstí a oplatí mu ranou dýkou do zad. To byla přesně její slova "rána dýkou do zad." Ale přestože jsem si toho dopoledne přál vidět, jak černý Matt zabije Toma Morriseye, nestál jsem o to, abych poskytl tanečníkům podívanou, jak nůž uvízne v mých zádech. Nenaučil jsem se tehdy ještě rozeznávat fakta od teorií. Věřil jsem matčiným výkladům o italské

povaze. Kromě toho jsem měl jakous takous mlhavou představu o posvátnosti pohostinství. A teď tu byl zákeřný, vzrušený a po vraždě toužící Ital, nabízející mi pohostinství. Poučili mě, a já tomu věřil, že mě bodne, když ho urazím, právě tak, jako kůň kopne vědy toho, kdo ho dráždí a dostane se přitom příliš blízko k jeho kopytům. A co víc, tenhle Ital Petr měl právě

tak hrozně černě oči, o jakých mi matka vědy vyprávěla. Ty oči se lišily od všech očí, jaké

jsem až dosud poznal, od šedých, modrých a světlehnědých očí příslušníků naší rodiny i od bledých pomněnkových modrých očí Irů. Možná také, že se Petr už trochu víc napil. Jeho oči prostě černě svítily a jiskřily čertovinou. Vypadaly záhadně, cize, a jak jsem mohl já, sedmiletý chlapec, prohlédnout jejich rozpustilost. Spatřoval jsem v nich náhlou smrt, a rozpačitě jsem víno odmítl. Tu se výraz jeho očí změnil. Zpřísnily a přímo poroučely, když mi přistrkoval sklenici s vínem.

Co jsem měl dělat? Od tě doby jsem už častěji stál tváří v tvář smrti, ale nikdy jsem nepoznal před ní takovou hrůzu jako tenkrát. Přitiskl jsem sklenici ke rtům, a Petrův pohled zvlídněl. Viděl jsem, že mě nezabije, aspoň ne hned. Ulevilo se mi. S vínem však bylo jinak. Bylo to lacině mladě víno, natrpklé a nakyslé, ze zbytků a odpadků vinic a beček a chutnalo mnohem hůř než pivo. Odporný lék je možno užít jen jedním způsobem - polknout jej. A tak jsem to tedy také udělal s tím vínem. Zvrátil jsem hlavu nazad a polkl. Musel jsem polykat a hltat ten jed - pro mou dětskou sliznici i dětské útroby to byl totiž doopravdy jed. Když si teď na to vzpomínám, uvědomuji si, jak Petr tenkrát užasl. Naplnil zpola druhou sklenici a přistrčil mi ji přes stůl. Strnulý strachem a zoufalý nad osudem, který mě potkal, obrátil jsem ji do sebe jako tu první. To už bylo na Petra trochu mnoho. Musel se pochlubit tím zázračným chlapcem, jehož objevil. Přivolal Dominika, mladého Itala s knírkem, aby se šel také podívat. A tentokrát mi již podal plnou sklenici: člověk udělá vše, jen aby žil. Vzchopil jsem se, přemohl strach, který mi stoupl až do hrdla, a spolkl jsem tu břečku. Dominik dosud nikdy neviděl dítě tak hrdinské ražby. Ještě dvakrát naplnil sklenici vědy až

po okraj a přihlížel, jak mi víno mizí v hrdle. A tu už mě výkony začaly budit pozornost. Obklopili mě italští dělníci středních let i staří sedláci, kteří neuměli anglicky a nemohli tančit s irskými děvčaty. Byli osmahlí a vypadali divoce, měli opasky a červeně košile, a já věděl, že mívají při sobě nože; ti mě obklopili jako sbor pirátů. A Petr í Dominik mě jim ukazovali jako na divadle.

Kdybych neměl tolik fantazie, kdybych byl hloupý a kdybych šel tvrdohlavě svou cestou jako nula, nikdy bych se nedostal do takové bryndy. A chlapci í děvčata tancovali, a tak nebyl nikdo, kdo by mě byl zachránil před mým osudem. Kolik jsem toho vypil, nevím. Vzpomínám si jen, že jsem prožil celé věky strachu uprostřed tě vražedné tlupy a že ke mně

po holých prknech vínem nasáklého stolu putoval nekonečný počet sklenic rudého vína, které

procházely mým pálícím hrdlem. Ať bylo víno sebešpatnější, nůž v zádech by byl horší, a já

chtěl zůstat naživu za každou cenu.

Když si na to vše teď vzpomínám jako zkušený piják, vím, proč jsem se tenkrát nezhroutil v otupělosti na stůl. Jak jsem řekl, strach mě zcela zmrazil a ochromil. Jediný můj pohyb byl ten, kterým jsem udržoval v chodu nekonečně procesí sklenic, jež putovalo k mým rtům. Byl jsem přiotráven a stal jsem se nehybnou jímkou toho množství vína. Leželo nečinně v mém žaludku, jejž strach zbavil činnosti. Byl jsem příliš přestrašen i na to, abych zvracel. A tak se celý ten zástup Italů na mne díval a podivoval se zázračnému dítěti, jak chladnokrevně polyká

víno jako nějaký automat. Nevychloubám se, když si dovolím tvrdit, že nikdy neviděli nic podobného.

Nastal čas odchodu. Opilé kousky mladíků přiměly většinu střízlivějších dívek, aby naléhaly na odchod. Ocitl jsem se u dveří se svou dívenkou. Nezažila to, co já, a byla proto střízlivá. Líbil se jí potácivý krok mladíků, kteří se snažili jít po boku dívek, a začala je napodobovat. To se mi zdálo velmi zábavně a začal jsem se také opile motat. Jenže ona v sobě neměla víno, které by ji povzbuzovalo, kdežto mé pohyby mi hned vháněly páry do hlavy. Už na počátku jsem opilé hochy napodobil přirozeněji než ona. Po několika minutách jsem žasl sám nad sebou. Viděl jsem mladíka, jak se několik kroků potácel, pak se zastavil u okraje cesty, utkvěle se zahleděl do příkopu a těžce, patrně po nějaké hluboké úvaze, tam spadl. To mi přišlo strašně k smíchu. Doklopýtal jsem se až k příkopu a chtěl jsem mermomocí zůstat stát na jeho okraji. Vzpamatoval jsem se až na jeho dně, když se mě několik polekaných děvčat snažilo vytáhnout ven. Od tě chvíle jsem si už nechtěl hrát na opilého. Už mě to nebavilo. Slzy mi zaplavily oči a široce rozevřenými ústy jsem lapal po vzduchu. Z každé strany mě

vedlo jedno děvče za ruku, ale nohy jsem měl jako z olova. Alkohol, který jsem vypil, bušil mi v mozku i v srdci jako palice. Kdybych byl nějaké nedochůdče, jsem si jist, že by mě to zabilo. Teď vím, že jsem tenkrát byl blíže smrti, než si ustrašená děvčata dovedla pomyslit. Slyšel jsem, jak se mezi sebou hádají o to, kdo to zavinil; některá plakala nad sebou, nade mnou i nad tím, jak se hoši ostudně zachovali. Mě to ale nezajímalo. Dusil jsem se, lapal jsem po vzduchu. Chůze mě hrozně namáhala. A tím víc, že jsem při ní musel dýchat. Avšak dívky mě nutily do chůze a domů byly ještě čtyři míle. čtyři míle! Vzpomínám si, jak jsem zamlženýma očima spatřil před sebou v nesmírně dálce můstek přes cestu. Ve skutečnosti nebyl dál než sto stop. Když jsem k němu došel, klesl jsem, zůstal ležet na zádech a těžce oddychoval. Děvčata mě chtěla zdvihnout, ale já se nemohl ani pohnout a jen jsem funěl. Ustrašeně výkřiky děvčat přivolaly Larryho, opilého sedmnáctiletého mladíka, a ten se mě

pokusil přivést k vědomí tím, že mi skočil na prsa. Jen matně si vzpomínám, jak se děvčata do něho pustila a jak ho ode mne odtáhla. A pak jsem už nevnímal nic; teprve později jsem se dozvěděl, že Larry se skutálel pod most a tam přenocoval.

Když jsem přišel k sobě, byla už tma. Nesli mě v bezvědomí čtyři míle a pak mě uložili do postele. Byl jsem nemocně dítě, a přestože mé srdce i mozková tkáň byly vyčerpány, stále jsem upadal do deliria blízkého šílenství. Všechny hrůzy a všechno běsnění se rozpoutalo v mém dětském mozku. Nejhrůznější vidění jsem pokládal za skutečnost. Viděl jsem vraždy a vrahové mě pronásledovali. Naříkal jsem, zuřil a pral jsem se. Moje utrpení bylo nesmírné. Kdykoliv jsem se probral z deliria, slyšel jsem matčin hlas: "Ale ten dětský mozek! Vždyť ten chlapec přijde o rozum!" A když jsem zase upadl do deliria, pronásledovala mě ta myšlenka dál: viděl jsem, jak mě zavřeli do blázince, jak mě ošetřovatelé bijí a jak okolo mne třeští

šílenci.

Kdysi se mi do mladě duše hluboko vrylo vyprávění dospělých o doupatech neřesti v čínské

čtvrti San Franciska. Ve svém deliriu jsem proputoval tisícem takových doupat, hluboko pod zemí jsem byl zavřen za železnými dveřmi a zmíral tisícerou smrtí. Kdykoliv jsem se setkal s otcem, který seděl v těchto podzemních kobkách a hazardně hrál s Číňany o velké sumy zlata, tu vždy, co jsem říkal ve hněvu, vyústilo v nejpustší kletby. Chtěl jsem se v posteli pozdvihnout, zápasil jsem s rukama, jež mi v tom bránily, a proklínal jsem otce, až se stěny třásly. ústa mi přetékala všemi kletbami, jaké jen dítě může pochytit od dospělých na venkově, a ačkoliv jsem se nikdy předtím neodvážil takto nadávat, nyní se kletby ze mne přímo řinuly, když jsem proklínal otce, že tu tak sedí v podzemí a karbaní s Číňany, kteří mají

dlouhé vlasy a dlouhé nehty.

Je div, že mi za této noci neprasklo srdce nebo mozek. Tepny a nervová centra sedmiletého chlapce jsou stěží schopny vydržet tak hrozně křeče, jaké mnou zmítaly. Na farmě, která měla tenké stěny, nespal tu noc, když si Démon alkohol se mnou dělal, co chtěl, nikdo. Ale Larry pod mostem - ten neměl žádné delirium jako já. Jsem si jist, že spal těžkým, bezesným spánkem, a když se příštího dne probudil, byl jistě jen tupý a omrzelý, a jestliže ještě žije, už

si jistě na tuto noc ani nevzpomene, tak všední příhoda to pro něho byla. Avšak má mysl byla tou zkušeností navždy poznamenána. Když o tom píšu teď po třiceti letech, je každá vidina tak jasná a má tak ostré rysy a každá bolest je tak živá a tak hrozná, jako byla oné noci. Ještě mnoho dní potom mi nebylo dobře a matka mě nemusela ani napomínat, abych si v budoucnu nezadával s alkoholem. Matku to velmi polekalo. Tvrdila, že jsem se dopustil něčeho zlého, velmi zlého a že jsem udělal pravý opak toho, k čemu mě vždy vedla. A jak jsem já, který si nikdy nedovolil odmlouvat, který ve svém slovníku ani neměl dost vhodných slov, aby vyjádřil svůj duševní stav-jak jsem mohl matce říci, že právě její poučování

zavinilo, že jsem se tak opil. Nebýt jejích teorií o černých očích a italské povaze, nikdy bych nebyl smočil rty v tom nakyslém, trpkém víně. Teprve když jsem odrostl, jsem jí řekl, co vlastně způsobilo tuto ošklivou příhodu.

Během nemoci mi některé věci připadaly zmateně, jiné opět velmi jasně. Cítil jsem sice svou vinu, avšak měl jsem pocit nespravedlnosti. Nebyla to má chyba - a přece jsem se choval špatně. Docela jasně jsem se však rozhodl, že se už nikdy nedotknu alkoholu. Vzteklý pes se nikdy tak nebál vody jako já tenkrát pití.

A přece musím přiznat, že zkušenost, jakkoliv byla hrozná, mě přece konec konců

nezastrašila natolik, abych se znova nebratříčkoval se svým Démonem. Všechno kolem mne už mě tenkrát k němu vábilo. Především se mi zdálo, že všichni dospělí, kromě mě matky, která ve svých názorech vždy ráda zacházela do extrémů, se na celou tu věc dívají shovívavě. Co se stalo, byl prostě žert, něco veselého. Nikdo mi to neměl proto za zlé. I hoši a dívky se smáli a pochechtávali nad tím, že při tom také byli, a s chutí vyprávěli, jak mi Larry skákal po hrudi a vyspal se pak pod mostem a jak zase ten nebo onen prospal noc na hromadě písku a co se přihodilo tomu, co spadl do příkopu. Jak říkám, pokud jsem mohl pozorovat, nikde nebylo hany. Byla to jakási lechtivá věc, po čertech zábavná - skvělá a nádherná příhoda v jednotvárném životě při práci na tom nevlídném, mlhami zahaleném pobřeží. Irští obyvatelé ranče dobromyslně pochvalovali můj výkon, poplácávali mě po zádech, až

jsem nabyl přesvědčení, že jsem vykonal opravdu něco hrdinského. Petr a Dominik a jiní

Italové byli hrdí na mou pijáckou zdatnost. Pití morálce nijak nevadilo. Ostatně každý z nich pil. V celé obci nebyl ani jediný abstinent. Ba i učitel naší malé venkovské školy, prošedivělý

padesátník, nám vždycky dával volno, kdykoliv se pustil do křížku se svým Démonem a ten ho položil na lopatky. A tak tu tedy nebyla žádná duševní zábrana. K alkoholu jsem pociťoval jen fyzický odpor. Ta prokletá břečka se mi prostě hnusila.

V.

Tohoto fyzického odporu k alkoholu jsem se nikdy nezbavil. Avšak přemáhal jsem ho. Až

podnes ho přemáhám, kdykoliv začnu pít. Tu se mi patro nepřestává vzpírat, a patru lze věřit to ví, co je pro tělo dobré. Avšak lidé nepijí proto, že alkohol působí na tělo. Pijí proto, aby jim zapůsobil na mozek, a musí-li při tom alkohol projít tělem, tím hůře pro tělo. Ale i přes tento fyzický odpor k alkoholu byly nejskvělejším místem mého dětství výčepy. Když jsem sedával na těžkých vozech naložených brambory, zahalen mlhou, když mi nohy brněly nečinností a když se koně vlekli po hluboké cestě mezi písečnými přesypy, jediná jasná

vidina mi krátila cestu. Tou jasnou vidinou byla hospoda v Colmě, kde můj otec, nebo ten, kdo právě řídil vůz, se vždycky zastavil na nějaký doušek. Tu jsem si zašel k velkému krbu, abych se ohřál a dostal vodový suchar. Jen vodový suchar - ale jaká to byla báječná

pochoutka. Výčepy byly tedy přece jen k něčemu dobré. Když jsem pak zase seděl za pachtícími se koňmi, trvalo to celou hodinu, než jsem ten suchar spořádal. Po kousíčkách jsem ho okusoval, nikdy jsem neztratil ani drobeček a přežvykoval jsem jej, až se proměnil v nejchutnější těstíčko. Nikdy jsem tuto lahůdku sám od sebe nespolkl. Jen jsem ji ochutnával a vychutnával, převaloval ji po jazyku a přitiskoval v ústech hned k jedné, hned zas k druhé

tváři, až se konečně rozplynula do jemných kousíčků a drobečků, jež jsem polykal a spouštěl volně dolů do hrdla. Kdykoliv jsem se dal do vodových sucharů, Horace Fletcher pro mne nic neznamenal.

Ty výčepy jsem měl rád. Zvláště výčepy v San Franciska. Byly tam k dostání nejdelikátnější

lahůdky - podivně chlebíčky a suchary, sýry, klobásy, sardinky - báječná jídla, jaká jsem nikdy nevídal na našem chudém stole doma. A jednou, jak si vzpomínám, výčepní mi namíchal sladký, lahodný nápoj ze sirupu a sodovky. Tatínek ho neplatil. Výčepní mě

pohostil, a tak se mi stal ten laskavý pán ideálem všeho dobrého. Léta se mi ještě o něm zdávalo i za dne. Ačkoliv mi bylo tenkrát teprve sedm, vidím ho jako dnes v nehasnoucím jasu, i když jsem ho spatřil jen jedenkrát. Výčep byl na jih od Tržní ulice v San Francisku. Stál na západní straně ulice. Když jste tam vstoupili, byl pult vlevo a po pravé straně zdi stál volně přístupný stůl se zákusky. Byla to dlouhá, úzká místnost a vzadu, u výčepních sudů, stály malé kulatě stolky a židle. Výčepní měl modré oči a krásné, jakoby hedvábné vlasy, které mu vykukovaly zpod černě, hedvábné čepičky. Vzpomínám si, že měl hnědou vlněnou kazajku, a ještě dnes vím přesně, kde bylo místo uprostřed řady lahví, odkud vzal láhev načervenalého sirupu. Dlouho mluvil s otcem a já jsem srkal sladký nápoj a zbožňoval jsem ho. A ještě po létech jsem toho muže ve vzpomínkách zbožňoval. Navzdory neblahým zkušenostem z dřívějška byl tu však zase můj Démon. Vládl zde, pro každého byl lehce dosažitelný, číhal tu a sváděl mě. Všechna tato seznámení s výčepy se totiž

hluboce vrývala do mé dětské duše. A dítě, které si teprve vytvářelo své první poznatky o světě, shledávalo, že výčep je místo rozkošné a žádoucí. Ani obchody, ani veřejně budovy, ani příbytky lidí mi neotvíraly dveře, nedopřávaly mi, abych se ohřál u krbu, ani mi nepopřály, abych si pochutnal na božských lahůdkách z úzkých polic kolem stěn. Jejich dveře byly pro mne vždy zavřeny, dveře výčepů však kdykoliv otevřeny. A já jsem později vždy a všude nacházel výčepy, na hlavních třídách i v postranních uličkách, v úzkých ulicích i na rušných bulvárech, výčepy jasně osvětlené a radostné, v zimě teplé, v létě tmavé a chladné. Ano, výčep byl nesmírně krásným místem, a byl ještě něčím víc.

Když mi bylo deset let, naše rodina se rozloučila s rančem a přestěhovala se do města. Tady, v desíti letech, jsem začal prodávat po ulicích noviny. Jednak proto, že jsme potřebovali peníze a pak že jsem potřeboval trochu pohybu. Našel jsem si cestičku do veřejně knihovny a čítával jsem tam až do úmoru. Na chudobných rančích, kde jsem dosud žil, nebyly knihy. Byl to pro mne opravdu zázrak, když jsem si mohl vypůjčit hned čtyři podivuhodné knihy, a hned jsem je také hltal. Jedna z nich byl životopis Garfielda, druhá byly cesty po Africe od Paula de Chaillu, třetí jakýsi román od Oudiy, v němě chybělo posledních čtyřicet stran, a čtvrtá byla Irvingova Alhambra. Tu mi půjčila moje učitelka. Nebyl jsem smělý a na rozdíl od Olivera Twista jsem se neodvážil požádat o další knihy. Když jsem učitelce vracel Alhambru, doufal jsem, že mi půjčí ještě další knihu. A když mi ji nepůjčila - patrně si myslela, že po ní příliš

netoužím -, plakal jsem celou dlouhou cestu ze školy domů na ranč. čekal jsem a doufal, že mi ještě nějakou půjčí. Mnohokrát jsem si dodával odvahy, že ji o ni už už požádám, ale nikdy jsem nenabyl dost smělosti.

Ale pak přišlo město Oakland a tam v přihrádkách veřejné půjčovny knih jsem odkrýval velký

svět za svým duševním obzorem. Tady bylo na tisíce knih a právě tak hezkých jako ty mé

první čtyři, a některé z nich dokonce hezčí. Knihovny tenkráte ještě nevěnovaly příliš

pozornosti dětem, a tak jsem tu prožíval podivuhodná dobrodružství. Vzpomínám si, jak mě v seznamu knih upoutal název Dobrodružství Peregrina Pickla. Vyplnil jsem žádanku a knihovník mi podal sebrané a vůbec necenzurované vydání Smolettových spisů v jediném obrovském svazku. čítal jsem tenkrát všechno, hlavně však knihy dějepisně, dále dobrodružně

příběhy i všelijaké staré cestopisy. čítal jsem dopoledne, odpoledne i večer. četl jsem v posteli, četl jsem při jídle, po cestě do školy i ze školy, a čítal jsem i o přestávkách, když si ostatní hoši hráli. Začali si mě dobírat. Já jsem však každému z nich říkal: "Nech toho, nebo uvidíš!"

A tak, když mi bylo deset, dostal jsem se do ulic jako kamelot. Na čtení jsem již neměl čas. Měl jsem co dělat, abych nabyl cvik a dovedl se seprat s jinými kluky, abych je předstihl, zastrašil a držel si je hezky od těla. Byl jsem nadán fantazií, a chtěl jsem zvědět o všem, co mě zajímalo. Nejvíc jsem byl zvědav na výčepy. Prošel jsem jich mnoho. Vzpomínám si, že tehdy jich byla mezi šestou a Sedmou třídou na východní části Broadwaye hezká řádka, jeden vedle druhého.

V těch výčepech byl jinačí život. Muži tam hlučně hovořili, hlučně se smáli, bylo to velkolepé

prostředí. To bylo něco jiného než všední život, kdy se nikdy nic zvláštního nedělo. Tady byl život stále plný ruchu a někdy i drsný, když začaly lítat rány a tekla krev a když se dovnitř

vhrnuli ramenatí strážníci. To byly pro mne, jenž jsem měl hlavu plnou divokých a skvělých bojů i nádherných dobrodružství na moři a na zemi, velké chvíle. Takové velké chvíle jsem nemíval, když jsem se ploužil ulicemi a zasunoval noviny pod prahy domů. Zato však ve výčepech i opilci, otupení a rozvalení po stolech nebo i v prachu pod nimi, byli zjevy tajemnými a podivuhodnými.

A co víc - s výčepy přece bylo všechno v pořádku. Páni radní je uznávali a povolovali. Výčepy nebyly tím hrozným místem, které odsuzovali chlapci, kteří neměli příležitost je tak poznat jako já. Snad to byla místa hrozná, ale tehdy pro nás byla hrozně vábná a všechno hrozně vábně touží chlapec poznat. Vždyť právě tak hrozní byli i piráti, tak hrozně byly i bitvy a ztroskotání lodí, a který čilý chlapec by nedal za to nevím co, aby se k tomu namanul. Kromě toho jsem ve výčepech vídával reportéry, redaktory, právníky i soudce, jež jsem znal podle jmen i podle tváří. Ti propůjčovali výčepům pečeť vyšší společenské úrovně. Ti jen dotvrzovali oprávněnost mého nadšení pro výčepy. Ti tam přece také nacházeli něco zvláštního, něco, co se lišilo od všedního života, co i já jsem vycítil a po čem jsem toužil. Nevěděl jsem, co to vlastně je, ale muselo za tím něco vězet, když se tam všichni slézali jako bzučící mouchy nad hrncem medu. Nepoznal jsem tenkrát ještě smutek, svět byl pro mne samý jas, a tak jsem nedovedl pochopit, že tito lidé tu hledají zapomnění na otupující práci a životní smutky.

Ne že bych už tenkrát pil. Od svého desátého až do patnáctého roku jsem jen zřídka ochutnal alkohol, ale byl jsem přece jen v důvěrném styku s pijáky i s místnostmi, kde se popíjelo. Nepil jsem tenkrát jedině proto, že mi ty břečky nechutnaly. A jak čas plynul, pomáhal jsem rozvážet led, stavěl jsem kuželky v zahradní hospodě a zametal hostince, kde v neděli pořádali tancovačky.

Statná a žoviální Jesie Harperová měla zájezdní hostinec na rohu Telegrafní třídy a Třicáté

deváté ulice. Tam jsem donášel po celý rok večerník, než mi přikázali jinou čtvrť na nábřeží v Oaklandu. První měsíc, když jsem vybíral předplatně, nalila mi Jesie Harperová sklenici vína. Styděl jsem se odmítnout, a tak jsem ji vypil. Pak jsem si ale již vždy vyčíhl okamžik, kdy tam Jesie nebyla, a vybíral jsem předplatné od hostinského.

Prvého dne, když jsem stavěl kuželky, hostinský, jak to bylo zvykem, svolal nás chlapce, abychom se také napili, když už prý stavíme po několik hodin. Hoši si řekli o opravdově pivo, ale já chtěl jen zázvorově. Chlapci se smáli a zpozoroval jsem, jak si mě hostinský podivně a pátravě prohlíží. Přesto však načal láhev zázvorového. Potom o přestávkách mezi jednotlivými hody mi chlapci v kuželníku celou věc vysvětlili. Prý se hostinský na mne zlobí. Láhev zázvorového piva prý stojí hostinského dvakrát tolik co láhev obyčejného, a nechci-li tedy přijít o výdělek, musím pít obyčejné. Krom toho, pivo je prý výživné; mohu při něm lépe pracovat, kdežto zázvorově pivo nedodává síly. A tak, poněvadž jsem se tomu nemohl vyhnout, pil jsem opravdové pivo a divil jsem se, co na tom ti lidé vlastně mají. Mně se aspoň

pořád zdálo, že mi něco uniká.

Tenkrát jsem měl totiž velmi rád cukroví. Za pět centů jsem si mohl koupit pět dělových koulí

- velkých hrud, které znamenitě chutnaly a dlouho vydržely. žvýkal jsem je a s každou si vyhrál hodinu. Jeden Mexičan prodával velké tyče hnědé žvýkačky po pěti centech. Když

jsem chtěl jen jednu z nich spořádat, trvalo to čtvrt dne. často mi vystačila jedna z těch tyčí na celý oběd. A opravdu, v tom byla síla - a ne v pivu.

VI.

Ale kvapem se už blížil čas, kdy jsem se měl střetnout se svým Démonem v dalších kolech. Když mi bylo čtrnáct, plavil jsem se v malém člunu v zálivu San Franciska kolem oaklandského pobřeží a měl jsem hlavu plnou vyprávění starých cestovatelů, vídával jsem v duchu tropické ostrovy i vzdálená mořská pobřeží. Chtěl jsem na moře. Chtěl jsem se zbavit všeho, co se mi zdálo monotónní a všední. Byl jsem v květu mladých let, naplněn touhou po romantických dobrodružstvích, a snil jsem o divokém životě divokých světoběžníků. Tenkrát jsem si skoro nedovedl představit, jak je tento ryk a shon světa mužů prosáknut alkoholem. Tak jsem se jednoho dne, když jsem vztyčoval plachtu na člunu, seznámil se Scottym. Byl to drsný sedmnáctiletý plavčík, který zběhl, jak mi vyprávěl, z anglické lodi v Austrálii. Právě si odpracoval cestu na jiné lodi, jedoucí do San Franciska, a teď se prý chce poohlédnout někde po místě na velrybářské lodi. Na druhé straně zálivu, poblíž místa, kde kotvily velrybářské

lodi, kotvila také jachta Lenoch. Jejím správcem byl harpunář, který se chystal na příští cestu na velrybářské lodi Bonanza. A zda bych nechtěl Scottyho zavézt na své loďce k tomu harpunáři?

Já, a nechtít! Cožpak jsem neslyšel, co se všechno vyprávělo o Lenochu, o tě velké lodi, která

se právě vrátila ze Sandwichských ostrovů z pašerácké výpravy za opiem? A harpunář ji teď

má na starosti! Jak často jsem mu záviděl jeho volnost. Nikdy se nemusel loučit s mořem. Spával noc co noc na Lenochu, zatímco já jsem musel chodit přespávat domů. Harpunáři bylo teprve devatenáct nikdo mi to nikdy nepotvrdil, že je harpunářem, ale v mých očích byl tak skvělou a slavnou osobou, že jsem se ho ani neodvážil oslovit, když jsem schválně vesloval v blízkosti jeho jachty. Zda bych tedy chtěl Scottyho, zběhlého námořníka, vzít na návštěvu k harpunáři na podloudnickou loď s opiem, na Lenocha? Jak bych byl nechtěl!

Když harpunář uslyšel naše volání, vyšel na palubu a pozval nás nahoru. Zahrál jsem si na námořníka a chlapa, který dovede s loďkou přistát tak, aby nepoškodil bílý nátěr jachty, přivázal jsem loďku k Dlouhému lanu na zádi a ledabyle jsem ji upevnil dvěma smyčkami. Pak jsme sešli do podpalubí. Tehdy jsem poprvé uviděl vnitřek lodi. šaty na stěnách páchly ztuchlinou. Ale co na tom? Vždyť to přece byla námořnická výstroj - kožené kazajky podšitě

bavlnou, modré kabáty ze silného sukna, námořnické širáky, rybářské boty a navoskované

pláště. Všude bylo vidět, jak hospodaří s místem - úzké pryčny, skládací stoiky a prapodivně

skříňky. Byl tam také orientační kompas, námořnické lampy v závěsech, modře podlepené

mapy, ledabyle svinuté a jen tak pohozené, signalizační praporky v abecedním pořádku a námořnické kružidlo zabodnuté do stěny tak, aby na něm mohl viset kalendář. Konečně jsem žil! Seděl jsem tu, poprvé v podpalubí lodi, a to lodi podloudnické, a harpunář a zběhlý

anglický námořník, který říkal, že se jmenuje Scotty, mě přijali za kamaráda. První, čím mě chtěl devatenáctiletý harpunář a s ním i sedmnáctiletý námořník přesvědčit, že jsme již muži, bylo, že se začali chovat jako muži. Harpunář navrhl, že takovou schůzku je třeba řádně zapít, a Scotty hned začal po kapsách shledávat nikláky a měďáky. Pak harpunář

odešel s růžovou lahví, aby ji dal v podloudnické krčmě naplnit, poněvadž v blízkosti nebyla žádná krčma, která měla povolení čepovat lihoviny. Pak jsme pili z žejdlíků nějakou lacinou břečku. Copak jsem snad byl měně silný a měně vycvičený než harpunář a námořník? To přece byli chlapi! Dokazovali to tím, jak dovedou pít. Pití bylo znakem mužnosti. Pil jsem s nimi doušek za douškem, rovnou a směle, ačkoliv ta prokletá břečka se ani nedala porovnat s tyčkou žvýkací gumy nebo s lahodnými dělovými koulemi. Při každém doušku, který mi sklouzl hrdlem, jsem se otřásl, ale chlapsky jsem takové příznaky skrýval. Během odpoledne jsme tu flašku dali naplnit ještě několikrát. Měl jsem sice v kapse jenom dvacet centů, ale dal jsem je k lepšímu jako chlap, i když jsem tajně litoval obrovského množství cukroví, které jsem si za ně mohl koupit. Alkohol nám stoupal do hlavy a hovor Scottyho a harpunáře se točil okolo výprav na Dálný východ, bouří u mysu Hornova, okolo divokých prérijních vichřic na La Platě, vánků nadouvajících horní plachtu, jižních větérků a vichřic v Severním moři i okolo velrybářských lodí, které ztroskotaly v arktickém ledu.

"V takové ledově vodě nemůžeš ani plavat," řekl mi harpunář důvěrně. "Za minutu tě popadne křeč a hned jdeš na dno. Jedině, co můžeš dělat, když ti velryba rozmlátí loď, je lehnout si břichem na veslo, aby ses mohl aspoň držet nad vodou, když prokřehneš zimou."

"To se ví," řekl jsem a pokynul jsem přátelsky hlavou s výrazem jistoty, že se také vydám na lov velryb a že se také ocitnu na roztříštěných lodích uprostřed Arktického moře. A vskutku jsem si vryl do paměti jeho radu jako zvlášť cennou a chovám ji tam až podnes. Ale nedovedl jsem se rozpovídat - aspoň ne hned. Pro pána krále! Bylo mi teprve čtrnáct a v životě jsem ještě nebyl na moři. Mohl jsem jen naslouchat těm dvěma mořským vlkům a dokazovat svou mužnost tím, že jsem s nimi popíjel a prázdnil sklenici za sklenicí jaksepatří. Nápoj si se mnou dělal, co chtěl. Hovor Scottyho a harpunáře se rozléhal stísněným prostorem kajuty Lenocha a procházel mým mozkem jako velké mohutně závany širého volného větru. Ve své fantazii jsem už prožíval příští léta v divokém, šíleném, nádherném světě, plném roztodivných dobrodružství.

Byli jsme už v náladě. Ostýchavost a mlčenlivost byly ty tam. Bylo nám, jako bychom se znali už léta letoucí, a připíjeli jsem si na to, že budoucí léta strávíme spolu na cestách. Harpunář se rozpovídal o svých trampotách a lechtivých historkách. Scotty oplakával svou starou, ubohou matku v Edinburghu - dámu, jak tvrdil, vznešeného rodu -, která žila ve stísněných poměrech a která si odtrhovala od úst, jen aby mohla zaplatit majitelům lodi za jeho vyučení, a která toužebně snila o tom, že se Scotty stane důstojníkem na obchodní lodi, a tedy pánem, a jíž srdce mohlo puknout, když zběhl ze své lodi v Austrálii a dal se najmout na jiné jako prostý námořník. A Scotty to také hned dokazoval. Vytáhl z kapsy její poslední

smutný dopis a rozplakal se, když jej nahlas předčítal. Harpunář i já jsem se rozplakali s ním a všichni tři jsme se zapřísáhli, že se dáme najmout na velrybářskou loď Bonanza, vyděláme spoustu peněz, pak se vypravíme do Edinburghu a haldy nastřádaných peněz vložíme tě drahé

paní do klína.

A jak se mi alkohol propaloval do mozku, rozpouštěla se ve mně zamlklost a roztávala upjatost, mluvil můj Démon se mnou, skrze mne i za mne, byl mým dvojníkem, mým druhým já, a já pak hovořil stále hlučněji, abych dokázal, že jsem už celý muž, a chlubil jsem se zdlouha i zeširoka, jak jsem přeplul zátoku v San Francisku v otevřeně loďce za řevu jihovýchodní vichřice, když i sami námořníci ze škuneru pochybovali, že to dokáži. Potom jsem já - nebo můj Démon, to už bylo jedno, vykládal Scottymu, že je snad dobrým námořníkem na širém moři, že zná zámořské lodi do posledního kousku lana, ale kdyby se měl plavit na malém člunu jako já, to že bych ho položil na lopatky a ještě bych dokázal loďkou kolem něho kroužit.

Nejlepší na tom bylo, že všechno, co jsem tvrdil a čím jsem se vychloubal, byla pravda. Při své skromnosti a zdrženlivosti bych se nikdy neodvážil Scottymu říci, co si o něm jako plavec z člunu myslím. Ale tak už to bývá s alkoholem vždycky, když nám rozváže jazyk a vybrebtá

i naše nejtajnější myšlenky.

Scotty, nebo náš Démon, nebo oba dva byli pochopitelně dotčeni mými poznámkami. Ale já

se nedal. Dovedl jsem přece spořádat jakéhokoli sedmnáctiletého zběhlého námořníka. Scotty i já jsme se rozohnili a dali se do sebe jako dva mladí kohouti, až nám harpunář znova nalil, abychom se zas usmířili a nechali toho. To jsme také udělali, objali se kolem krku a přislíbili si věčně přátelství právě tak jako černý Matt a Tom Morrisey v kuchyni na ranči v San Mateo, jak jsem si při tom na ně vzpomněl. A jak jsem si na ně vzpomněl, hned jsem si uvědomil, že jsem už konec konců také chlap přes svých nepatrných čtrnáct let - chlap právě tak statný a mužný jako ti dva střapatí obři, kteří se hádali a prali za onoho památného nedělního dopoledne před mnoha lety.

Zatím jsme se dostali do zpěvavě nálady, a tak jsem přizvukoval Scottymu i harpunáři do úryvků z námořnických písní a popěvků. A tady v kajutě Lenocha jsem poprvé uslyšel písně: Duj, větře, po proudu, Mračna letí a Whisky, Johny, whisky. Ach, to bylo nádherně. Začal jsem chápat smysl života. Tady nebylo všednosti, žádné oaklandské pobřeží, žádné únavně

běhání s novinami od dveří ke dveřím, rozvážení ledu a stavění kuželek. Celý svět mi patřil, a Démon, pohrávaje si s mou fantazií, pomáhal mi utvářet si v mysli dobrodružný svět. Nebyli jsem obyčejní lidé. Byli z nás tři mladí, podnapilí bohově, neuvěřitelně moudří, nesmírně duchaplní, a naše síla neměla hranic. Ach! - a to vám říkám teď po letech - kdyby mě býval můj Démon dovedl uchovat stále v takových výšinách, snad už bych nikdy nebyl vydechl střízlivý. Avšak tento svět nedává nic zadarmo. člověk musí podle železného zákona vše splatit - každá síla je vyvážena slabostí; po každém vzletu přijde pád; - a za každou domněle božskou chvíli následuje přiměřená doba v slizu plaza; za každý krok v nedozírných, dlouhých dnech a týdnech života stráveného ve velkolepých chvílích opojení musí člověk zaplatit kusem života a často ještě i lichvářskými úroky.

Prudkost a vytrvalost jsou tak staří nepřátelé jako oheň a voda. Jeden druhého ničí. Nemohou být pospolu. A ať je můj Démon jak chce mocným kouzelníkem, je právě takovým otrokem těla jako my smrtelníci. Platíme za každý krůček maratónu svých nervů a ani můj Démon nemá dosti moci, aby se do toho vložil a zamezil spravedlivě pokutě. Do výšin nás může vynést, avšak nemůže nás tam udržet, jinak bychom ho přece všichni uctívali. A každý, kdo tohoto Démona uctívá, hned také platí za šíleně křepčení, ke kterému nám vyhrává. Jenže to je moudrost, kterou tu říkám až po pozdějších zkušenostech. čtrnáctiletý chlapec, který tenkrát seděl na Lenochu mezi harpunářem a námořníkem, to ještě nemohl vědět; vzduch mu čpěl v nozdrách zatuchlým pachem námořnických oděvů a on přitom ječel s ostatními píseň: Loď po řece dolů sjíždí, k veslům, chlapci, veslujte!

Zpili jsme se a křičeli jeden přes druhého. Byl jsem zdráv jako řípa, mohl jsem polykat hřebíky a pořád jsem ještě mohl statně popíjet, i když už Scotty ochaboval a klesal. Mluvil už

nesouvisle, blekotal a hledal slova; a když na nějaké připadl, zas je nemohl vyslovit. Vědomí, otráveně alkoholem, ho opouštělo. Oči mu vyhasínaly a díval se právě tak hloupě, jak hloupá

byla jeho námaha promluvit. Tvář i tělo mu ochably, jako ochablo i jeho vědomí. (člověk přece nemůže sedět zpříma, leč když se k tomu donutí.) Chabnoucí mozek už nedovolil Scottymu, aby ovládal své svaly. Všechny svazky jeho duše s tělem se přervaly. Hmátl ještě

po jednom doušku, ale malátně upustil sklenici na zem. Pak k mému úžasu začal hořce plakat, svalil se na znak na pryčnu a hned spal a chrápal.

Pil jsem s harpunářem dál a povýšeně jsme se usmívali nad zuboženým Scottym. Otevřeli jsem ještě poslední láhev a vypili ji spolu, při čemž nás Scotty doprovázel chrápáním. Pak se i harpunář vytratil na svou pryčnu a já zůstal na bojišti sám a nezdolán. Byl jsem na to velmi pyšný a můj Démon také. Obstál jsem v pitce`. Teď už jsem byl mužem. Opil jsem dva chlapy až do němoty. A přitom jsem se držel zpříma na nohou a vyšel jsem na palubu, abych nabral dech do rozpálených plic. Při tomto utkání se svým Démonem jsem zjistil, jak dobrý žaludek a jak silnou hlavu mám k pití - špetku vědomosti, která se mi stala pramenem pýchy v příštích letech a kterou jsem nakonec byl nucen pokládat za velké prokletí. Šťastný člověk, kterému postačí jen dvě sklenice a už se opije. Nešťastný, který spořádá

mnoho sklenic a není tona něm ani znát, který jich musí zdolat mnoho, aby měl aspoň špičku. Slunko už zapadalo, když jsem vyšel na palubu Lenocha. Dole byla řada pryčen. Nemusel jsem tedy jít domů. Ale chtěl jsem sobě samému dokázat, jaký jsem chlap. Vzadu za kormidlem byla moje loďka. Poslední zbytky silného odlivu ještě odplouvaly úžinou proti ostrému větru o rychlosti čtyřiceti mil za hodinu. Viděl jsem rozčeřené, bílé růžice vln a na hřebenech a prohlubních každé viny bylo patrno, jak se proud vzdouvá a jak zase klesá. Napjal jsem plachtu, odrazil člun, usedl ke kormidlu, vzal do ruky lanko od plachty a pustil jsem se přes úžinu. člun se naklonil a ztřeštěně se vnořil do vln. Pěna se rozstřikovala. Byl jsem na vrcholu blaha. Zpíval jsem: Jen, větře, foukej dál, a plavil se. A už jsem nebyl čtrnáctiletým chlapcem, který živoří v ospalém městě zvaném Oakland. Teď jsem byl mužem, bohem, a i živly se mi kořily, protože jsem je podrobil své vůli. Odliv ustal. Mezi přístavištěm a vodou leželo ještě plných sto yardů měkkého bahna. Stáhl jsem přední plachtu, vjel plnou rychlostí do bahna, postavil jsem se na příď, jak jsem to dělával při odlivu, a začal jsem loďku pohánět veslem. A tu jsem začal ztrácet vědomí. Ztratil jsem rovnováhu a sletěl jsem po hlavě do bahna. Tenkrát, a tenkrát poprvé, když jsem se zas postavil na nohy celé od bahna a když se mi řinula krev z rukou poraněných o sloup pokrytý

lasturami, jsem seznal, že jsem opilý. Ale co na tom? Tam za úžinou leží dva statní námořníci v bezvědomí v kajutě, kde jsem je opil. Teď už jsem byl opravdu muž. Stál jsem přece na nohou, i když jsem je měl až po kolena v bahně. Opovrhoval jsem myšlenkou vrátit se zase do člunu. Brodil jsem se bahnem, strkal jsem člun před sebou a hulákal jsem světu píseň o své

mužnosti.

Odpykal jsem si to. Několik dní jsem byl nemocen, ošklivě nemocen, a ruce jsem měl jakoby jedem nasáklé po šrámech způsobených lasturami. Celý týden jsem jimi nemohl pohnout a oblékání i svlékání mi působilo muka.

Přísahal jsem: "Už nikdy!" Taková hra za to nestojí. Cena byla příliš vysoká. Neměl jsem výčitky svědomí. Můj odpor byl jen fyzický. Žádné okamžiky sebevětšího vzrušení

nevyvážily hodiny bídy a ubohosti. Když jsem se zas vrátil k loďce, vyhýbal jsem se Lenochu. Raději jsem chodíval po druhém břehu, abych ho obešel. Scotty zmizel. Harpunář

tam sice ještě byl, ale tomu jsem se vyhýbal. Jednou, když přistál v přístavu, skryl jsem se raději do boudy, abych se s ním nemusel setkat. Bál jsem se, že mi zas navrhne nějakou novou pitku, a mněná že má v kapse láhev plnou whisky.

A přece - a tady se jeví čáry Démona alkoholu - ta odpolední pitka na Lenochu byla světlým paprskem, vrženým do všednosti mých dnů. Bylo to něco pamětihodného. V duchu jsem se k ní stále vracel. A zas a zas jsem vzpomínal na podrobnosti. Mezi jiným jsem blíže nahlédl do soukolí i pružin lidského konání. Viděl jsem, jak Scotty plakal nad tím, že je budižkničemu, i nad smutným osudem své matky, urozeně ženy. Harpunář mi o sobě vyprávěl prapodivně

věci. Dostalo se mi na tisíc vábných a podnětných pohledů do světa, který ležel za mým obzorem a do kterého jsem se hodil právě tak dobře jako ti dva mladíci, co se mnou pili. Dostal jsem se za duševní obzor obyčejných lidí. Dostal jsem se i za obzor své vlastní duše a našel jsem tam netušené možnosti i velikost.

Ano, ten jediný den překonal všechny mě ostatní dny. A předčí je i podnes. Vzpomínka na ten den se mi přímo vpálila do mozku. Avšak cena, kterou jsem za to vše musel zaplatit, byla příliš veliká. Nechtěl jsem dále hrát a platit ji, a proto jsem se zas vrátil ke svým dělovým koulím a k svému cukroví. To proto, že se alkohol mému zdravému normálnímu ústrojí

protivil. Ta břečka mi nechutnala. Byla mi odporná. Přesto však mě okolnosti i nadále hnaly k mému Démonu. Hnaly a hnaly, až po dlouhých létech přišel čas, kdy jsem vyhledával svého Démona při každé schůzce s chlapy, pídil se po něm a radostně ho pozdravoval jako svého přítele a dobrodince. Ale zároveň jsem ho potíral i nenáviděl. Ano, je to podivný přítel, tenhle Démon alkohol.

VII.

Nebylo mi o mnoho víc než patnáct, a už jsem musel pracovat po dlouhé hodiny v konzervárně. Měsíc co měsíc mě! můj nejkratší pracovní den deset hodin. Přidáš-li k těm desíti hodinám skutečně práce ještě polední hodinovou přestávku, cestu do práce a z práce, ranní vstávání, oblékání a snídani, večeři, svléknutí a ulehnutí na lůžko, pak nezůstane pro zdravého mladíka ani devět hodin ze čtyřiadvaceti, aby se mohl řádně vyspat. A z těchto devíti hodin, když jsem už ležel a když se mi oči ještě neklížily, jsem se pokusil vědy nějakou chvilku ukrást na čtení.

často se však stalo, že jsem se nemohl práce zbavit ani do půlnoci. Někdy jsem pracoval i osmnáct, ba i dvacet hodin bez přestávky. Jednou jsem pracoval šestatřicet hodin za sebou. A byly i týdny, kdy jsem nemohl zanechat práce dřív než o jedenácté v noci a domů na lůžko jsem se dostal až o půl jedné, a o půl šesté mě už zase budili, abych se oblékl, posnídal a šel do práce a byl u stroje v sedm hodin, když houkalo.

Ani chvíli jsem si tenkrát nemohl ukrást pro své milovaně knihy. A co si měl tenkrát můj Démon počít s takovou vysilující, stoickou námahou mladíka, kterému bylo právě patnáct?

Mohl si s ním dělat co chtě(. Hned vám to ukážu. Dal jsem si otázku: Copak je smyslem života žít jako tažně zvíře? Nepoznal jsem jediného koně v Oaklandu, který by pracoval tolik hodin denně co já. Měl-li toto být život, pak mě k němu nic nepoutalo. Vzpomínal jsem si na svou loďku, jak leží nečinně uvázaná a obrůstá mušlemi v přístavišti; vzpomínal jsem na vítr, vanoucí den co den v zálivu, na východ a na západ slunce, Jež jsem teď již nevídával, na pach slaně vody, která mi čpěla v nozdrách a Jež Číhala, když jsem se do ní ponořil; vzpomínal jsem si na všechnu krásu a smyslově rozkoše i divy světa, Jež mi byly nyní odepřeny. Zbývala jen jediná cesta, po níž jsem mohl uniknout vysilující dřině. Musím uprchnout a dostat se zas na moře. Tam se už nějak protluču a uživím. A cesta na moře mě znovu zavedla k mému Démonovi. To jsem ovšem tenkrát ještě nevěděl. Když jsem to poznal, měl jsem už dost odvahy nevrátit se zpět k tě zvířecké dřině u stroje.

Přál jsem si být tam, kde vanou větry dobrodružství. A větry dobrodružství hnaly plachty na lodicích pirátských lovců ústřic v zálivu San Franciska, od vykrádaných ústřicových polí a nočních bojů na mělčinách i zátokách až k ranním trhům v městských přístavech, kam ústřice přicházeli nakupovat překupníci a majitelé hospod. Každá výprava za ústřicemi byla přestupkem. Trestem pak byl pobyt ve státním vězení, pruhovaně šaty a pochod v koloně. Ale co na tom? Ti lidé v káznici měli kratší pracovní den než já u svého stroje. A oč

dobrodružnější bylo loupit ústřice nebo být uvězněn než se dřít jako otrok u stroje! A tomuto mladickému rozdychtění našeptávala romantika a touha po dobrodružství. A tak jsem si o tom pohovořil se svou mamkou Jennie, starou černou chůvou, která mě

odkojila. Byla na tom lépe než naše rodina. Ošetřovala nemocně za dobrou týdenní mzdu. Nepůjčila by snad svému bílému dítěti trochu peněz? Jak by nepůjčila! - Co měla, to mí dala. Pak jsem vyhledal Francouze Franka, lupiče ústřic, který, jak jsem se doslechl, právě prodával svou šalupu Flamendr. Našel jsem ho, když kotvil u břehu Alamedy při ústí řeky poblíže Websterova mostu; na lodi měl hosty a po obědě popíjeli víno. Vystoupil na palubu, aby projednal obchod. Byl ochoten loď prodat. Ale je přece neděle, a potom - má tu hosty. Hned zítra mi vystaví smlouvu a mohu loď převzít. Zatím prý ale s ním musím do podpalubí a posedět s jeho přáteli. Byly tam dvě sestry, Mamie a Tess, jakási paní Hadleyová, která jim dělala gardedámu, pak Bob, nazývaný Whisky, mladistvý šestnáctiletý lovec ústřic, a Healy Pavouk, dvacetiletý s černými licousy-taková přístavní krysa. Mamii, která byla Pavoukovou neteří, nazývali Královnou lupičů ústřic. Občas předsedala při jejich pitkách. Francouz Frank byl do ní zamilován, což jsem tenkrát nevěděl. Ale ona ho vytrvale odmítala. Francouz Frank mi nalil sklenici Červeného vína z velkého demižonu, abychom prý zapili náš

obchod. Vzpomněl jsem si na červeně víno z italského ranče a celý jsem se otřásl. Ani whisky, ani pivo mi nebyly tak odporně. Ale Královna lupičů ústřic se na mne zadívala a v ruce měla zpola vypitou sklenku. I já měl svou hrdost. Třebaže mi bylo jen patnáct, nemohl jsem přece dát na sobě znát, že bych na ni nestačil. A pak tu byla ještě její sestra a paní

Hadleyová a mladý lupič ústřic a mořská krysa s licousy a ti všichni měli v rukou sklenice. Copak dokážu srkat jen vodu a mléko? Ne, tisíckrát ne, nepoddám se! Vyprázdnil jsem plný

pohár jako chlap.

Francouz Frank byl nadšen prodejem, na který ode mne dostal dvacet dolarů ve zlatě

závdavkem. A zase naléval víno. Znal jsem už svou silnou hlavu i žaludek a byl jsem si jist, že s nimi dokážu střídmě popíjet a neopiju se hned na celý týden. Snesl jsem přece tolik co oni, a kromě toho, oni už hezkou chvíli předtím popíjeli.

Dali jsme se do zpěvu. Pavouk zpíval Bostonského lupiče a černou Lulu. Královna zpívala Kdybych byla ptáčkem. A její sestra Tess zpívala Buď hodný na mou dcerušku. Zábava se rozproudila a stávala se divočejší. Shledal jsem, že se mohu vyhýbat připíjení a že si toho nikdo ani nevšímá a nenutí mě do pití. A kromě toho, občas jsem si vystoupil na schůdky do kajuty, hlavu, ramena i ruku se sklínkou jsem měl venku, a mohl jsem tak vychrstnout víno na palubu.

Uvažoval jsem takto: Jak je to podivně, že si tihle lidé mohou libovat v tak odporném víně. Ale dobrá, ať si libují. Nemohu se přece vzpírat jejich zálibě. Jsem přece chlap a to mě podle jejich podivných představ nutí, abych se tvářil, že mi to víno chutná. Dobrá, budu se tak tvářit. Ale nebudu pít víc, než je nevyhnutelně nutno.

A pak se Královna do mne zakoukala jako do nejnovějšího přírůstku v mužstvu pirátů ústřic, a to ne snad jako do nějakého obyčejného plavčíka, nýbrž jako do pána a majitele lodi. Vyšla si na palubu, aby se nalokala čerstvého vzduchu, a vzala mě s sebou. Ona sice věděla, jak Francouz Frank dole zuří, ale mně se o tom ani nezdálo. Pak se k nám přidružila Tess a sedla si na kajutu, pak přišel Pavouk i Bob a nakonec přišla i paní Hadleyová a s ní Francouz Frank. Seděli jsem tam, sklenice v rukou, zpívali jsme a demižon koloval. A jenom já jsem byl docela střízlivý.

Bavil jsem se tak, jak nikdo z nich nebyl schopen se bavit. Zde, v tomto nevázaném prostředí, jsem mohl jen porovnávat tuto scénu s ovzduším předchozího dne, kdy jsem seděl u stroje v dusně uzavřeně hale a stále jen opakoval a opakoval s největší rychlostí řadu mechanických pohybů. A teď jsem tady seděl se sklenicí v ruce, obklopen rozjařenými přáteli, lovci ústřic, dobrodruhy, kteří odepřeli být otroky malicherných, vyjezděných kolejí, kteří si dělali legraci z pout zákona, kteří měli svůj život i svobodu ve vlastních rukou. A jen můj Démon to způsobil, že jsem se dostal do společnosti tak skvělých volných duší, nepokořených a nebojících se ničeho.

Odpolední mořský vánek mi svěže vanul do plic a čeřil vlny v úžině. A s ním přijížděly i nákladní lodi, plachtu na plachtě, a vyzývaly houkáním, aby jim otevřeli zdvihací mosty. Vlečně lodi s červenými komíny projížděli kolem Flamendra a pohupovaly jím na vlnách za zádí. Loď vlekla bárka s nákladem cukru z přístavu na volně moře. Sluneční paprsky si pohrávaly na rozčeřené hladině a život se zdál být nádherný. A Pavouk si zanotoval: Hej, má Lulu, černá Lulu,

dávno jsem tě neviděl.

V žaláři jsem byla,

na tebe čekala,

ale ty jsi nepřišel.

Tady bylo možno pocítit ducha vzpoury, dobrodružství, romantiky a vůbec věcí zakázaných, a přece prováděných vzdorně a velkolepě. A já věděl, že zítra se už do továrny ke stroji nevrátím. Zítra už budu lupičem ústřic, tak svobodným dobrodruhem, jak to jen čas a vody v zálivu San Franciska dovolí. Pavouk už mi dal své slovo, že se mnou pojede jako jediný člen mě posádky i jako kuchař, zatímco já budu obstarávat práci na palubě. Hned si opatříme potraviny a vodu, napneme velkou hlavní plachtu - to byl největší kus plátna, pod jakým jsem kdy dosud plul - a vydáme se na cestu z úžiny při prvním vánku a při poslední vlně přílivu. Pak povolíme plachty, a jakmile se zdvihne odliv, poplujeme zátokou k Chřestovým ostrovům, kde spustíme kotvy na několik mil od břehu. Tak se konečně vyplní můj sen: budu spát na vodě. A příštího rána se probudím na vodě a pak budu na vodě po všechny dny a noci. A Královna mě požádala, abych ji zavezl na své loďce na břeh, když se při západu slunce chystal Francouz Frank dovézt své hosty také na břeh. Nepochopil jsem hned, proč tak náhle změnil plán a předal vesla svého člunu Whisky Bobovi a sám zůstal na palubě. A rovněž jsem nepochopil, když se Pavouk ušklíbl a prohodil ke mně: "Jeje, ty se máš ale k světu!" Jak jen mně, chlapci, mohlo tenkrát napadnout, že ten prošedivělý padesátník na mne žárlí. VIII.

Jak jsme se dohodli, sešli jsem se v pondělí časně ráno v hostinci Johna Heinholda U Poslední

naděje, kde si chlapci vědy vyřizovali své finanční záležitosti. Vyplatil jsem peníze, dostal potvrzení o koupi a pak mě Francouz Frank hostil. Mně se to zdálo být zcela obvyklé, že ten, kdo prodá a dostane peníze, hned jich také trochu roztočí v lokále, kde se obchod uskutečnil. Překvapilo mě však, že Francouz Frank hostil hned celou hospodu. že jsme pili on a já, to se mi zdálo v pořádku; a(e proč měl pít také Johny Heinhold, jemuž patřila hospoda a který

obsluhoval za nálevním pultem? Hned jsem si spočítal, že má zisk i z každého doušku, který

sám vypije. Mohl jsem ještě pochopit, že Pavouk i Whisky Bob jako kamarádi a přátele z lodi byli k pitce přizváni; ale nač zvát také přístavní dělníky, jako byli Bill Kelley a Soup Kennedy?

Pak přišel Pat, bratr Královny, a doplnil náš počet na plných osm. Bylo časně zrána a všichni si dali whisky. Co jsem mohl dělat v těhle chlapské společnosti, kde všichni pili whisky?

"Whisky," řekl jsem zdánlivě tak nenuceně, jako bych to už předtím říkal tisíckrát. A to byla whisky! Naráz jsem ji vlil do sebe. Aáách! Ještě dnes ji cítím. Užasl jsem nad tím, kolik Francouz Frank platil - osmdesát centů. Osmdesát centů! To přímo uráželo mou spořivou dušičku. Osmdesát centů - to se rovnalo osmi dlouhým hodinám mé

dřiny u stroje, a to prošlo našimi hrdly za jedinou chvilku a zanechávalo ještě k tomu v ústech ošklivou pachuť. Nebylo pochyby o tom, že Francouz Frank dovede rozhazovat. Už jsem chtěl odejít ven na slunko a dostat se přes vodu k své slavně lodi. Ale všichni měli dost času. Ani Pavouk nikterak nepospíchal. Ve své omezenosti jsem neměl tušení, proč tu ještě civí. Od tě doby jsem si častokrát pomyslel, jak se asi tenkrát na mne dívali, na zelenáče, kterého tak vlídně přijali do své společnosti, aby s nimi postál u pultu, a který je sám nepozval ani na jednu rundu.

Francouz Frank, o němě jsem nevěděl, že již od včerejška utápí své hoře, začal se ke mně teď, když již měl v kapse své peníze za Flamendra, divně chovat. Vycítil jsem tu změnu, když

jsem zahlédl zlověstný záblesk v jeho očích, a divil jsem se tomu. čím víc jsem ty lidi pozoroval, tím podivnější mi připadali. Johny Heinhold se naklonil přes pult a zašeptal mi do ucha: "Má na tebe spadeno - dej si pozor!"

Přikývl jsem významně jeho narážce se shovívavostí muže, který se přece vyzná v lidech. Ale v nitru mě to zarazilo. Jak jsem jen měl já, který těžce pracoval a čítal knihy o dobrodružstvích a kterému bylo teprve patnáct a kterému se ani nezdálo, aby si ještě jednou vzpomněl na Královnu lupičů ústřic, a který nevěděl, že Francouz Frank je do ní šíleně

zamilován - jak jsem si jen mohl pomyslit, že jsem ho zahanbil? A jak jsem si mohl pomyslit, že ta historka o tom, že prý Královna ho nechala na jeho vlastní lodi, hned jak jsem se objevil, je už námětem poťouchlých klepů na pobřeží? A jak jsem si také mohl pomyslit, že odměřeně

chování jejího bratra Pata ke mně je něco jiného než pouhá přechodná nálada?

Whisky Bob mě za chvilku zatáhl stranou. "Dej si pozor," zamumlal. "Poslechni mě!

Francouz Frank je nebezpečný člověk! Jedu s ním po řece nahoru pro loď na lov ústřic. Ať se vrátí dolů, tam, kde jsou ústřice, dej si pozor! Říká, že ti to pak ukáže. Když se setmí a když

uvidíš, že se kolem tebe točí, zakotvi někde jinde a zhasni světlo. Chápeš?" Ovšemže jsem pochopil. Přikývl jsem hlavou a jako chlap chlapovi jsem mu poděkovat za upozornění a stáhl jsem se zas ke skupině u výčepního pultu. Ale nic jsem jim neobjednal. Ani ve snu mi nenapadlo, že na něco takového čekají. Odešel jsem s Pavoukem a ještě teď' mi hučí v uších, když se snažím uhádnout, co si asi tenkrát o mně povídali. Zeptal jsem se Pavouka, jen tak jakoby nic, co vlastně Franka tak dopaluje. "Žárlí na tebe jako blázen," odpověděl. "Myslíš?" řekl jsem, a dál jsem o tom nemluvil, jako by to nestálo ani za řeč.

Ale nechť si každý představí hrdost patnáctiletého mladíka, když se doví, že Francouz Frank, padesátiletý dobrodruh, námořník všech moří, na něho žárlí - a to pro dívku, která má tak krásně, romantické jméno, Královna lovců ústřic. čítal jsem o takových věcech v knihách a myslel jsem si, že se mi takového něco může přihodit, až jednou dorostu. Ach, cítil jsem se jako skvělý mladý ďábel, když jsme tenkrát zrána napjali hlavní plachtu, zdvihli kotvu a vyrazili proti větru do zálivu na cestu dlouhou tři míle.

Tak jsem tedy utekl z té ubíjející dřiny u stroje a dostal se mezi podloudně lovce ústřic. Pravda, můj vstup na novou životní dráhu začal pitím, a zdálo se, že v pití budu pokračovat i dál. Ale měl jsem snad toho života zanechat jen kvůli pití? Kdekoliv život plynul volně a byl nádherný, tam vždycky chlapi pili. Zdálo se, že romantika i dobrodružství kráčejí po cestách vždycky ruku v ruce s Démonem alkoholu. Když chci oboje, musím se nutně seznámit i s tím třetím. Jinak bych se zase musel vrátit jen ke svým knihám z půjčovny a čítat si v nich o slavných činech jiných mužů a sám nevykonat nic velkého, krom toho, že bych se dřel jako otrok, za pouhých deset centů na hodinu, u stroje v továrně na konzervy. Ne, nesmím se dát odstrašit od tohoto skvělého života na vodě jenom tím, že ti, kdo tráví

život na moři, mají tak podivnou a nákladnou touhu po pivu, víně a whisky. Co když k jejich představám o štěstí patří také ta podivná představa, vidět mne jako pijáka? Když budou i nadále kupovat tu břečku a lít ji do mne - dobrá, budu ji pít. Je to cena, kterou musím zaplatit za jejich přátelství. Přitom se přece ještě nemusím opíjet. Neopil jsem se tenkrát v neděli dopoledne, když jsem dojednal koupi Flamendra, ačkoliv ani jeden z těch, co byli při tom, nezůstal střízlivý. Dobrá, vědy to můžu tak dělat i nadále, pít tu břečku, když jim to bude dělat potěšení, ale dám si dobrý pozor, abych se neopil.

IX.

I když se mezi pirátskými lovci ústřic ze mne stával pijan, mě opravdově a těžké pijanství

přišlo náhle a nebylo způsobeno touhou po alkoholu, nýbrž rozumovým přesvědčením. Čím víc jsem poznával život, tím víc jsem si ho zamilovával. Nikdy nezapomenu, jak jsem byl vzrušen tu první noc, kdy jsem se zúčastnil předem smluveně výpravy a kdy jsme se shromáždili na palubě Annie - drsní chlapi, silní a nebojácní, i vychrtlé přístavní krysy, někteří z nich bývalí trestanci, všichni nepřátelé zákona a kandidáti vězení, ve vysokých botách a v námořnických halenách, a domlouvali se drsným, tlumeným hlasem s Velkým Jiřím, který měl revolvery za pasem, aby dokázal, že půjde do tuhého. Teď, když si na to vzpomínám, vím, že celá ta věc byla špinavá a hloupá. Avšak tenkrát, v těch dnech, kdy jsem se potýkal se svým Démonem i začal se s ním přátelit, jsem na to nehleděl. život byl nádherný a divoký, a konečně jsem prožíval dobrodružství, o kterých jsem do tě doby pouze čítal.

Nelson, kterému říkali Mladý árám na rozdíl od jeho otce, Starého áráma, se plavil na lodi Sob s nějakým Clamem. Clam byl odvážný jako čert, ale Nelson byl bezohledný jako šílenec. Bylo mu dvacet let a tělo měl jako Herkules. Když ho za několik let zastřelili v Benicii, ohledávač mrtvol prohlásil, že je to nejramenatější chlap, jakého kdy viděl ležet na márách. Nelson neuměl číst ani psát. Dostal dril od svého otce v San Francisku, a lodi mu byly druhým domovem. Měl přímo zázračnou sílu a jeho pověst pro jeho rváčskou povahu byla na pobřeží všelijaká, jenom ne dobrá. Míval záchvaty zuřivosti a dopouštěl se šílených, hrozných kousků. Seznámil jsem se s ním při první výpravě na Flamendru a viděl jsem ho, jak se za vichřice plaví na Sobu a loví ústřice všude kolem nás, zatímco my jsme leželi na dvou kotvách, plni strachu, jak se dostaneme k pobřeží.

To byl chlapík, ten Nelson! A když tak kráčel kolem výčepu U Poslední naděje a oslovil mě, byl jsem na to velmi pyšný. Ale představte si mou pýchu, když mě hned pozval, abych se s ním šel napít. Stál jsem u pultu a vypil s ním sklenku piva a chlapsky jsme si povídali o ústřicích, o lodích a o záhadě, kdo asi prostřelil hrstkou koulí hlavní plachtu Annie. Povídali jsme si a okouněli u nálevního pultu. Bylo mi divně, proč tu ještě civíme, když už

jsme dopili pivo. Ale copak jsem si mohl dovolit říci, abychom odešli, když si Velký Nelson usmyslel, že se opře o pult? Po několika minutách mě k velkému údivu vyzval, abych si dal ještě nalít, a tak jsem si dal nalít. A pořád jsme si povídali a Nelson nejevil ani nejmenší

úmysl odejít od pultu.

Sledujte mě chvilku, než vám vysvětlím, co jsem si tenkrát myslel a jaký jsem byl zelenáč. Především jsem byl velmi hrdý na to, že jsem ve společnosti Nelsona, nejhrdinštější postavy mezi lovci ústřic i mezi všemi dobrodruhy v zálivu. Naneštěstí pro můj žaludek i pro mou sliznici Nelson byt tak trochu podivín, a velmi ho to bavilo, když mě mohl takto častovat pivem. Neměl jsem nějaký zásadní odpor k pivu, a že mi ani nechutnalo, to nemohlo být důvodem, abych si odepřel tu čest být v Nelsonově společnosti. Nelson si prostě usmyslel, že se bude pít a že mám pít s ním. Tak dobrá, tu chvilku nepohodlí už nějak vydržím. A tak jsme si povídali u pultu a popíjeli pivo, které Nelson objednával i platil. Když si teď na to vzpomínám, myslím si, že si mě Nelson chtěl oťukat. Chtěl zjistit, co asi ve mně vězí. Chtěl nejspíš vědět, kolikrát si dám nalít na jeho účet, než mu dám nalít na oplátku. Když jsem vypil asi půl tuctu sklenic, přičemž jsem stále myslel na svou zásadu o střízlivosti, rozhodl jsem se, že pro tentokrát mám dost. A tak jsem se jen zmínil, že už půjdu na palubu svého Flamendra, který kotvil v městském přístavu, vzdáleném asi sto yardů. Rozloučil jsem se s Nelsonem a sešel dolů k nábřeží. Jenomže můj Démon o výkonnosti šesti sklenic kráčel se mnou. V mozku mi vířilo; pracoval na plně obrátky. Byl jsem nadšen pomyšlením, že už teď je ze mne opravdu chlap. Já, opravdový pirát ústřic, jsem šel na palubu vlastní lodi, když jsem si popil a popovídal U Poslední naděje se samým Nelsonem, největším lupičem ústřic z nás všech. A pořád jsem se ještě v duchu viděl, jak stojím s Nelsonem opřen o pult a jak spolu popíjíme. A pomyslel jsem si, jak podivně si svět s námi zahrává, když

chlapy naplňuje štěstím, že mohou rozhazovat těžce vydělané peníze za pivo pro chlapíky, jakým jsem byl já, a který o to dokonce ani nestál.

A když jsem o tom dále uvažoval, vzpomínal jsem si, že často i jiní chlapi vcházívali do výčepu U Poslední naděje po dvou a nejdřív jeden a pak zas druhý střídavě dávali nalít. Vzpomněl jsem si na pitku na lenochu, jak Scotty, harpunář i já jsme prohrabávali kapsy a lovili z nich a dávali na hromadu nikláky a měďáky, abychom si za ně koupili whisky. A pak mi přišla na mysl zásada z dětských let: když někdy některý chlapec dal druhému cukrovou dělovou kouli nebo tyčinku žvýkačky, očekával, že druhý den zase on dostane na oplátku také

dělovou kouli nebo žvýkačku.

Proto se tedy Nelsonovi nechtělo od pultu! Když mi dal nalít, čekal, že mu dám také nalít. Dal jsem si od něho šestkrát nalít, a ani jednou jsem mu nedal nalít sám. A byl to přece Velký

Nelson. Zrovna jsem cítil, jak se červenám hanbou. Sedl jsem si v přístavu na patník a skryl hlavu do dlaní. Hanba mě pálila na krku, na tvářích i na čele. Mnohokrát jsem se v životě

červenal hanbou, ale nikdy jsem nezakusil tak hrozná muka hanby jako tenkrát. A jak jsem tak seděl na patníku a styděl se, mnoho jsem se nepřemýšlel o přehodnocování

hodnot. Narodil jsem se jako chuďas a jako chuďas jsem dosud žil. časem jsem míval i hlad. Nikdy jsem neměl hračky a ani jsem se nebavil jako jiné děti. Už první zážitky mého dětství

byly poznamenány chudobou. A přízrak chudoby byl chronický. Bylo mi už osm let, když

jsem dostal tričko, které bylo opravdu koupeno v krámě. A to bylo jenom jedině Malé tričko. Když se ušpinilo, musel jsem se zas na čas vrátit k hrozným doma spíchnutým věcem, než mi je vyprali. Byl jsem na ně tak pyšný, že jsem si přes ně nechtěl nic obléknout. Poprvé v životě

jsem se vzepřel matce, vzepřel až do hysterického záchvatu, až mi konečně dovolila nosit tričko z krámu tak, aby je všichni lidé mohli vidět.

Jen ten, kdo sám na sobě zakusil hlad, dovede si pořádně vážit jídla. A jen námořníci a ti, kteří putují po poušti, dovedou ocenit čerstvou vodu. A jen dítě s dětskou fantazií dovede ocenit význam věcí, které mu byly odepřeny. Brzy jsem přišel na to, že budu mít jen ty věci, které si sám opatřím. Moje chudobně dětství ve mně probudilo pocit chudoby. První věci, které jsem si mohl opatřit, byly nálepky z cigaretových balíčků, reklamní plakátky na cigarety i celá alba nálepek. Nemohl jsem utrácet peníze, které jsem si vydělal, a tak jsem vyměňoval čísla novin, Jež mi vybyla, za tyhle poklady. čachroval jsem s duplikáty s jinými hochy, a protože jsem stále pobíhal po celém městě, měl jsem víc příležitostí je vyměňovat a získávat tak nálepky nově.

Netrvalo dlouho a měl jsem kompletní série všech značek výrobců, jako byly Vynikající

závodní koně, Krásky Paříže, ženy všech národů, Vlajky všech národů, Slavní herci, šampióni boxu atd. A všechny ty série jsem měl v trojí podobě: na lepence z balíčků cigaret, na nálepkách i v albech.

Pak jsem začal shromažďovat duplikáty sérií i duplikáty alb. Vyměňoval jsem je za jiné věci, které chlapci dovedli ocenit a obyčejně je kupovali za peníze, které dostali od rodičů. Přirozeně že jejich smysl pro cenu věcí nebyl tak vyvinut jako můj, protože mi nikdo nikdy nedal na nic peníze. Nálepky jsem vyměňoval za známky, za minerály, za různě kuriozity, za ptačí vejce i za kuličky - měl jsem skvostnější sbírku achátů, než jakou jsem kdy viděl u kteréhokoli z chlapců - a jádrem této sbírky byla hrst achátů v ceně nejméně tří dolarů, kterou jsem dostal jako zástavu na pouhých dvacet centů, Jež jsem půjčil nějakému poslíčkovi, hochu, kterého dali do polepšovny dřív, než ji mohl vyplatit.

Vyměňoval jsem všecko za všecko a vyměněné předměty jsem zase posílal desetkrát do oběhu, až se mi přeměnily v něco, co mělo opravdu cenu. Jako překupník jsem byl přímo proslulý. A byl jsem neměně znám jako lakomec. I vetešník by se byl rozplakal, kdyby si byl něco se mnou začal. I jiní chlapci mě žádali, abych jim zprostředkoval prodej lahví, hadrů, starého železa, zrní, pytlů z juty, pěti galonových nádob na olej - a ještě mi za to dávali provizi.

A tak ten malý spořivý držgrešle, uvyklý dřít u stroje za deset centů za hodinu, seděl teď na patníku a myslel na pivo, za které se platilo po pěti centech za sklenici a které se ztratilo, aniž

z toho člověk něco měl. Dostal jsem se už mezi chlapy a obdivoval jsem je. Byl jsem na to hrdý, že mohu být v jejich společnosti. Cožpak mi všechno mě škudlení a všechna moje shánčlivost kdy přinesly aspoň jeden z takových zážitků, jaké jsem měl teď, když jsem se dal mezi lupiče ústřic? Co tedy mělo větší cenu - peníze, nebo ty báječně chvíle? Tito lidé se nebáli rozhazovat. Peníze pro ně neměly vůbec žádnou cenu; zvali si třeba osm lidí na whisky po deseti centech za sklínku, jak to dělával třeba Francouz Frank. Vždyť Nelson právě

vyhodil šedesát centů za pivo jen pro nás dva.

Co z toho všeho teď bude? Věděl jsem, že se musím už nějak rozhodnout. Rozhodoval jsem se mezi penězi a chlapy, mezi lakomstvím a romantikou. Bud' musím hodit přes palubu všechnu svou bývalou úctu k penězům a dívat se na ně jako na něco, co mohu marnotratně

odhodit, anebo musím hodit přes palubu své kamarádství s těmito muži, jejichž podivně

choutky docházely ukojení v silných nápojích.

Zaměřil jsem své kroky zase na nábřeží k Poslední naději, kde Nelson ještě stále postával přede dveřmi.

"Pojď, dáme si pivo," pozval jsem ho. A už jsme zase stáli u pultu a povídali si, ale tentokrát jsem těch deset centů platil já! (Plat za celou hodinu dřiny u stroje za něco, co mi nechutnalo, co se mi dokonce protivilo.) Ale nebylo to nijak nesnadné. Už jsem se vpravil do toho, že peníze nemají cenu. Cenu má přátelství. "Dáme si ještě jednu?" řekl jsem. A dali jsme si a já

to zaplatil. Nelson, který byl zkušený starý piják, řekl výčepnímu: "Mně jen malou, Johny." Johny přikývl a dal mu sklenici, ve které byla sotva třetina toho, co jsme dosud pili. Ale cena byla stejná - pět centů.

Zatím jsem se už natolik rozkurážil, že se mě ta podivná změna ani nedotkla. Ostatně - stále jsem se přiučoval. Není důležité, kolik se toho vypije; důležitější je, kdo to zaplatí. Už jsem věděl, jak na to. To bylo stadium, kdy už nezáleželo ani tolik na pivu jako spíše na přátelském popití. A pak tu byla ještě jiná věc. Teď jsem si mohl dávat i já malou a snížit tak o dvě

třetiny to ošklivě břímě alkoholu, kterým mě kamarádství zatěžovalo.

"Musel jsem si dojít na loď pro peníze," řekl jsem jen tak ledabyle mezi pitím a doufal jsem, že Nelson pochopí, proč jsem si dal na jeho účet šestkrát nalít.

"To jsi přece nemusel dělat," odpověděl. "Johny přece počká takovému chlapíku jako ty - no ne, Johny?"

"To se ví," souhlasil Johny a zasmál se.

"Kolik toho už mám na sebe?" ptal se Nelson.

Johny vytáhl z pultu knížku, nalistoval tam Nelsonovu stránku a spočítal sumu několika dolarů. Hned mě popadla touha mít také takovou stránku v tě knížce. Skoro mi to připadalo jako vrcholný odznak chlapství.

Když jsme ještě vypili pár sklínek, které jsem chtěl mermomocí platit, Nelson rozhodl, že už

půjdeme. Rozloučili jsme se jako opravdoví kamarádi a šel jsem pak dolů k přístavu na svého Flamendra. Pavouk právě rozdělával oheň na večeři.

"Kde sis to uhnal?" zašklebil se na mne z otevřeně chodby,

"Ale jen tak, byl jsem s Nelsonem," odpověděl jsem nedbale, stěží zakrývaje pýchu. Pak mi něco napadlo. Tady byl taky jeden z nich. A teď, když už jsem věděl, jak na to, mohl jsem to důkladně vyzkoušet. "Pojď," řekl jsem, "půjdeme se k Johnymu napít." A jak jsme šli nahoru k přístavu, potkali jsme Clama, který šel dolů. Clam byl Nelsonův společník, hezký, smělý, milý třicátník s knírem, který měl jinak přezdívku, jež mu neseděla.

"Pojď se napít," řekl jsem - a šel. Když jsme zahýbali k Poslední naději, vycházel odtamtud Pat, Královnin bratr.

"Kam tak rychle?" uvítal jsem ho. "Jdeme se napít. Pojď taky." "Zrovna jsem si jednu dal," zdráhal se. "A co na tom? - My na ni jdeme," odsekl jsem mu. A Pat si dal říci a šel s námi, a já jsem se mu vlichotil do nálady několika sklenicemi piva. Ach, toho odpoledne jsem se naučil pěkně věci o svém Démonu. Bylo v něm něco víc než jen odporná chuť, s kterou jsem polykal alkohol. Tady se za směšně nízkou cenu desíti centů stal nevrlý, popudlivý chlapík, který mi hrozil, že bude mým nepřítelem - mým dobrým přítelem. Dostal se i do nálady, vlídně se díval, a když jsme se dali do klepů o přístavu a o ústřicích, už nám měkl hlas.

"Mně malou," řekl jsem, když si ostatní dali nalít velké. Ano, prohodil jsem to jako zkušený

piják jen tak, ledabyle, jako nějaký nápad, který mi právě přišel na mysl. Když si teď na to vzpomínám, jsem si jist, že jediný Johny Heinhold věděl, jaký jsem zelenáč v pití.

"Kde se tak namazal?" zaslechl jsem, jak se Pavouk ptá důvěrně Johnyho.

"Ale chlastal tu celé odpoledne s Nelsonem," odpověděl Johny. Nedal jsem na sobě ani znát, že to slyším, ale jak jsem si na tom zakládal. Vždy i šenkýř se na mne díval jako na dospělého. "Chlastal tu celé odpoledne s Nelsonem." Jak to kouzelně znělo. šenkýř mně vzdal hold pro pouhou sklenici piva.

Vzpomněl jsem si, jak Francouz Frank vyčastoval i Johnnyho, když jsem kupoval Flamendra. Sklenice byly naplněny a chystali jsme se napít. "Dejte si taky něco, Johny," řekl jsem a tvářil jsem se, jako bych to už chtěl říci dávno, ale nemohl jsem se k tomu hned dostat pro zajímavý

rozhovor s Clamem a Patem.

Johnny se na mě ostře zadíval a jsem si jist, že uhádl, jaký pokrok jsem udělal ve výchově k pijáctví, a nalil si ze své soukromě láhve. To trochu zabolelo mou lakotnou duši. Nalil si za deset centů, zatímco my pili po pěti! Ale zabolelo to jen na chvilku. Pustil jsem to z mysli jako cosi nedůstojného, vzpomněl jsem si na své předsevzetí a nedal jsem to na sobě ani znát. Když jsme dopili, řekl jsem mu: "Napište mi to radši do knížky." A s uspokojením jsem se díval, jak zasvěcuje novou stránku mému jménu a zapisuje tam sumičku třiceti centů za nápoje, které jsem dal dokola. A již jsem viděl jakoby zlatou mlhou budoucí chvíle, v nichž ta stránka bude popsána, křížem přetržena a popsána nová.

Dal jsem ještě jednou nalít dokola a tu se Johnny k mému překvapení vykoupil za ten lok po desíti centech. Za pultem nám taky nalil dokola a usoudil jsem, že tak vše finančně vyrovnal.

"Pojďme do hospody k Ludvíkovi," navrhl Pavouk, když jsme vycházeli. Pat, který po celý

den nakládal uhlí, šel domů a Clam šel na Soba vařit večeři.

Tak tedy jsem šel s Pavoukem k Ludvíkovi - byla to má první návštěva - do obrovského výčepu, kde bylo na padesát chlapů, většinou přístavních dělníků. A tam jsem se podruhé setkal se Soupem Kennedym a Billem Kelleym. A zapadl tam také

Smith z lodi Annie - ten s revolvery za pasem. I Nelson se tam objevil. A setkal jsem se tam i s jinými, především s bratry Vigyovými, majiteli hospody, a hlavně s Joem Gossem, který

měl potměšilé oči, rozmáčklý nos a květovanou vestu a který hrál na harmoniku jako čert z pekla a kterému z očí tekly tak strašně slzy, jaké si jen oaklandský přístav dovede představit a jim se obdivovat.

Když jsem platil za rundy - a ti ostatní je dávali také -, blesklo mi hlavou pomyšlení, že ze svého týdenního výdělku asi mnoho mamce Jennie nesplatím na to, co mi půjčila na mého Flamendra. "Ale co na tom?" řekl jsem si, či spíše to ve mně říkal můj Démon. "Jsi chlap a musíš se s chlapy přece blaze seznámit. Mamka Jennie ty peníze beztak hned nepotřebuje. Hlady neumře. Však víš - má ještě nějaké peníze v bance. Ať tedy čeká a pak jí to pomaloučku splatíš."

A tak jsem poznal svého Démona i z jiné stránky. Kazí morálku. špatností, které člověk nevyvede, když je střízlivý, vyvede lehce, když střízlivý není. Doopravdy, nezbývá mu nic jiného, jen je vyvádět, protože Démon alkohol se vždy postaví jako zeď mezi jeho náhlé

choutky a dávno naučenou morálku.

Přestal jsem tedy myslet na dluh u mamky Jennie a navazoval jsem nově známosti za peníze, které pro mne neměly cenu, a poddával jsem se náladě, která však brzy přestávala být příjemná. Kdo mě tenkrát dovedl na loď a dal do postele, už ani nevím, ale myslím, že to mohl být jen Pavouk.

X

A tak jsem si vysloužil chlapské ostruhy. Mě postavení na pobřeží a mezi piráty ústřic bylo rázem skvělé. Dívali se na mne jako na dobrého chlapíka a ne jako na zbabělce. A nějak od toho dne, co jsem seděl na patníku v přístavu Oaklandu, nikdy jsem se nestaral o peníze. Od tě doby mě už nikdo nepokládal za držgrešli, zatímco moje nedbalost a lhostejnost k penězům se stala pramenem starostí a svízelí leckoho, kdo mě zná.

Tak dokonale jsem se rozloučil se svou skrblickou minulostí, že jsem vzkázal domů matce, aby svolala chlapce z okolí a rozdala jim mě sbírky. Nikdy jsem se pak už nestaral o to, kteří

chlapci kterou sbírku dostali. Teď jsem byl chlap a smetl jsem všechno, co mě poutalo k chlapeckým letům.

Nabýval jsem věhlasu. Když se po přístavu rozletěla zpráva, jak chtěl Francouz Frank najet na mou loď a jak jsem stál na palubě svého Flamendra s odjištěnou dvouhlavňovkou v rukou, kormidloval nohama a dával tak lodi bezpečný směr a jak jsem ho přinutil, aby hezky zabočil stranou a nechal mě na pokoji, přístav uznal, že něco ve mně je, třebaže jsem mladý. A já

jsem jim i potom dokazoval, co ve mně je. Byly doby, kdy jsem se na Flamendru vracel do přístavu s daleko větším nákladem ústřic, než měla kterákoli jiná loď s dvoučlennou posádkou; byla doba, kdy jsme si vyjeli do Dolního zálivu a moje loď se jediná vracela ještě

za denního světla, aby zakotvila u Chřestových ostrovů; přišel čtvrtek večer, kdy jsme jeli jako o závod a já dojel na svém Flamendru bez kormidla první z celého loďstva a sebral jsem jim smetánku z celého pátečního ranního trhu; a stalo se taky, že jsem doplul na své lodi z Horního zálivu jen pod malou horní plachtou, když mi hlavní plachtu Scotty spálil. - Ano, byl to ten známý Scotty z dobrodružství na Lenochu. Po Pavouku přišel na palubu Flamendra Ir, a když se Scotty vrátil, nastoupil zas po Irovi.

Ale co jsem dokázal na vodě, to platilo jen zčásti. Všechno překonalo to, že jsem byl se svými penězi na pobřeží dobrým kamarádem, že jsem chlapsky platil při pitkách, což mi vyneslo název krále ústřicových polí. A ani ve snu mi nenapadlo, že přijde jednou doba, kdy oaklandské pobřeží, jež mě zprvu uvádělo v úžas, samo užasne a bude se pohoršovat nad mými ďábelskými kousky, které začnu vyvádět.

Ale život byl stále spjat s pitím. Výčepy jsou kluby chudiny. Výčepy jsou místem, kde se lidé

scházejí. Ve výčepech jsme si také dávali schůzky. Ve výčepech jsme oslavovali přízeň

štěstěny a ve výčepech jsme oplakávali své zármutky. Ve výčepech jsme se seznamovali. Cožpak mohu někdy zapomenout na ono odpoledne, kdy jsem se setkal se Starým Jizvou; Nelsonovým otcem? Bylo to U Poslední naděje. Johnny Heinhold nás seznámil. Už to, že Starý Jizva byl Nelsonovým otcem, stálo za to. Ale bylo na tom ještě něco víc. Byl majitelem a kapitánem vlečně lodi Annie a bylo docela dobře možně, že se s ním jednou vydám na plavbu jako námořník. A co víc, byl vtělená romantika. Měl modré oči, plavě vlasy, silně

kosti jako nějaký Viking, statně tělo a pevně svaly i přes své stáří. A plavil se kdysi po mořích na lodích všech národů, tenkrát za starých divokých námořnických časů. Slýchal jsem o něm leccos podivného a zbožňoval jsem ho aspoň zpovzdáli. A museli jsem se pochopitelně sejít ve výčepu. I tak by naše setkání asi skončilo stiskem ruky a nějakým tím slůvkem - ten starý

chlapík byl na slovo skoupý -, kdyby tenkrát nedošlo k pitce.

"Napijme se," řekl jsem vědy rychle, jakmile nastala v našem hovoru přestávka, o níž jsem už

věděl, že patří k pijáckým zvyklostem; pravda, pokud jsme pili pivo a já je platil, bylo jeho zdvořilou povinností, aby mě poslouchal a aby mi odpovídal. Johnny, jako obratný hostitel, nadhazoval jen vhodně poznámky, které nám umožňovaly najít vědy takové téma, které by uspokojilo obě strany. A ovšem, když jsme dopili pivo, musel zas kapitán Nelson dát nalít na oplátku. Tím byl navázán i další hovor a Johnny mu uklouzl tím, že šel zatím obsloužit další

hosty.

Čím více piva jsem s kapitánem Nelsonem vypil, tím důvěrněji jsme se sbližovali. Našel ve mně vděčného posluchače, který, díky tomu, že přečetl hodně knih, věděl také hodně o životě

na moři, jaký on prožil. A tak se zatoulal do divokých dnů svého mládí a vysoukal pro mne ze své paměti nejednu historku a stále jsme popíjeli i dávali si střídavě nalévat po celé to požehnané letní odpoledne. A tak to byl zase jen můj Démon, kdo mi popřál tak dlouhé

posezení s tím starým mořským vlkem.

Johnny Heinhold mě od pultu nenápadně upozorňoval, že už začínám mít dost, radil mi, abych si dával jen malá piva. Ale když kapitán Nelson si stále dával jen velká, nedovolila mi má hrdost, abych si je nedával s ním. A teprve když si kapitán objednal první malé, dal jsem si je i já. A když jsme se pak pomaloučku polehoučku začali loučit, byl jsem už opilý. Uspokojovalo mě však vědomí, že Starý Jizva je právě tak opilý jako já. Moje mladická

skromnost mi stěží dovolovala, abych se domýšlel, že ten starý bukanýr je ještě opilejší než

já.

A pak mě Pavouk a Pat a Clam i Johnny zahrnuli poklonami, že prý mě Starý Jizva má rád a že pro takového chlapíka, jako jsem já, má jen dobrá slova. To mělo tím větší váhu, že byl znám jako divoký, nevrlý starý morous, který neměl rád nikoho. (Jeho přezdívka Jizva pocházela z jakési rvačky, při níž urval protivníkovi kus tváře.) A jedině mému Démonu patřila všechna chvála, že jsem si získal jeho přátelství. Tuto historku jsem uvedl pouze jako příklad rozličných lákadel i ochotných službiček, jimiž si náš Démon získává stoupence. XI.

A přece se stále ještě ve mně neprobouzela touha po alkoholu a ani mě tělo po něm netoužilo. Během dlouhých let těžkého pití, samo o sobě pití tuto touhu nevyvolalo. Bylo jen součástí

života, jaký jsem vedl, návykem lidí, s nimiž jsem žil. Když jsem vyjížděl na cesty po zálivu, nebral jsem s sebou žádné lihoviny. A když jsem byl venku na zálivu, nikdy mi ani na mysl nepřišlo, že bych musel mít s sebou alkohol. Teprve když jsem zakotvil se svým Flamendrem v přístavu a vydal se na pobřeží, kde se scházeli chlapi a kde pití teklo proudem, stávalo se pro mne to, že jsem pitím hostil jiné a oni zase mne, společenskou povinností a jakýmsi chlapským obřadem.

Někdy se také stalo, když jsem kotvil v městském přístavu nebo naproti v zátoce na pískovišti, že mě přišli na loď navštívit Královna a její sestra i její bratr Pat a paní Hadleyová. Byla to má loď, já byl hostitelem a hostil jsem je tak, jak oni pohoštění rozuměli. A tak jsem stále honil Pavouka nebo Ira nebo Scottyho, či kohokoliv jiného z posádky s konví pro pivo anebo se džbánem pro červeně víno. Jindy zase za soumračného pološera, když jsem zakotvil v přístavu a prodával ústřice, dostavovali se na loď statní policisté, v uniformách i v civilu. A poněvadž jsme žili jaksi ve stínu policie, otvírali jsme jim ústřice, dávali jim k nim okořeněnou omáčku a běhali jsme s konví pro pivo nebo pro něco silnějšího v lahvích. Ale ač jsem pil jak pil, k svému Démonu jsem ještě nepřilnul. Velmi jsem si ho vážil pro jeho společenské vlastnosti, ale nějak jsem mu nemohl přijít na chuť. Po celý ten čas, co jsem se snažil být chlapem mezi chlapy, po celý ten čas jsem v sobě choval tajnou touhu po cukroví, za kterou jsem se ovšem styděl. Ale byl bych raději zemřel, než abych byl dopustil, aby se to o mně někdo dověděl. Oddával jsem se této choutce jen potají, za večerů, kdy jsem věděl, že moje posádka šla spát na pobřeží. Chodíval jsem do veřejně knihovny, vyměnil si tam knihy, koupil jsem si asi čtvrt libry všelijakých pamlsků, které se žvýkaly a dlouho vydržely, odkrádal jsem se s nimi na palubu svého Flamendra, zamkl se v kajutě, lehl si a proležel tak při čtení a mlsání blaženě hodiny. Jen v takových chvílích jsem byl přesvědčen, že jsem si za svoje peníze opravdu přišel na své. Dolary a dolary, sázené na výčepní pult, nemohly mi dát takové uspokojení jako dvacet pět centů v cukrárně.

Když jsem začal pít ještě víc, začal jsem si také víc uvědomovat, že právě při pitkách mívám růžovou náladu. Pitky byly něco významného. V takových chvílích se vždycky něco semlelo. Chlapi jako Joe Goose měřili svůj život od pitky k pitce. Všichni přístavní dělníci se těšívali na sobotní večerní pitku. My z ústřicových lodí jsme vědy vyčkali, až rozprodáme svůj náklad, a pak jsme teprve začali doopravdy pít, i když sem tam nějaký ten doušek při náhodném setkání s přítelem skončil příležitostnou pitkou. Takové náhodně pitky bývaly vlastně nejlepší. Při nich se často stávaly podivně a vzrušující věci. Jako například tenkrát v neděli, kdy Nelson, Francouz Frank a kapitán Spink ukradli Whisky Bobovi a Řekovi Nickymu kradený člun na lov lososů. V osazenstvu ústřicových lodí nastaly zatím změny. Nelson se popral s Billem Kelleym na palubě lodi Annie a odnesl si kulku v levě ruce. A Nelson, který se k tomu také pohádal s Clamem a přerušil s ním přátelství, plavil se pak na Sobu, maje ruku v pásce, s posádkou dvou mužů ze širého moře a počínal si při tom tak divoce, že i ti dva mu ze strachu utekli na břeh. Rozšířili hned o jeho ztřeštěnostech takovou pověst, že nikdo z pobřeží se s ním nechtěl vydat na moře. Proto Sob ležel bez posádky na druhé straně úžiny u písečně výspy. A vedle něho ležel i Flamendr se spálenou hlavní

plachtou a Scottym a mnou na palubě. Whisky Bob se pohádal s Francouzem Frankem a vydal se na lov s Řekem Nickym vzhůru po řece.

Kořistí této výpravy byl zbrusu nový člun na lov lososů, který ukradli nějakému italskému rybáři. Ital, který po člunu pátral, navštívil všechny piráty ústřic, a podle toho, co jsme věděli o kouscích Whisky Boba a Řeka Nickyho, vše nasvědčovalo tomu, Že v tom mají prsty. Kde však byl ten člun na lov lososů? Na sta řeckých a italských rybářů prohledalo řeku směrem proti proudu i dolů k zálivu, všechny zákruty i zátočiny. Když pak jeho majitel nabídl ze zoufalství odměnu padesáti dolarů, vzrostl i náš zájem a tajemství bylo ještě záhadnější. Jednou v neděli zrána navštívil mě starý kapitán Spink. Mluvili jsme důvěrně. Právě se vracel ve svém člunu z rybolovu na mrtvém rameni Alamedské zátoky. Když nastal odliv, povšiml si nějakého lana, které bylo uvázáno ke kůlu pod vodou a vedlo až ke dnu. Marně se snažil vytáhnout, co bylo uvázáno na jeho druhém konci. 0 kousek dále na jiném kůlu bylo podobně

lano, které vedlo rovněž ke dnu a s nímž rovněž nebylo možno pohnout. To prý bude bezpochyby onen pohřešovaný člun na lov lososů. Když ho vrátíme jeho pravému majiteli, vyděláme si padesát dolarů. Jenže já měl svůj názor na čest mezi zloději a nechtěl jsem s tím nic mít.

Zatím se Francouz Frank pohádal s Whisky Bobem a Nelson byl také nepřítelem Boba. (Chudák Whisky Bob! - člověk neznající falše, dobrosrdečný, šlechetný, od mládí slabý, chabě vychovaný, s neodolatelnou touhou po alkoholu, který se tak dlouho věnoval svému pirátství v zátoce, až jednou nedlouho potom našli jeho tělo poblíže jednoho z doků, kam kleslo plně ran z pušky.) Za hodinu po tom, co jsem odmítl návrh kapitána Sponka, viděl jsem ho, jak pluje dolů po úžině s Nelsonem na palubě Soba. A také Francouz Frank projel kolem na svém škuneru.

Netrvalo dlouho, a už se zase vraceli úžinou, kupodivu bok po boku. Když se blížili k písečně

výspě, bylo vidět ponořenou loď na lov lososů, dotýkala se hladiny a byla připevněna lany ke škuneru a k šalupě, aby se nepotopila. Příliv už zpola opadl, a tak zamířili přímo k písčině, kde se usadili v jedné řadě s člunem na lov lososů uprostřed.

A hned nato Hans, jeden z námořníků Francouze Franka, usedl do skifu a rychle vesloval k severnímu břehu. Velký demižon pod zadní plachtou prozrazoval jeho poslání. Nemohli se už

ani dočkat chvíle, až oslaví těch padesát dolarů, které si tak lehce vydělali. Tak už to bývá se všemi, kdo holdují Démonu alkoholu. Když je potká šťastná náhoda, pijí. Když je nepotká, pijí v naději, že štěstí přijde. Když jim štěstí nepřeje, píjí, aby zapomněli. Když se setkají s přítelem, pijí. Když se s přítelem pohádají, pijí, a ztratí-li ho, pijí. Když je jejich láska korunována úspěchem, jsou tak šťastni, že musí pít. Když se v lásce zklamou, pijí z opačného důvodu. A když nemají vůbec nic na práci, pak tedy zase pijí a jsou si jisti, že když se dost napijí, začnou se jim prohánět v mozku myšky a hned budou mít co dělat. Když jsou střízliví, chce se jim pít, a když se už jednou napili, chce se jim pít tím víc. Scottyho a mě, jako dobré kamarády, přizvali ovšem k pitce také. Pomohli jsme jim s těmi padesáti dolary, které ještě nedostali, notně zatočit. Z toho odpoledne, celkem obyčejného letního odpoledne, se stalo nádherně odpoledne, kdy jsme se dostali do růžově nálady. Všichni jsme vykládali a zpívali, řádili a chlubili se a Francouz Frank i Nelson dávali stále pít kolem stolu. Kotvili jsme v dohledu oaklandského pobřeží a hluk našeho řádění vábil přátele. člun za člunem přejížděl úžinou a přistával u písčitě výspy, zatímco Hansovým úkolem bylo veslovat tam i zpět na břeh pro nově zásoby dobrého moku.

Pak přišel Whisky Bob a s ním Řek Nicky, oba střízliví, ale rozhněvaní a uražení, že jejich druzi piráti jim vypálili rybník. Francouz Frank, rozkurážen alkoholem, vykládal pokrytecky o cti a čestnosti, a třebaže mu bylo už padesát, dostal Whisky Boba na písek a tam ho začal bít. Když Řek Nicky přiskočil s krátkou lopatou Bobovi na pomoc, Hans ho v krátkosti vyřídil. A ovšem, když naložili krvácející pozůstatky po Bobovi a Nickym do člunu, musela se taková událost oslavit dalším pitím.

Tou dobou se zatím sešlo mnoho hostí různých národností i temperamentů; všichni už byli rozjařeni alkoholem, a tak všechny ohledy padly. Staré hádky ožily a dávná nenávist vzplála. Rvačka visela ve vzduchu. Kdykoliv nějaký přístavní dělník něco vytkl námořníku z vlečného člunu, nebo ten zase jemu, nebo když něco někomu vytkl pirát ústřic, anebo zase někdo něco jemu, tu se hned vymrštila pěst a začala nová mela. A každá rvačka končila novým družným napitím, při němě se soupeři, kterým jsme radili a které jsme chlácholili, objímali a slibovali si přátelství nadosmrti.

A tak se také stalo, že si Soup Kennedy vybral právě tuto chvíli a žádal nazpět svou starou košili, kterou nechal na palubě Soba, když se plavil s Clamem. Když se Nelson hádal s Clamem, stál Soup na Clamově straně. Také předtím něco vypil v krčmě U Ludvíka, takže to byl právě alkohol, kdo ho zavedl na písčinu, aby tam žádal zpět svou starou košili. Rvačka začala už po několika slovech. Chytil se s Nelsonem na palubě Soba a v tě rvačce jen taktak ušel tomu, že mu rozzuřený Frank nerozbil hlavu železnou tyčí, kterou měl v ruce: Rozzuřený

proto, že chlap, který má dvě ruce, útočí na chlapa, který má jen jednu. (Jestliže Sob ještě

někde brázdí vlny, pak jistě zůstala v jeho pažení z tvrdého dřeva stopa po železně tyči.) Ale Nelson vytáhl obvázanou prostřelenou ruku z pásky, a zatímco jsme ho drželi, naříkal a sliboval s dychtivostí starého piráta, že Soupovi Kennedymu napráská třeba i jednou rukou. Pustili jsme je tedy na písek. Když se zdálo, že to pro Nelsona dopadne bledě, zasáhli Francouz Frank a s ním i Démon alkohol do rvačky nefér způsobem. Scotty protestoval a čapl Francouze Franka, který zase popadl jeho, svalil se na něho, a tak se zaklesnuti do sebe odvalili po písku asi na dvacet stop. Když jsme je chtěli dostat od sebe, strhlo se mezi námi asi půl tuctu nových rvaček. Nějak jsme je však skončili anebo utopili v alkoholu, zatímco se Nelson a Soup Kennedy stále ještě prali. Co chvíli jsme se k nim vraceli a dávali jim rady, když leželi na písku už tak vyčerpáni, že si ani nemohli zasazovat další rány: "Hoď mu písek do očí!" A jak si házeli písek do očí, přicházeli znovu trochu k sobě a pak se zase prali, až se časem docela vysílili.

Pokuste si při vší tě špíně, směšnosti a bestialitě představit, co znamenalo pro mne, mladíka ještě ne šestnáctiletého, planoucího po dobrodružstvích, jehož fantazie byla předrážděna vyprávěními o bukanýrech a pirátech, o drancování měst a o bojích vojáků, s představivostí

vybičovanou břečkou, kterou jsem vypil, tohle vše zažít! Byl to drsný život v celé své nahotě, divoký a nespoutaný jediný život, jaký mi tehdy můj původ dovolil v tomto čase a prostoru dosáhnout. A víc než to. Byl v tom i příslib, byl v tom i začátek. Z té písčiny vedla cesta Zlatou branou k nesmírným dobrodružstvím širého světa, kde se sváděly bitvy; ne snad kvůli roztrhaným starým košilím nebo ukradeným lodím na lov lososů, nýbrž za vznešeně ideje a romantické cíle.

A poněvadž jsem řekl Scottymu, co si o něm myslím, že se zahodil s tak starým mužem, jako je Francouz Frank, dali jsme se také do hádky a tak jsme i my přispěli k slavnostnímu vzruchu na písčině. A Scotty mi hned sekl s prací a zmizel ještě tě noci a s ním i dvě mé přikrývky. V

noci, když piráti ústřic leželi opilí v kajutách, vznášely se škuner i Sob na vysoké vodě a kymácely se na kotevních lanech. člun na lov lososů, stále ještě plný kamení a vody, odpočíval na dně.

Časně zrána jsem zaslechl divoké výkřiky ze Soba a vypotácel jsem se do chladného jitra, kde jsem uviděl divadlo, z kterého si v přístavu tropili smích ještě řadu dní. Krásný lososářský

člun ležel na ztvrdlém písku rozmáčknut jako placka a na něm hnízdil škuner Francouze Franka a Sob. Naneštěstí silná dubová příď lososářské lodi prolomila dvě žebra Soba. Stoupající příliv vnikl otvorem a probudil Nelsona, až když se dostal k jeho pryčně do kajuty. Přiložil jsem ruku k dílu, vypumpovali jsme vodu ze Soba a díru jsme vyspravili. Nelson pak uvařil snídani a při jídle jsme přemýšleli o situaci. Nelson byl celý zničený a já

také. Nikdo přece nevyplatí padesát dolarů odměny za tu bědnou haldu trosek pod námi na písku. Nelson měl poraněnou ruku a byl bez posádky. A já měl spálenou hlavní plachtu a byl jsem rovněž bez posádky. "Co bys tak tomu řekl, kdybychom se dali dohromady?" zeptal se Nelson. "Půjdu s tebou," odpověděl jsem. A tak jsem se stal partnerem Mladého Jizvy Nelsona, nejdivočejšího a nejbláznivějšího ze všech námořníků. John Heinhold nám půjčil nějaké peníze na zásobu potravin, naplnili jsme soudky vodou a téhož dne jsme vypluli na lov ústřic.

XII.

Nikdy jsem těch po čertech bláznivých měsíců, které jsem prožil s Nelsonem, nelitoval. Ten se vyznal v plachtění, i když při tom poděsil každého, kdo s ním vyjel na moře. Řídit loď tak, aby jenom o coul nebo o vteřinu ušla zkáze, to byla jeho radost. Dokázat to, oč se nikdo jiný

nepokusil, bylo jeho pýchou. Nikdy nesvinout plachty bylo jeho mánií. A po celý čas, co jsem s ním strávil, až vál silný vítr nebo slabý, Sob nikdy nesvinul plachty. A Nelson nikdy loďku nevytáhl na pobřeží. Uvazovali jsme ji s nesvinutými plachtami a s nesvinutými plachtami jsme se stále plavili. Opustili jsme oaklandské pobřeží a vydali se za novými dobrodružstvími. A celou tuhle slavnou plavbu mého života mi umožnil jen můj Démon. Vytýkám mu to. Dychtil jsem po divokém životě plném dobrodružství a jedině můj Démon mi k takovému pivotu mohl dopomoci. Byla to cesta chlapů, kteří brali život takový, jaký prostě byl. Chtěl-li jsem rovněž žít takovým životem, musel jsem žít jako oni. Za to, že jsem se stal společníkem a kamarádem Nelsonovým, měl jsem co děkovat jen a jen pití. Kdybych pil jenom to, co on platil, anebo kdybych odmítl vůbec pít, nikdy by si mě nevybral za společníka. Potřeboval partnera, který by mu byl roven jak společensky, tak i co do pracovního výkonu. Oddal jsem se tomuto způsobu života a vytvořil si tak klamnou představu, že tajemství mého Démona spočívá v divokých pitkách, stupňujících se až do tě míry, že jenom silná tělesná

soustava snese konečně otupení a zvířecké bezvědomí. Pití samo o sobě mi nechutnalo, a proto jsem pil, jen abych se opil beznadějně a do němoty. A tak já, který jsem dříve šetřil, skrblil, kupčil jako žid Shylock a dovedl rozplakat i vetešníka, já, který jsem žasl nad tím, že Francouz Frank dovede jedním rázem vyhodit osmdesát centů za whisky pro osm chlapů, začal jsem rozhazovat peníze s daleko větší lehkomyslností než kdokoliv z nich. Vzpomínám si, jak jsem si jednoho dne vyšel s Nelsonem na pobřeží. V kapse jsem měl sto osmdesát dolarů. Nejdřív jsem si chtěl koupit nějaké šaty a pak se někde trochu napít. šaty jsem už potřeboval. Neměl jsem vůbec nic než to, co jsem měl na sobě, a takhle to vypadalo: pár vysokých námořnických bot, které prozíravě tak rychle vypouštěly vodu, jako ji nabíraly, kalhoty za padesát centů, bavlněnou košili za čtyřicet centů a námořnickou čepici. Klobouk jsem neměl, a tak jsem musel nosit námořnický širák a musím dodat, že jsem neměl ani spodní prádlo, ani ponožky. Chodil jsem bez nich.

Abychom se dostali do obchodu se šatstvem, museli jsme jít okolo asi půl tuctu výčepů. Nejdřív jsem se šel tedy napít; do obchodu jsem se už nikdy nedostal. Zrána, zničený, otrávený alkoholem, avšak spokojený, jsem se vrátil na palubu a vyjeli jsme. Měl jsem zase jen ty šaty, v nichž jsem si vyšel na pobřeží, a z těch sto osmdesáti dolarů mi nezbyl ani centík. Snad se to zdá nemožně těm, kdo to nikdy nezkusili, že za dvanáct hodin může mladík vyházet sto osmdesát dolarů za pití. Já se však o tom přesvědčil. A nelitoval jsem toho. Byl jsem na to hrdý. Ukázal jsem jim, že dovedu rozhazovat peníze právě tak jako nejlepší z nich. Dokázal jsem jim, že mezi statnými chlapy se dovedu také

statně držet. Obhájil jsem opět - jako již častěji předtím - svůj nárok na titul krále. Mě tehdejší

chování si lze vyložit také jako reakci na chudobně dětství a na nesmírně vypětí v dětských letech. Nejspíše ve mně vznikla tato myšlenka: Lepší být králem mezi pijany než se dřít u stroje dvanáct hodin denně za deset centů na hodinu. U strojů zrovna růžově chvíle nebývají. Není-li však útrata sto osmdesáti dolarů během dvanácti hodin růžovou chvílí, rád bych věděl, co jí je.

Ale co - ponechám stranou mnoho podrobností z tehdejších potyček s mým Démonem a zmíním se pouze o několika příhodách, které vrhnou ostřejší světlo na jeho nepěkně kousky. Celkem tři věci přispívaly k tomu, že jsem se mohl pití tak oddávat: předně má skvělá fyzická

kondice, daleko lepší než u průměrných lidí, za druhý život na čerstvém vzduchu a za třetí

skutečnost, že jsem nepil pravidelně. Když jsme vyjezdili na moře, nebrali jsme totiž s sebou žádný alkohol.

Svět se přede mnou otvíral. Poznal jsem už několik set mil cest po moři, i města, městečka a rybářské vesnice na pobřeží. Něco mi stále našeptávalo, abych se pustil ještě dál. Stále jsem ještě nenašel to pravě. Vždyť tam v dáli toho musí být přece mnohem víc. Ale i to, čeho už

jsme dosáhli, bylo pro Nelsona víc než dost. Stále vzdychal po svém milovaném oaklandském pobřeží, a když se rozhodl, že se tam vrátí, rozešli jsme se velmi přátelsky. Pak jsem se usídlil ve Starém městě Benicii u Carquinezské úžiny. Tam ve změti rybářských člunů, kotvících v rákosí u pobřeží, žila rozmarná sebranka pijáků a tuláků a já se k nim připojil. Mezi ztřeštěnými vyjížďkami na lov lososů a mezi výpravami sem i tam po zálivu i po řekách jako pobřežní strážný zdržoval jsem se nyní delší dobu na břehu, také jsem více pil a víc se o pití naučil. V tom jsem obstál před každým, když jsem prázdnil sklenici za sklenicí; a časem jsem pil ještě víc, než bylo třeba, jen abych dokázal, jaký jsem chlap. A když mě

jednou zrána vyprostili nadobro ztuhlého ze sušících se sítí, kam jsem se hloupě a slepě

předchozí noci zamotal, a když si o tom vyprávělo při nově pitce s velkým chocholem a řehotem celé pobřeží, byl jsem na to doopravdy pyšný. To byl přece husarský kousek. A když jsem po dobré tři týdny ani jednou nebyl střízlivý, byl jsem přesvědčen, že jsem dosáhl vrcholu. Takhle ovšem člověk dál nikam nedospěje. Bylo na čase, abych se nějak odtud dostal, protože ať už jsem byl opilý nebo střízlivý, neustále mi něco v podvědomí

našeptávalo, že tohle hýření a potloukání po zálivu není vůbec žádný život. A ten hlas byl mým štěstím. Byl jsem náhodou tak stvořen, že jsem dovedl porozumět tomuto volání, ustavičnému volání, Jež mě pak provázelo vědy a všude po celém světě. Nebylo to u mne nějaké opatrnictví. Byla to zvídavost, chtěl jsem poznat něco víc, byl to vnitřní nepokoj, toužil jsem a hledal báječně věci, které jako bych před sebou rozeznával či tušil. Ptával jsem se, k čemu a nač je vlastně celý ten život, když v něm není nic víc než tohle. Ne, je tu něco víc, ale jinde a někde dál. (A vzhledem k mému pozdějšímu životu pijáka je třeba zdůraznit tyto vnitřní hlasy, tyto přísliby věcí jsoucích za tímto životem, protože mi bylo souzeno, že budou mít v mých příštích utkáních s Démonem hroznou úlohu.

Rozhodnutí, abych odtamtud ihned odejel, uspíšil ještě jeden kousek, který si se mnou můj Démon sehrál - strašný, neuvěřitelný kousek, který mi ukázal pravou propast opilství, o jaké

se mi dosud ani nesnilo. Kolem jedné hodiny s půlnoci jsem se po pořádně pitce dopotácel na jakousi šalupu na konci přístavu a chtěl jsem se prospat. Carquinezskou úžinou se proud řítí

tak rychle jako v mlýnském náhonu - a já, když byl příliv nejsilnější - jsem spadl do vody. Nikdo nebyl na molu a nikdo na šalupě. Proud mě unášel. Já se však nezalekl. To dobrodružství jsem pokládal za zábavné. Byl jsem dobrý plavec a voda, Jež smáčela v tom horečnatém stavu mou kůži, působila jako studený obklad.

A tenkrát provedl můj Démon šílený kousek. Náhle mi přišla na mysl hrozivá myšlenka, že v přílivu zahynu. Nikdy jsem netrpěl chorobnými představami. Myšlenka na sebevraždu mi nikdy nepřišla na mysl. A když mi nyní napadla, pokládal jsem ji za krásně, skvělé

vyvrcholení, za dokonalé zakončení svého Krátkého, ale vzrušujícího života. Já, který jsem nikdy nepoznal lásku děvčete, ani lásku k ženě, ani lásku dětí; který jsem se nikdy netěšil hrou na radostných polích umění, ani nezlézal výšiny filosofie, chladně jako hvězdy, ani vlastními zraky nespatřil z nádherného světa něco víc, než co by se za nehet vešlo - já jsem nyní usoudil, že to už je všechno, že všechno jsem už viděl, všechno prožil, že jsem byl vším, co za něco stálo, a že je na čase s tím vším skoncovat. To byl trik mého Démona, který

zachvátil mou fantazii a vlekl mě k smrti v omamném snění.

A jak přesvědčivě promlouval! Vždyť prý jsem už přece v životě prožil všecko a všecko prý

to stálo za fajfku tabáku. Ta zvířecká opilost, ve které už po měsíce žiju (a k ní se pojily i pocity ponížení a Staré vědomí hříchu), to přece je to poslední a nejlepší, co může být, a já

teď viděl, zač to všechno stojí. Vzpomněl jsem si na všechny ty pobudy Staré sešlé opilce, jimž jsem za své peníze dával napít. Jen tohle zůstalo z celého života! Mám se snad stát také

jedním z nich? Tisíckrát ne, a já plakal sladce a smutně nad svým mládím, Jež prchalo pryč

stejně jako odliv. (Copak jste ještě neviděli plačícího opilce, melancholického opilce? Vždyť

je přece najdeme v každém výčepu, a když nemohou najít jiného posluchače, tu vyprávějí své

smutky výčepnímu, který je placen za to, aby je vyslechl.)

Voda byla příjemná. Tak má přece chlap umírat. Můj Démon spustil jinou písničku, kterou se mi chtěl vemluvit do mého mozku zpitého až k šílenství. Pryč se slzami a lítostí. Bude to přece jen hrdinská smrt a hrdina si ji přivodí vlastní rukou a vůlí. Zanotoval jsem svou pohřební píseň a bujně jsem se rozezpíval, když bublání a šumění vody v uších mi náhle připomnělo mou hrozivou situaci.

Pod městem Benicií, kde se táhne hráz přístavu Solana, přibírá úžina na šíři a mění se v to, čemu námořníci říkají "Zátoka u Turnerovy loděnice". Proud mě zanesl stranou po solanský

přístav a dále do zátoky. Již z dřívějška jsem věděl o síle víru, který se tvořil v těch místech, kde se proud zatáčel okolo výběžku Mrtvého ostrova a hnal se pak rovnou k přístavišti. Nechtěl jsem, aby mě strhl mezi přístavní kůly. Nebylo by to nic příjemného a proud by tam mnou zmítal pěknou chvíli, než bych se zas dostal do přílivu.

Svlékl jsem se ve vodě a mocnými tempy jsem se dal napříč proudem. A neustal jsem, dokud jsem podle pobřežních světel neusoudil, že jsem hráz konečně obeplul. Pak jsem si lehl naznak a odpočíval jsem. Ta moje tempa mi dala co proto a jen jsem lapal po vzduchu. Byl jsem nadšen tím, že se mi podařilo uniknout tomu víru. Začal jsem opět svou pohřební

píseň, jakési zmateně třeštění zpitého mozku. "Ještě nezpívej, ještě ne," našeptával mi můj Démon. "Solano je v provozu celou noc. Uslyší tě, vyjedou s loďkou a zachrání tě. A ty přece nechceš, aby tě zachránili." To jsem doopravdy nechtěl. Co? Být oloupen o smrt hrdiny?

Nikdy! A ležel jsem ve vodě naznak za svitu hvězd. Díval jsem se na známá světla na hrázi, červená, zelená a bílá, a loučil jsem se s nimi smutně a dával jsem jim všem i každému zvlášť

sentimentální sbohem.

Když jsem byl dosti vzdálen, asi uprostřed průplavu, dal jsem se znovu do zpěvu. Chvílemi jsem udělal několik temp, ale celkem jsem se spokojil tím, že jsem se dával unášet proudem a snil Dlouhé opilé sny. Před svítáním chladná voda a také čas, který zatím uplynul, způsobily, že jsem už natolik vystřízlivěl, abych přemítal o tom, kde to v zálivu vlastně jsem; zároveň

jsem byl zvědav, zda se příliv nepromění v odliv a nezanese mě zpět dříve, než se dostanu do zálivu San Pablo.

Hned nato jsem pocítil, že jsem velmi unavený a velmi prokřehlý a přitom už zcela střízlivý a že se ani zdaleka nemíním utopit. Rozeznával jsem už hutě v Selby na pobřeží Contra Costa a dále maják na ostrově Klisen. Začal jsem plavat k přístavišti v Solanu, ale byl jsem už příliš

slabý a prokřehlý a dostával jsem se jen zvolna kupředu a jen s takovým vypětím sil, že jsem se toho vzdal a spokojil se tím, že jsem se nechal unášet proudem a udělal jen občas nějaké

tempo, abych se udržel na hřebenech vln, jejichž pohyb na hladině byl čím dál větší. A tu jsem náhle pocítil strach. Už jsem vystřízlivěl a nechtělo se mi umřít. Nacházel jsem pojednou spoustu důvodů, proč mám žít dále. A čím víc důvodů jsem nacházel, tím se mi zdálo pravděpodobnější, že se přece jen utopím.

Úsvit mě zastihl - to už jsem byl čtyři hodiny ve vodě - v kritickém stavu mezi víry před ostrovem Klisen, kde dravý odliv od úžiny Vallejo zápasil s přílivem od Carquinezskě úžiny a kde se v tě chvíli do nich ještě mísil proud řítící se ze zátoky San Pablo. Zdvihl se prudký vítr a Malé zčeřené vlnky mi vytrvale vnikaly do úst a já začal polykat slanou vodu. Poněvadž se v plavání dobře vyznám, věděl jsem, že tohle bude konec. A tu - připlula loďka. Byl to nějaký

řecký rybář, plující do Valleja; a opět mě tedy před mým Démonem zachránila má dobrá

fyzická kondice a má síla.

Jen tak mimochodem připomínám, že tenhle bláznovský kousek mého Démona není nic neobvyklého. Řádná statistika sebevražd, na nichž má přímý podíl alkohol, by byla hrozná. V

mém případě, v případě zdravého normálního mladého člověka, plného radosti ze života, myšlenka na sebevraždu by byla cosi neobvyklého; je však třeba si povšimnout, že kráčela v patách Dlouhému hýření, když už můj mozek i mě nervy byly otráveny alkoholem, a že dramatická i romantická složka mě obrazotvornosti, zpité až k šílenství, si dokonce v tom nápadu libovala. A přece starší, zchátralejší pijáci, více životem ubití a zbavení všech iluzí, když páchají sebevraždy, činí tak zpravidla po Dlouhém hýření, když jejich nervy i mozek jsou notně prosáklé alkoholem.

XIII.

A tak jsem odešel z Benicie, kde by mě býval můj Démon málem dostal, a pustil jsem se do světa za oním vábným voláním, Jež mě hnalo, abych nalezl a poznal podstatu života. A kamkoliv jsem zabloudil, všechny cesty života byly prosáklé alkoholem. Chlapi se všude scházeli ve výčepech. Výčepy byly kluby chudiny a to byly také jedině kluby, do kterých jsem měl přístup. Ve výčepech jsem mohl navazovat známosti. Jakmile jsem zašel do výčepu, už jsem si mohl popovídat s kterýmkoliv chlapem. V cizích městech i velkoměstech, kterými jsem se toulal, postačilo vědy jen zajít do výčepů. Jakmile jsem tam vstoupil, nebyl jsem už v žádném městě cizincem.

A zde přeruším své vyprávění, abych popsal dvě zážitky, které nejsou starší nes rok. Zapřáhl jsem čtyři koně do Lehké bryčky, vzal s sebou Charmian a půlčtvrtého měsíce jsme se projížděli po nejdivočejších horských krajích Kalifornie a Oregonu. Každý den jsem dopoledne věnoval své pravidelně práci - psal jsem romány. Když jsem byl s prací hotov, jeli jsem kolem poledne, nebo i odpoledne, k příští zastávce. Ale zastávky se naskytovaly nepravidelně, silnice také nebyly vědy v nejlepším stavu, a tak jsem si potřeboval vědy předchozího dne rozvrhnout plán cesty i práce na příští den. Musel jsem předem vědět, kdy se vydáme na cestu, abych začal s psaním včas a mohl tak ukončit své denní penzum. Tak například když byla cesta delší, vstával jsem už v pět hodin a dával se do psaní. Ve dnech, kdy byla cesta kratší, nemusel jsem začínat před devátou.

Ale jaképak přesně plány? Jakmile jsem přijel do města a vypřáhl koně, hned cestou ze stájí k hotelu jsem zapadal do výčepů.První bylo: napít se - ano, měl jsem chuť se napít, ale nelze také opomenout, že jsem potřeboval získat informace o poměrech v místě, a jen proto jsem si navykl na takové popíjení. Tak dobrá, nejdřív byl nějaký ten doušek. "Dejte si taky něco," říkal jsem výčepnímu. A potom, když jsme popíjeli, začal jsem se vyptávat na cesty a na zastávky, které byly před námi.

"No, víte," říkával výčepní, "ona tam vede cesta přes Tarwater Divide. Ta kdysi bejvala dobrá. Jel jsem po ní asi před třemi roky. Ale letos zjara ji uzavřeli. Hned vám řeknu co a jak. Zeptám se na to Jerryho..." A výčepní se obrátí na nějakého člověka, sedícího za stolem nebo opřeného o pult o kousek dál a který může být právě tak dobře Jerry jako Tom nebo Bill.

"Poslouchej, Jerry, jak je to s tou cestou do Tarwateru? Tys přeci byl minulej tejden u Wilkinsů."

A zatímco se Bill nebo Jerry nebo Tom pozvolna rozhoupává k odpovědi, pobídnu ho, až se taky s námi trochu napije. A pak se rozproudí hovor o výhodách tě nebo jiné cesty, na které z nich jsou lepší štace, jak to bude dlouho trvat, než se tam dostanu, kde jsou nejlepší bystřiny na lov pstruhů a tak podobně, a do toho zase vpadnou další chlapi, kteří jsou povzbuzováni dalšími nápoji.

Ještě dva nebo tři výčepy, a už jsem v dobré náladě a už znám i dost podrobně všechny lidi v městě, všechno o městě a opravdu dost i o jeho okolí. Seznámím se takhle s právníky, redaktory, obchodníky, místními politiky i s farmáři, lovci a horníky, kteří sem zajíždějí, a tak když se večer s Charmian procházím po hlavní třídě, žasne nad tím, co mám známých v tomto naprosto cizím městě.

A tím dokazuji, jakou službu nám prokazuje alkohol, službu, kterou tento Démon současně

zvyšuje svou moc nad lidmi. A po celém světě, kam jsem jen za všechna ta léta přišel, tomu bylo vědy právě tak. Až to bylo v kabaretně v Latinské čtvrti v Paříži, v bodegách v nějaké

zapadlé italské vesnici, v pokoutní krčmě nějakého přístavního města, až po kluby, kde se pije whisky se sodou - vědy a všude tomu tak bude, kdekoli alkohol sbližuje lidi, vědy se s nimi hned seznámím, sblížím a lépe je poznám. A v příštích Šťastných dobách, až ten Démon bude vypuzen ze světa i s jinými pozůstatky barbarství, bude lidstvo potřebovat nějakou jinou, novou instituci, než jsou výčepy, nějaké jiné místo, kde se lidé budou moci scházet, lidé cizí a velmi cizí, kde se budou moci seznámit, sblížit, poznat.

Ale teď k mému vyprávění. Když jsem ukázal Benicii paty, má další pouť vedla výčepy. Neměl jsem žádné morální předsudky proti pití a chuť tě břečky se mi stále protivila jako kdykoliv předtím. Avšak k svému Démonu jsem už začínal mít respekt. Nemohl jsem mu zapomenout ten podlý trik - jak mi našeptával, abych umřel, když já přece umřít nechtěl. A tak jsem sice pil dál, ale svého Démona jsem měl stále na mušce, a proto jsem se rozhodl, že se napříště vyvaruji všech jeho našeptávání, jak sám sebe zničit. V cizích městech jsem se ve výčepech vědy hned skamarádil. Když jsem se toulal bez práce a neměl jsem peníze na nocleh, výčep byl jediným místem, kde mě přijali a přistavili mi lavici ke kamnům. Ve výčepu jsem se taky mohl umýt, vykartáčovat si šaty a učesat se. Vždyť

výčepy byly vždycky tak po čertech po ruce. V mém kraji na západě jich bylo všude dost a dost.

Takto jsem ovšem nemohl navštěvovat byty cizích lidí. Jejich dveře nebyly pro mne otevřeny; a nikdo mi tam nepřistavil křeslo ke krbu. A ani kostely, ani kazatele jsem nepoznal; a co jsem nepoznal, to mě nevábilo. Nebylo v nich kouzla, oparu romantiky, neslibovaly dobrodružství. Kazatelé byli lidé, jimž se nikdy nic zvláštního nepřihodilo. žili a stále setrvávali na jednom místě, tvorově milující řád i pořádek, vyjezděně koleje, lidé úzkoprsí, omezení. Nebylo v nich nic velkorysého, byli bez fantazie a neznalí pocit přátelství. Já však chtěl poznat dobré chlapíky, přístupně a otevřeně, odvážně a občas i ztřeštěně, chlapíky se srdcem na pravém místě, kteří dávali své poslední, a ne lidi se zaječím srdcem. A tady si zase musím postěžovat na svého Démona. Právě tyto chlapíky dostává do svých spárů - chlapíky, kteří stále pro něco hoří, chlapíky jako rtuť, v nichž je velikost, srdečnost, kteří mají nejlepší lidské vlastnosti. Démon alkohol však snáší jejich žár, tlumí jejich čilost, a když je nezabijí hned, nebo nenadělá z nich šílence, pak pod jeho vlivem zhrubnou a zesurovějí, a původní dobrotu i vznešenost jejich povah Démon znetvoří a zpitvoří. Ach - a tu mluvím na základě svých pozdějších zkušeností - bůh mě chraň před většinou těch průměrných mužů kteří nejsou dobrými kamarády, kteří mají chladná srdce i chladně hlavy, kteří nekouří, nepijí, ani neklejí a nedopouštějí se ničeho, co je Smělé, hazardní a vyzývavě, protože do jejich chabě tkáně se nikdy nezabodly ostny a trny života, které nutí člověka, aby překročil své meze a byl odvážný jako ďábel. S takovými se nesetkáváme ve výčepech, ti se neposmívají ztraceným nadějím, ani nevzplanou touhou po dobrodružstvích, ani nemilují

šílenou vášní nebeských dětí. Mají příliš mnoho starostí, aby si uchovali nohy v teple i klidný

tepot svých srdcí a honili se za pochybnou kariérou, jež odpovídá průměrnosti jejich ducha. A proto žaluji na svého Démona. Právě ty dobré chlapíky, kteří za něco stojí, chlapíky, jejichž

slabostí je přemíra síly, přemíra ducha, žáru, ohně a nezkrotnosti, nenechává na pokoji a ničí

je. Jistě, ničí též slabochy, avšak o těchto nejhorších příslušnících lidského plemene tu nemluvím. Mě zajímá, že Démon alkohol ničí právě ty nejlepší z nás. A ty nejlepší ničí tento Démon proto, že stojí při každé silnici i cestě, každému přístupný, zákonem chráněný, že i strážníci ho zdraví na svých obchůzkách. Náš Démon se s těmi chlapíky snadno dohovoří, vezme je za ruku a zavede je do míst, kde se bodří a odvážní chlapi scházejí a notně popíjejí. Kdyby jim Démon nestál v cestě, odvážlivci by se stále rodili, a místo aby hynuli, konali by velké věci.

S družností pijáků jsem se setkával vědy a všude. Sešel jsem třeba k trati, k vodní nádrži pro lokomotivy, abych si vyčíhal nějaký nákladní vlak, a už jsem tam našel hrstku těch, kdo pijí

denaturák. To jsou tuláci, kteří si kupují líh přímo v drogeriích. A jen se spolu pozdravíme a přivítáme, hned mě přijmou mezi sebe. Nabídnou mi líh nepatrně zředěný vodou, a už jsem v náladě. Opilé myšlenky mi začnou řádit v mozku a můj Démon mi našeptává, že život je něco velkolepého a že my všichni jsme stateční a skvělí - svobodní jako bohově bezstarostně se povalující po trávnících a posílající tento přízemní, nicotný, konvenční svět k čertu. XIV.

Když jsem se vrátil ze svých potulek po Oaklandu, šel jsem zase na pobřeží a obnovil své

přátelství s Nelsonem, který tam žil po celou tu dobu a počínal si ještě ztřeštěněji než dříve. Trávil jsem s ním pak na souši všechen volný čas a pouze tu a tam jsem vyjížděl na několikadenní cesty po zálivu, abych vypomohl na lodích, kde byla nouze o mužstvo. Výsledek toho byl, že jsem se už nezotavoval v údobích abstinence na čerstvém vzduchu a při zdravé práci. Pil jsem denně a kdykoliv se jen naskytla k tomu příležitost, pil jsem notně, poněvadž jsem stále ještě byl v zajetí nesprávného přesvědčení, že tajemství mého Démona spočívá v tom, pít jako zvíře až do němoty. A tenkrát jsem prosákl alkoholem skrznaskrz. Svůj život jsem vlastně trávil jen ve výčepech; stal jsem se hospodským povalečem, a snad ještě něčím horším.

A právě tenkrát mě můj Démon dostal, i když záludnějším, přece však ne méně smrtícím způsobem než tenkrát, kdy by mě býval v přílivu málem zahubil. Chybělo mi ještě několik měsíců do sedmnácti let. Pohrdal jsem myšlenkou na jakoukoliv stálou práci. Pokládal jsem se za statného chlapa mezi statnými chlapy. A pil jsem s těmi chlapy, protože pili, a já chtěl s nimi dobře vycházet. Neprožil jsem nikdy opravdově dětství a ve své předčasné zralosti jsem byl už velmi otrlý a prohnaný až běda. Ačkoliv jsem ještě dosud nepoznal lásku děvčete, prošel jsem už takovými nížinami života, že jsem byl přesvědčen, že o životě i o lásce vím všechno do posledního písmena. A nebyly to právě příjemně poznatky. Nepropadl jsem sice pesimismu, ale byl jsem přesvědčen, že život je velmi laciná a všední záležitost. Jak vidíte, můj Démon mě už otupoval. Dřívější pružiny a ostny ducha ztrácely na své

ostrosti. Touha po poznání mě opouštěla. Co záleží na tom, co je na oné straně světa? Nejspíš

tam jsou muži i ženy velmi podobní těm mužům a ženám, které jsem poznal. žení se a vdávají

a mají právě takové zájmy a zájmečky; a ovšem - také pijí. Ale tato druhá strana světa mi byla příliš daleko, abych se tam šel napít. Mně stačilo zaskočit si jen na roh a tam u Joe Vigyho jsem dostal všecko, co hrdlo ráčilo. I Johnny Heinhold měl stále ještě hospodu U Poslední

naděje. A výčepy byly na všech rozích, i mezi nimi.

A jak moje tělo a duše ochabovaly, tak sláblo i našeptávání z oné lepší strany života. Bývalý

nepokoj i bývalé touhy usínaly. Vždyť tady v Oaklandu mohu zchátrat a zemřít právě tak dobře jako jinde. A opravdu bych byl zchátral a zemřel a nebylo by to trvalo ani tak dlouho při rychlosti, kterou mě vedl můj Démon, kdyby ovšem celá věc záležela pouze na něm. Poznával jsem, co to je, ztrácet chuť k jídlu. Poznával jsem, co to je, vstávat ráno celý

roztřesen se žaludkem jako na vodě, s prsty jakoby ochrnutými, a poznal jsem i pijákovu touhu po sklence ostré whisky, která by ho zase postavila trochu na nohy. (Ach, Démon alkohol je travič kouzelník. Spálený, ochablý a otrávený mozek i tělo naladí zase do téže tóniny týmž jedem, který způsobil jejich ochrnutí.)

Prohnaně triky Démona neznají konce. Kdysi se mě pokoušel svést, abych se zabil. Tenkrát mě opravdu chtěl zabít, a co možná dost rychle. A když nebyl s výsledkem spokojen, pokusil se o nový úskok. Málem by mě dostal, a tím mi dal lekci: začal jsem pít s rozumem a obratněji. Poznal jsem, že i moje úžasné zdraví má své meze, avšak můj Démon že mezí

nezná. Poznal jsem, že se za hodinku za dvě dokáže zmocnit mě silně hlavy, širokých ramenou i rozložité hrudi, položí mě na lopatky a s ďábelským stiskem hrdla chce pak ze mne vytřást život.

Seděl jsem s Nelsonem v hospodě na pobřeží. Byl časný večer a jediná příčina, proč jsme tam civěli, byla, že jsme neměli ani krejcar v kapse a že - byly volby! V době voleb se totiž místní

politické veličiny, toužící po nějakém mandátu, potulují po výčepech, aby si koupily hlasy voličů. člověk vysedává u stolu na suchu a přemýšlí, kdo by se tak kde našel a dal mu zdarma nalít, anebo má-li snad otevřený úvěr v jiné hospodě, zda se vyplatí dojít ten kus cesty tam a zkusit to, když se náhle vrata hospody rozletí dokořán a vstoupí hrstka hezky oblečených a dobře živených pánů, z nichž přímo sálá blahobyt a blahovůle.

Pro každého mají úsměv i pozdravení - i pro tebe, co nemáš v kapse ani na jedno pivo, pro bázlivého tuláka, který se krčí někde v koutě a jistě nemá ani hlasovací právo, ale může aspoň

pořídit soupis přechodných nocležníků v hospodě. A věřte, člověku je hned jinak, když tihle politikáři rozrazí dveře dokořán a vstoupí - ramenatí, s vyklenutým hrudníkem a báječným žaludkem, takže se nutně musí cítit optimisty a pány života. To znamená, že se ten večer pěkně zahřejete a že přinejmenším aspoň něco kápne. A - kdoví když dá pánbů, snad bude i nějaký ten truňk a noc skončí velkolepě, nádherně! A hned nato už stojíš u pultu a proléváš si hrdlo a dovídáš se jména těch vzácných pánů a hned také, na jaké úřady kandidují. Když tenkrát politikově obcházeli své výčepy, dostalo se mi trpkého poučení a ztratil jsem všechny politické iluze - já, který jsem s nadšením a horlivostí hltal brožury jako Rozbíječ

okovů a Jak se hoch z průlivu stal prezidentem. Ano, tady jsem teprve poznával, jak vznešená

je politika a s ní i politikově.

A tak v ten večer, o němě jsem se zmínil, seděl jsem s Nelsonem v hospodě na pobřeží: neměli jsme v kapse ani vindru, měli jsme žízeň, ale s ní i víru pijáků v nějaký ten neočekávaný doušek, že se zkrátka něco objeví - třeba ti politikově. A tu vstoupil Joe Goose s neuhasitelnou žízní, poťouchlýma očkama, pokřiveným nosem, v květované vestě.

"Pojďte, kluci - pití zadarmo - a kolik ho chcete! Vy tam přece nesmíte chybět! To by bylo!"

"Tak? - A kde?" chtěli jsme hned vědět.

"Jenom pojďte, řeknu vám to všecko po cestě. Škoda každý minuty." A jak jsme spěchali vzhůru do města, Joe Goose vysvětloval: "Hancockští hasiči! Jenom si na sebe vezmete červeně košile, na hlavu helmice a do ruky pochodeň. Zrovna jedou zvláštním vlakem do Haywardsu dělat parádu."

(Myslím, že to byl Haywards, ale právě tak dobře to mohlo být třeba San Leandro nebo Niles. A i kdybych měl přijít o spásu duše, nemohu si teď vzpomenout, jestli ti hancockští hasiči byli organizováni u republikánů nebo u demokratů. Ale na tom koneckonců nezáleží, jejich političtí vůdci neměli dost nosičů pochodní a každý, kdo chtěl s nimi dělat parádu, mohl se pak, měl-li chuť, opít.)

"Město bude vzhůru nohama," pokračoval Joe Goose. "A chlast? Ten poteče jako voda. Politikově skoupili zásoby z výčepů. A všecko zadarmo. Jen budete hezky mašírovat a hodně

řvát v jejich prospěch. Uděláme z toho peklo!"

Na stanici na Osmě třídě poblíž Broadwaye nás oblékli do hasičských košil, dali každému helmu a pochodeň a nacpali nás do vlaku jako dobytek, přičemž jsme reptali, že nám nedali na cestu ani lok. Ach, ti politikáři už měli patrně z dřívějška špatné zkušenosti s lidmi, jako jsme byli my. Ani v Haywardsu nám nedali nic k pití. Nejdřív paráda a potom chlast - tak zněl rozkaz toho večera.

Parádovali jsme tedy. A potom nám páni otevřeli hospody. Najali zvláštní výčepní a před každým pultem, prosáklým a neutřeným, se tísnili pijáci v šesti řadách. Nebylo ani kdy utírat pulty nebo vymývat sklenice, byl jen čas do sklenic čepovat. Chlapi z oaklandského pobřeží

dovedou být občas náramně žízniví.

Avšak taková mačkanice a tlačenice před pultem byla pro nás příliš zdlouhavá. Vždyť pití

bylo přece naše. Politikově nám to zaplatili. Copak jsme nedělali parádu a nevydělali si na to?

A tak jsme proto zaútočili z boku kolem rohu pultu, protestující výčepní jsme odstrčili stranou a sami jsme si posloužili lahvemi.

Venku jsme zuráželi hrdla lahví o betonovou zeď a pili. Joe Goose a Nelson ovšem věděli, co dovede natropit čistá whisky vypitá najednou ve velkém množství. Já to nevěděl. Stále jsem zápasil s falešnou představou, že člověk má vypít vše, k čemu se dostane, zvláště když ho to nic nestojí. 0 své láhve jsme se podělili s jinými a hezkou řádku jsme jich hned vypili. Já pil ze všech nejvíc. Ale ta břečka mi nechutnala. Pil jsem ji tak, jak jsem pil pivo, když mi bylo pět, a víno, když mi bylo sedm. Přemohl jsem však nechuť a polykal ji jako medicínu. A když

jsme zatoužili ještě po dalších lahvích, zašli jsme do jiných výčepů, kde pití teklo zdarma proudem, a sami jsme se obsloužili.

Kolik jsem toho tenkrát vypil, o tom nemám nejmenší představu, zda to byly dva čtvrtgalony nebo pět. Vím jen, že jsem tu orgii začal půlpintovými doušky whisky a že jsem ji nezapíjel vodou, abych spláchl její pach nebo abych ji rozředil.

Politikově byli zatím až příliš moudří, aby zanechali v městě tolik pijáků z oaklandského pobřeží. Než měl náš vlak odejet, podnikli po výčepech šťáru. I já jsem už začal pociťovat zhoubný účinek whisky. Vyhodili mě s Nelsonem z výčepu a zůstali jsme stát v po slední řadě

toho neuspořádaného průvodu. Při pochodu, když tělo přestávalo poslouchat mozek, jsem téměř hrdinsky zápasil, nohy se pode mnou třásly, hlava se mi motala, srdce mi bušilo a plíce lapaly po vzduchu.

Má bezmocnost rostla tak rychle, že mi mátožný mozek připomněl, že se zhroutím a nikdy se nedostanu do vlaku, když zůstanu na konci průvodu. Vybočil jsem proto z řady a běžel po chodníku poděl cesty pod košatými stromy. A Nelson se smíchem za mnou. Několik věcí mi zůstalo v hlavě jen jako mátožné vzpomínky. Zvlášť si vzpomínám na ty stromy, na svůj zoufalý útěk pod nimi, a jak jsem se co chvíli natáhl za hurónského řevu a smíchu ostatních opilců. Mysleli, že si jen tak hraji na opilého. Netušili, že mně můj Démon svírá hrdlo smrtícím stiskem. Ale já to věděl. A vzpomínám si, jak mě to na chvíli zamrzelo, když jsem si uvědomil, že tu zápasím se smrtí a druzí o tom nic nevědí. Bylo mi, jako kdybych se topil před zástupem diváků, a oni si mysleli, že jim dělám šašky jen tak pro zábavu. A jak jsem běžel pod stromy, náhle jsem upadl a ztratil vědomí. Co se stalo pak, museli mi později, až na malou výjimku, vyprávět. Nelson, který měl obrovskou sílu, mě zdvihl a dovlekl až do vlaku. Když mě konečně usadil, pral jsem se s ním a lapal tak hrozivě po vzduchu, že i Nelson při své otrlosti věděl, že je se mnou zle. A právě tenkrát, v tě chvíli - to nyní dobře vím - jsem mohl zemřít. často si myslívám, že tehdy jsem byl smrti nejblíže. Vím pouze z Nelsonova vyprávění, co jsem všechno dělal, abych se z toho dostal. Byl jsem spalován žárem, vnitřnosti jako by mi byly hořely, a ve smrtelném zápase s tím žárem i dušením jsem lapal po vzduchu. Lapal jsem po něm jako šílenec. Má námaha otevřít okno byla marná, protože všechna okna ve voze byla zajištěna šrouby. Nelson vídával opilce v deliriu a domníval se, že chci vyskočit ven. Pokoušel se mi v tom zabránit, ale já se pral dál. Chytil jsem čísi pochodeň a rozbil jí okno.

Na oaklandském pobřeží byla jedna parta pro Nelsona a druhá proti a přívrženci obou táborů, kteří se napili více, než bylo třeba, zaplnili vůz. Když jsem rozbil okno, bylo to jako signál pro Nelsonovy protivníky. Jeden z nich mě popadl, povalil mě a teď začala rvačka, o které

nevím nic víc, než co mi potom vyprávěli, a to, že mě potom druhý den bolela čelist od rány, která mě dorazila. Chlapa, který mě porazil, srazili zase na mne, pak porazili Nelsona a ve voze prý po tě rvačce všech proti všem zůstalo jen málo nerozbitých oken. Rána mě přivedla do bezvědomí a zůstal jsem ležet bez pohnutí, což snad bylo to nejlepší, co se mi mohlo stát. Zuřivý zápas jen urychlil beztak už nebezpečně zrychlený tep mého srdce a zvýšil potřebu kyslíku v mých plicích.

Když se bitka skončila, přišel jsem sice k sobě, ale nemohl jsem se hned vzpamatovat. Nebyl jsem nic víc než topící se člověk, který zápasí dále, i když ztratil vědomí. Nepamatuji se, co jsem dělal, jen jsem křičel: "Vzduch! Vzduch!", a to tak naléhavě, že se Nelsonovi v hlavě

rozleželo, že nepomýšlím na vlastní zkázu. Proto odstranil rozbitě sklo z okenního rámu a dovolil mi vystrčit hlavu i ramena ven. Uvědomil si zčásti můj vážný stav, a proto mě držel kolem pasu, abych se příliš nevykláněl, Po zbytek cesty do Oaklandu jsem měl hlavu i ramena z okna venku, a kdykoliv mě chtěl vtáhnout dovnitř, bránil jsem se mu jako šílený. A tehdy mi zasvitl matný paprsek skutečného vědomí. Jedinou vzpomínku od chvíle, kdy jsem upadl pod stromy, až do druhého dne večer, kdy jsem se ze všeho probral, mám na to, jak jsem měl hlavu venku z okna, jak mi do tváří bil vítr zvířený jízdou vlaku, jak na mě

dopadaly jiskry a žíhaly mě a oslepovaly, a já přitom usilovně nadechoval. Všechna má vůle se soustředila na dýchání - vdechoval jsem vzduch tak zhluboka, jak jsem jen mohl, a v nejkratším možném čase jsem ho chtěl mít v plicích co nejvíc. Bud`to dýchat, nebo zemřít; a já byl přece plavec i potápěč, a věděl jsem tedy co a jak; a v tě nejnesnesitelnější agonii vleklého dušení, během celé tě doby jsem byl stále při vědomí, nastavoval jsem tváře větru a jiskrám a lapal jsem po vzduchu, jen abych zůstal naživu.

Vše ostatní mi vymizelo z paměti. Přišel jsem k sobě až příštího večera v nějaké noclehárně

na pobřeží. Byl jsem sám. Doktora mi nikdo nezavolal. A snad bych byl i zemřel, poněvadž

Nelson a jeho kumpáni mysleli, že pouze vyspávám opičku, a nechali mě ležet v tom stavu strnulosti plných sedmnáct hodin. Mnoho lidí, jak každý lékař ví, zemřelo, sotva vypili čtvrt galonu či víc whisky naráz. Vždy nejednou čítáme, jak takoví silní pijáci po vyhraně sázce zemřeli. Ale já to nevěděl - aspoň tenkrát ještě ne. Zjistil jsem to sám na sobě, i když jsem to překonal, ne snad houževnatostí nebo odhodláním, nýbrž díky příznivě shodě okolností a své

tělesně zdatnosti. Znovu má tělesná zdatnost zvítězila nad mým Démonem. Unikl jsem opět údolí smrti, opět jsem se přebrodil bažinou a v nebezpečí jsem poznal tajemství, jež mi pak umožnilo pít rozumně ještě po mnohá léta.

Proboha! Vědy tohle všechno se už stalo před dvaceti léty a stále si ještě čile a rozumně žiju; a v těch dvaceti letech jsem mnoho zhlédl, vykonal i zažil; a vědy se zachvěji, kdykoliv si pomyslím, jak můj život tenkrát visel na vlásku, jak málo chybělo, abych byl přišel o tu skvělou pětinu století, která ještě na mne čekala. Ano, nebyla to chyba mého Démona, že mě

nedostal tě noci po slavnosti hasičů z Hancocku.

XV.

Na počátku roku 1892 jsem se rozhodl, že se vydám na moře. Můj zážitek s hasiči z Hancocku k tomu přispěl jen velmi málo. Stále jsem pil a navštěvoval výčepy - po pravdě

řečeno, žil jsem vlastně ve výčepech. Whisky byla podle mého názoru sice nebezpečná, ale ne zlá. Byla tak nebezpečná, jako jsou i jiné věci v našem světě. Lidé umírali po napití whisky, ale vždyť také rybáři se převrhli s loďkou a utopili se a leckterý tulák spadl pod vlak a roztrhalo ho to na kousky. Aby se člověk dovedl prát s větrem a vlnami, s vlaky na kolejnicích a s výčepy, k tomu je potřebí střízlivého rozumu. Opít se - na tom podle chlapského rozumu není nic špatného, ale člověk se musí opít opatrně. A proto už žádnou whisky po čtvrtgalonech.

Na moře jsem se rozhodl vydat jen proto, že jsem zahlédl první vidinu cesty k smrti, po které

vodí Démon alkohol ty, kdo mu propadli. Nebyla to ještě jasná vidina; byly v ní dvě fáze, jež

se navzájem prostupovaly. Když jsem si blíže všímal těch, s nimiž jsem žil, zarazilo mě, že náš způsob života nese v sobě více zkázy než život průměrných lidí. Tím, že alkohol utlumoval pocit mravní odpovědnosti, podněcoval i přímo ke zločinu. Všude jsem viděl, že opilí lidé vyvádějí věci, o kterých by se jim ani nezdálo, kdyby byli střízliví. A to ještě nebylo nejhorší. Nejhorší byla pokuta, kterou za to museli zaplatit. Zločin přinášel vzápětí i zkázu. Chlapi z výčepů, s kterými jsem popíjel, byli dobří chlapíci a nikomu neublížili, pokud byli střízliví; jakmile se však napili, dopouštěli se nejnásilnějších a nejšílenějších činů. Pak je policie sebrala a z naší party zmizeli. Někdy jsem je navštěvoval, když byli za mřížemi, a loučíval se s nimi, než se museli vydat na cestu přes záliv a obléknout si pruhovaně šaty. A opět a opět jsem slýchával jejich zpověď: "Kdybych býval tenkrát střízlivý, nebyl bych to býval udělal." A někdy se pod kouzelným dotykem Démona alkoholu děly nejhroznější věci - věci, které otřásly i mou otrlou duší. Druhá fáze cesty k smrti byla cesta pijáků ze zvyku, kteří natáhli bačkory, aniž to někoho zvlášť rušilo. Jakmile se rozstonali - a to třeba sebenepatrnější nemocí, kterou by normální

člověk lehce překonal -, hned bývalo po nich. Někdy je prostě našli bez ošetření, mrtvé doma v posteli; jindy jejich těla vytáhli z vody; a někdy vyvázli pouhou náhodou, jako když Bill Kelley vykládal v opilosti náklad a přišel přitom o prst; za jiných okolností mohl právě tak dobře přijít o hlavu.

Zamýšlel jsem se tedy nad tím, co dělám, a došel jsem k názoru, že se dostávám na šikmou plochu. Vzhledem k mému mládí a životní sile vedla až příliš rychle k smrti. A tu zbývala jen jediná cesta, jak se dostat z tohoto hazardního způsobu života, totiž utéci. Lodě na lov tuleňů

trávily zimu v zálivu San Franciska, a ve výčepech jsem se stýkal s loďaři, lovci, kormidelníky i veslaři. Seznámil jsem se tu s Petem Holtem, lovcem tuleňů, a dohodl jsem se s ním, že mu budu dělat na člunu veslaře a že se dám najmout na týž škuner jako on. A hned jsem s ním musel vypít asi půl tuctu sklenic a pak podepsat smlouvu. A tu se pojednou ve mně ozval zas ten starý nepokoj, který můj Démon dočasně uložil ke spánku. život ve výčepech na oaklandském pobřeží mě už nudil a divil jsem se, co jsem vlastně předtím v něm nacházel poutavého. Přitom jsem měl v mozku utkvělou představu cesty k smrti a začal jsem se bát, aby se mi něco nestalo dřív, než přijde den našeho vyplutí, který byl stanoven někdy na leden. žil jsem teď proto opatrněji, měně zhluboka jsem si přihýbal a častěji jsem zacházel domů. Jakmile byla pitka příliš divoká, vědy jsem se raději hned vytratil. Když Nelson začal tropit své šíleně kousky, dovedl jsem se mu vyhnout. Dne 12. ledna mi bylo sedmnáct a 20. ledna jsem podepsal v přístavním úřadě smlouvu na loď Sophie Sutherland, škuner o třech stěžních, který odplouval na lov tuleňů k japonským břehům. To jsme ovšem zapít museli. Joe Vigy mi vyplatil zálohu, Pete Holt dal nalít a já dal nalít i Joe Vigy dal nalít a i ostatní lovci dali nalít. Tak už to chodívá mezi chlapy a já, kterému bylo právě sedmnáct, já jsem se snad měl odchýlit od zvyklostí těchto skvělých, statných a dospělých mužů?

XVI.

Na palubě lodí Sophie Sutherland nebylo nic k pití, a tak jsme měli jedenapadesát dní skvělé

plavby jižním směrem po severovýchodní cestě k Boninským ostrovům. Tato osamocená

skupina ostrovů patřící Japonsku se stala místem, kde se setkávaly kanadské a americké lodě

na lov tuleňů. Tady si rybáři plnili sudy pitnou vodou a opravovali lodě před vyplutím na stodenní lov tuleňů poděl pobřeží severního Japonska až k Beringovu moři. Těch jedenapadesát dnů nádherně plavby a přísně abstinence mě přivedlo do skvělé kondice. Alkohol mi prací úplně vyprchal z těla a od tě chvíle, co jsme vypluli, jsem po něm vůbec nezatoužil. Pochybuji, že bych si byl tenkrát třeba jen jednou vzpomněl na pití. Hovor na palubě se ovšem točil často kolem pití a chlapi si vyprávěli o svých více měně vzrušujících nebo zase zábavných pitkách, vzpomínajíce na tyto pijácké zážitky s větší chutí a s větší

rozkoší než na jakékoliv jiné příhody ze svého dobrodružného života. Nejstarším mužem na palubě byl Louis, otylý padesátník. Byl to zkrachovaný loďař. Alkohol ho zmohl a on se teď protloukal zase tak, jak začínal - jako obyčejný námořník. Jeho případ na mne velmi zapůsobil. Alkohol lidi pouze nezabíjel, dělal ještě jiné věci. Louise nezabil; udělal mu něco horšího. Oloupil ho o sílu, dobré místo i pohodlný život, přibil na kříž jeho hrdost a odsoudil ho k útrapám prostého námořníka, které potrvají tak dlouho, pokud bude ve zdraví dýchat, a zdálo se, že to bude ještě velmi dlouho.

Skončili jsme cestu přes Tichý oceán, obepluli jsme vrcholky sopek na Boninských ostrovech, pokrytě džunglí, propluli jsme útesy a dostali se do chráněného přístavu a s hřmotem jsme spustili kotvu tam, kde kotvilo už asi dvacet nebo víc takových mořských tuláků, jako jsme byli my. Z tropického pobřeží k nám vanula vůně cizokrajných rostlin. Domorodci na podivných kanoích a ještě podivnějších sampanech připádlovali k nám přes zátoku a přišli na palubu. Byla to má první návštěva cizí země; dostal jsem se tedy na druhou stranu světa a chtěl jsem se přesvědčit, zda je všechno pravda, co jsem se o ní dočetl v knihách. Chtěl jsem na břeh jako divý.

Viktor a Axel, jeden Švéd a druhý Nor, se se mnou dohodli, že budeme držet pospolu. (A to jsme také dokázali tak dokonale, že po celou další plavbu nám říkali trojlístek.) Viktor ukázal na cestičku, která se ztrácela v divokém kaňonu, vynořovala se znovu na strmém, holém svahu pokrytém lávou a pak se střídavě ztrácela a vynořovala, stále se šplhajíc vzhůru mezi palmami a květinami. Navrhl, abychom si po ní vyšli, a my jsme souhlasili; uvidíme prý

krásnou scenerii, podivně vesnice domorodců a zažijeme prý nakonec bůhvíjaká

dobrodružství. Axel zase chtěl jít na ryby. Taky jsme s tím všichni tři souhlasili. Najmeme si sampan, několik japonských rybářů, kteří vědí o místech, kde je dost ryb, a výborně se pobavíme. Co se mne týče, byl jsem ochoten ke všemu.

A tak když jsme měli plány hotovy, veslovali jsme k pobřeží z korálových útesů a vytáhli jsme loďku na bílou pláž korálového písku. šli jsme poděl pobřeží pod kokosovými palmami do malého městečka a našli jsme tam několik set rozkurážených námořníků z celého světa, kteří notně popíjeli, notně zpívali a notně tancovali - a to vše na hlavní třídě, k pohoršení

hrstky bezmocných japonských policistů.

Viktor a Axel navrhli, abychom si něco vypili, než se vydáme na tu dlouhou cestu. Mohl jsem odmítnout těmto statným námořníkům, kamarádům? A tak jsme si nejprve připili na bratrství. Tak už to chodí na světě. Posmívali jsme se přitom našemu kapitánovi, který byl abstinent, a dělali jsme na něj vtipy. Mně se nechtělo ani za mák pít, ale chtěl jsem být dobrým druhem a kamarádem. Ani Louisův případ mě neodstrašil, když jsem proléval hrdlo ostrou, palčivou tekutinou. Pravda, Démon alkohol přichystal Louisovi ošklivý konec, ale já byl přece mlád. Byl jsem krev a mléko a svaly jsem měl jako ze železa; a mládí se vědy pošklebuje staré

zřícenině.

Ta břečka, kterou jsme tehdy pili, byla po čertech ostrá. Nikdo nevěděl, kde a jak ji vyrobili nejspíš to byla nějaká várka domorodců. Ale pálila jako oheň, čistá byla jako voda a působila rychle jako smrt. Naplnili jí prázdně hranatě láhve, v nichž kdysi byl holandský džin a které

stále ještě měly nálepku Kotva. Také jsme u nich pořádně zakotvili. Nikdy jsme si už nevyjeli na ryby v sampanech. Ačkoliv jsme tam pobyli celých deset dnů, nikdy jsme nevystoupili po zarostlé stezce mezi útesy lávy a mezi květy.

Potkávali jsme staré známé ze škunerů, chlapíky, s nimiž jsme vysedávali ve výčepech před naším odjezdem ze San Franciska. A každé takové setkání znamenalo pitku; vždycky při ní

bylo o čem hovořit; a pak se zase pilo. Zpívali jsme písně, tropili žerty a všelijaká darebáctví, až mně to v hlavě začalo vířit a vše se mi zdálo nádherně a velkolepě, i tito drsní otrlí

námořníci, shromáždění při pitce na korálovém pobřeží, k nimž jsem už taky patřil. Na mysl mi přicházely staré zkazky o rytířích při hodokvasu ve starobylých síních, o těch, kdo se ještě

plaví, i o těch, kteří už jsou pod vodou, o vikinských plavcích, hodujících po návratu z moře a zase se chystajících do nových bitev; a já věděl, že ty staré časy ještě neodumřely a že i my náležíme k tomu starodávnému pokolení.

Pozdě odpoledne se Viktor zpil, byl jako šílený a chtěl se rvát se všemi a se vším. Od tě doby jsem viděl mnoho šílenců v uzavřených odděleních blázinců, ale zdálo se mi, že si nepočínali jinak než Viktor, s tím rozdílem, že on byl ještě divočejší. Axel a já jsme se ho pokusili uklidnit, stržili jsme však přitom dost ran a šťouchanců, až nakonec s nekonečnou opatrností a se lstivostí vlastní jen opilcům se nám přece podařilo vlákat našeho kamaráda dolů do člunu a přepravit ho na palubu našeho škuneru.

Sotva se však Viktorova noha dotkla paluby, hned začal řádit. Měl sílu několika chlapů a počínal si opravdu jako blázen. Vzpomínám si zvlášť na jednoho chlapa, kterého zahnal za bedny s řetězy, ale neublížil mu pouze proto, že nebyl schopen ho zasáhnout. Ten chlapík mu stále uskakoval a uhýbal a Viktor si přitom rozmlátil zápěstí na obou rukou o obrovské články kotevního řetězu. Když jsme ho konečně od řetězu odtáhli, jeho šílenství se proměnilo v utkvělou představu, že je velkým plavcem, vrhl se přes palubu a dokazoval své schopnosti tím, že se ve vodě převaloval jako raněný delfín a spolykal mnoho slaně vody. Zachránili jsme ho, ale než jsme ho svlékli a donesli do kajuty na postel, byli jsme už sami také vyčerpáni. Ale Axel a já jsme toho chtěli na pobřeží vidět víc, a tak jsme si znovu vyrazili a nechali Viktora chrápat. Zvláštní bylo, jaký soud vynesli nad Viktorem jeho kamarádi plavci, rovněž statní pijáci. Potřásli hlavami na důkaz nesouhlasu a bručeli: "Takový

chlap by neměl vůbec pít." Ale Viktor byl nejlepší námořník a nejupřímnější chlapík na palubě. Byl ve všem všudy skvělým typem námořníka. Jeho druhově znali jeho cenu, vážili si ho a měli ho rádi. Avšak alkohol ho proměnil v násilníka a šílence. A právě na to opilci poukazovali. Věděli, že po větším pití člověk blázní - a námořník vždycky pije dost -, ale zablázní si jen trochu. šílené bláznění je však třeba stíhat, protože kazí druhým legraci a někdy skončí i tragicky. Z tohoto jejich stanoviska je prý mírně šílení zcela v pořádku. Avšak ze stanoviska celého lidstva, není každé šílení zavrženíhodné? A natropí snad někdo více a rozmanitějších, ztřeštěnějších kousků než náš Démon alkohol?

Ale vraťme se k našemu vyprávění. Na břehu, útulně usazeni v jakémsi japonském zábavním podniku, porovnávali jsme si s Axelem pohmožděniny a při sklence lahodného nápoje jsme si vyprávěli o tom, co se stalo odpoledne. Zalíbilo se nám to klidně popíjení, a tak jsme si dali ještě po sklenici. Zapadl sem nejprve jeden námořník, pak přišli další, a tak těch lahodných nápojů bylo víc. Nakonec, právě když jsme si japonským orchestrem dali zahrát samisen a taiko, pronikl k nám zvenčí papírovými stěnami divoký řev. Hned jsme poznali, oč jde. Viktor s velikým řevem, s očima podlitýma krví, mocně mávaje svalnatými pažemi, opovrhl dveřmi a vřítil se na nás přímo křehkými stěnami. Popadl ho zase starý amok a chtěl prostě vidět krev, vem kde vem. Hudebníci se rozprchli a my s nimi. Utíkali jsme dveřmi, papírovými stěnami - jak se dalo, jen abychom už byli pryč.

Když byla místnost zpola zdemolována a když jsme se uvolili zaplatit škodu, opustili jsme Viktora trochu zkrotlého a jevícího známky, že ho zmáhá strnulý spánek, a šli jsme, Axel a já, hledat poněkud klidnější místnost, kde bychom si popili. Na hlavní třídě byla velká mela. Stovky námořníků se tu potloukaly a hulákaly. A poněvadž si náčelník policie se skrovnou hrstkou svých mužů nevěděl rady, vydal guvernér kolonie kapitánům rozkaz, že všichni musí

mít do západu slunce své muže na palubě.

Jakže! Takhle s námi nakládat! Jakmile se ta zpráva rozšířila po škunerech, hned byly prázdně. Všichni si vyjeli na pobřeží. Chlapi, kterým dříve ani nenapadlo, aby se tam vydali, slezli do člunů. Nešťastný guvernerův rozkaz probudil pojednou ve všech touhu po hýření. Bylo sice už několik hodin po západu slunce, ale námořníci by se pěkně podívali na toho, kdo by se jen pokusil dostat je zase zpět na paluby. Procházeli ulicemi a dráždili místní orgány, až

prý se o něco takového pokusí. Nejvíc se tísnili před domem guvernéra; tam hulákali námořnické písně, zavdávali si a tančili divoká virginská kola i starobylé venkovské tance. Policie i její zálohy stály stranou v malých mizivých skupinkách a čekaly na rozkaz guvernéra. Ten však byl příliš moudrý, aby ho vydal. Mně se tyhle saturnálie zdály velkolepě. Bylo to, jako by se zas navrátila sláva starého Španělska. Co tu bylo nevázanosti a dobrodružství! A já se toho všeho účastnil, a to už jako statný námořník mezi jinými statnými námořníky, obklopen japonskými domečky z papíru.

Guvernér nevydal rozkaz k vyklizení ulic, a tak jsem se s Axelem potloukal od pitky k pitce. Za nějakou chvíli, když jsme si trochu zařádili a kdy už jsem měl sám dost v hlavě, jsem ho ztratil. Toulal jsem se dál, navazoval nově známosti, prázdnil další sklenice a byl jsem čím dál tím víc opilý. Vzpomínám si, jak jsem si pak někde zasedl s japonskými rybáři, s kanackými kormidelníky našich lodí a s mladým dánským námořníkem, který se právě vracel z Argentiny, kde se živil jako kovboj, a který měl zvláštní zálibu v místních zvycích a obyčejích. A s pravou, náležitou i velmi komplikovanou japonskou obřadností jsme v kroužku popíjeli saké, bledý, lahodný a vlažný nápoj, z porcelánových pohárků. A pak si ještě vzpomínám na nějaké zběhlé plavčíky, osmnácti a dvacetileté mladíky z anglických středostavovských rodin, kteří zběhli ze svých lodí i z učení v různých přístavech světa a dali se najmout na palubu lodí určených pro lov tuleňů. Byli zdraví, měli pěknou pleš, jasně oči, byli tak mladí jako já a chtěli se v tom chlapském světě postavit na vlastní nohy a stát se chlapy. Už byli chlapy; kdepak pro ně lahodně saké! Spíše hranatě láhve stále naplňované pašovanou ohnivou kořalkou, která plála v jejich žilách a rozněcovala požáry v jejich hlavách. Vzpomínám si na refrén písničky, kterou si tenkrát prozpěvovali: Ten malý, zlatý prstýnek

jsem z lásky dala ti.

Na matku svou si vzpomeň jen,

když proud tě zachvátí.

Při tě písni ti mladí, nevděční ničemově, kteří všichni zklamali pýchu svých matek, plakali, a já jsem zpíval i plakal s nimi a rozplýval jsem se v patosu tě tragédie a snažil jsem se vytvořit si nějaký mlhavý, opilý úsudek o životě a o jeho romantice. A ještě na jeden obraz si vzpomínám, jenž se mi čistě a jasně vynořuje z mlžin, které mu předcházely, a temnot, které

přišly po něm. Potácíme se plavčíci a já - a podpíráme druh druha pod hvězdnou oblohou. Zpíváme bujnou námořnickou píseň, všichni kromě jediného, který sedí na zemi a pláče, a my ostatní si dáváme takt hranatými lahvemi. A horem dolem, celou ulicí se rozléhají vzdáleně

hlasy námořníků, kteří zpívají podobně písně, a život je velkolepý, krásný, romantický a skvěle bláznovský.

A pak když přešla tma a za ranního úsvitu jsem otevřel oči, spatřil jsem nějakou Japonku, jak se nade mnou soustrastně i zase s úzkostí sklání. Je to žena lodivoda z přístavu, a já ležím před jejich domkem na prahu. Jsem prokřehlý a celý se třesu, jak už to bývá při kocovině. A cítím, že toho na sobě mnoho nemám. Ti darebáci! Ti zběhlí plavčíci! Ti dovedou utíkat! A tak i mně utekli i s mými věcmi. Hodinky jsou pryč. Mých pár dolarů je pryč. Kabát je pryč. Opasek také - a dokonce i boty!

Co tu vyprávím, je jen ukázkou jednoho z desíti dnů, které jsem prožil na Boninských ostrovech. Viktor se probral ze svého zuření, připojil se znovu ke mně a k Axelovi a potom jsme hýřili už trochu opatrněji. Ale na tu stezku lávy mezi květinami jsme se nikdy nedostali. Město a hranatě flašky - to bylo všecko, co jsme viděli.

Kdo se jednou spálí, musí kázat o ohni. Mohl jsem zhlédnout Boninské ostrovy a mnohem víc se z nich ve zdraví těšit, kdybych býval dělal, co jsem měl. Ale jak to teď vidím, nejde o to, co by člověk měl nebo neměl dělat. Jde prostě o to, co člověk dělá. To je skutečnost, jež platí

na věky a jíž nelze ničím vyvrátit. Dělal jsem prostě, co jsem dělal. Dělal jsem, co na Boninských ostrovech dělali všichni. Dělal jsem, co právě v tě době dělaly miliony lidí po celém světě. Dělal jsem to proto, že mě má cesta k tomu vedla, protože jsem byl jen obyčejný

mladík, výtvor svého prostředí, ani slaboch, ani bůh. Byl jsem jen lidský tvor a šel jsem pouze cestou, kterou kráčejí všichni chlapi světa - chlapi, které jsem - když dovolíte - obdivoval; plnokrevní chlapi, smělí, širokých hrudí, volného ducha. Všechno, jenom ne skrblíci, kteří by si nedopřáli poznat, jak chutná život.

A cesta do světa byla otevřená. Byla jako nekrytá studna na dvoře, kde si děti hrávají. Co je platno nakazovat malým, smělým klukům, hledajícím cestu k poznání života, že si nesmějí

hrát poblíž nezakrytě studny. Zrovna si tam budou hrát! To ví kterýkoli otec nebo matka. A víme, že někteří z nich, ti nejživější a nejodvážnější, do tě studny spadnou. Jedině, co je třeba učinit - a to víme všichni -, je zakrýt studnu. Právě tak je tomu i s alkoholem. Všechny zákazy a všechno napomínání neodradí chlapy a mladíky, kteří dorůstají v muže, od tohoto Démona, když alkohol je všude tak lehce dosažitelný a když pití je všude známkou mužnosti, odvahy a velikosti ducha.

Lidé dvacátého století mohou udělat jen jednu rozumnou věc: přikrýt tu studnu. Udělat z dvacátého století opravdu dvacáté století a vyhostit do devatenáctého století i do všech století

předchozích to, co s nimi souviselo, pálení čarodějnic, nesnášenlivost náboženskou, fetišismus a nikoliv na posledním místě mezi tím vším barbarstvím - alkoholismus. XVII.

Od Boninských ostrovů jsme jeli s větrem o závod na sever, abychom tam překvapili hejno tuleňů a hnali je sto dní na sever do mrazivého a sychravého počasí a do hustých mlh, které

nám někdy ukrývaly slunce i po celý týden. Byla to divá a těžká práce bez pití i bez pomyšlení na pití. Pak jsme pluli na jih do Jokohamy s velkou kořistí kůží, naložených v soli, a čekali na den výplaty.

Toužil jsem po tom, abych užuž byl na pevnině a spatřil Japonsko, ale první den jsme měli práci na lodi, a tak jsme se my námořníci dostali na pobřeží až k večeru. A zde v souhlase s celým tamějším systémem i se způsobem, jak tam byl život zorganizován i jak si chlapi vyřizovali své záležitosti, si mě můj Démon hned vzal pod paží. Kapitán vyplatit naše peníze lovcům a ti už čekali v jistém japonském hostinci na nás, až přijdeme, aby je dali zase nám. Jeli jsme k tomu místu v rikšách. Hned jsme se tam usadili a pití teklo proudem. Každý měl peníze a každý dával nalít. Po stu dnech těžké dřiny a úplně abstinence, ve skvělé tělesně

kondici, překypujíce zdravím i dobrou náladou, kterou tak dlouho svazovala disciplína a prostředí na lodi, chtěli jsme si pochopitelně vypít sklenku. A pak jsme se chtěli trochu podívat po městě.

A zase ta stará písnička. Tolik tam toho bylo, co čekalo jen na vypití, a když nám horké

kouzlo začalo proudit v žilách a když naše hlasy i city zjihly, uvědomovali jsme si, že není

vhodná chvíle na nějaké rozdíly - s tím kamarádem pít a s tím ne. Na lodi jsme byli všichni kamarády ve strastech i v bouřích, stahovali jsme i napínali stejná lana a stejně plachty, střídali jsme se navzájem u rumpálů, tiskli se spolu ke stožáru, když se loď ponořovala do vln, a hledali jsme, kdo chybí, když se loď zase zdvihla z vln. A tak jsme pili se všemi, všichni častovali, naše hlasy se zdvíhaly, vzpomínali jsme si na tisíce minulých důkazů přátelství i ochoty a zapomínali, že jsme se někdy porvali nebo měli slovní potyčky, a jeden ve druhém teď viděl nejlepšího chlapíka na světě.

Bylo ještě brzy navečer, když jsme do tě krčmy zapadli, a ta krčma z toho prvního večera, to bylo všechno, co jsem poznal z Japonska - výčep právě takový jako u nás nebo kdekoli jinde na světě.

V jokohamském přístavu jsme kotvili dva týdny a z Japonska jsme poznali jen hostince, kde se scházeli námořníci. Tu a tam si některý z nás osladil jednotvárný život tím, že se trochu divočeji opil. Přitom jsem jednou provedl husarský kousek, že jsem si totiž o jedné temné

půlnoci zaplaval ke škuneru, šel si pěkně lehnout, zatímco přístavní policie hledala mou mrtvolu a přinesla i mě šaty, aby zjistila totožnost.

Domníval jsem se, že se lidé opíjejí právě pro takovéhle věci. V našem všedním životě byla tohle přece pozoruhodná událost. Celý přístav o tom mluvil. Těšil jsem se proto po několik dní velké pozornosti jak u japonských námořníků, tak i v krčmách na pobřeží. Byl to opravdový svátek. Byla to událost, na niž se mohlo dlouho vzpomínat i vyprávět o ní s pýchou. Byl to takový růžový zážitek jako tenkrát, když Viktor rozbořil čajovnu na Boninských ostrovech a kdy mě pak okradli zběhlí plavčíci.

Důležité však je, že pravá kouzla mého Démona mi stále ještě zůstávala záhadou. Byl jsem v podstatě takovým antialkoholikem, že alkohol mě nevábil. Omámení, které ve mně vyvolával, mě neuspokojovalo, poněvadž jsem po něm nikterak předem netoužil. Pil jsem, protože chlapi, s kterými jsem žil, pili také, a nemohl jsem si proto dovolit, abych vypadal jako menší

chlap ve společnosti chlapů, kteří začali holdovat své zálibě. A stále ještě jsem si rád občas zamlsal, a když nebyl některý z chlapů právě se mnou, kupoval jsem si dál cukroví a slastně je polykal.

Za veselého zpěvu jsme zdvihli kotvy a vypluli z jokohamského přístavu do San Franciska. Vydali jsme se na sever a s mocným západním větrem v zádech jsme projeli Pacifickým oceánem za třicet sedm dní skvělé plavby. Měli jsme před sebou ještě jeden den velké výplaty a po třicet sedm dní, aniž nám pití rušilo myšlenky, jsme stále dělali plány, jak ty peníze utratíme.

Každý se zaříkal - to už tak bývá na palubě vědy, když se loď vrací domů: "Jenom nezapadnout do nějaké námořnické putyky." Potom, jen tak mimochodem, jsme litovali, že jsme v Jokohamě rozházeli tolik peněz. A pak si každý z nás začal malovat svou vábnou vidinu. Viktor například říkal, že hned po přistání v San Francisku si prohlédne přístav i cizineckou čtvrť a dá si do novin inzerát. Najde si prý byt i stravu u nějaké prostě dělnické

rodiny. "A potom," říkal Viktor, "se dám zapsat na týden nebo dva do nějaké taneční školy, abych se tam seznámil s děvčaty a našel si kamarády. Pak budu navštěvovat různé taneční

zábavy, budou mě zvát do domácností na večírky a snad i jinam, a s penězi, co jsem si vydělal, pěkně vystačím až do příštího ledna, kdy zase vyjedu na moře na tuleně." Ne, pít už nebude. Ví, jak to dopadá zvláště s ním - víno do sebe, rozum ven ze sebe - a peníze by za chvilku byly ty tam. Má na vybranou a má už dost trpkých zkušeností; buďto tři dny hýření s těmi agenty-žraloky a harpyjemi z cizinecké čtvrti, anebo celou zimu rozumné

zábavy a společenského života, nemůže být tedy pochyb o tom, co si vybere. Axel Gunderson, který se nestaral o tancování a o společenský život, vykládal: "Dostanu hezkou výplatu. Teď si nemohu zajet domů. Patnáct let jsem neviděl maminku a nikoho z rodiny. Jakmile dostanu peníze, pošlu je domů a tam už na mě budou čekat. Pak si najdu dobrou loď, jedoucí do Evropy, a přijedu tam s druhou výplatou. Dám to pěkně dohromady a budu mít tolik peněz jako nikdy v životě. Doma si budu žít jako král. Nemáte ani potuchy, jak je v Norsku lacino. Každému tam přivezu nějaký dárek, budu rozhazovat peníze, že na mne budou koukat jako na milionáře, a budu si tam pěkně žít po celý rok, než se zase budu muset vydat na moře."

"A já to udělám zrovna tak," prohlásil Rezavý John. "Jsou tomu už tři roky, co mi posledně z domova psali, a deset let jsem tam nebyl. Ve Švédsku, Axeli, je právě tak lacino jako v Norsku a moji příbuzní jsou samí sedláci. Pošlu si také výplatu domů a pojedu s tebou na téže lodi kolem Hornova mysu. A najdeme si nějakou pěknou loď." A jak si Axel Gunderson i Rezavý John navzájem malovali rozkoše pastýřského života ve vlasti, tak se i vzájemně zamilovali do svých domovů, že si slavnostně slíbili, že pojedou spolu a že spolu stráví nejprve šest měsíců ve Švédsku u jednoho a pak šest měsíců v Norsku u druhého. A po zbytek cesty jsme je už ani nemohli dostat od sebe; tak byli nadšeni svými společnými plány.

Vytáhlý John nestál o to, válet se za pecí. Ale i on už měl dost života na lodi. Ani on se neusadí v nějakém penzionu. Najme si prý pokojík u tiché rodiny, bude navštěvovat námořnickou školu a studovat na kapitána. - A tak to šlo napořád. Každý přísahal, že teď už

bude mít rozum a že své peníze jen tak nerozhází. žádné hotely, žádná přístavní města, žádné

pitky - to bylo heslo naší paluby.

Chlapi začali škudlit. Nikdy tolik nešetřili jako teď. Z lodního skladu si už nic nechtěli koupit. Staré šaty prý ještě vydrží, a tak šili záplatu na záplatu a vyráběli to, čemu se říká záplaty na Šťastný návrat domů. A záplaty nabývaly ohromných rozměrů. Sirkami šetřili tak, že na sebe čekali, aby si mohli dva či tři zapálit dýmku jedinou sirkou.

Jakmile jsme vpluli do přístavu San Franciska a skončila lékařská prohlídka, už byli kolem nás agenti z hotelů v bílých loďkách. Hemžili se po palubě, každý vychvaloval svůj podnik a každý měl pod košilí láhev whisky, z níž dával zdarma napít. Odmítli jsme je však povýšeně a s pohrdáním. Nestáli jsme ani o jejich hotely, ani o jejich whisky. Byli jsme střízliví, šetrní

námořníci a věděli jsme, jak lépe užít svých peněz.

Pak přišla výplata u lodního komisaře. Vytratili jsme se na chodník a každý měl plnou kapsu peněz. Dohazovači a agenti se shlukli kolem nás jako čmeláci. Zadívali jsme se jeden na druhého. Sedm měsíců jsme byli pospolu a teď se naše cesty rozcházely. Ještě je třeba vykonat kamarádský obřad na rozloučenou. (Ach, tak to přece vždy bývá, to je jen starý

zvyk.) "Pojďte, mládenci," řekl náš lodní mistr. A jako vždy - nablízku byl výčep. Tucet výčepů bylo kolem nás. A když jsme vešli za mistrem do výčepu, který si vyhlédl, agenti se jako žraloci hemžili na chodníku před ním. Někteří z nich se odvážili i dovnitř, ale my s nimi nechtěli nic mít.

Stoupli jsme si tam k výčepnímu pultu - lodní mistr, náčelník mužstva, šest lovců, šest námořníků a pět veslařů. Těch bylo jenom pět, protože jeden z nich byl spuštěn přes palubu s pytlem uhlí v nohách, mezi dvěma sněhovými bouřemi a za prudké vichřice, u mysu Jerimo. Bylo nás devatenáct a pili jsme spolu naposledy. Sedm měsíců chlapské práce jsme měli za sebou, ve větru i v bezvětří, a teď jsme se druh na druha dívali naposled. To jsme dobře věděli, poněvadž cesty námořníků se rozbíhají vždy do daleka. A devatenáct nás pilo, čím nás lodní mistr hostil. Pak se na nás výmluvně zadíval náčelník a poručil další rundu. Měli jsme ho rádi tak jako lodního mistra, měli jsme je rádi oba. Copak jsme mohli jednomu připít a druhému ne?

Pete Holt, můj lovec (napřesrok se utopil i s celou posádkou lodi Mary Thomas), poručil také

rundu. čas ubíhal, pití nám stále stavěli na pult, hovořili jsme čím dál tím hlučněji a začalo nám to stoupat do hlavy. Bylo tam šest lovců a každý trval na tam, při posvátném jméně

kamarádství, aby si s ním všichni aspoň jednou zavdali. Bylo tam šest námořníků a pět veslařů a každý měl takovou logiku jako oni. Všichni jsme měli v kapsách peníze a naše peníze byly právě tak dobré jako peníze kohokoli jiného a naše srdce byla právě tak otevřená

a štědrá.

Devatenáctkrát šla runda dokola. Co víc si mohl Démon alkohol přát, aby na chlapech prosadil svou? Vyhrnuli se z výčepu ven přímo do náručí agentů-žraloků a šejdířů-harpyjí. Dlouho u nich nevydrželi. Někdo za dva, někdo za týden měl po penězích a majitelé hotelů je pak rozváželi po lodích, které se chystaly na moře. Viktor byl urostlý chlapec a pomocí

nějakého náhodného přítele se dostal do záchranné čety na pobřeží. Už nespatřil taneční

školu, ani si nedal inzerát na pokojík v dělnické rodině. A ani Vytáhlý John se nedostal do námořnické školy. Koncem týdne byl už výpomocným nakladačem na nějakém říčním parníku. Rezavý John a Axel neposlali svou výplatu domů do staré vlasti. Místo toho, právě

tak jako ostatní, se rozešli na lodě, které vyplouvaly do čtyř úhlů světa, kam je dohodili majitelé hotelů a kde museli odpracovat zálohu, kterou nikdy neviděli ani neutratili. Mě zachránilo jen to, že jsem měl svůj domov a měl jsem tedy ke komu jít. Proplul jsem zálivem do Oaklandu a mezi jiným jsem též zhlédl cestu smrti. Nelson byl mrtev - zastřelili ho, když se v opilosti vzpouzel strážníkům. A jeho druha z této rvačky zavřeli do vězení. Whisky Bob byl mrtev. Starý Cože, Starý Smodge i Bob Smith byli mrtvi. Jiný Smith, ten, co míval za pasem revolvery a co sloužil na lodi Annie, se utopil. Francouz Frank, jak mi řekli, se skrýval někde nahoře na řece a bál se vydat dolů, poněvadž prý něco provedl. Další nosili pruhovaně šaty ve vězení San Quentin nebo ve Folsomu. Velký Alec, Král Řeků, kterého jsem před časem dobře poznal v Benicii a s kterým jsem často za nocí popíjel, zabil dva chlapy a uprchl někam do ciziny. Fitzsimmonsovi, s kterým jsem sloužil u pobřežní hlídky, propíchli odzadu plíce a zemře( vleklou smrtí, když se k poranění přidaly ještě souchotě. A tak to šlo dále po té rušné a frekventované cestě ke hrobu, a pokud jsem je všechny znal, měl je na svědomí můj Démon, s jedinou výjimkou Smithe z paluby lodě Annie. XVIII.

Nadšení pro oaklandské pobřeží mě zcela přešlo. Už jsem se na ně nemohl ani podívat a na život tam také ne. Pití mě nebavilo, potulky také ne, a tak jsem zase zavítal do oaklandské

veřejné knihovny a začal číst knihy s větším porozuměním. Pak mi také matka řekla, že prý

jsem se už dost vyřádil a že je na čase, abych si našel nějakou pořádnou práci. A v rodině bylo také zapotřebí peněz. Dostal jsem místo v továrně na zpracování juty - deset hodin denně po deseti centech. Přestože jsem zatím zesílil a měl jsem již větší pracovní výkon, nedostával jsem o nic větší mzdu než před několika léty, když jsem pracoval v továrně na konzervy. Ale slíbili mi, že mi po několika měsících zvýší plat o čtvrt dolaru. A tady, pokud se týče mého Démona, nastalo údobí nevinnosti. Od konce jednoho do konce druhého měsíce jsem nevěděl, co to je, napít se. Ještě mi tehdy nebylo osmnáct, byl jsem zdráv, svaly jsem měl vypracovaně, ale ne ztrhané, a potřeboval jsem jako každý mladík nějaké rozptýlení a vzrušení, nejen samé knihy a mechanickou dřinu. Zatoulal jsem se do Ymcy, Křesťanského sdružení mladých mužů. život tam byl zdravý, plný

nadšení pro sporty, avšak pro mne trochu naivní. Dostal jsem se tam už příliš pozdě. Přestože jsem byl mlád, nebyl jsem žádný hoch ani mladíček. Příliš jsem se už okoukal mezi chlapy. Poznal jsem tajemné i hrozné věci. Na rozdíl od mladíků, s kterými jsem se tam setkal, znal jsem život i z jeho druhé stránky. Mluvil jsem prostě jinou řečí a měl jsem v sobě smutnější i děsivější moudrost. (Když tak o tom všem teď přemýšlím, uvědomuji si, že jsem vlastně

nikdy neprožil chlapecká léta.) Ať tomu je jak chce, ti mládenci v Ymce byli pro mě příliš

mladiství, příliš nefalšovaní. To by mi bylo nevadilo, kdyby mi mohli vyjít vstříc a pomoci mi duševně. Ale já jsem už vyčetl z knih víc než oni. Jejich nepatrně zkušenosti praktické i duševní působily na mě tak záporné, že převažovaly všechnu jejich zdravou morálku i zdravé

sportovní úsilí.

Zkrátka - nemohl jsem si hrát s žáky nižšího stupně. Všechen ten jejich čistý, nádherný, mladý život mi byl odepřen díky předchozím stykům s Démonem. Příliš mlád jsem poznal příliš mnoho. A přece v těch lepších časech, které přijdou, až lidé a jejich instituce přestanou alkohol potřebovat, bude to Ymca nebo nějaké podobné, nesrovnatelně lepší a moudřejší i mužnější sdružení, jež pojme do svého středu muže, kteří dnes navštěvují výčepy, když chtějí

nalézt sebe samé a jeden druhého. Zatím však žijeme v dnešku a pouze o dnešku debatujeme. Pracoval jsem deset hodin denně v továrně na zpracování juty. Byla to úmorná dřina u stroje. A já tolik toužil po životě! Chtěl jsem se uplatnit někde jinde než u stroje za deset centů na hodinu. Výčepů jsem však měl až po krk. Toužil jsem po něčem novém. Dospíval jsem. Netušené, ale i tíživé síly a sklony se začaly ve mně probouzet. A právě v této době jsem naštěstí potkal Louise Shattucka a spřátelili jsme se.

Louis Shattuck, v jehož povaze nebylo ani chybičky, byl opravdu nevinný mladík, s nímž

čerti šili a který byl přesvědčen, že je pravé dítě města. A já zase vůbec nebyl městské dítě. Louis byl hezký, vybraně se choval a měl stále plnou hlavu děvčat. S ním jsem se vždy vzrušeně i velmi poutavě bavil. 0 děvčatech jsem však nevěděl vůbec nic. Měl jsem sám dost co dělat se sebou. Tohle bylo něco nového, co mi dosud v životě unikalo. A když jsem vídával, jak mi Louis občas dává náhle sbohem, jak smeká před známou dívkou a pak s ní

hned jde bok po boku po ulici, vždy mě to vzrušilo a záviděl jsem mu. Chtěl jsem tu zábavu taky zkusit.

"Víš, tady se dá dělat jen jedno," řekl Louis, "musíš si najít děvče." Což je daleko obtížnější, než se to řekne. Trochu odbočím, abych vás o tom mohl přesvědčit. Louis se neseznamoval se svými děvčaty v jejich rodinách. Neměl přístup do domu žádného děvčete. A já ovšem jako cizí člověk v novém prostředí jsem byl v podobně situaci. A dále, ani Louis, ani já jsme si nemohli dovolit chodit do tanečních škol ani do tanečních zábav, kde bychom se mohli velmi lehce seznámit s děvčaty. Neměli jsme na to peníze. Louis se učil kovářem a vydělával jen o něco málo víc než já. Oba jsme bydleli u rodičů a platili si na stravu. Když jsme ji zaplatili, koupili si cigarety a nezbytné boty a šaty, zbývala pro každého z nás na útratu sumička, která se pohybovala mezi sedmdesáti pěti centy a jedním dolarem na celý týden. Tu jsme dali na hromádku a dělili se o ni a časem jsme si půjčovali celý zbytek, když si chtěl některý z nás s děvčetem trochu víc zahýřit, když si s ním chtěl třeba vyjet tramvají do Blairova parku a zpět - což stálo plných dvacet centů; zmrzlina pro dva byla za třicet centů a limonáda v kiosku, což bylo lacinější, stála jen dvacet centů pro dvě osoby. Mě ty finanční svízele netrápily. U pirátů ústřic jsem se naučil pohrdat penězi a to už mě

nikdy neopustilo. Na penězích jsem příliš nelpěl; vyrovnal jsem se s tím a byl jsem stejně

spokojený, když jsem neměl ani deset centů, jako dříve, když jsem rozhazoval desítky dolarů

a zval kdekoho - i povaleče, aby si dali na můj účet u pultu nalít. Ale jak si najít děvče? V městě nebyla žádná domácnost, kam by mě byl Louis mohl zavést a představit mě děvčatům. Nepoznal jsem dosud žádné. A Louis si svých několik děvčat nechával jen pro sebe. A jak už to mezi hochy a děvčaty bývá, nemohl mi žádnou z nich přenechat. Požádal je, aby mi přivedly nějaké přítelkyně, ale ty se mi zdály slaboučké, bledé, nevábné ve srovnání s těmi, které měl Louis.

"Musíš to udělat jako já," řekl mi konečně. "Mám je, protože jsem si je našel. A ty to musíš

udělat právě tak."

A hned mi také pověděl jak. Musím připomenout, že Louis i já jsme na tom byli finančně

stále bledě. Museli jsme se hodně namáhat, abychom zaplatili stravu a přitom ještě slušně

vypadali. Scházeli jsme se každého dne večer po práci na rohu ulice nebo v malé cukrárně v postranní uličce, v jediné veřejné místnosti, kterou jsme navštěvovali. Koupili jsme si cigarety a někdy také za pár centů cukroví. (Ach ano, s Louisem jsem bezostyšně mlsal všecko, k čemu jsme se jen mohli dostat. Nepili jsme a nikdy jsme nezašli do výčepu.) Ale to děvče! Měl jsem si je prý jen vybrat a seznámit se s ním zcela prostým způsobem, tak, jak mi Louis radil. Za soumraku jsme se procházívali po ulicích. Dívky, tak jako my, se procházely v párech. A když se dívky procházejí, tu se vždy zadívají na chlapce, kteří se při procházce dívají zas na ně. (A až po dnešní dny, v kterémkoli městě, městečku nebo vesnici, kdekoli se nyní ve svých středních letech ocitnu, rozhlížím se kolem vycvičeným a zkušeným zrakem a rád se dívám na tu sladkou nevinnou hru mezi chlapci a děvčaty; musí se prostě

procházet, když vábí jaro a letní večery.)

Svízel v tomto idylickém údobí mého života byla v tom, že jsem byl stále plachý a stydlivý, i když jsem přicházel zocelený svým dosavadním životem. Louis mi proto dodával kuráže. Ale já to s děvčaty nedovedl. Po svém překotném chlapském životě jsem v nich viděl bytosti cizí a podivuhodně. V kritickém okamžiku mně vždycky chyběla smělost i potřebná podnikavost. A tu mě Louis zasvěcoval co a jak - pevný, výmluvný pohled do očí, úsměv, trochu drzosti, hezky smeknout, promluvit slůvko, zas trochu zaváhat, usmát se, předstírat nervozitu - a vida, Louis se už seznámil a pokynul i mně, aby mě představil. Ale když jsme se pak dál procházeli již v párech, hoch a děvče, všiml jsem si, že si Louis vždycky vybral hezčí tvářičku a mně

přenechal její pobledlou malou družku.

Ovšem po pokusech až příliš četných, než abych je tu vypočetl, jsem se i v tom zdokonalil, a tak jsem smekal klobouk před různými dívkami a v podvečer se pak s nimi procházel. Ale láska k děvčeti se ve mně hned tak neozvala. Některá mě ovšem vzrušila, měl jsem o ni zájem, ale hledal jsem dál. A na pití jsem už ani nepomyslel. Některá z mých i Louisových dobrodružství mně později zavdala příčinu k vážnějším sociologickým úvahám. Ale tenkrát se mi to vše zdálo dobré a nevinné mladistvé a dospěl jsem k jedinému úsudku, spíše biologickému než sociologickému, že totiž "Panička plukovníkova i Judy O'Gradyová jsou pod kůží stejně jako sestry".

A zanedlouho jsem poznal lásku k děvčeti, všechnu její lahodu i blaženost, všechnu slávu i úžas. Budu jí říkat Haydee. Bylo jí tak asi patnáct nebo šestnáct. Sukýnka jí dosahovala až ke střevíčkům. Seděli jsme spolu na shromáždění Armády spásy. Nepatřila však k ní a také ne její teta, která tu s ní seděla; ta přijela na návštěvu z venkova, kde tenkrát ještě podobně

organizace nebyly, a zaskočila sem na půlhodinku jen tak ze zvědavosti. Louis seděl vedle mne a pozoroval nás, určitě jen pozoroval, protože Haydee nebyla jeho typ. Nemluvili jsme, avšak v této velké půlhodině jsme kradmo po sobě pokukovali, plaše jsme se vyhýbali pohledům a kradmo je zase opětovali, až se naše zraky několikrát na chvíli setkaly. Měla něžnou oválnou tvářičku. Její hnědé oči byly krásné. Její nosík byl jako sen a právě tak i sladké rty, prozrazující šibalství. Měla baret a zdálo se mi, že její hnědé vlasy mají

nejkrásnější odstín hnědé barvy, jaký jsem kdy viděl. A z tohoto jediného, půl hodinky trvajícího zážitku jsem nabyl přesvědčení, že láska na první pohled je možná. Až příliš brzy teta i Haydee odešly. (Ze schůze Armády spásy je možno odejít kdykoliv.) Hned jsem ztratil všechen zájem o schůzi a po přiměřeném intervalu asi dvou minut nebo ještě kratším vyšel jsem s Louisem také. Jak jsme vycházeli, dala mi nějaká žena v pozadí

sálu očima znamení, vstala a šla za mnou. Nebudu ji popisovat. Patřila mezi lidi, jako jsem byl já, a kdysi se se mnou přátelila na pobřeží. Když Nelsona zastřelili, umřel jí v náručí a věděla, že jsem jedním z jeho kamarádů. A že prý mi musí říci, jak Nelson zemřel, a já to chtěl vědět, a tak jsem s ní proběhl životem zpět od vznikající lásky chlapce k hnědovlasé

dívce v baretu až zas do starých divokých dnů, jaké jsem kdysi znal. A když jsem vyslechl to vyprávění, hned jsem zase spěchal za Louisem; obával jsem se, že ztratím svou lásku hned s prvým pohledem na ni. Avšak na Louise bylo spolehnutí. Věděl už, že se jmenuje Haydee. Věděl, kde bydlí. Každý den prý chodí kolem kovárny, kde pracoval, do Lafayettovy školy a zase zpět domů. A dále, vídával ji tu a tam s Ruth, jinou studentkou, a co víc, Nita, prodavačka z cukrárny, byla přítelkyně těhle Ruth. Teď už zbývalo jen zajít do cukrárny a pokusit se, zda by Nita odevzdala Ruth lísteček pro Haydee. Až k tomu svolí, pak už zbývá jen lísteček napsat.

A tak se i stalo. A v kradmých půlhodinkách, kdy jsme se scházeli, jsem poznal všechno sladké blouznění zamilovaného hocha a děvčete. Není to ovšem největší láska na světě, ale chci tvrdit, že taková láska je nejsladší. Ach, když si jen na to vzpomenu! Nikdy nemělo děvče nevinnějšího milého, než jsem byl já, a já byl přece na svá léta už tak prohnaný a divoký. 0 děvčatech jsem však tenkrát nevěděl nic. A zdravili mě přece jako krále lovců ústřic a ve světě jsem všude platil za chlapa mezi chlapy; dovedl jsem řídit plachetní loď, plavit se volně za noci i v bouři, účastnil jsem se nejdivějších rvaček v námořnické čtvrti a uplatnil jsem se při nich, i celou hospodu u pultu jsem dovedl vyčastovat - a já jsem nepřipadl ani na to nejmenší; co bych řekl tomuhle kotěti, jehož sukénka sahala po kotníky a které tak naprosto neznalo život, jak já ho znal, či se aspoň domníval, že ho znám. Vzpomínám si, jak jsme seděli na lavičce pod hvězdnatým nebem. Mezi námi zůstalo místa na dobrou stopu. Něžně jsme se na sebe dívali, lokty jsme se opírali o opěradlo lavičky; a jednou nebo dvakrát se naše lokty dotkly. A po celý ten čas jsem byl šťasten až k zbláznění a vyhledával jsem nejjemnější a nejněžnější slůvka, abych neurazil její citlivý sluch, a namáhal jsem si mozek, abych vytušil, co asi ode mne očekává. Co asi očekávají děvčata od hochů, když s nimi sedávají na lavičce a nesměle se snaží vytušit, co je láska? Co asi ona ode mne očekává? Očekává, že ji políbím? Očekává, že se o to pokusím? A když to očekává, a já to neudělám, co si asi o mně pomyslí?

Ach, byla moudřejší než já - teď to vím - ta malá nevinná dívenka - ženuška ve své sukénce po kotníky. Vyznala se v chlapcích už dávno. Povzbuzovala mě, jak se na dívku sluší. Svléknuté rukavičky měla v jedné ruce a pamatuji se, jak mě lehce i směle s lehkým flirtováním s nimi vždy uhodila přes ústa, jako by mi chtěla vyčíst něco, co jsem jí právě řekl. Myslel jsem, že rozkoší omdlím. Byla to nejkouzelnější věc, co se mi do té doby přihodila. A ještě teď si vzpomínám na jemnou vůni, jež lpěla na těch rukavičkách a již jsem vdechoval, když se dotýkaly mých úst.

Pak ale nastal boj mezi smělostí a rozpaky. Mám snad ve své ruce sevřít tu ručku volně

svírající navoněné rukavičky, jimiž se dotýká mých rtů? Mám se odvážit ji políbit, anebo ji vzít kolem pasu? či dokonce k ní blíž přisednout?

Ne, neodvážil jsem se. Nic z toho jsem neudělal. Jen jsem seděl dál a dál ji miloval celou duší. A když jsme se v ten večer loučili, ani jsem ji nepolíbil. Vzpomínám si však, že jsem ji políbil poprvé jindy večer, také při loučení - nádherný okamžik, kdy jsem sebral všechnu svou odvahu a osmělil se. Takhle pokradmu se nám podařilo sejít se asi dvanáctkrát a snad jsme se i dvanáctkrát líbali tak jak se chlapci s děvčaty líbají, krátce, nevinně a plni roztoužení. Nikdy jsme spolu nikam nešli, ani na koncert ne. Jednou jsme spolu snědli cukroví za pět centů. Ale já vždycky hluboce věřil, že mě milovala. Vím, že jsem ji miloval; sníval jsem o ní i za dne po celý rok i déle a vzpomínka na ni je mi velmi drahá.

XIX.

Když jsem byl mezi lidmi, kteří nepili, nikdy jsem si na pití nevzpomněl. Louis nepil. Nemohl si to dovolit ani on, ani já; ale co je důležitější, ani jsme na to neměli chuť. Byli jsme zdraví

normální nealkoholici. Kdybychom byli alkoholici, byli bychom pili, ať jsme si to mohli dovolit nebo ne.

Každý večer po práci jsme se umyli, přestrojili, snědli něco k večeři a scházeli se na rohu ulice nebo v malé cukrárně. Avšak teplé podzimní dny minuly a za mrazivých nebo sychravých večerů nebylo právě příjemné scházet se na rohu ulice. A v cukrárničce se netopilo. Když v krámě nebyli zákazníci, uchylovala se Nita, nebo kdo byl právě za pultem, do zadní místnosti, kde bylo zatopeno. Nás však do toho pokojíku nepustila a v krámě bylo tak zima jako venku.

Uvažoval jsem s Louisem, co dělat. Zbývalo jen jediné řešení: výčep, kde se scházejí chlapi, aby se trochu povzbudili alkoholem. Dobře si vzpomínám na ten vlhký a sychravý večer, kdy jsme se třásli bez zimníků, které jsme si nemohli koupit, a jak jsme pak začali hledat nějaký

výčep. Ve výčepech je vždycky teplo a je tam i pohodlí. Nešli jsme tam však proto, abychom se napili. Věděli jsme ovšem, že výčepy nejsou žádná charitativní instituce. Nebylo možno si tam jen tak sednout a nedat si občas něco u pultu.

Centíků a nikláků jsme měli málo. Stěží jsme je mohli postrádat, když měly takovou moc, že jsme se za ně mohli svézt tramvají i s děvčetem. (Když jsme byli sami, nikdy jsme za tramvaj neutráceli. Chodili jsme pěšky.) A tak jsme si ve výčepu chtěli pokud možno nejvíc přijít na své. Dali jsme si přinést karty, seděli za stolem a hráli asi hodinu žolíky, a za tu dobu objednal Louis dvě piva a pak zase dvě piva já. Marnotratníci! Jak nás to rmoutilo. Všímali jsme si lidí, kteří ten podnik navštěvovali. Byli to, jak se zdálo, vesměs lidé středního věku, většinou Němci. Sesedali se jako staří známí do kroužků, takže jsme s nimi přišli jen velmi málo do styku. Na tenhle výčep jsme tedy zanevřeli a odešli jsme roztrpčeni vědomím, že jsme promarnili večer a zbytečně vydali dvacet centů za pivo, o které jsme nestáli. Příští večery jsme to zkoušeli jinde, až jsme konečně zapadli do Lidového výčepu na rohu Desáté a Franklinovy třídy. Tady už byla družnější společnost. Louis se tu setkal s jedním nebo dvěma kamarády a také já jsem tu potkal spolužáky, s nimiž jsem chodil do školy ještě

jako malý chlapec v krátkých kalhotkách. Rozpovídali jsme se o starých časech, co se stalo s tím spolužákem i co zas dělá tamten, a ovšem že jsme hovořili při pivu. Oni nás častovali a my pili. A potom podle pijácké zvyklosti jsme jim zas museli dát nalít my. To bolelo, poněvadž čtyřicet nebo i padesát centů bylo pryč coby dup.

Za ten krátký večer jsme sice okřáli, ale současně jsme se octli na mizině. Peníze na útratu na celý týden byly pryč. Usoudili jsme, že výčep nám vyhovuje, ale rozhodli jsme se, že si příště

při pití budeme počínat opatrněji. Také jsme celý zbytek týdne museli šetřit. Neměli jsme ani na tramvaj. Museli jsme proto odříci schůzku se dvěma děvčaty ze západní části Oaklandu, s nimiž jsme si chtěli něco začít. Měli jsme se s nimi setkat příští večer ve městě, ale neměli jsme ani na tramvaj, abychom je zavezli domů. Jako mnozí jiní, kdo se octnou ve finanční

tísni, i my jsme se museli na čas stáhnout z veselého víru života - alespoň do sobotního večera, do výplaty. A tak jsme se scházeli s Louisem v nájemné stáji, zapjali jsme si kabáty a za jektání zubů jsme hráli žolíky a kasino, než přešla doba našeho vyhnanství. Pak jsme se zase vrátili do Lidového výčepu, ale utráceli jsme jen tolik, kolik jsme ze slušnosti museli vydat za ohřátí a za pohodlí. Občas jsme měli smůlu, jako když jsme například v pěti hráli černého Petra o pití a člověk přitom dvakrát za sebou prohrál. Taková

smůla znamenala vždy něco mezi dvaceti pěti a osmdesáti centy, podle toho, kolik hráčů si dalo nalít po deseti centech. Ale dočasně jsme mohli ujít zlým následkům takové smůly tím, že jsme si odskočili za pult pro půjčku. To ovšem jen oddalovalo den zaplacení a svádělo nás to k tomu, že jsme utráceli ještě víc, než kdybychom platili hned. (Když jsem se příštího roku zjara vydal z Oaklandu za dobrodružstvím, dobře si vzpomínám, že jsem tenkrát zůstal výčepnímu dlužen dolar a sedmdesát centů. Vrátil jsem se tam pak po dlouhé době, ale výčepní byl už pryč. Stále mu ještě dlužím ten dolar a sedmdesát centů, a kdyby náhodou četl tyto řádky, ať vezme na vědomí, že mu tu částku na požádání zaplatím.) O té předchozí příhodě v Lidovém výčepu vyprávím jen proto, abych ukázal, jaké svody, léčky a nástrahy nám klade Démon alkohol v takovém zřízení, jako je dnešní, kde jsou výčepy na každém rohu. Louis i já jsme byli dva zdraví mladíci. Nechtěli jsme pít. Ani jsme na to neměli. A přece jsme byli chladným a deštivým počasím donuceni vyhledat výčep a utratit část hubené mzdy za pití. Někteří kritikové nám snad vytknou, že jsme měli zajít do Ymcy, do večerní školy nebo do společenských kroužků a domovů mládeže. Jediná odpověď je, že jsme tam nešli. To je nepopíratelný fakt. Prostě jsme tam nešli. A i dnes, v těchto chvílích, jsou stovky a tisíce chlapců jako Louis a já, kteří se takto stýkají s tím hřejivým Démonem, zvoucím, lákajícím i vábícím druhem, který si je bere pod paží a ukazuje jim svůdnou cestu. XX.

V továrně na jutu nedodrželi slib, že mi zvýší plat na dolar a čtvrt denně, a já, jako svobodný

americký mladík, jehož předkové bojovali ve všech válkách již od starých předrevolučních bojů s Indiány, jsem uplatnil své právo na svobodnou pracovní smlouvu a dal jsem výpověď. Stále jsem byl přesvědčen, že přece někde zakotvím, a chtěl jsem se jen poohlédnout kde. Jedna věc byla jistá. Práce nekvalifikovaného dělníka byla špatně placena. Musím se vyučit nějakému řemeslu - a tu jsem se rozhodl pro elektrotechniku. Elektrotechniků bylo stále víc a víc zapotřebí. Ale jak se stát elektrotechnikem? Neměl jsem peníze, abych mohl navštěvovat odbornou nebo vysokou školu. A potom - o školách jsem neměl valného mínění. Byl jsem spíše zaměřen k praxi. A stále ještě jsem věřil starým povídačkám, které byly dědictvím amerických chlapců v době, kdy jsem byl ještě kluk.

Hoch z přístavu se prý může stát i prezidentem. Každý chlapec, který vstoupí do zaměstnání u kterékoli firmy, může se prý vlastní pílí, energií i vytrvalostí naučit svému oboru, postupovat pak z místa na místo, až je nakonec přijat za společníka firmy. Kdy se stane vedoucím firmy, to už je pak jen otázka času. Velmi často to prý tak zněla ta povídačka - hoch svou pílí i houževnatostí dotáhl tak daleko, že se i oženil s dcerou svého zaměstnavatele. I já jsem tomu věřil, a co se týče děvčat, byl jsem si zcela jist, že se ožením s dcerou svého zaměstnavatele. Všichni chlapci v románech to dokázali, hned jak dospěli.

Proto jsem dal navždy sbohem svým cestám za dobrodružstvím a zašel do elektrárny jedné

oaklandské pouliční dráhy. Navštívil jsem dokonce i ředitele v tak krásné pracovně, že jsem úžasem téměř oněměl. šel jsem však hned s pravdou ven. Řekl jsem mu, že se chci stát elektrotechnikem, že se práce nijak nebojím, že jsem na ni zvyklý a že to závisí jen na něm, aby si mě prohlédl a posoudil, zda jsem dost schopný a silný. Řekl jsem mu, že chci začít od piky a vypracovat se výš a že chci věnovat celý svůj život tomuto povolání. Když tohle ředitel vyslechl, zazářil. Řekl mi, že jistě budu mít úspěch a že je přesvědčen, že mladým Američanům, kteří se chtějí dostat výš, je třeba pomáhat. Vždyť prý zaměstnavatelé

stále hledají takové mladé chlapíky, jako jsem já, ale bohužel, nacházejí je prý jen velmi zřídka. Moje ctižádost je prý krásná a ušlechtilá věc a on sám prý už na to dohlédne, aby mi byla dána příležitost. A já mu naslouchal s tlukoucím srdcem a v duchu jsem už uvažoval, zda to bude právě jeho dcera, kterou si vezmu za ženu.

"Než nastoupíte místo na trati a naučíte se složitějším a důležitějším úkonům svého povolání," povídal, "musíte ovšem napřed pracovat ve vozovně s dělníky, kteří instalují a opravují

motory." (V té chvíli jsem si už byl jist, že to bude právě jeho dcera, kterou si vezmu, a přemýšlel jsem, jakým kapitálem se asi můj dobrodinec podílí na celém podniku.) .

"Ale jistě sám nahlédnete," pokračoval, "že nemůžete hned začít jako pomocný elektrikář ve vozovně. K tomu se teprve musíte dopracovat. Začnete doopravdy od píky. Vaším prvním úkolem bude zametat vozovnu, umývat okna, zkrátka udržovat všechno v čistotě. A až se v tom osvědčíte, pak se můžete stát pomocným elektrikářem v dílně." Nechápal jsem, jak zametání a drhnutí dílny může být průpravou pro práci elektrikáře; věděl jsem však z knih, že všichni chlapci začínali s nepodřadnějšími úkoly, a když je dobře plnili, stali se nakonec majiteli celého podniku.

"Kdy mám nastoupit?" ptal jsem se a nemohl jsem se ani dočkat, kdy už počne má závratná

kariéra.

"Ale jak jsme se už dohodli," řekl ředitel, "musíte začít od píky. Do dílny nemůžete nastoupit hned v nějaké funkci. Dřív musíte projít strojovnou jako mazač strojů." Srdce mi trochu pokleslo, když jsem v té chvíli viděl, jak se cesta mezi mnou a jeho dcerou prodlužuje; ale pak jsem se hned zase vzchopil. Až se obeznámím s parními stroji, budu přece lepším elektrotechnikem. Takovému mazači strojů ve velké duně jistě ujde jen málo věcí

týkajících se páry. Jemináčku!

Má kariéra zářila ještě nádherněji než předtím.

"A kdy mám nastoupit?" ptal jsem se vděčně.

"Ale," řekl ředitel, "jistě neočekáváte, že se dostanete hned přímo do strojovny. K tomu je třeba jakési průpravy. A to nejprve ve výtopně. Už vidím, že to sám nahlížíte. A uvidíte, že i zacházení s uhlím je vědecký problém a není možné jej přehlížet. Jestlipak víte, že vážíme každou libru uhlí, co spálíme? Víme navlas o posledním centu všech svých výrobních nákladů

a víme, kteří topiči promrhají nejvíc uhlí a kteří topiči buď z nedbalosti, nebo z hlouposti vytěží nejmíň žáru z uhlí, které spálí." Ředitel znovu zazářil. "Vidíte, jak velmi důležitá je ta maličkost, uhlí, a čím víc se poučíte z takových maličkostí, tím lepším dělníkem budete hodnotnějším pro nás i hodnotnějším pro sebe. Tak chcete se do toho dát?"

"Kdykoli," řekl jsem statečně. "A čím dřív, tím líp."

"Tak dobrá," odpověděl. "Nastoupíte zítra ráno v sedm." Vyšli se mnou ven a ukázali mi mé povinnosti. Sdělili mi i pracovní podmínky desetihodinový pracovní den, a to i o nedělích a o svátcích, každý měsíc jeden den volna a plat třicet dolarů za měsíc. Nadšen jsem zrovna nebyl. Před léty v továrně na konzervy jsem vydělával dolar denně při desetihodinové pracovní době. Utěšoval jsem se pomyšlením, že moje pracovní schopnost se léty a se vzrůstem mých sil nezvýšila, protože jsem zůstal neškoleným dělníkem. Teď už tomu ale je jinak. Začal jsem se odborně školit pro své

povolání, pro kariéru, pro šťastnou budoucnost a pro dceru ředitele. A začal jsem jaksepatří od samého základu. To bylo přece to hlavní. Přidával jsem uhlí

topičům, topiči je házeli lopatami do pecí, kde jeho tepelná energie byla proměňována v páru, pára se ve strojovně měnila v elektřinu a s její pomocí pracovali elektrotechnici. Přidávání

uhlí je zajisté jen pouhým začátkem - jestliže ovšem ředitele nenapadne poslat mě ještě do dolů, odkud se uhlí přiváží, abych tak nabyl ještě důkladnějších vědomostí o tom, jak vzniká

elektřina potřebná pro tramvaje.

Práce! Ačkoliv jsem již dříve pracoval s chlapy, zjistil jsem, že nemám ani ponětí o tom, co to vlastně práce je. A k tomu deset hodin denně! Musel jsem připravovat uhlí pro denní i noční

směny, a přestože jsem pracoval i o polední přestávce, nikdy jsem nekončil práci před osmou večer. Pracoval jsem denně dvanáct až třináct hodin a za práci přesčas mi neplatili jako dříve v konzervárně.

Celé tajemství mohu prozradit už nyní. Pracoval jsem totiž za dvě síly. Přede mnou pracoval jeden dospělý a statný dělník v denní směně a jeden dospělý a rovněž statný dělník zase v noční. Každý dostával čtyřicet dolarů měsíčně. Vrchní ředitel, který velmi dbal na úsporně

vedení podniku, mě přemluvil, abych vykonával práci za oba za třicet dolarů měsíčně. Myslel jsem, že ze mne chce udělat elektrotechnika. Ve skutečnosti ušetřil společnosti padesát dolarů

měsíčně na režijních výlohách.

Ale já jsem zprvu nevěděl, že pracuji vlastně za dva dělníky. Nikdo mi to neřekl. Právě

naopak, ředitel varoval každého, kdo by mi to chtěl říci. První den jsem se do toho řádně

pustil. Pracoval jsem na plné obrátky, plnil železné kolečko uhlím, vlekl se s ním do výtopny a vysypával je na plošinu před pece.

Práce! Pracoval jsem víc než ti dva muži, které jsem nahradil. Ti jenom vozili uhlí a vyklápěči je na plošinu. Ale já vozil uhlí na denní směnu a ještě jsem musel připravit uhlí na noc, na hromadu u stěny ve výtopně. Výtopna však byla malá. Nestačila pro přísun uhlí také pro noční směnu. Musel jsem proto uhlí pro noční směnu vždy nakupit do výšky a hromadu pak podpírat silnými fošnami. Na vršek hromady jsem pak musel uhlí házet lopatou a měl jsem tak vlastně dvojí práci.

Pot se ze mne jen řinul, ale já neustal, ačkoliv jsem cítil, jak mě to vyčerpává. 0 desáté

dopoledne jsem už byl tak tělesně vyčerpán a měl jsem takový hlad, že jsem zhltl dva krajíce chleba s máslem, které jsem měl k obědu. Hltal jsem vestoje, uhelný prach mě pokrýval a nohy se pode mnou třásly. 0 jedenácté jsem takto dojedl celý svůj oběd. Ale co na tom. Uvědomil jsem si, že mi to umožní pracovat i o polední přestávce. A pracoval jsem i celé

odpoledne. Stmívalo se a já pracoval při elektrickém světle. Denní topiči odešli, noční přišli a já pořád dřel. O půl deváté, vyhladovělý a potácející se, jsem se šel umýt, přestrojit a vlekl jsem znavené

tělo k tramvaji. Domů jsem měl tři míle a dostal jsem volný lístek s podmínkou, že si mohu sednout, když nebude stát některý pasažér jedoucí za plnou cenu. Když jsem klesl na sedadlo v koutě na plošině, modlil jsem se, aby nějaký pasažér nechtěl mé místo. Ale vůz se naplnil a v polovině cesty přistoupila nějaká žena a neměla si kam sednout. Chtěl jsem vstát, ale s úžasem jsem zjistil, že prostě nemohu. Za chladného větru, který na mne foukal, znaveně tělo mi ztuhlo. Trvalo to až do konce cesty, než jsem opět trochu rozhýbal své bolavé údy a svaly a mohl sestoupit na stupátko. A když tramvaj zastavila na mém nároží, málem bych byl při vystupování spadl na zem.

Dovlekl jsem se domů kolem dvou bloků a vbelhal se do kuchyně. Matka se dala do vaření a já se zatím pustil do chleba s máslem. Ale dřív než jsem utišil hlad nebo než se řízek usmažil, už jsem tvrdě spal. Marně mnou matka třásla, aby mě probudila, abych snědl maso. Když se jí

to nedařilo, dopravila mě s pomocí otce do mého pokojíku, kde jsem klesl na postel jako zabitý. Odstrojili mě a přikryli. Ráno při buzení nastal smrtelný zápas. Všechno mě hrozně

bolelo, a co bylo nejhorší, ruce mi začaly v zápěstí otékat. Ale vynahradil jsem si nesnědenou večeři, dal jsem si náramnou snídani, a když jsem se belhal k tramvaji, nesl jsem si dvojnásobný oběd než den předtím.

Práce! Dejte nějakému mladíku, kterému právě minulo osmnáct, naházet lopatou dvakrát tolik uhlí, co naházejí dva dospělí chlapi! Práce! Dávno před polednem jsem dojedl poslední sousto ze svého obrovského oběda. Ale já se rozhodl, že jim ukážu, co dovede čilý mládenec, když

se rozhodne dostat se nahoru. Nejhorší na tom bylo, že mi ruce v zápěstí otékaly a vypovídaly službu. A málokdo pochopí, co je to za bolest, chodit s podvrtnutým kotníkem. Představte si to utrpení s oteklým zápěstím muset nakládat uhlí a vláčet za sebou naložené kolečko. Práce! Nejednou jsem klesl na hromadu uhlí, kde mě nikdo nemohl vidět, a plakal jsem vzteky, pokořením, vyčerpáním i ze zoufalství. Ten druhý den byl pro mne nejhorší a jen denní topič, který mi stáhl obě zápěstí širokými řemínky, mi pomohl přežít a dovézt zbytek uhlí na noc před skončením mé třinácté pracovní hodiny. Stáhl mi je tak silně, že to vypadalo, jako bych měl nepatrně ohebně sádrově obvazy. Řemínky zachycovaly nárazy i tlak, jímž

dosud byla vystavena má zápěstí, a byly tak utaženy, že pod nimi nebylo místa, aby se opuchliny zvětšily nebo zapálily.

Takhle jsem se tedy učil elektrotechnikem. Večer co večer jsem se belhal domů, usínal jsem dříve, než jsem se mohl navečeřet, a při svlékání i do postele mi museli pomáhat. A ráno co ráno, stále s většími porcemi oběda v bandasce, jsem se belhal z domu cestou do práce. Už jsem nečítal knihy z knihovny. Ani s děvčaty jsem se nescházel. Stalo se ze mne pouhé

tažně zvíře. Pracoval jsem a jedl a spal a můj duch přitom spal po celý ten čas taky. Všechno to bylo jako těžký sen. Pracoval jsem každý den, i o nedělích, a těšíval se na svůj jediný volný

den ke konci měsíce, rozhodnut, že ho proležím v posteli, vyspím se a odpočinu si. Nejpodivnější na celé tě věci bylo, že jsem se tenkrát ani jednou nenapil a ani jsem si na pití

nevzpomněl. A přece jsem věděl, že chlapi při takové dřině vždy téměř bez výjimky pijí. V

předchozích letech jsem je vídával, jak pijí, a pil jsem s nimi také. Chyběla mi natolik náklonnost k alkoholu, že mi ani nepřišlo na mysl, že by mi doušek udělal dobře. Uvádím to, abych dokázal, jak jsem byl zcela prost všech predispozic k alkoholismu. Zajímavě na tomto příkladě je, že později, po hezké řádce let, přece jen častě styky s mým Démonem ve mně

probudily touhu po alkoholu.

často jsem si všiml, že na mne denní topič nějak podivně zahlíží. Až konečně jednoho dne promluvil. Začal tím, že mě zapřísáhl, abych nikomu nic neřekl. Vrchní ředitel ho totiž

varoval; kdyby prý jen slůvko řekl, přijde o práci. Prozradil mi, že v kotelně byl dříve denní a noční pomocný topič, a řekl mi také, jaké měli mzdy. Dělám za třicet dolarů to, za co oni dostávali osmdesát. Říkal, že by mi to pověděl již dříve, kdyby si nebyl jist, že mě ta práce ztrhá a že toho beztak nechám. Je to prý tak: ubíjím se, a pro nic a za nic. Přesvědčoval mě, že pouze snižuji hodnotu práce a obírám dva chlapy o zaměstnání.

Jako pravý a hrdý Američan jsem však práci hned nepoložil. Teď vím, že to ode mne bylo bláhově; chtěl jsem v práci vytrvat tak dlouho, dokud nedokážu vrchnímu řediteli, že se nezhroutím. Pak teprve s tím praštím a on pozná, o jakého chlapíka přišel. A to vše jsem také poctivě a bláhově udělal. Pracoval jsem tak dlouho, až nastal čas, kdy jsem poslední kolečko s uhlím na noční směnu zavážel již o šesté hodině večer. Pak teprve jsem odešel z učení na elektrotechnika, při kterém jsem podával výkon dvou mužů za mzdu pro chlapce; vrátil jsem se domů a spal, dokud ručičky hodiny neoběhly dokola. Naštěstí jsem nezůstal při této dřině tak dlouho, aby mi to nějak vážněji ublížilo, ačkoliv jsem řemínky na zápěstí musel nosit ještě po celý rok. Avšak výsledek této pracovní orgie, do níž

jsem se tak vrhl, byl ten, že se mi práce zošklivila. Nechtělo se mi prostě pracovat. Již samo pomyšlení na práci ve mně budilo odpor. Nezáleželo mi také na tom, zda se někde uchytím. Takovéhle učení mohlo klidně jít k čertu. Oč lepší bylo toulat se vesele a bezstarostně světem, jak jsem to dělával dříve. A tak jsem se zase vydal na cestu za dobrodružstvím a hleděl se jako tulák probít železnicí na východ.

XXI.

A podívejte! Jakmile jsem se vydal za dobrodružstvím, hned jsem se zas setkal s Démonem alkoholu. Na svých toulkách jsem potkával celou řadu neznámých lidí a společná pitka mě s nimi vědy blíže seznámila a otevřela cestu k novým dobrodružstvím. Ať už to bylo ve výčepech s podroušenými měšťáky, anebo s opravdovými tuláky, kteří mívali většinou notně

v hlavě a po kapsách dobré zásoby truňku, anebo s pobudy, kteří pili už jen denaturovaný líh. Ano, i v zemi, kde vládla prohibice, jako tomu bylo ve státě Iowa roku 1894; když jsem šel po hlavní třídě v Des Moines, hned mě cizí lidé zvali do tajných zapadáků - vzpomínám si, jak jsem tam popíjel u holičů, v klempířských dílnách i ve skladištích nábytku. Alkohol nikdy nechyběl. I tulák se mohl v těchto nádherných časech zpít, kdykoli chtěl. Vzpomínám si také, jak jsme se jednou notně zpili v buffalskě věznici a jak jsme si na další

pití vyžebrali hned po propuštění, přímo na hlavní třídě.

Neměl jsem zvláštní touhu po alkoholu, ale když jsem byl s těmi, kdo pili, pil jsem také. Líbilo se mi cestovat i toulat se s nejživějšími a nejodvážnějšími chlapy, a ti právě vždy nejvíce pili. Byli to výborní kamarádi, velmi odvážní a velmi samorostlí. Snad to způsobil jejich přebytek temperamentu, že se obrátili zády k všednímu životu a jeho svízelím a nalézali útěchu ve vylhaných a fantastických příslibech Démona alkoholu. Ať je tomu jak chce, chlapy, kteří se mi nejvíc líbili a s kterými jsem si přál být co nejvíc pohromadě, jsem bez výjimky nacházel ve společnosti tohoto Démona.

Za svých toulek po Spojených státech jsem dospěl k novému názoru na život. Jako tulák jsem se ocitl jaksi mimo společnost, či ještě spíše pod ní, jakoby ve sklepě. Mohl jsem aspoň lépe pozorovat celou tu společenskou mašinérii při práci. Vidě! jsem, jak se kola této mašinérie roztáčejí, a došel jsem k názoru, že tělesná práce není v ní tak ceněna, jak se nám to snažili namluvit učitelé, kněží a politikově. Lidé, kteří neměli kvalifikaci, byli jako bezmocný

dobytek. Když se někdo něčemu vyučil, musel vstoupit do odborů, aby mohl pracovat ve svém oboru. A jeho odbor se pak musel rvát a hrdlit se svazy zaměstnavatelů o zvýšení platů

a snížení pracovní doby. A svazy zaměstnavatelů se právě tak rvaly a hrdlily. Nic důstojného jsem v tom neviděl. Když některý dělník zestárl nebo utrpěl úraz, byl vyhozen na smetiště

jako vyřazený stroj. Viděl jsem až příliš mnoho těch, kteří končili svůj život takto nedůstojně. A tak jsem dospěl k novému názoru, že pracovat rukama není důstojně a že se to nevyplácí. Nechci nic slyšet o žádném řemesle - tak jsem se tehdy rozhodl - a o dcerách ředitelů také ne. Ale také nic o vězení. To bylo téměř stejně tak zhoubně jako být dělníkem. Za mozek se platí, a ne za sílu rukou - a proto jsem se rozhodl, že už nikdy nepůjdu se svými svaly na trh práce. Mozek a jedině mozek dám na prodej.

Vrátil jsem se do Kalifornie s pevným rozhodnutím, že budu pečovat o rozvoj svých duševních schopností. To znamenalo školskou výchovu. Obecnou školu jsem už dávno vychodil, a tak jsem se dal zapsat na oaklandskou střední školu. Abych měl z čeho být živ, přijal jsem tam místo školníka. Sestra mi také vypomáhala; a já se ani neostýchal posekat někomu trávu na zahradě nebo zajít někam vyklepat koberce, když jsem měl právě půl dne volno. Pracoval jsem, abych se zbavil práce, a byl jsem si dobře vědom tohoto podivného paradoxu.

Zanechal jsem přátelství s chlapci i lásku k dívkám, a s tím Louise Shattucka i Haydee i podvečerní procházky. Vstoupil jsem do debatního kroužku Henryho Claye. Byl jsem zván do domácností některých členů kroužku a tam jsem se seznamoval s hezkými děvčaty, jejichž

sukýnky sahaly také až k zemi. Rád jsem navštěvoval i malé uzavřeně kluby, kde jsme debatovali o poezii a o umění, ba i o tajích gramatiky. Vstoupil jsem rovněž do místní

socialistické organizace, kde jsme studovali a debatovali o národním hospodářství, o filosofii a o politice. Měl jsem půl tuctu všelijakých legitimací do veřejných čítáren a studium jsem si horlivě doplňoval četbou.

A půldruhého roku jsem se nenapil a ani si na pití nevzpomněl. Neměl jsem na to čas a jistě

jsem neměl k tomu sklon. Při své práci školníka, při studiích a při nevinných zábavách, jako byly šachy, neměl jsem ani chvíli nazbyt. Objevoval jsem nově světy, a tak vášnivě jsem se oddal tomuto průzkumu, že starý svět i s mým Démonem mě víc nelákaly. A teď si představte, že jsem přece jen zašel do výčepu. Navštívil jsem Johnnyho Heinholda za pultem U Poslední naděje, abych si půjčil nějaké peníze. A tady právě začíná nová fáze mých styků s Démonem alkoholu. Majitelé výčepů jsou, jak známo, dobří chlapíci. V podstatě

bývají štědřejší než obchodníci. Když jsem prostě potřeboval deset dolarů a neměl jsem se kam obrátit, zašel jsem k Johnnymu Heinholdovi. Už uplynulo několik let, co jsem tam byl posledně a utratil u jeho pultu nějaký ten centík. A ani tenkrát, když jsem si přišel vypůjčit deset dolarů, jsem si nedal nalít. Johnny Heinhold mi těch deset dolarů dal a nechtěl na mně

ani úpis, ani úroky.

V tě krátké době svého úsilí o vzdělání zašel jsem si k Heinholdovi vypůjčit peníze víc než

jedenkrát. Když jsem se dal zapsat na univerzitu, půjčil mi čtyřicet dolarů bez úroků, bez úpisu a ani jednou jsem si nemusel dát nalít. A přece - a v tom je jádro věci, zvyk i jakýsi nepsaný zákon - v dobách svého úspěchu, ještě po létech, jsem si zaběhl ze své obvyklé cesty kolem nejednoho dlouhého bloku domů k Johnnymu Heinholdovi, abych u jeho pultu utratil úroky z rozličných půjček. Ne snad že by to Johnny Heinhold po mně chtěl, nebo snad dokonce očekával. Dělal jsem to prostě, jak už jsem řekl, ve shodě s nepsaným zákonem, který jsem poznal ještě s mnoha jinými věcmi, jež byly úzce spjaty s mým Démonem. Octneli se člověk v takové nouzi, že už nemá nikoho, ke komu by se obrátil o pomoc, kdy nemá ani nejmenší záruku, kterou by na něm požadoval zatvrzelý lichvář, může si zajít k známému majiteli výčepu. Vděčnost je člověku vrozená. A když takový člověk, kterému výčepní

pomohl, má zas jednou peníze, věřte tomu, že část z nich přijde na pult téhož majitele výčepu, který mu kdysi prokázal přátelskou službu.

Opravdu, vzpomínám si na počátek své literární dráhy, kdy malé částky, které jsem si vydělal po časopisech, přicházely s tragickou nepravidelností a kdy jsem se současně těžce protloukal životem s rozrůstající se rodinou -ženou, dětmi, matkou, synovcem, s mamkou Jennie a jejím starým manželem, jimž se vedlo špatně. Tenkrát jsem si mohl půjčovat pouze na dvou místech: u holiče a ve výčepu. Holič si vybíral pětiprocentní úrok vždy na měsíc dopředu. Tak když jsem si vypůjčil sto dolarů, vyplatil mi na ruku pětadevadesát. Zbývajících pět dolarů si už ponechal jako úrok na první měsíc. A příští měsíc jsem mu zaplatil zase pět dolarů a tak to šlo každý měsíc, dokud jsem neudělal u nakladatelů scénu a půjčku nezaplatil. Druhé místo, kam jsem si vždy zašel, když jsem byl v tísni, byl výčep. Majitele toho výčepu jsem od vidění znal několik let. Nikdy jsem v jeho výčepu nic neutratil, ani když jsem si přišel od něho vypůjčit. A přece mi nikdy neodepřel tu částku, o kterou jsem ho požádal. Naneštěstí

dříve než se mi začalo dobře dařit, odstěhoval se do jiného města. A podnes je mi líto, že odešel. To už je nepsaný zákon, kterému jsem se naučil. Slušelo by se, abych mu ještě dnes zaplatil, a já bych to udělal hned, jen kdybych věděl, kde je; zašel bych k němu a utratil u jeho pultu třebas i pár dolarů na znamení dávně vděčnosti.

Tím nechci vychvalovat majitele výčepů. Píšu to jen proto, abych odhalil moc Démona alkoholu a ukázal na jednu z tisíce cest, na nichž s ním člověk přichází tak dlouho do styku, až nakonec pozná, že se bez něho nemůže obejít.

Ale abych se vrátil ke svému vyprávění. Když jsem se rozloučil s dobrodružstvím a ponořil se až po uši do studií a když jsem tak měl celý den stále co na práci, ani mi nepřišlo na mysl, že můj Démon je vůbec na světě. V mém okolí tehdy nikdo nepil. Kdyby někdo býval pil a kdyby mi nabídl, pil bych také. Tehdy tomu však bylo tak, že jakmile jsem měl volnou chvilku, hrál jsem šachy, chodil na procházky s hezkými děvčaty, které také studovaly, nebo jsem jezdil na kole, když jsem ovšem měl právě to štěstí, že jsem si je mohl vyplatit ze zastavárny.

A na to kladu zvláštní důraz: Neměl jsem ani nejmenší touhy po alkoholu, a to dokonce ani po dlouhé a tvrdě škole svého Démona. Navrátil jsem se z tě druhé strany života a těšil jsem se z idylické naivnosti studentů a studentek. Kromě toho jsem našel cestu do říše duchovních rozkoší a byl jsem jimi opojen. (Ale běda! Později jsem poznal, že i po chvílích duševního opojení přicházívá na nás kocovina.)

XXII.

Střední školu jsem měl navštěvovat celé tři roky. Začínal jsem být netrpělivý. A návštěva školy mi už také počínala být po finanční stránce obtížná. Takhle to nemohlo jít dá! a já bych se přece tak rád dostal na univerzitu. Když jsem si odbyl první rok střední školy, rozhodl jsem se, že zbývající dva roky zkrátím. Vypůjčil jsem si peníze a zaplatil za přijetí do vyšších tříd

"nalejvárny" neboli akademie. Zapsali mě tam tak, abych se mohl dostat na univerzitu už po čtyřech měsících a ušetřil téměř celé dva roky.

A jak jsem bifloval! Měl jsem zvládnutou látku dvouletého studia během třetiny roku. Bifloval jsem pět neděl, až mi hlavou hučely jen samé kvadratické rovnice a chemické vzorce. Ale tu si mě ředitel akademie zavolal stranou. Je prý mu velmi líto, ale musí mi vrátit školně a požádat mě, abych z jeho školy vystoupil. Nejde tu prý o záležitost jen školskou. Prospívám prý dobře, a když mě připustí ke zkouškám na univerzitu, je prý přesvědčen, že i tam budu stále dobře prospívat. Obtíž prý je v tom, že zlé jazyky si už nyní o mně šeptají. Cože? Za čtyři měsíce probrat látku určenou na dva roky? Z toho bude skandál a univerzity zpřísní své

požadavky na soukromě přípravně školy. Takový skandál si prý on nemůže dovolit, a proto mě žádá, abych laskavě vystoupil.

A já vystoupil. Vypůjčené peníze jsem vrátil, začal zuby a začal biflovat sám. Do přijímacích zkoušek na univerzitu chyběly už jen tři měsíce. Neměl jsem k dispozici laboratoře, ani mi neměl kdo poradit, a tak jsem seděl v ložnici a snažil se zhustit si látku ze dvou školních roků

do tří měsíců a přitom si ještě zopakovat vědomosti z předchozího roku. Studoval jsem denně devatenáct hodin. Tři měsíce jsem to vydržel a jen občas jsem přerušil studium. Vyčerpával jsem se tělesně, vyčerpával jsem se i duševně, ale nevzdal jsem se. Zrak mi slábl, před očima jsem míval mžitky, ale vytrval jsem. Ke konci jsem možná trochu třeštil. Věřil jsem, že jsem objevil vzorec pro kvadraturu kruhu, ale jeho propracování jsem odložil na dobu, kdy budu mít po zkouškách. Pak jim to ukážu.

Nastaly dny jednotlivých zkoušek, během nichž jsem zřídka spával; každou chvíli jsem věnoval biflování a opakování. A když jsem odevzdával poslední písemnou práci, měl jsem už mozek nádherně zatemněný. Na knihu jsem se nechtěl ani podívat. Vůbec se mi nechtělo myslet ani vidět někoho, kdo byl ještě schopen přemýšlet.

V takovém případě mi zbývalo jen jedině řešení - a já se také tak zařídil: cesta za dobrodružstvím. Nečekal jsem ani na výsledek zkoušek. Do vypůjčeného člunu jsem naložil několik dek, trochu jídla - a hned jsem napjal plachtu. Z oaklandské zátoky jsem vyplul časně

zrána při nejnižším odlivu, zachytil jsem ještě odplouvající vlny v úžině a hnal jsem se jako o závod vpřed, poháněn ostrým větrem. Nad zátoku San Pablo vystupovaly páry a právě tak i nad Carquinezskými úžinami a já se řítil vpřed napravo od Selbyho hutě, nechávaje za zády pobřeží, které jsem kdysi tak dobře poznal s Nelsonem na palubě Soba. Přede mnou se vynořila Benicie. Zamířil jsem do zátoky před Turnerovou loděnicí, obeplul přístav v Solanu a hnal jsem se dále kolem rákosin a jakoby na sebe nalepených rybářských chat, kde jsem kdysi pobýval a notně se zpíjel.

A právě tam se mi přihodilo cosi, co jsem po mnoho následujících roků ani zdaleka nepovažoval za závažně. Ani mi nepřipadlo na mysl zastavit se v Benicii. Odliv mi byl příznivý, vítr byl dobrý, zkrátka, nádherná plavba pro námořníka. Skály zvaně Býčí hlava a Vojenské meče se už přede mnou rýsovaly, naznačujíce vjezd do Suisunského zálivu, nad kterým, jak jsem věděl, je vždy plno par. A přece, jakmile jsem jen zahlédl rybářské čluny kotvící v rákosí, bez rozmýšlení jsem rázem otočil kormidlem, přitáhl plachtu a zamířil rovnou k pobřeží. V tom okamžiku jsem v hloubi svého zmateného mozku věděl, co chci. Chci se napít, chci se opít.

Tomu volání jsem nemohl odolat. Nebylo v něm ani nejmenší nejistoty. Můj ubitý a vyprahlý

mozek nepotřeboval nic na světě tak naléhavě jako zbavit se únavy, a to způsobem, o němž

jsem věděl, že mu zjedná úlevu. A v tom to právě vězí. Poprvé ve svém životě jsem vědomě a záměrně zatoužil po napití. Tu ukázal můj Démon zcela novou a odlišnou tvář. Alkohol nechyběl mému tělu. Chyběl duši. Můj přepracovaný a uštvaný mozek toužil po zapomnění. Právě o to tu jde. Připusťme, že můj mozek byl tehdy chorý, avšak kdybych nezpíval dříve, myšlenka na alkohol by mi nikdy nepřišla na mysl. Zprvu jsem měl odpor k alkoholu, pak jsem pil po léta jenom kvůli kamarádství a poněvadž alkohol byl všude na cestách za dobrodružstvím, ale nyní jsem se dostal do stadia, kdy můj mozek netoužil už jenom po napití, nýbrž přímo po tom, abych se opil. A kdybych nebyl tak dlouhou dobu zvyklý na alkohol, můj mozek by po něm tak netoužil. Jistě bych se přehnal kolem Býčí hlavy i přes bílé

páry Suisunskěho zálivu ve víru větru, který nadýmal plachtu a vnikal mi do plic, a zapomněl bych na svůj znavený mozek, odpočinul si a osvěžil se.

Přistál jsem u břehu, uvázal loďku a spěchal mezi chaty. Halley Le Grant mi padl kolem krku. Lizzie, jeho žena, mě přivinula na svá mohutná ňadra. Billy Murphy a Joe Lloyd a všichni, kdo ještě byli naživu z tě staré party, mě obklopili a objímali. Charley se chopil konve a spěchal přes železniční trať do Jorgensenova výčepu. To znamenalo, že bude pivo. Já chtěl whisky, a tak jsem za ním zavolal, aby mně jí láhev přinesl.

Láhev pak cestovala ještě mnohokrát přes trať a zase zpátky. Zapadli sem i jiní přátelé z těch starých veselých časů, rybáři, Řekově i Rusově i Francouzi. Dali hned rundu a pak dávali další. Přicházeli a odcházeli, ale já seděl a pil se všemi. Lil jsem do sebe whisky, hltal jsem ji. Proléval jsem alkohol hrdlem a těšil se z toho, jak mi myšlenky začínají v mozku zase řádit. Přišel i Clam, který byl přede mnou Nelsonovým společníkem, pěkný jako vždy, jen ještě více bezohledný, už napůl blázen, kterému whisky spalovala mozek. Právě se pohádal se svým partnerem na Gazele, vytáhli na sebe nože, rány padaly, a teď chtěl uchlácholit šíleně

vzpomínky ve whisky. A zatímco jsme ji do sebe lili, vzpomínali jsme na Nelsona, jak uložil svá rozložitá ramena k věčnému spánku právě tady v Benicii; a při tom vzpomínání jsme se rozplakali a mysleli jen na jeho dobré stránky a posílali jsme si stále pro novou whisky a zase jsme ji popíjeli.

Chtěli, abych tam s nimi zůstal, ale otevřenými dveřmi jsem zahlédl vítr na vodách a sluch se mi naplnil jeho hukotem. Zapomínal jsem, jak jsem se celých devatenáct hodin denně noříval do knih a to po celé tři měsíce - a Charley Le Grant už přenášel mou výstroj do člunu na lov lososů. Přidal k ní ještě dřevěně uhlí a rybářský vařič, hrnek na kávu a pánvičku na smažení, kávu i maso a čerstvého okouna, kterého právě ten den vytáhl z vody. Museli mi po chatrně hrázi dolů do člunu na lov lososů pomoci. A právě tak museli sami vztyčit stožár a napnout plachtu, až byla rovná jako prkno. Někteří z nich se mi sice báli vztyčit stožár, ale já trval na svém a Charley o mně rovněž nepochyboval. Znal mě už dávno, že dovedu plachtit, pokud na to jen trochu vidím. Odvázali mi člun. Já se chopil kormidla, rozjel se naplno, a ačkoliv jsem mě( zamlženě oči, hned jsem člun vyrovnal a zamával jim rukou na pozdrav.

Příliv se zatím změnil v prudký odliv, řítící se proti ještě prudšímu větru, který rozvlňoval divě se vzdouvající moře. Suisunský záliv zbělel pěnou, jako by se zlobil. Avšak člun na lov lososů už něco vydrží a já věděl, jak ho ovládat. Hnal jsem ho přímo do příboje i přes příboj křížem krážem a ječel jsem přitom výsměšný zpěv na všechny knihy i všechny školy. Zpěněně vlny mi naplnily člun na stopu vysoko vodou, ale já se tomu jen smál a posmíval jsem se i větru, i vodě, která mi už sahala po kotníky. Zdravil jsem sám v sobě pána nad životem, který se plaví po rozpoutaných živlech, a Démon alkohol mě doprovázel. Mezi úvahami o matematice a filosofii a mezi přemíláním citátů zpíval jsem všechny Staré písně, kterým jsem se naučil v době, kdy jsem přišel z továrny na konzervy do člunů pirátských lovců ústřic. Byly to především černá Lulu, Letí mračna, letí, Buď hodný na mou milou, Zloděj z Bostonu, Již v karty hrajte, tuláci, Kdybych byla ptáčkem, Shenandoah a Ranzo, chlapci, Ranzo.

Po několika hodinách, v záři pohasínajícího slunce a v místech, kde řeky Sacramento a San Joaquin mísí své kalně vody, jsem projel Newyorským zálivem, přeletěl po hladké, zemí

sevřeně vodě za černý démant, pak ještě hlouběji do řeky San Joaquin a k říčce Antiochii, kde jsem už trochu vystřízlivělý a notně hladový přistál u boku velké lodě na přepravu brambor, která mi byla nějak povědomá. A opravdu, byli tam staří přátelé a ti mi hned upekli černělo okouna na olivovém oleji. Pak bylo maso dušené po námořnicku, s jemnou česnekovou příchutí, křupavý italský chléb bez másla, a to vše jsme zalévali pintovými džbánky hustého červeného vína.

Můj člun byl plný vody, ale na šalupě mi přichystali v útulně kajutě suché pokrývky a suché

lůžko; pak jsme leželi, pokuřovali a vyprávěli si o starých časech a nad hlavou nám hvízdal vítr mezi ráhny a napjatě plachetní provazce bubnovaly o stožár. XXIII.

Můj výlet člunem na lov lososů trval týden a pak jsem se vrátil, abych vstoupil na univerzitu. Po celý týden jsem se ani nenapil. Abych to opravdu neudělal, musel jsem se vyhýbat návštěvám u starých přátel, protože na všech cestách za dobrodružstvím můj Démon vždycky číhal. První den jsem se ještě musel napít, ale v příštích dnech jsem už nepociťoval, že by mi alkohol nějak chyběl. Zmožený mozek se zase zotavil. A neměl jsem ani výčitky svědomí, že jsem předtím pil. Ani jsem se za to nestyděl, a ani jsem nelitoval toho řádění tenkrát první den v Benicii; už jsem na to zapomněl a s chutí jsem se zas vrátil ke svým studiím a knihám. Mnoho roků přešlo, než jsem si na ten den opět vzpomněl a plně si uvědomil jeho význam. Tenkrát, a ještě dlouho potom jsem na to všechno myslel jako na pouhý žert. Avšak později, když můj mozek zachvacovala malátnost a myšlenky mi těžkly, vzpomínám si, jak jsem zatoužil po alkoholu pro úlevu, kterou mi přinášel.

Po tom jediném poklesku v Benicii byl jsem i nadále abstinentem, především proto, že jsem alkohol nijak nepotřeboval: A dále proto, že jsem se stále pohyboval mezi studenty a v knihovnách, a tam pití nebylo. Kdybych se vydal na dobrodružnou cestu, byl bych jistě zase pil. Dobrodružně cesty totiž mívají tu slabou stránku, že si na nich Démon alkohol s oblibou vždy zaloví.

Dokončil jsem první semestr studií a v lednu 1897 jsem začal navštěvovat přednášky druhého semestru. Avšak nedostatek peněz a přesvědčení, že univerzita mi nedává všechno, co bych chtěl v tak Krátkém čase, jaký jsem měl k dispozici, získat, mě donutily, že jsem prostě dal studiím vale. Nebyl jsem však příliš zklamán. Studoval jsem dva roky a za tu dobu jsem přečetl velmi mnoho knih, což mělo pro mne větší cenu než vlastní studium. Také má znalost gramatiky i můj sloh se zlepšily. Pravda, neodnaučil jsem se ještě odlišovat přesně některé

vazby, avšak při psaní jsem už přestal užívat chybného dvojího záporu, ačkoliv při hovoru, když jsem se trochu rozčílil, jsem ho užíval dále.

Rozhodl jsem se, že ihned začnu budovat svou kariéru. Měl jsem na vybranou čtyři obory: předně hudbu, za druhé básnictví, za třetí psaní filosofických, národohospodářských a politických úvah a za čtvrtě, jako poslední a nejméně v úvahu přicházející možnost, psaní

románů. Rozhodně jsem ze svého programu vyškrtl hudbu jako obor, pro který nemám vlohy, uchýlil jsem se do ložnice a pustil se horlivě do druhého, třetího a čtvrtého oboru. Bože, jak jsem tenkrát psal! Snad ještě nebylo tak velké tvůrčí horečky, jaká byla tenkrát ve mně, aby z ní pacient vyvázl se zdravou kůží. Pracoval jsem tak horlivě, že mi mozek div nezměkl a neposlali mě do blázince. Psal jsem všechno - eseje, novely plně vědeckých a sociologických úvah, verše humorně, verše všeho druhu od termín a sonetů až po mamutí epické skladby ve spenserovských strofách. Někdy jsem psával nepřetržitě patnáct hodin, a to i po několik dní za sebou. Občas jsem zapomněl jíst, anebo jsem jídlo odmítl, jen abych se nemusel odtrhnout od svých vášnivých výlevů.

Kromě toho tu byly trampoty s psacím strojem. Můj švagr měl stroj, na kterém ve dne psával. V noci jsem ho tedy mohl užívat já. Byl ale učiněná záhada. Je mi do pláče, když si vzpomenu, jaké zápasy jsem s ním sváděl. Byl to asi vůbec první model z prvního roku éry psacích strojů. Jeho abeceda se skládala jen z velkých písmen a v útrobách mu nejspíš sídlil zlý duch. Neřídil se obvyklými fyzikálními zákony a převracel naruby poučku, že stejně

příčiny mají i stejně následky. Přísahám, že ten stroj nevykonal dvakrát za sebou stejnou věc stejně. Stále a stále dokazoval, že stejně příčiny mohou mít nestejně následky. Jak mě při něm bolíval hřbet! Než jsem se s tím strojem setkal, můj hřbet snesl jakoukoliv námahu, i když s ním nikdo nezacházel příliš šetrně. Avšak můj stroj mě přesvědčil, že místo páteře mám troubel od fajfky. A také ve mně často vyvolával pochyby, že má ramena opravdu něco vydrží. Bolívala mě vždycky jako po revmatickém záchvatu. Do klapek stroje jsem musel mlátit tak tvrdě, že tomu, kdo stál před domem, to jistě znělo jako vzdáleně hromobití

nebo jako když někdo rozbijí nábytek. Tak tvrdě jsem musel mlátit do klapek, že mě prsty i zápěstí bolely až k loktům, nalévaly se puchýři, které pukaly a znovu se nalévaly. Být to tak můj stroj, byl bych na něj vzal širočinu.

Nejhorší na tom bylo, že jsem nejen přepisoval své rukopisy, nýbrž že jsem se současně snažil stroj nějak zvládnout. Vyťukat denně tisíc slov byl výkon vyžadující jak tělesně vytrvalosti, tak i duševního napětí a já jsem denně tisíc slov skládal a hned je také předával čekajícím vydavatelům.

Ach, už mezi psaním a přepisováním jsem býval pořádně unaven. Mozek i nervy byly vyčerpány, celé tělo mi malátnělo - a přece jsem ani na chvíli nepomyslel na alkohol. žil jsem až v přílišných výšinách, než abych zatoužil po nějakém omamném prostředku. Všechen čas, kdy jsem bděl, kromě pekelných muk u stroje, jsem trávil v nebeské tvůrčí rozkoši. A přitom jsem nezatoužil po napití, poněvadž jsem tenkrát věřil v příliš mnoho věcí: v lásku muže a ženy, v lásku všech mužů i všech žen, v lásku otcovskou i v lidskou spravedlnost, v umění, v celý ten soubor krásných přeludů, které působí, že svět se točí. Ale čekající vydavatelé byli ochotni čekat i dále. Moje rukopisy podnikaly úžasně cesty mezi Tichým a Atlantickým oceánem. Snad to způsobil ten zakletý stroj, že redaktoři ode mne nepřijali ani jedinou práci do tisku. Nevím, a snad jen bůh ví, zda to, co jsem psal, bylo právě

tak zakletě jako můj stroj. Své těžce nakoupené knihy jsem rozprodal za směšně ceny po antikvariátech. Vypůjčoval jsem si menší částky peněz, kde se jen dalo, a strpěl jsem dokonce, aby mě starý otec živil z hubených výdělků svých chřadnoucích sil. Netrvalo to dlouho, jen několik neděl, a musel jsem se poddat a zase si najít nějakou práci. Ale ani tehdy se ještě ve mně neozvala touha po uklidňujícím doušku. Nepropadl jsem ještě

zklamání. Moje cesta k úspěchu se pouze prodloužila. Snad potřebuji další průpravu. Z knih jsem se už naučil aspoň tolik, abych si uvědomil, že jsem se teprve dotkl lemu roucha vědy. Ještě jsem však žil ve výšinách. V denních hodinách i za nocí místo spánku jsem stále ležel v knihách.

XXIV.

Práci jsem dostal na venkově v Belmontskě akademii, v její malé, dokonale zařízeně parní

prádelně. Všechnu práci jsem dělal ještě s jedním chlapíkem; třídili jsme, prali a žehlili bílé

košile, límce a manžety a ženám profesorů jsme prali jemně prádlo. Pracovali jsme jako Lvi, zvláště když nastalo léto a chlapci v akademii začali chodit v plátěných kalhotách. Takové

kalhoty vyžehlit, to trvá strašně dlouho. A kolik párů jich tu bývalo. Potili jsme se po dlouhé

parně týdny, a práce nebylo konce, a nejednu noc, kdy studenti chrápali v posteli, jsem dřel se svým kamarádem při elektrickém osvětlení u mandlu nebo u žehlicího prkna. Hodiny se vlekly, práce byla namáhavá, přestože jsme už byli mistry v umění, jak se vyvarovat zbytečných pohybů. Měsíčně jsem dostával třicet dolarů a stravu - tedy o něco víc než při zavážení uhlí nebo v konzervárně, aspoň co se stravy týkalo. Mého zaměstnavatele to moc nestálo, jedli jsme totiž v kuchyni - ale pro mne to znamenalo úsporu dvaceti dolarů

měsíčně. Moje síla, jež s léty vzrůstala, zvýšená obratnost i vše, čemu jsem se naučil z knih, zvýšily mi tedy plat jen o těch dvacet dolarů. Podle rychlosti tohoto růstu platu jsem usoudil, že se ještě před smrtí stanu nočním hlídačem s platem šedesáti dolarů, nebo i strážníkem, který si přijde na plných sto dolarů i s vedlejšími příjmy.

Se svým společníkem jsem se během týdne pustit vždy tak horlivě do práce, že v sobotu večer z nás byly pouhé trosky. Shledal jsem, že mým údělem je znovu zvířecká dřina, známá mně

už ostatně z dřívějška, a že dřu denně víc hodin, než dřou koně, a že přemýšlím rovněž víc než

oni. Ke knihám jsem se nedostal. Donesl jsem si jich do prádelny celý kufr, ale brzy jsem zjistil, že je nemohu číst. Jak jsem se o to pokusil, hned jsem usínal. A i když se mi podařilo udržet víčka nad několika stránkami otevřená, nepamatoval jsem si, co čtu. Vzdal jsem se pokusů studovat něco obtížnějšího, práva, národní hospodářství, biologii, a pokusil jsem se o něco lehčího, o historii. Ale také jsem usnul. Zkusil jsem to s beletrií. Usnul jsem. A když

jsem nakonec usnul i nad poutavým románem, vzdal jsem se čtení nadobro. Za celý čas, co jsem strávil v prádelně, jsem nedokázal přečíst jedinou knihu. A když v sobotu večer končila týdenní práce a měl jsem volno až do pondělního rána, míval jsem kromě spánku jen jedinou touhu opít se. Tenkrát, podruhé v životě, jsem zaslechl neklamně volání svého Démona. Poprvé se to stalo, když jsem se přepracoval duševně. Avšak teď jsem se duševně nepřepracoval. Právě naopak, cítil jsem jen mdlou tupost v mozku, který

se vůbec nenamáhal. A v tom to právě vězelo. Divy Nového světa, který objevovaly mému mozku knihy, roznítily v něm takovou čilost, zvídavost a dychtivost, že teď dvojnásob trpěl bídou stagnace a nečinnosti.

A já, starý a důvěrný přítel Démona alkoholu, jsem dobře věděl, co mi slibuje - bílé, fantastické vidiny, sny o síle, zapomnění, zkrátka všechno možně, jen ne věčně se otáčející

pračky, vlnící se mandly, bzučení ždímaček a nekonečnou řadu naškrobených bílých kalhot, pohybujících se v páře pod mou poletující žehličkou. A tak tomu doopravdy je. Démon alkohol se vemlouvá do duší lidí slabých, vyčerpaných a unavených, kteří nemají v životě

úspěch. A jak snadno jim dodá útěchy! Po celý čas je přitom ovšem obelhává. Tělu dodává

zdánlivou sílu, duchu zdánlivý vzlet, věcem propůjčuje neskutečnou tvář a činí je krásnější, než jsou doopravdy.

Nesmíme však zapomínat, že Démon alkohol dovede měnit svou podobu. Právě tak jako ke slabým a vyčerpaným, obrací se i k těm, kdo hýří silou a mají přemíru životnosti, anebo naopak k těm, kdo se nudí a zahálejí. Vezme si pod paží kohokoli, ať je v jakékoli náladě. Svou síť přeludů dovede rozprostřít nad každým člověkem. Za uhasínající světlo dá nově, za holou skutečnost dá pozlátko iluze a nakonec oklame každého, kdo si s ním zadá. Neopil jsem se z toho prostého důvodu, že do nejbližší hospody bylo půldruhé míle. A také

proto, že touha po pití mi nezněla v uších dost hlasitě. Kdyby se ozývala hlasitěji, byl bych šel třebas desetkrát tak daleko, jen abych se dostal do nějakého výčepu. Na druhé straně, kdybych měl hospodu hned za rohem, byl bych se opil. Takhle jsem se ve svém jediném volném dni v týdnu natáhl někam do stínu a bavil se nedělními novinami. Avšak i pro tak lehké rozptýlení

jsem býval příliš unaven. Zábavná příloha mi sice tu a tam vykouzlila na tváři slabý úsměv, ale pak jsem hned usnul.

Ačkoliv jsem se svému Démonu po tu dobu, co jsem pracoval v prádelně, nepoddal, přece měl na mne jistý vliv. Naslouchával jsem jeho volání, pociťoval jsem neukojitelnou touhu po něm, toužil jsem přece jen po nějakém omamném prostředku. Byl to jen začátek, z kterého se v pozdějších letech zrodila touha mnohem silnější.

Zajímavě však je, že ta touha rostla jen v mém mozku. Tělo si alkoholu vůbec nežádalo. Stejně jako dříve, alkohol se mému tělu protivil. Když jsem býval tělesně znaven po nakládání uhlí, nikdy mi ani na mysl nepřišlo, abych se napil. Když jsem však pocítil duševní

únavu po přijímacích zkouškách na univerzitu, hned jsem se opil. Při práci v prádelně jsem opět trpěl tělesným vyčerpáním, avšak to nebylo zdaleka tak zlé jako při nakládání uhlí. Byl v tom rozdíl. Když jsem začal s prací v prádelně, nahlédl můj rozum do království ducha. Když

jsem nakládal uhlí, můj duch ještě ve mně dřímal. Když jsem se však dřel v prádelně, můj duch, poučený a chtivý dosáhnout něčeho vyššího, byl přibit jako na kříži. Ale ať jsem už propadl pití jako v Benicii, nebo jsem se držel na uzdě jako při práci v prádelně, v mozku mi vždy klíčilo semínko touhy po alkoholu.

XXV.

Když jsem odešel z prádelny, půjčili mi moje sestra a její muž na cestu do Klondiku. Do tohoto kraje se tenkrát poprvé všichni pustili na honičku za zlatem; bylo to začátkem podzimu 1897. Bylo mi jedenadvacet let a můj tělesný stav byl skvělý. Vzpomínám si, jak jsme na úseku dlouhém dvacet osm mil museli přenášet zavazadla přes Chilcoot od pobřeží

Dyea až k Lindermanovu jezeru; závodil jsem při tom s Indiány a mnohého z nich jsem předstihl. Poslední úsek cesty k Lindermanovu jezeru měřil tři míle. Procházel jsem jím čtyřikrát denně a cestou tam jsem vždy nesl na hřbetě sto padesát liber. To znamená, že jsem denně urazil po nejneschůdnějších cestách čtyřiadvacet mil a z toho dvanáct s břemenem sto padesáti liber.

Ano, kariéru jsem poslal k čertu a znovu jsem se vydal na dobrodružnou cestu za štěstím. A na tě cestě za dobrodružstvím jsem se samozřejmě znovu shledal se svým Démonem. Zase tady byli statní ramenáči, tuláci a dobrodruzi, kterým nevadil nedostatek jídla, ale kteří se nemohli obejít bez whisky. Whisky putovala na zádech po celém tom úseku, zatímco mouka ležela v bednách poděl cesty a nikdo si jí tam ani nevšiml. štěstí mi přálo, že tři muži v mě

partě nepili. A tak jsem nepil ani já, kromě vzácných příležitostí a když jsem se náhodou ocitl mezi jinými chlapy. V příruční lékárničce jsem měl láhev whisky. Zátku jsem z ní vytáhl až

po půl roce v zapadlém táboře, kde lékař musel operovat nějakého muže a neměl ho čím uspat. Lékař i pacient se o mou flašku rozdělili a pak přistoupili k operaci. Když jsem se o rok později vrátil do Kalifornie, abych se tam léčil ze svrabu, shledal jsem, že mi zatím zemřel otec a že jsem nyní hlavou i jediným živitelem rodiny. Jestliže řeknu, že jsem nakládal uhlí na parníku z Beránkova moře do Britské Kolumbie a odtamtud se pak plavil do San Franciska v podpalubí, každý pochopí, že z Klondiku jsem si nemohl odnést nic jiného než svrab.

Byly to tenkrát zlé časy. Těžko se sháněla jakákoliv práce. A já jakoukoliv práci přijmout musel, poněvadž jsem stále byl nekvalifikovaný dělník. Na kariéru jsem už nemyslel. S tím byl nadobro konec. Musel jsem se starat o jídlo pro dva krky kromě vlastního, dbát o střechu nad hlavou a k tomu si ještě koupit šaty na zimu, protože mě jedině šaty se hodily pouze na léto. Musel jsem si proto najít cokoliv, a to hned. Potom teprve, až naberu trochu dechu, budu moci pomýšlet na svou budoucnost.

Nekvalifikovaný dělník pocítí bídu a tíži doby vždy jako první a já se nevyznal v ničem, kromě námořnictví a práce v prádelně. Při nových závazcích jsem se už neodvážil jít na moře a práci v prádelně se mi nepodařilo sehnat. Ani nic jiného jsem nemohl sehnat. Dal jsem své

jméno do pěti zprostředkovatelen práce. Ve třech listech jsem inzeroval. Vyhledal jsem těch několik známých, o nichž jsem se domníval, že by mi snad mohli opatřit nějaké místo; ale buďto se jim do toho nechtělo, anebo nemohli pro mne opravdu nic učinit. Bylo mi z toho až k zoufání. Zastavil jsem hodinky, kolo i kabát do deště, který mi tatínek odkázal a na který byl tak pyšný. Bylo to mě jedině dědictví na tomto světě. Stál patnáct dolarů a v zastavárně mi na něj půjčili dva. A jednoho dne se ke mně přihrnul kamarád z dřívějších časů na pobřeží; nesl oblek zabalený v novinách. Nemohl mi ani pořádně vysvětlit, jak k němu přišel, a já také ani na vysvětlení nenaléhal. Chtěl jsem ten oblek pro sebe. Ne snad abych v něm chodil. Dal jsem mu za něj všelijaké tretky, které se nedaly zastavit, a proto neměly pro mne cenu. Ty tretky pak rozprodal po domech a já zastavil oblek za pět dolarů. A v zastavárně - pokud vím - je ten oblek dodnes. Nikdy mi ani nenapadlo, abych ho vyplatil. Stále jsem nemohl dostat práci. A přece jsem byl na trhu práce výhodnou koupí. Bylo mi dvaadvacet let, bez šatů jsem vážil sto pětašedesát liber a každá z nich byla uvyklá dřině; poslední stopy svrabu zmizely, když jsem začal jíst syrově brambory. Ucházel jsem se o jakékoliv místo. Chtěl jsem stát jako model v uměleckém ateliéru, ale až příliš mnoho pěkně

urostlých mladíků bylo bez práce. Odpovídal jsem na inzeráty stárnoucích nemocných, kteří

hledali společníka. A bezmála jsem se stal obchodním cestujícím se šicími stroji, jen tak na provizi bez pevného platu. Ale chudáci si nekupují šicí stroje v těžkých dobách, a tak jsem i toho musel zanechat.

Ještě třeba připomenout, že kromě těchto lehčích zaměstnání jsem se pokoušel dostat práci jako nádeník, přístavní dělník nebo posluha. Ale zima se blížila a armáda nezaměstnaných se hrnula do měst. A kromě toho já, který se tak bezstarostně toulal v krajích světa i v říši ducha, jsem nebyl členem žádného odborového svazu.

A tak jsem dělal, co se právě dělat dalo. Pracoval jsem po dnech, po půldnech, jak se právě

práce naskytla. Sekal jsem trávu, přistřihoval živé ploty, chodil klepat koberce a zas je pokládal na podlahu.

Složil jsem také zkoušku na doručovatele pošty a měl jsem nejlepší prospěch ze všech. Ale běda! Místo nebylo hned volně, a tak jsem zase musel čekat. A když jsem tak čekal a živil se nadále příležitostnou prací, jak se mi právě naskytla, pokusil jsem se vydělat si deset dolarů

tím, že jsem napsal pro jakési noviny reportáž o své cestě na lodi plovoucí dolů po Yukonu, při níž jsem urazil devatenáct set,mil za devatenáct dní. O novinářské práci jsem neměl ani ponětí, ale měl jsem pevnou naději, že mi za můj článek dají deset dolarů. Ale nedali. První noviny v San Francisku, kterým jsem jej poslal, mi ani neoznámily, zda můj rukopis dostaly, ale ponechaly si ho. čím děle si ho ponechávaly, tím jsem byl jistější, že ho přijaly.

A tady je ta zábavná věc. Jedni se narodí se štěstím a druzí musí štěstí teprve k sobě strhnout. Já jsem však byl ke svému štěstí zahnán holí a tu hůl vedla trpká nutnost. Už dávno jsem přestal pomýšlet na dráhu spisovatele. Když jsem psal onen článek, měl jsem jediný úmysl vydělat si deset dolarů. To by mi pomohlo, abych se nějak protloukl, než dostanu pevně

zaměstnání. Kdyby se v této době uvolnilo místo na poště, byl bych je vzal všemi desíti. Ale místo se neuvolnilo a jinou stálou práci jsem také nemohl sehnat. času, který mi vybýval mezi nahodilou prací, jsem využil k napsání série článků pro časopis Průvodce mladých; měla jedenadvacet tisíc slov. Napsal jsem ji i přepsal na stroji za sedm dní. A to jí myslím bylo na škodu, poněvadž mi ji vrátili.

Trvalo to nějaký čas, než došla do redakce a zase zpátky; zatím jsem se pokoušel o psaní

povídek. Jednu z nich jsem prodal měsíčníku

Overland za pět dolarů. časopis Black Cat mi vyplatil čtyřicet dolarů za druhou. Overland mi nabídl sedm a půl dolaru, splatných hned po otištění, za každou povídku, kterou pošlu. Ze zastavárny jsem si už vyplatil hodinky, kolo i plášť po otci a vypůjčil jsem si i psací stroj. Zaplatil jsem účty i několika hokynářům, kteří mi poskytovali menší úvěr. Vzpomínám si na jednoho portugalského hokynáře, který nikdy nedovolil, aby můj dluh přesáhl čtyři dolary. Hopkins, jiný obchodník, se nikdy nedal obměkčit nad pět dolarů. A právě tenkrát mě vyzvali z pošty, abych tam nastoupil místo. Bylo to pro mne velmi lákavě. Pětašedesát dolarů, které jsem si tam mohl pravidelně měsíčně vydělat, bylo velké pokušení. Nemohl jsem se rozhodnout, co dělat. A poštmistrovi v Oaklandu nikdy nebudu moci odpustit. Dostavil jsem se na vyzvání a popovídal jsem si s ním od plic. Upřímně jsem se mu vyznal, jak to se mnou vlastně je. Vypadá to tak, že se snad budu moci uživit jako spisovatel. Vyhlídky sice mám, ale není to zatím ještě nic jistého. Kdyby mě tedy pro tentokrát vynechal, vybral si dalšího ze seznamu uchazečů a vyzval mě, až se zase něco uvolní

Ale přerušil mě: "Tak vy tedy to místo nechcete?"

"Ale chci," bránil jsem se. "Podívejte, chci jen, abyste mě pro tentokrát vynechal..."

"Kdybyste o to místo stál, tak byste je přijal," řekl chladně. Prokletá bezohlednost toho člověka mě naštěstí dopálila.

"Tak dobrá," řekl jsem, "nestojím o ně."

XXVI.

Tak jsem spálil za sebou všechny mosty a vrhl se do psaní. Obávám se, že jsem si vždy počínal trochu výstředně. Vysedával jsem od časného rána do pozdní noci - psal jsem, přepisoval na stroji, studoval gramatiku, studoval všechny možně druhy slohu, studoval jsem i úspěšně autory, abych přišel na to, jak dosáhli úspěchu. Podařilo se mi zkrátit dobu spánku na pět hodin denně a skoro celých zbývajících devatenáct jsem pracoval. Světlo mi hořívalo až

do dvou nebo i tří v noci, což přivedlo moji hodnou sousedku k sentimentálním dedukcím hodným Sherlocka Holmese. Ve dne mě nikdy neviděla, a proto usoudila, že jsem hazardní

hráč, kterému matka staví do okna světlo, aby zbloudilého syna přivedla na pravou cestu. Literát začátečník se musí dlouho trápit s obdobími nouze, když nemá od nakladatele předem vyplacenou zálohu a když všechno, co může zastavit, je už v zastavárně. A tak jsem celou zimu chodil v letních šatech a příští léto jsem prožil nejkrutější a nejdelší období nouze, když

členově redakce odcházeli na prázdniny a rukopisy čekaly v zásuvkách, až bude zase po prázdninách.

Pracovalo se mi těžko také proto, že jsem neměl nikoho, kdo by mi poradil. Neznal jsem ani človíčka, který už něco napsal nebo se o to aspoň pokoušel. Ba ani jediného reportéra jsem neznal. A přišel jsem i na to, že se budu muset odnaučit všemu, čemu mě učitelé a profesoři literatury na střední a vysoké škole naučili, chci-li dosáhnout úspěchů jako spisovatel. Tenkrát jsem se nad tím vším velmi zlobil, ale dnes to již chápu. V letech 1895 a 1896 neznali ještě

tajemství literárních úspěchů. Věděli všechno o dílech jako V zajetí sněhu nebo Sartor Resartus, avšak američtí nakladatelé z roku 1899 nestáli o takové zboží. Potřebovali zboží z roku 1899 a platili za ně tak dobře, že učitelé a profesoři literatury by se rozžehnali se svými místy, kdyby dovedli takové zboží dodat.

Bojoval jsem dále, zůstával jsem dlužen u řezníka i u hokynáře, hodinky, kolo i otcův kabát putovaly zase do zastavárny, ale já pracoval dál. Opravdu jsem pracoval a spával přitom co nejméně. Kritikově mi vyčítali, že jeden z mých hrdinů, Martin Eden, dosáhl prý až příliš

rychle svého vzdělání. Z námořníka, který měl jen obvyklé školní vzdělání, jsem prý udělal během tří let úspěšného spisovatele. Kritikově říkali, že tohle není možně. A přece - já sám jsem byl Martin Eden. Po třech letech práce, z nichž dvě jsem strávil na střední škole a na univerzitě a jeden psaním a přitom všechny tři v usilovném a všestranném studiu, otiskoval jsem již povídky v časopisech jako Atlantic Monthly, prováděl jsem korekturu své první

knihy (vyšla v nakladatelství Houghton, Mifflin & spol.), prodával jsem sociologické úvahy časopisu Cosmopolitan a revue McClure, odmítl jsem spolupráci s nakladatelstvím v New Yorku, kterou mi nabídli telegraficky - a připravoval jsem se na svatbu. Vše, co tu uvádím, ovšem znamená, že jsem opravdu pracoval, zvláště během posledního roku, kdy jsem se ještě učil spisovatelskému řemeslu. A v tomto roce, když jsem tak málo spával a namáhal si mozek až k prasknutí, jsem vůbec nepil a po pití ani nezatoužil. Tenkrát jako by pro mne alkohol vůbec neexistoval. čas od času jsem trpěl velkými bolestmi hlavy, ale nikdy jsem nepomyslel na alkohol jako na nějaký utišující prostředek. Vždyť schválení

rukopisů od nakladatelů a jejich peněžní poukázky byly jediným lékem, který jsem potřeboval. Tenká obálka od některého nakladatele v ranní poště mě povzbudila více než půl tuctu koktejlů. A když se z obálky vyloupl šek na slušnou sumičku, bylo to pro mě víc než

pořádně napití.

V tomto údobí života jsem ovšem ještě ani pořádně nevěděl, co vlastně koktejl je. Vzpomínám si, že když vyšla má první kniha, několik Aljaščanů, kteří byli členy uměleckého klubu, mě pozvalo a pohostilo jednoho večera v klubu v San Francisku. Usadili jsme se v báječných kožených křeslech a objednali si něco k pití. Dosud nikdy jsem nezaslechl tolik podivných názvů likérů, bowlí a zvláštních druhů whisky. Nevěděl jsem, co je likér, co je bowle, a nevěděl jsem ani, že skotská a whisky je vlastně totéž. Znal jsem jen nápoje chudých lidí, nápoje zapadlých krajů a přístavních měst - laciné pivo a levnou whisky, a tě se říkalo právě jen whisky a nikdy jinak. Byl jsem na rozpacích, co si mám vybrat, a číšník div neomdlel, když jsem si již po jídle poručil sklenku klaretu.

XXVII.

Když jsem začal mít literární úspěch, zvýšil se také můj životní standard a rozšířil se i můj obzor. Určil jsem si, že denně napíšu i přepíšu na stroji tisíc slov, a to i v neděli a o svátcích. I dále jsem pilně studoval, ne však již tak pilně jako dříve. Dopřával jsem si pět a půl hodiny skutečného spánku. Tu půlhodinku jsem si přidal, protože jsem musel. Finanční úspěch mi také dovolil více času pro tělesně zotavení. Jezdil jsem víc na kole, hlavně proto, že teď

nebylo neustále v zastavárně, boxoval jsem i šermoval, chodil jsem po rukou, skákal do výšky i do dálky, střílel jsem, házel oštěpem a plaval. A seznal jsem, že tělesná námaha vyžaduje více spánku než námaha duševní. Někdy, když jsem byl tělesně velmi unaven, jsem spával šest hodin a někdy, po zvlášť těžké námaze, dokonce i plných sedm. Avšak takové orgie spánku nebývaly častě. Bylo tu příliš mnoho věcí, kterým jsem se chtěl naučit, a příliš mnoho práce, že jsem si až vyčítal těch sedm hodin spánku. A žehnal jsem tomu člověku, který

vynašel budík.

A stále jsem ještě netoužil po pití. Měl jsem příliš mnoho vznešených myšlenek a žil jsem ve vyšších sférách. Byl jsem socialista, chtěl jsem spasit svět a alkohol mi nemohl dát to nadšení, jaké mi dávaly moje myšlenky a ideály. Můj hlas díky mým literárním úspěchům nabýval stále na váze - aspoň jsem se tak domníval. Ať je tomu jak chce, moje literární sláva ke mně

vábila tolik obecenstva, kolik by ho nikdy nebyla dokázala přivést má proslulost jako řečníka. Zvali mě do různých klubů i do všelijakých organizací, abych tam hlásal své názory. Bil jsem se za dobrou věc a stále jsem studoval i psal a stále jsem měl mnoho práce. Až do tě doby jsem měl jen velmi úzký kruh přátel. Ale teď jsem se už dostal do společnosti. Zvali mě hlavně na obědy a poznal jsem mnoho přátel i známých, jejichž finanční situace byla daleko příznivější než moje. A mnozí z nich pili. Pili ve svých vlastních domech a zvali mě, abych se s nimi napil. Ale žádný z nich nebyl opilec. Pili mírně a já jsem s nimi pil také

mírně, na důkaz přátelství, abych je neurazil. Nestál jsem o to a bylo mi celkem lhostejno, zda se při návštěvách pilo či nepilo, dojem, který to ve mně zanechalo, byl tak slabý, že se ani nepamatuji, kde jsem tenkrát vypil svůj první koktejl nebo skotskou bowli. Měl jsem přece už svůj vlastní domov. A když člověka lidé pozvou, je přirozeně, že je pozve také. V tom se přece jeví vyšší životní standard. A když mě hostili jinde, nedalo se nic jiného dělat než je pohostit také. Pořídil jsem si proto zásobu piva a whisky i stolního klaretu. A od tě doby už nikdy nebyl můj dům špatně zásoben.

A stále ještě i v této době jsem ani trochu nestál o společnost svého Démona. Pil jsem, když

pili druzí, a to ještě jen ze společenských ohledů. A byl jsem tak málo vybíravý, že jsem pil vždy to, co pili oni. Když se rozhodli pro whisky, pil jsem také whisky. Když se rozhodli pro zázvorově pivo nebo pro sarsaparillu, pil jsem zázvorově pivo nebo sarsaparillu s nimi. A když nepřišla žádná návštěva, pak jsem nepil nic. Karafy whisky byly stále v pokoji, kde jsem psával, a po měsíce a roky mne ani nenapadlo, abych se napil, když jsem byl sám. Když jsem byl pozván někam na oběd, pozoroval jsem, jak příjemně a mile hřeje sklenka koktejlu před jídlem. Zdálo se mi, že je to velmi vhodná a lahodná věc. A přece jsem tak málo po ní toužil, že přes mou čilost a životní elán mi nikdy ani nenapadlo, abych si ji vypil, když

jsem obědval sám.

Na druhé straně si dobře vzpomínám na velmi vzácného člověka, byl jen o něco starší než já který mě občas navštěvoval. Měl rád whisky a pamatuji se, jak jsem s ním proseděl někdy celé odpoledne ve svém útulku, popíjel s ním sklenku za sklenkou, až přišel do nálady, kdežto já jsem stěží věděl o tom, že piju whisky. A proč jsem to vlastně dělal? Nevím přesně, snad jako pozůstatek staré školy, výcvik dřívějších dnů a nocí, proseděných s chlapy u sklenice, pijácký zvyk popít s pijáky.

A přitom jsem už ze svého Démona neměl strach. Dosáhl jsem nejnebezpečnějšího stadia, kdy si člověk mysli, že touhu po alkoholu již nadobro přemohl. Vždyť jsem to dokázal, k svému velkému uspokojení, v dlouhých letech práce a studia. Mohl jsem se napít a neopít se, a především jsem byl stále přesvědčen, že ty břečky nemám příliš rád. V tomto období jsem pil z těže příčiny, jako jsem dříve píval se Scottym, s harpunářem a s piráty ústřic - protože to byl zvyk těch chlapů a já ho musel zachovávat, když jsem se chtěl chovat jako chlap. Ti skvělí

chlapíci, ti dobrodruzi ducha pili! Dobrá. Nebylo důvodů, proč bych s nimi nepil také já - já, který jsem byl přesvědčen, že už se svého Démona nemám co obávat. A takto jsem se svým Démonem vycházel po léta. Občas jsem si sice udělal hezkou náladičku, ale to bylo zřídkakdy. Překáželo mi to v práci a já nedovolil, aby mi v práci cokoli překáželo. Pamatuji se, když jsem trávil několik měsíců v londýnské čtvrti East End a psal přitom novou knihu, že jsem prožil mnoho dobrodružství v nejhorších brlozích, že jsem se i několikrát opil a že jsem se pak na sebe velmi zlobil, poněvadž mi to překáželo v práci. Ale i tehdy jsem se opíjel jen proto, že jsem se pustil na cestu za dobrodružstvím a tam se člověk vždy setká s alkoholem.

A tenkrát také, když jsem si byl tak jist svým dlouhým cvikem, dal jsem se s bezbožnou důvěřivostí svést k piti o sázku. To ovšem byl zvyk dobrodruhů ve všech částech světa a šlo v něm vždy o čest. Je to podivná chlapská čest, která nutí člověka pít s chlapy jen proto, aby ukázal, že má tak silnou hlavu jako oni. Ale chlapská čest neexistuje pouze v teorii. Je to prostě fakt.

Jednou mě například pozvala hrstka divokých mladých revolucionářů jako čestného hosta na závody v pití piva. Byl to jediný pivní souboj, při němž jsem kdy byl. Když jsem svolil, že přijdu, nevěděl jsem ještě, jak je ta celá věc zvrácená. Představoval jsem si, že se tam budou vést vzletně i divoké řeči, že někteří vypijí o něco víc, než by měli, a že já budu přitom pít opatrně. Avšak jak se zdálo, tyhle závody v pití sloužily k rozptýlení mladých rozverných lidí; utápěli v nich životní strasti a dělali si blázny z těch, kdo nepijí. Jak jsem se později dozvěděl, zpili nedávno namol svého čestného hosta, skvělého mladého radikála, který se v pití

nevyznal.

Když jsem byl mezi nimi a poznal, oč vlastně běží, zvedl se ve mně pocit podivně chlapské

pýchy. Já jim ukážu, těm mladým darebákům! Ukážu jim, co dovede statný, otužilý chlap, ve kterém je přemíra života a jehož žaludek i hlava už něco vydrží a který se může zpít jako zvíře a dá to na sobě co nejméně znát. Vy zelenáči, vy si myslíte, že mne opijete?

Jak vidno, byla to zkouška vytrvalosti, a který chlap by podnikl raději nějakou jinou zkoušku než právě tuhle! Ale brr! Pilo se jen obyčejně pivo. A já už přece poznal mnohem lepší várky. Už po léta jsem nepil obyčejně pivo; a když jsem ho už pil, pak vždycky s chlapy; teď jsem se těšil, že těm zelenáčům ukážu, jak se má pivo řádně pít. Pitka začala - a já musel pít s nejlepšími z nich. Někteří z nich si dávali pauzy, ale čestný host si je dávat nesměl. A všechny trpké noci, probděné při půlnočním světle, všechny knihy, které jsem tenkrát přečetl, všechna moudrost, kterou jsem načerpal, to vše pohasínalo před opicí a tygrem, jež se na mě sápali z propasti mě dědičnosti, předvěké, útočné a surové, překypující silou i touhou přetrumfnout i to největší zvíře.

Když sezení skončilo, držel jsem se ještě stále na nohou, šel jsem zpříma a nepotácel jsem se což se nedalo zrovna říci o leckterém z mých hostitelů. Vzpomínám si na jednoho z nich, jak proléval rozhořčeně slzy na rohu ulice, když si všiml, že já jsem střízlivý. Jemu se ovšem ani nesnilo o železném kruhu, ukutým dlouhým cvikem, který uchovával vědomí v mém mrákotném mozku, pomáhal mi ovládat svaly i mdlobu a dbal, abych nemluvil přerývaným hlasem a aby mě myšlenky plynuly lehce, spořádaně a logicky. A při tom všem jsem se pro sebe usmíval. V těch pivních závodech ze mne neudělali blázna. Na takový výkon jsem byl hrdý. A u čerta, jsem na to ještě hrdý i dnes - tak podivná už je lidská povaha. Ale příští ráno jsem již nenapsal tisícovku slov. Byl jsem unaven, otráven. Byl to den bídy. Odpoledne jsem měl mít veřejnou přednášku. Měl jsem ji, avšak jsem přesvědčen, že byla tak špatná, jak špatně bylo mně. Někteří z mých hostitelů si zasedli do prvých řad, aby na mně

pozorovali nějaké příznaky, ale já je naopak spíše pozoroval na nich a těšilo mě vědomí, že jsou na tom právě tak zle jako já.

Už nikdy víc - přísahal jsem si. A už nikdy víc jsem se nedal zlákat k takovému pití o závod. Byla to má poslední pitka toho druhu. Ovšem, píval jsem od tě doby často, ale vždy rozumněji, opatrněji a nikdy o nějakou sázku. Ale právě takto se z notorického pijáka stává

piják ještě notoričtější.

Abych dokázal, že v tomto údobí mého života bylo pití pro mne záležitostí čistě

společenskou, připomenu svou cestu přes Atlantický oceán na starém škuneru Teutoniku. Hned na počátku plavby jsem se seznámil s jedním anglickým telegrafistou a nějakým mladším zaměstnancem kterési španělské lodní firmy. Ti pili jen "koňský hřbet", což byl hustý lahodný nápoj, ve kterém plavala buď jablečná slupka nebo pomerančová kůra. A po celou cestu jsem pil ten "koňský hřbet" se svými dvěma kamarády. Ale kdyby pili whisky, pil bych ji s nimi také. Z toho však nelze usoudit, že jsem byl slaboch. Bylo mi to jedno. Neviděl jsem v tom otázku morálky. Byl jsem silný svým mládím a alkohol pro mne nebyl žádným problémem.

XXVIII.

Ještě jsem však nebyl rozhodnut, že na cestě životem půjdu se svým Démonem ruku v ruce. čím jsem byl starší, čím jsem měl více úspěchů, čím více peněz jsem vydělával, čím více jsem vládl světu, kterého jsem se zmocnil, tím větší roli hrál alkohol v mém životě. A přece jsem se se svým Démonem stýkal jen tu a tam. Píval jsem jen ve společnosti; když jsem byl sám, nepil jsem vůbec. Někdy jsem se sice dostal ve společnosti do nálady, ale takovou náladičku jsem považoval za mírnou daň, kterou je nutno společnosti zaplatit. Abych ukázal, jak jsem tehdy ještě svému Démonu odolával, uvedu, že mi ani nepřišlo na mysl, abych ho požádal o pomocnou ruku, když jsem zapadl do bažin zoufalství. Měl jsem svízele v životě i svízele v lásce, o nichž se nezmiňuji ani tady, ani kde jinde ve svém vyprávění. Ale k nim se družily i svízele rozumově povahy a ty jim byly do základů podobně. Mě životní zkušenosti nebyly právě všední. Prostudoval jsem příliš mnoho reálných věd a žil jsem až příliš reálným životem. V mladické ukvapenosti jsem se dopustil prastaré chyby, že jsem se totiž hnal za pravdou až příliš unáhleně. Strhl jsem z ní její závoje a pohled na ni byl příliš hrozný, než abych jej mohl snést. Zkrátka, ztratil jsem svou nádhernou víru takřka ve vše, kromě v lidskost, a ta lidskost, jež mi zůstala, byla však až příliš obnaženou lidskostí. Tato vleklá choroba pesimismu je až příliš dobře známa většině z nás, a není proto třeba zabývat se jí podrobněji. Postačí říci, že jsem jí velmi trpěl. Uvažoval jsem chladnokrevně o sebevraždě, tak, jak by asi uvažoval řecký filosof. Bylo mi lito, že příliš mnoho lidí na mně

záviselo stravou i přístřeším a že se proto nemohu rozloučit se životem. Ale to byl jen mravní

postoj k věci. Ve skutečnosti mě zachránila jediná vidina, která mi zbyla, a tou byl lid. Věci, pro které jsem bojoval a pro které jsem spálil nejednu svíčku, mě zklamaly. Úspěch tím jsem pohrdal. Uznání - to bylo jako vyhaslý popel. Společnost - muži a ženy nad kalem a špínou přístavů a palub; hrozil jsem se jejich protivně duševní prostřednosti. Láska k ženě - ta byla jako vše ostatní. Peníze - mohl jsem spát jen v jedné posteli a nač bych potřeboval příjem na sto řízků denně, když jsem stejně mohl sníst jen jeden: Umění, kultura - tváří v tvář

nevývratným faktickým údajům biologie byly takové věci směšně a ti, kdo se jimi zabývali, ještě směšnější.

Z toho, co jsem tu řekl, můžete poznat, jak jsem byl tehdy nemocen. Narodil jsem se jako bojovník. Ale ukázalo se, že věci, za které jsem bojoval, za boj nestojí. Zbýval lid. Můj boj skončil, a přece tu zůstávalo něco, co stálo za boj - lid.

Ale zatímco jsem objevoval toto poslední pouto vážící mě k životu, v tě tísni, v hlubinách zoufalství, kdy jsem procházel údolím stínů, můj sluch byl hluchý k volání Démona alkoholu. V mém vědomí se neozvalo ani nejmenší zašeptání, že by Démon alkohol byl utišující lék, schopný mě velhat do dalšího života. Jen jediná představa tkvěla v mě mysli - můj revolver a pak věčná tma, jakmile rána třeskne. V domě jsem měl mnoho whisky - pro hosty. Já se jí ani netkl. Začal jsem se však bát svého revolveru - bál jsem se ho v údobí, kdy se v mě mysli a v mě vůli začala vytvářet zářící, nádherná vidina lidu. Byl jsem tak posedlý touhou po smrti, že jsem se obával, abych nespáchal sebevraždu ve spánku, a proto jsem musel dávat svůj revolver jiným, aby ho někam skryli, kde by ho má ruka v podvědomí nenašla. Ale lid mě zachránil. Lid mě připoutal k životu. Jeden jediný boj mi ještě zbýval - a tady bylo zač bojovat. Všechno opatrnictví jsem odhodil do větru a ještě s větší horlivostí jsem se vrhl do boje za socialismus; vysmíval jsem se redaktorům a nakladatelům, kteří mě varovali a kteří

byli pramenem mých sta řízků denně, a nedbal jsem, čí city brutálně urážím ani jak divoce je urážím. Tehdy mi vyčítali umírnění radikálově, že prý mě úsilí bylo tak neúprosně, tak násilně

a nezdravě, tak ultrarevoluční, že prý jsem pozdržel rozvoj socialismu ve Spojených státech o pět let. Mimochodem, teď po čase bych k tomu jen poznamenal, že jsem urychlil vývoj socialismu ve Spojených státech aspoň o pět minut.

Lidu za to vděčím, a ne alkoholu, že jsem zdolal svou vleklou chorobu. A když jsem se již

uzdravoval, přišla láska ženy, aby dovršila mě uzdravení a uložila k spánku můj pesimismus na dlouhý čas, než ho zase Démon alkohol probudil k životu. Avšak zatím jsem stále hledal pravdu, ovšem už ne tak důsledně jako dříve; rozmyslel jsem si strhnout z ní poslední závoje, i když jsem je už držel v ruce. Už jsem netoužil spatřit pravdu nahou. Nedovolil jsem si znovu uvidět to, co jsem už jednou viděl. A vzpomínku na to, co jsem tehdy spatřil, jsem nemilosrdně vyrval z duše. A byl jsem velmi šťasten. život byl ke mně vlídný, těšil jsem se z maličkostí. Velké věci jsem již nechtěl brát příliš vážně. Stále jsem sice ještě četl knihy, ne však tak dychtivě jako dříve. I dnes čítám knihy, ale nikdy je už nebudu číst s onou blažeností

mladistvého nadšení, kdy jsem naslouchal šepotu shůry i z dálek, který mě vábil, abych pronikl do tajemství, jež se skrývá za lidským životem a nad hvězdami. Smysl této kapitoly tkví v tom, ukázat, že jsem se dostal z této vleklé choroby, jež nás občas všechny zachvacuje, bez pomoci alkoholu. Láska, socialismus, lid - zdravé výsledky práce lidského ducha - mě vyléčily a zachránily. A narodil-li se kdo nealkoholikem, byl jsem to jistě

já. A přece - ale co: ať další kapitoly samy dopoví můj příběh, poněvadž v nich se ukáže, jak jsem musel zaplatit za to, že jsem se po čtvrt století stýkal s Démonem alkoholu, který byl vždy tak snadno dostupný.

XXIX.

Pití pro mne po tě vleklé nemoci zůstalo společenskou záležitostí. Pil jsem, když pili jiní a když jsem byl s nimi. Ale pozvolna se ve mně utvářela skutečná touha po alkoholu a časem začala růst. Nevznikala však z toho, že tělo potřebovalo alkohol. Boxoval jsem, plaval, plachtil, jezdil na koni, žil jsem na svěžím zdravém vzduchu a z lékařských prohlídek, nutných kvůli životní pojistce, jsem se vracel jako vítěz. Když se teď na to dívám zpět, vidím, že potřeba alkoholu ve svých počátcích byla potřebou duševní, nervovou, předpokladem dobré nálady. Jak to vysvětlit?

Bylo to asi takto: po fyziologické stránce, co se týče chuti alkoholu na patře i jeho působení v žaludku, se mi alkohol sám o sobě ještě stále protivil. Nechutnal mi o nic líp než to pivo, které

jsem pil, když mi bylo pět, nebo nakyslé víno, když mi bylo sedm. Jestliže jsem byl sám nebo jsem psal či studoval, nepotřeboval jsem ho. Ale stárnul jsem nebo jsem už zmoudřel nebo obojí, anebo, jako další možnost, snad jsem se stával senilní. Když jsem nyní pobýval ve společnosti, pak to, co se tam říkalo nebo co se tam dělo, se mi už tak nelíbilo jako dříve, už

mě to nevzrušovalo. Kdysi příjemná zábava a někdejší ztřeštěně kousky jako by teď už

nestály za nic. A bývala to pro mne pravá muka, když jsem byl nyní nucen naslouchat hloupým a nicotným řečem žen a chvástavým a arogantním výrokům nedopečených zelenáčů. To je pokuta, kterou člověk nutně platí za to, že přečetl mnoho knih, nebo také za to, že sám je blázen. V mém případě ani tak nezáleží na tom, které z těch dvou zel mě postihlo. Postačí, že mě vůbec postihlo. Pro mne už život, jeho jas i všechen půvab styku s lidmi, počínal pohasínat.

Buďto jsem vystoupil příliš vysoko ke hvězdám, anebo jsem tvrdě spal. Ale nebyl jsem přitom hysterický a nebyl jsem ani přepracován. Můj puls byl normální. Mě srdce bylo předmětem velkého obdivu lékařů z pojišťoven. Mě plíce přiváděly ty zmíněně pány do extáze. Každý den jsem psával svých tisíc slov. Byl jsem až úzkostlivě přesný ve věcech, které přinášel denní život. Konal jsem je všechny vesele a rád. V noci jsem spal jako dítě. A přece jen...

Inu, kdykoliv jsem si vyšel se společností, už jsem upadal do melancholie. Nemohl jsem se smát s lidmi ani lidem, jejichž výroky mně připadaly notně oslovské; a také jsem se nemohl bavit ani vysmívat se s bývalou lehkou ironií nudnému a omezenému tlachání žen, které se přes všechnu tu mou naivitu a něhu tak primitivně, hlava nehlava hnaly za svým biologickým určením jako opičí samice, ještě než odložily svůj kožich a zaměnily jej za kožešiny z jiných zvířat.

Ale nebyl jsem pesimista. Přísahám, že jsem nebyl. Pouze jsem se nudil. Až příliš často jsem vídával to stejně divadlo, naslouchal stejným písním a stejným vtipům. Až příliš dobře jsem věděl, co za to musím zaplatit. Znal jsem kolečka zákulisní mašinérie tak dobře, že přetvářka na jevišti, smích a zpěv nemohly přerušit jejich skřípání.

Nevyplácí se podívat se do zákulisí a vidět tam, jak tenorista andělského hlasu bije svou ženu. Ale já se podíval - a doplatil na to. Anebo snad jsem byl blázen. Na tom konečně nezáleží, v jaké situaci jsem se ocitl. Jde o tu situaci samu, a že mě přivedla do společenských svazků, jež

mi byly trapně a působily mi nesnáze. Na druhé straně je třeba říci, že ve vzácných případech, ale jen ve velmi vzácných, jsem se setkal s tak vzácnými dušemi, čili blázny, jako jsem byl sám, s nimiž jsem pak mohl trávit nádherně chvíle nad hvězdami, čili v ráji bláznů. A takovou vzácnou, či spíše blouznivou duši jsem si vzal, nikdy mě nenudila a byla mi stálým pramenem nových a nekonečných překvapení a radostí. Avšak všechen svůj volný čas jsem nemohl trávit jen v její společnosti. A také by nebylo ani hezké, ani moudré nutit ji, aby ř ona trávila všechen svůj volný čas se mnou. Kromě toho jsem napsal už hezkou řádku úspěšných knih a společnost si žádá od chlapíka, který píše knihy, trochu jeho volného času pro sebe. A každý

normální člověk potřebuje zase pro sebe trochu volného času svých bližních. A teď přicházím k důležitě věci. Jak se účastnit společenského života, když už jeho pozlátko člověka neoslňuje! Byl tu přece můj Démon! Ten stále trpělivě čekal, po celé čtvrtstoletí i děle, aby mi podal ruku, až ho budu potřebovat. Tisíc jeho triků selhalo díky mě tělesně

odolnosti a štěstí, ale on měl v mošně další podobně triky. Stačila jedna sklenička nebo dvě, a už mě bavila bláznovství jiných lidí. Jeden nebo i víc koktejlů před obědem - a už jsem se z celého srdce smál tomu, na čem dávno nebylo nic k smíchu. Koktejl byl pružinou, ostnem, kopancem pro mou zasmušilou mysl a znuděného ducha. Oživil ve mně smích i zpěv, dodal křídla mě obraznosti, takže jsem se mohl smát a zpívat i vyprávět bláznovské kousky s těmi nejživějšími hosty, anebo zase mluvit jalově s takovou vervou a horlivostí, že jsem uspokojil i přízemní nafoukance, kteří se ani jinak bavit nedovedli.

Bez koktejlu jsem jako společník nestál za nic, s koktejlem jsem byl společníkem velmi dobrým. Dosáhl jsem falešného vzrušení a uměle vyvolané radostně nálady. A vše to začalo tak nenápadně, že ani já, který jsem se tak dlouho a důvěrně stýkal se svým Démonem, jsem netušil, kam mě zavádí. Začal jsem volat po hudbě a po vínu; a brzy bych již volal po bláznivější hudbě a po větší dávce vína.

A právě tehdy jsem si uvědomil, že se už ani nemohu dočkat sklínky koktejlu před obědem. Toužil jsem po ní a taky věděl, že po ní toužím. Vzpomínám si, když jsem byl válečným zpravodajem na Dálném východě, jak mě cosi neodolatelně vábilo do jistého domu. Nejen že jsem tam vždy ochotně přijal pozvání na večeři, ale neopomněl jsem skoro nikdy zajít tam i odpoledne. Pravda, hostitelka byla půvabná žena, avšak kvůli ní jsem její domácnost tak často nenavštěvoval. Dovedla totiž připravit nejlepší koktejl, jaký bylo možno dostat v tomto velkém městě, kde míchání nápojů v domácnostech cizinců bylo pravým uměním. Ani v soukromých klubech, ani v hotelích, ani kde jinde v soukromí nedovedli namíchat takový

koktejl. Její koktejly byly jemně. Byly to mistrovské kousky. Měly nejlahodnější chuť a dodávaly nejlepší náladičku. A přece jsem po jejích koktejlech toužil jen ze společenských důvodů, abych ve společnosti pookřál. Když jsem pak z tohoto města jel na koni sto mil přes rýžová pole a hory, po měsíce tábořil a pak vjel s vítěznými Japonci do Mandžuska, nepil jsem vůbec. Na hřbetě mých koní bylo vždy několik lahví whisky. A přece jsem si pro sebe neotevřel nikdy ani láhev, nikdy jsem sám nepil a nikdy jsem po tom ani nezatoužil. Když ale přišel běloch do mého tábora, otevřel jsem láhev a popili jsme spolu, jako pívají chlapi, právě

tak, jak by i on otevřel láhev, kdybych zase já přišel do jeho tábora. Vozil jsem s sebou whisky jen ze společenských důvodů, a právě proto jsem ji také připisoval na účet novin, pro které jsem pracoval.

Pouze v retrospektivě mohu postřehnout, jak nepozorovatelně ve mně vznikala touha po alkoholu. Byly to zprvu jen nepatrně popudy, kterých jsem si nevšímal, stébélka trávy ve větru, která jsem neviděl, malé příhody, jejichž závažnost jsem si neuvědomoval. Tak například po několik let jsem měl v zimě ve zvyku plachtit šest nebo osm týdnů v zálivu San Franciska. Na své pevně jachtě nazvané Pěna jsem měl útulnou kajutu s kamínky na uhlí. Vařil mi tam nějaký chlapec z Koreje a obvykle jsem si pozval přítele nebo známého, aby se se mnou potěšil rozkošnou plavbou. A vzal jsem si s sebou i psací stroj a psával jsem svých tisíc slov denně. Na výlet, který mám právě na mysli, jsem s sebou vzal Cloudesleyho a Toddyho. Byla to Toddyho první vyjížďka. Na předešlých vyjížďkách se Cloudesley rozhodl pro pivo, a tak jsem zásobil loď pivem a pil je s ním.

Ale na těhle vyjížďce tomu bylo jinak. Toddyho nazývali Toddy Punč pro jeho ďábelskou dovednost, s jako dovedl připravovat punč. Vzal jsem proto s sebou whisky - hezkých pár lahví. A běda! Přikoupil jsem pak ještě nejednu velkou láhev, neboť jsme si s Cloudesleym zvykli pít hezkou řádku Toddy-punčů, který už při polknutí lahodně chutnal a dodával brzy nejbujnější špičku, jakou si lze představit.

Našel jsem v těch punčích zálibu. Už jsem se těšíval, až je Toddy začne připravovat. Pívali jsme je pravidelně, jeden před snídaní, druhý před obědem, třetí před večeří a poslední, když

jsme šlí spát. Nikdy jsme se neopili. Ale mohu říci, že jsme byli čtyřikrát denně ve velmi dobré náladě. A když pak Toddyho uprostřed výletu odvolali do San Franciska za obchodem, Cloudesley i já jsme dohlíželi, aby nám korejský mladík připravoval Toddy-punče pravidelně

a podle předpisu.

Ale tohle se odehrávalo jen na lodi. Když jsem se vrátil zase domů, nedával jsem si už žádný

punč, ani před snídaní pro posilu, ani před spaním pro usnutí. A od tě doby jsem Toddy-punče už nikdy nepil a je tomu hezká řádka let. Důležité však je, že mně ten punč zachutnal. Až

podivuhodně mě rozjařoval. Byl to výmluvný a svým způsobem lstivý přímluvčí mého Démona. Jako by mě cosi zprvu polechtávalo, co mělo pak přerůst v každodenní a nezkrotnou touhu. A já to nevěděl, ani se mi o tom nesnilo - mně, jenž jsem prožil ve společnosti Démona alkoholu tak mnohý rok a přitom se posmíval jeho marným trikům, jimiž mě chtěl zlákat. XXX.

Jak jsem se zotavoval ze své dlouhé nemoci, začínal jsem nacházet zálibu v maličkostech, ve věcech, které neměly nic společného s knihami a problémy, v různých hříčkách, ve hře na honěnou v bazénu, v pouštění draka, v jízdě na koni i ve vymýšlení různých mechanických hraček. Zkrátka - v městě jsem se už začínal nudit. Na ranči v Měsíčním údolí jsem našel svůj ráj. života ve velkých městech jsem se už vzdal. V městech mě lákaly jen hudba, divadlo a parní lázně.

A vedlo se mi dobře. Horlivě jsem pracoval, věnoval se hrám a byl jsem velmi šťasten. četl jsem více románů a měně vědeckých knih. Ani z desetiny jsem tak pilně nestudoval jako dřív. Stále jsem se ještě zajímal o základní problémy lidské existence, avšak počínal jsem si teď už

opatrně, protože jsem si spálil prsty, když jsem kdysi uchopil závoj pravdy a strhl jej z ní. V

tomto mém počínání bylo trochu lži, trochu pokrytectví, avšak lež i pokrytectví byly vlastní

člověku, který chtěl žít. Záměrně jsem zavíral oči před tím, co jsem pokládal za krutou interpretaci biologických faktů. Koneckonců bránil jsem se jen zlému návyku, který u mne vedl k poklesu duševní pohody. Opakuji, byl jsem velmi šťasten. A dodávám, že v celém mém životě, když jej měřím chladným rozumem, byla tato doba nejšťastnějším úsekem, šťastnějším než všechna údobí jiná.

Avšak blížil se už čas, řekl bych neladný a nerozumný, kdy jsem měl začít splácet svůj účet za dvacet let, po která jsem se bavíval se svým Démonem. Na ranč přicházeli občas hostě a pobyli tam vždy několik dní. Někteří z nich nepili. Avšak ti, co pili, pociťovali nedostatek alkoholu na ranči velmi těžce. Nemohl jsem porušit svůj smysl pro pohostinství do tě míry, abych je nutil takto strádat. Objednal jsem alkohol do zásoby - pro své hosty. Nikdy jsem se nezajímal o koktejly do tě míry, abych se naučil, jak se připravují. Napsal jsem tedy jakémusi výčepnímu do Oaklandu, aby mi je připravil do zásoby a poslal. Když jsem neměl hosty, nepil jsem. Avšak začal jsem pozorovat, že jsem byl rád, jestliže jsem měl nějakého hosta, když jsem končil svou dopolední práci, poněvadž pak jsem si mohl vypít koktejl s ním.

Tehdy jsem byl proti alkoholu tak málo odolný, že i jediný koktejl mě už přivedl do nálady. Jediný koktejl ve mně rozehřál duši a povzbudil mě k smíchu několik minut před tím, než

jsme usedli ke stolu a dali se do rozkošného obřadu jídla. Avšak na druhé straně žaludek jsem měl tak silný a tak jsem byl otupen proti účinku alkoholu, že jeden koktejl mě jen trošinku rozehřál a vyloudil ve mně jen záblesk smíchu. Jednoho dne mě jeden přítel vybídl upřímně a bez ostychu, abychom si dali ještě jeden koktejl. Vypil jsem s ním tedy ještě jeden. účinkoval děle a víc hřál, smích byl jadrnější a víc se rozléhal. Na něco takového člověk hned tak nezapomene. Někdy si myslívám, že jsem začal doopravdy pít proto, že jsem byl až příliš

šťasten.

Vzpomínám si na jeden den, kdy jsme si s Charmian vyjeli na koních do hor. Ten den jsme služebným dali volno a vrátili se pozdě večer k chutně teplé večeři. Ach, jaký to byl pěkný

večer, když jsme si ji chystali v kuchyni jen sami dva. Cítil jsem se na vrcholu štěstí. Ty tam byly všechny knihy i s konečnou absolutní pravdou. Tělesně jsem se cítil znamenitě a byl jsem příjemně unaven po dlouhé jízdě na koni. Byl to nádherný den. I večer byl nádherný. Byl jsem tu s ženou, jež mi byla věrnou družkou v životě, a večeřeli jsme v blaženém osamění. Nic mě netrápilo. Všechny účty jsem měl zaplaceny a nadbytek peněz se mi jen hrnul. Budoucnost se přede mnou rozvírala. A právě tou kuchyní, kde to na pánvičce tak rozkošně

bublalo a klokotalo, se rozkloktal i náš smích a já dostal výbornou chuť na jídlo. Cítil jsem se tak blažen, že se kdesi ve mně probudila nenasytná touha, abych se cítil lépe. Byl jsem tak šťasten, že jsem chtěl své štěstí ještě zvýšit. A já věděl jak! Deset tisíc setkání s Démonem alkoholu mě tomu naučilo. Několikrát jsem si odskočil z kuchyně za lahví s koktejlem, a vždycky když jsem se s ní loučil, byla o chlapský doušek prázdnější. účinkovalo to znamenitě. Nebyl jsem v náladě, nebyl jsem ani rozjařen, ale příjemně to hřálo, zářil jsem a byl jsem na vrcholu štěstí. I když byl život ke mně v tu chvíli štědrý, já jeho štědrost ještě

zvýšil. Byla to pro mne velká chvíle, největší z největších. Avšak později jsem na ni doplatil, jak ještě poznáte. Na takové zážitky člověk nezapomíná a lidská hloupost mu brání, aby si uvědomil, že není nezměnitelný zákon, který praví, že tytéž příčiny mají i tytéž následky. Nemají, jinak by tisící dýmka opia musela vyvolávat tytéž rozkošně pocity jako první a jeden koktejl místo několika by po roce popíjení koktejlů vyvolal týž blažený pocit jako dříve. Jednoho dne těsně před obědem, když jsem přestal psát a neměl právě hosty, vypil jsem si skleničku koktejlu sám. A potom když jsem neměl hosty, píval jsem už tento koktejl před obědem denně. A tak mě právě Démon alkohol dostal. Začal jsem pít pravidelně. Začal jsem pít sám. A začal jsem pít ne ze společenských důvodů, ani ne proto, že mi to chutnalo, nýbrž

pro účinek nápoje.

Potřeboval jsem už denní dávku koktejlu před obědem. A nikdy mi ani nenapadlo, že bych se snad neměl napít. Vždyť jsem si to zaplatil. I tisíc koktejlů denně jsem si mohl zaplatit, kdybych chtěl. A co to bylo na mne - jeden jediný koktejl, na mne, který jsem při tolika různých příležitostech píval nesmírná množství ostřejších nápojů, a přece mi to neuškodilo?

Na ranči jsem měl takovýto denní program: každé ráno o půl deváté, když jsem v posteli dočetl korekturu, kterou jsem čítával už od čtvrtě nebo páté, jsem usedl k psacímu stolu. Se zbytky korespondence a s různými poznámkami jsem se bavil až do devíti a přesně v devět jsem začal psát. V jedenáct, někdy dříve, někdy později, jsem dokončil svých tisíc slov. Pak jsem ještě asi půl hodiny dělal pořádek na svém pracovním stole a má denní práce končila, takže o půl dvanácté jsem si už lehl do sítě pod stromy, listoval v ranní poště a četl noviny. V

půl jedné jsem se naobědval a odpoledne jsem si šel zaplavat nebo si vyjel na koni. Jednou dopoledne o půl dvanácté, než jsem si lehl do sítě, jsem si vypil koktejl. Druhý den se to opakovalo, a ovšem přibral jsem si ještě jeden o půl jedné, před obědem. Brzy jsem zpozoroval, když jsem seděl za stolem právě nad polovinou své tisícovky slov, že se už těším na koktejl o půl dvanácté.

A tehdy jsem si konečně uvědomil, že toužím po alkoholu. Ale co na tom? Svého Démona jsem se nebál. Až příliš dlouho jsem se s ním kamarádil. Vždyť se přece v pití vyznám. Jsem opatrný. Nikdy už nebudu pít přes míru. Znal jsem nebezpečí i nástrahy svého Démona i různě způsoby, jimiž se mě kdysi snažil zahubit. Ale to vše bylo tak dávno, tak velmi dávno. Už se nikdy nezpiju do němoty. Vůbec se už nikdy neopiji. Chci a budu pít jenom tolik, aby mě to zahřálo a rozehřálo, abych se rozveselil, aby se mi v hrdle ozval smích a abych v sobě

povzbudil fantazii. Ach co - vždyť přece naprosto ovládám sebe i svého Démona. XXXI.

Avšak stejná dráždidla nevyvolávají v lidském organismu vždycky stejnou reakci. Po jistém čase jsem objevil, že jeden koktejl už mí na povzbuzení nestačí. Jeden koktejl mne zanechal chladným. Nezahřál mě a k smíchu mě také nepolechtal. Bylo potřeba dvou i tří koktejlů, aby se dostavil takový účinek, jaký míval dříve jen jeden jediný. A já toužil právě po tom účinku. První koktejl jsem vypil hned o půl dvanácté, když jsem si bral ranní poštu do sítě, a druhý o hodinu později, těsně před obědem. A pak jsem si navykl vylézat ze sítě vždy o deset minut dříve, abych tak měl čas i klid ještě na dva další koktejly. To jsem pak dělal pravidelně - tři koktejly za hodinu mezi prací u psacího stolu a obědem. A to jsou právě dva nejzhoubnější

pijácké návyky; pít pravidelně a pít sám.

Když byl někdo u mne na návštěvě, vždycky se mi chtělo pít. A když host nepil, pil jsem sám. Pak jsem udělal další krok. Když přišel host, který toho mnoho nesnesl, vypil jsem vždy dvě

sklenky na jeho jednu - jednu s ním a druhou bez něho, o čemž on ovšem nevěděl. Kradl jsem tu druhou sklenku, a co horšího, začal jsem takto tajně popíjet, i když mě navštívil host, chlap, kamarád, s kterým jsem si mohl rovnou popít. Ale můj Démon si nalezl i tady výmluvu. Není

přece slušně obtěžovat hosta stálým pobízením a pak - vždyť bych ho mohl opít. Kdybych ho při jeho slabém výkonu stále pobízel, aby držel se mnou krok v pití, pak bych ho určitě opil. Co jsem měl tedy dělat jiného než ukradnout si každou druhou sklenku? Jinak bych si musel odepřít takovou špičku, jakou měl můj host po polovině vypitých sklínek. Uvědomte si prosím, že když vyprávím, jak se ze mne stal piják, nejsem ani blázen, ani slaboch. Podle toho, čemu se ve světě říká úspěch, úspěchy mám a větší, než mívají průměrně

úspěšní lidé. A jsou to úspěchy, které si vyžádaly mnoho úsilí ducha i vůle. Mě tělo je silně. Obstálo tam, kde slabší lidé umírali jako mouchy. A přece to, o čem vyprávím, zasáhlo mě

tělo i mě celého. Jsem skutečnost. Mě pití je rovněž skutečnost. Mé pití je něco, co se stalo, a žádná teorie nebo výmysl. A jak se na to dívám já, dokazuje jen sílu Démona alkoholu, brutálnost, které stále ještě dovolujeme, aby existovala, zhoubnou skutečnost, která je pozůstatkem dávných, šílených a krutých dob a která vymáhá vysokou daň na mládí a síle, na vznešenosti ducha, na všech nejlepších z našeho pokolení.

Ale vraťme se. Po rušném odpoledni v plaveckém bazénu a po nádherně vyjížďce na koní

přes hory do Měsíčního údolí a zase zpět cítil jsem se v tak skvělé náladě, že jsem si přál dostat se do nálady ještě skvělejší, nádhernější. A věděl jsem jak! Jeden koktejl před večeří mi už k tomu nestačil. Bylo potřeba nejméně dvou nebo tří, abych dosáhl toho, po čem jsem toužil. Vypil jsem je. A pročpak ne? Povzbuzovaly mě k životu a já měl život tak rád. I toto se stalo částí mého denního programu.

A pak už jsem si jen vynalézal omluvy pro své koktejly navíc. Tak třeba když se sešla zvlášť

veselá společnost, nebo když jsem se trochu poškorpil se stavitelem, nebo se rozhněval na zedníka, který pracoval v mě stodole a přitom kradl; jindy to zas byla smrt mého oblíbeného koně, když vběhl do plotu z ostnatého drátu, anebo když mi ranní pošta přinesla dobré zprávy od mých nakladatelů. Jakmile se ve mně ozvala touha po alkoholu, nezáleželo mi na tom, jakou výmluvu si najdu. Jedno však bylo jistě: toužil jsem po něm. A tak po dvaceti nebo i více letech, kdy jsem si s alkoholem jen pohrával a netoužil po něm, jsem po něm zatoužil. A moje síla se stala mou slabostí. Potřeboval jsem dvě, tři i čtyři sklenky, abych dosáhl takového účinku, jaký mívá na průměrného člověka sklenka jediná. Jedno pravidlo jsem však zachovával. Nikdy jsem nepil, dokud jsem nebyl hotov se svou denní tisícovkou slov. A když jsem s ní byl hotov, postavily mi koktejly v mém vědomí hráz mezi vykonanou denní prací a mezi zábavou vyplňující zbytek dne. Myšlenka na práci vymizela z mého mozku. Ani pomyšlení na ni se neobjevilo v mém vědomí až do příštího dne do devíti hodin ráno, kdy jsem si zase sedl ke stolku a začal další tisícovku slov. Tohoto žádoucího stavu mysli jsem musel dosáhnout. Nedovoloval jsem si v tě době pít a tím jsem si uchovával pracovní energii. Můj Démon nebyl tak černý, jak si ho lidé malují. Vědy dovedl člověku sehrát také mnohý dobrý kousek - a to byl jeden z nich. Konal jsem práci zdravou, prospěšnou a konal jsem ji upřímně. Nebylo v ní ani špetky pesimismu. Za své dlouhé choroby jsem poznal, jaký život opravdu je. Poznal jsem, že je třeba mít iluze, a přímo jsem si v nich liboval. Pořád píšu stejná díla, jejich náplň je čistá, životná, optimistická a klestí si cestu ke čtenářům. A kritikově mě stále ujišťují o mém nadbytku životní energie a jak prý mě klamou ty iluze, které si vytvářím. A když už tak odbočuji, dovolte mi ještě jednu otázku, kterou jsem si kladl už tisíckrát. Proč

jsem pil? Jaký jsem měl k tomu důvod? Byl jsem šťasten. Pil jsem proto, že jsem byl příliš

šťasten? Byl jsem silný. Pil jsem proto, že jsem byl příliš silný? či snad proto, že jsem měl příliš mnoho životní energie? Sám nevím, proč jsem vlastně pil. Nemohu na to přesně

odpovědět, ale mohu vyslovit podezření, které ve mně stále vzrůstá. Až příliš mnoho let jsem se důvěrně stýkal s Démonem alkoholu. Levák se může stát dlouhým cvikem pravákem. A stal jsem se snad já, nealkoholik, dlouholetým cvikem alkoholikem?

Byl jsem šťasten. Dlouhou nemocí jsem se probil ke štěstí, které mi dávala láska ženy. Při menším vypětí sil jsem vydělával více peněz. Zdravím jsem přímo hýřil. Spal jsem jako nemluvně. Stále jsem psal nová úspěšná díla a v sociologických polemikách jsem viděl, jak tvrzení mých protivníků jsou vyvracena fakty, které denně zesilovaly mou intelektuální

pozici. Celý ten čas, den za dnem, jsem nepoznal, co je smutek, zklamání nebo lítost. Celou tu dobu jsem byl šťasten. život mi byl písní bez konce. Litoval jsem i hodin požehnaného spánku, protože mě olupovaly o radosti, které jsem mohl prožit, kdybych je byl probděl. A přece jsem pil. A můj Démon, aniž jsem to tušil, si chystal stadium choroby, v němž již byl sám pánem.

čím víc jsem pil, tím víc jsem musel pít, abych dosáhl přiměřeného účinku. Když jsem si zajel z Měsíčního údolí do města na oběd, nestál koktejl, který mi dali před jídlem, nikdy za nic. Nedodal mi ani chuť k jídlu. Cestou k obědu jsem se proto musel pořádně rozjařit dvěma třemi koktejly, a když jsem se sešel s kamarády, i čtyřmi, pěti, šesti - na počtu už nezáleželo. Jednou jsem měl naspěch. Neměl jsem čas, abych ve vší slušnosti vypil za sebou několik sklínek. Napadla mě skvělá myšlenka. Řekl jsem výčepnímu, ať mi namíchá hned dvojnásobný koktejl. A pak vždycky když jsem pospíchal, poručil jsem si dvojnásobný

koktejl. Byla to úspora času.

Jedním z důsledků pravidelného pití bylo, že jsem otupěl. Moje mysl si tak navykla na podněcování a oživování umělými prostředky, že se bez nich už ani nechtěla roznítit a oživit. Musel jsem mít stále víc a víc alkoholu, chtěl-li jsem se stýkat s lidmi a být společensky na výši. Kdykoliv jsem se chtěl sejít s kamarády a nepokazit jim zábavu, vždy jsem se musel již

napřed vzpružit a povzbudit alkoholem, měl-li mi mozek sloužit, měl-li jsem se smát, zářit veselostí, vysmívat se povrchním věcem a ďábelsky se chechtat. Dalším důsledkem bylo, že si můj Démon začal ze mne tropit šašky. Uvrhl mě do dřívější

nemoci a svedl mě k tomu, že jsem znovu začal pátrat po pravdě a strhávat z ní závoje, a tak mě obloudil, že jsem se opět chtěl podívat skutečnosti tváří v tvář. Avšak přicházelo to postupně. Moje myšlenky se začaly zase zachmuřovat, avšak jen zvolna. Občas mě moje mysl varovala. Kam až tohle ustavičně pití povede? Ale spolehněte se, že Démon alkohol takové otázky hladce umlčí. "Pojď, nejdřív se napij a já ti potom všecko vyložím," to už je jeho způsob. A je to účinně. Co nyní uvedu, je názorný příklad, a mého Démona nijak neomrzelo stále mi ho připomínat.

Utrpěl jsem úraz, který si vyžádal choulostivě operace. Jednou zrána, týden po tom, co mě

odnesli z operačního stolu, ležel jsem slabý a vyčerpaný na lůžku v nemocnici. Opálený

obličej, pokud ho bylo vůbec vidět pod strniskem vousů, mi chorobně zežloutl. Lékař stál u mé postele a chtěl právě odejít. Vtom se zamračil na cigaretu, kterou jsem kouřil.

"Toho byste měl nechat," kázal mi. "Nakonec vás to přece jednou dostane. Podívejte se na mne."

Podíval jsem se. Byl asi v mých letech, měl široká ramena, vyklenutý hrudník, oči mu zářily a tváře se jen červenaly zdravím. Nebylo možno si představit zdravějšího člověka.

"Taky jsem kouříval," pokračoval. "Doutníky. Ale i s tím jsem přestal. A podívejte se na mne."

Byl domýšlivý, a právem domýšlivý na své dobré zdraví. A do měsíce zemřel. Ne však na nějaký úraz. Na půl tuctu různých bacilů s dlouhými vědeckými jmény na něho zaútočilo a zničilo ho. Nastaly překvapivě a bolestivě komplikace a po řadu dní před jeho smrtí bylo slyšet smrtelně úpění tohoto skvělého vzoru mužství po celém bloku. Když umíral, křičel bolestí.

"Vidíš," řekl mi můj Démon. "Ten si dával na sebe nějak pozor. I doutníky přestal kouřit. A tohle má za to. Hezky to s ním dopadlo, co? Bacily se prostě někde objeví. Nemůžeš se proti nim bránit. Ten tvůj skvělý doktor se jim už předem bránil, jak jen mohl, a přece ho dostaly. Když takový bacil začne létat, nemůžeš vědět předem, kam dosedne. Možná že zrovna na tebe. Podívej se, čeho všeho se ten člověk odřekl. A ty se chceš odříci všeho, co ti dávám, jen proto, aby si pak nějaká taková potvůrka na tebe skočila a zdolala tě? V životě není nic jistého. Všecko je jako v loterii. Já ti však vykouzlím lživý úsměv na tváři a vysměji se skutečnosti. Usmívej se se mnou, směj se! Konec tě stejně nemine, ale zatím se směj, Vždyť

svět je tak temný! Já ti v něm pěkně posvítím. Vždyť svět je tak prohnilý, když se v něm mohou dít takové věci, jaké potkaly toho doktora. Jen jedno ti zbývá, napít se a zapomenout." A rozumí se, že jsem si hned vypil sklenku navíc; ta přináší uklidnění. Pokaždé, když mi můj Démon připomínal, co se stalo, jsem se napil. Ale pil jsem jen mírně, rozumně. Dbal jsem na to, abych pil pouze kvalitní nápoje. Hledal jsem vzrušení i uklidnění a vyhýbal jsem se nápojům špatně jakosti i opíjení. Tady musím poznamenat, že ten, kdo začne pít opatrně a rozumně, dává si vysvědčení, jak hluboko už klesl.

Stále jsem však zachovával své pravidlo - nikdy se nenapít, dokud nedopíšu poslední ze svého tisíce slov. Občas jsem si ovšem dal nějaký ten den volno. Tehdy, protože jsem tím nerušil své předsevzetí, jsem se nestaral o to, jak brzy vyprázdním první sklenku. Lidé, kteří sami neprošli tou ošemetnou hrou s alkoholem, se pak diví, jak prý vzniká pijácká vášeň. XXXII.

Když Žralok vyplouval ze San Franciska na svou dlouhou cestu, neměli jsem na palubě nic k pití. či spíše nikdo z nás nevěděl, že tam něco k pití je, a přišli jsme na to až po mnoha měsících. Tuhle plavbu na sucho jsem už předem zlomyslně připravil. Chtěl jsem si s Démonem alkoholu trochu zahrát. Ukázalo se, že jsem přece jen aspoň něco dal na mlhavě

výstrahy, které mi v duši počínaly klíčit.

Tajil jsem to ovšem sám před sebou a omlouval se svému Démonu. Ale počínal jsem si důsledně. Zařekl jsem se, že budu pít jedině v přístavech. Tak se během suchých údobí

pročistí mě vnitřnosti od alkoholu, kterým nasákly, a když pak přijedu do nějakého přístavu, budu se moci jen ještě důkladněji potěšit se svým Démonem. Říz alkoholu bude ostřejší, víc mě rozkuráží a pití mi bude ještě lépe chutnat.

Ze San Franciska do Honolulu jsme pluli sedmadvacet dní. Po prvém dni plavby mě

pomyšlení na alkohol vůbec neznepokojovalo. To uvádím jen proto, abych dokázal, že jsem naprosto nebyl alkoholikem. Někdy jsem během tě cesty zalétl v duchu kupředu a už jsem si pochutnával na rozkošných havajských obědech zvaných lanai i na večeřích (už předtím jsem totiž byl několikrát na Havaji) a pochopitelně jsem myslíval taky na aperitivy. Nemyslel jsem na ně s nějakou obzvláštní touhou a nic mi nevadilo, že cesta k nim bude ještě daleká. Jen jsem si pomyslel, jak mně budou chutnat a jakou budu mít pěknou náladu před jídlem. Tak jsem se opět k svému velkému uspokojení přesvědčil, jak dovedu svého Démona držet na uzdě. Když se mi zachce, mohu pít a zase nepít. A tak budu dál pít, kdykoliv se mi zachce. Na Havajských ostrovech jsme strávili asi pět měsíců. Na pobřeží jsem pil. Pil jsem dokonce o něco víc, než jsem píval v Kalifornii před vyplutím. Zdálo se mi, že lidé na Havaji pijí o něco víc než lidé, kteří žijí v mírnějším pásmu. Tím nemyslím nějakou slovní hříčku, že by snad lidé v mírnějších pásmech měli také mírněji pít. Havajské ostrovy jsou ovšem jen v subtropickém pásmu. čím hlouběji jsem pronikal do tropů, tím hlouběji si lidé přihýbali, a já s nimi.

Z Havajských ostrovů jsme pluli k ostrovům Markýzským. Cesta trvala šedesát dní. šedesát dní jsme nespatřili pevninu, ba ani kouř z parníkU. Avšak brzy na počátku plavby náš kuchař, který poklízel v zásobárně, cosi objevil. Dole na dně hluboké bedny našel asi tucet lahví

kořeněného muškátového vína. Dostaly se tam ze sklepa našeho ranče spolu se zavařeným ovocem a ovocným želé. Šest měsíců vedra v lodní zásobárně způsobilo jistou změnu s tímto hustým, sladkým vínem - myslím, že vykvasilo.

Ochutnal jsem je. Lahodné! A od tě chvíle den co den vědy ve dvanáct, když jsme skončili pozorování a zaznamenali na mapě polohu Žraloka, jsem vypil půl sklenice toho vína. Podivně mě dráždilo. Rozehřálo ve mně náladu a moře, opravdu krásně, se mi hned zdálo ještě krásnější. Každé ráno, když jsem v podpalubí ze sebe potil tisíc slov, jsem se přistihl, že se už těším na to rozkošně dobrodružství o dvanácté.

Svízel byla v tom, že jsem se o ten nápoj musel dělit ještě s jinými a že délka cesty byla nejistá. Litoval jsem, že těch lahví je jen tucet. A když došly, litoval jsem, že jsem se o ně

dělil. Toužil jsem po alkoholu, a přál jsem si, abychom už byli na Markýzských ostrovech. A tak když jsme tam dojeli, měl jsem už opravdu chlapskou žízeň. Na ostrovech bylo několik bělochů, spousta zanedbaných domorodců, nádherná krajina, hodně výčepního rumu, nesmírně množství absintu, ale žádná whisky a žádný džin. Výčepní rum přímo spaloval vnitřek úst. Vím to, poněvadž jsem ho ochutnal. Ale vždycky jsem se dovedl přizpůsobit, a tak jsem se spokojil s absintem. Svízel byla v tom, že jsem tě břečky musel vypít nezřízeně

množství, abych se dostal aspoň trochu do nálady.

Z Markýzských ostrovů jsem vyplul s takovou zásobou absintu v podpalubí, že mi vydržel až

na Tahiti, kde jsem se zase zásobil skotskou a americkou whisky, a pak už jsme mezi jednotlivými přístavy nejezdili nasucho. Rozumějte mi, prosím, dobře. Neopíjeli jsme se v pravém slova smyslu - nepotáceli jsme se ani se neváleli po zemi, a nikdy jsme se neopili do němoty. Zkušený a navyklý piják, který má silný tělesný fond, nikdy tak hluboko neklesne. Pije pra dobrou náladu, aby si ulovil špičku, ale nikdy nic víc. Především se varuje kocovin po opici, zhoubných následků po přepití, a nikdy se nezpije tak, aby se stal bezmocný a ztratil vlastní hrdost.

Takový zkušený a navyklý piják se zpije jen opatrně a zpola. A dělá to třeba po celý rok, aniž

na to zjevně doplácí. Dnes jsou ve Spojených státech statisíce takových pijáků, kteří pijí v klubech, hostincích i doma - lidé, kteří se nikdy neopijí a kteří jsou, ačkoliv to z nich většina rozhodně popírá, zřídkakdy střízliví. A všichni z nich jsou pevně přesvědčeni, právě tak jako já, že na Démona alkoholu vyzráli.

Na toulkách po moři jsem se ještě držel na uzdě; na pobřeží jsem pil víc. V tropech, jak se zdálo, jsem pít víc musel. To je všeobecná zkušenost, zvýšená spotřeba alkoholu u bělochů v tropech je běžná věc. Tropy nejsou pro bělochy právě vhodným místem. Pigment v pokožce je dostatečně nechrání před silným bílým žárem slunce. Ultrafialově paprsky a ostatní

vysokofrekvenční a neviditelně paprsky z vrchní strany spektra pronikají a rozežírají jejich tkáň právě tak, jako rentgenově paprsky prostoupily a rozežraly tkáň mnohých badatelů, dříve než zjistili toto nebezpečí.

Běloši v tropech prodělávají ostré změny v povaze. Zdivočí a stanou se bezcitnými. Páchají

hrozně ukrutnosti, kterých by se ani ve snu nedopustili, kdyby žili ve svém původním mírném podnebí. Znervózní, stanou se popudlivými a ztrácejí pojem mravnosti. A pijí tak jako nikdy dříve. Pití je jedna z četných forem degenerace, Jež se projevuje u bělochů, kteří jsou příliš

dlouho vydáni napospas příliš bílému světlu. Spotřeba alkoholu vzrůstá u nich automaticky. Tropy pro ně nejsou vhodným místem na dlouhý pobyt. Běloši jsou v nich jakoby předem odsouzeni k zániku a nadměrně pití tento proces jen urychluje. Ale oni si s tím nelámou hlavu. Prostě - pijí.

Ačkoliv jsem byl v tropech jen dva roky, zachvátila mě choroba ze slunce. Pil jsem tehdy notně, avšak zde bych chtěl hned předejít nedorozumění. Nepil jsem proto, že jsem byl nemocen, ani proto, že jsem přestal cestovat. Měl jsem sílu jako býk a po mnoho měsíců jsem se rval s chorobou, která mi rozdírala a rozežírala pokožku i nervově tkáně. Po celou cestu od Nových Hebrid a Šalomounových ostrovů až k atolům na rovníku, po celou tu dobu strávenou pod tropickým sluncem, kdy jsem byl zmáhán malárií i jinými nemocemi, jako například ošklivou kožní chorobou, Jež mi postříbřila kůži, jsem pracoval za pět mužů. Proplouvat s lodí mezi útesy a mělčinami a neosvětlenými úžinami korálových moří si žádá

celého chlapa. Byl jsem jediným lodivodem na palubě. Nebylo nikoho, kdo by byl schopen kontrolovat má pozorování a mě výpočty, nikoho, s kým bych se mohl poradit v zákeřně

temnotě mezi útesy a mělčinami, které nebyly zaznamenány na mapě. Rovněž všechny hlídky jsem konal sám. Na palubě jsem neměl námořníka, jemuž bych mohl svěřit kormidlo. Byl jsem právě tak kormidelníkem jako kapitánem. čtyřiadvacet hodin denně jsem stál na palubě

na stráži a zdříml jsem si jen tu a tam jako kočka. Za třetí jsem byl i lékařem. A dovolte mi rovnou říci, že lékařská služba na žraloku byla práce pro chlapa. Všichni na palubě trpěli malárií - skutečnou tropickou malárií, která je schopna zabít člověka během tří měsíců. Všichni na palubě měli otevřeně podebrané vředy a šíleli palčivou kožní nemocí, zvanou ngari-ngari. Japonský kuchař se nám po četných záchvatech zbláznil. Jeden z polynéských námořníků ležel na pokraji smrti v záchvatu bahenní zimnice. Ano, byla to práce vyžadující si celého chlapa, a já předpisoval dávky léků i léčil, trhal zuby a pomáhal pacientům, aby se dostali z menších onemocnění, jako třeba z otravy ptomainem.

Za čtvrtě jsem byl spisovatelem. Potil jsem ze sebe denně tisíc slov kromě dnů, kdy mě

zmohla horečka nebo když se zrána opřela do žraloka prudká bouře. Za páté jsem byl cestovatelem-reportérem, který chce věci opravdu vidět a získat tak materiál pro své zápisky. A za šesté jsem byl pánem a majitelem lodi, která navštěvovala cizí města, kde návštěvníci jsou zřídka vídáni a kde si jich velmi váží. A zde jsem musel dbát na společenské zvyklosti, musel jsem na lodi hostit plantážníky, obchodníky, guvernéry, kapitány válečných lodí, kučeravě lidožroutské potentáty i domácí ministerské předsedy, kteří si pokládali za štěstí, když se mohli obléci do bavlněných šatů, a rovněž jsem musel přijímat jejich pozvání na pevninu.

Samozřejmě jsem pil. Pil jsem s hosty i s hostiteli a také jsem pil sám. Řekl jsem si: když

pracuji za šest mužů, mám přece právo se napít. Alkohol svědčil přepracovanému člověku. Všiml jsem si, jak působí na malou posádku, která s nalomenými hřbety a bušícím srdcem zdvihala kotvu na čtyřicet sáhů, jak ti chlapi ochabovali a lapali po vzduchu a třásli se už po půlhodině práce a jak jim po několika řádných doušcích rumu vjel do žil nový život. Hned nabyli dechu, otřeli si ústa a dali se zase s chutí do práce. A když jsme se žralokem uvízli a museli pracovat až po krk ve vodě za stálých záchvatů zimnice, všiml jsem si, jak dovede při práci pomoci obyčejný výčepní rum.

A zde přistupujeme k další z mnoha stránek Démona. Na první pohled se zdá, že dává něco za nic. Kde už není síly, dodá novou. I unavený člověk se vzchopí k většímu vypětí sil. Alkohol na chvíli zdánlivě posiluje. Vzpomínám si, jak jsem na zaoceánském parníku pomáhal celých pekelných osm dní nakládat uhlí a jak nás dělníky udržovali při síle tím, že do nás lili whisky. Po celý ten čas jsme se dřeli napůl opilí. Ale bez whisky bychom nebyli mohli nakládat. Tato síla, kterou Démon alkohol dodává, není jen zdánlivá. Je to skutečná síla. Je však vybičována ze samého zdroje síly, a proto se za ni jednou přece jen musí zaplatit i s úroky. Ale kterýpak vyčerpaný člověk myslí tak daleko dopředu? Zdánlivě zázračný vzrůst síly posuzuje jen podle vnějších měřítek. A pro tento omyl se nejeden přepracovaný obchodník či odborník, právě tak jako prostý nádeník, ubíral v průvodu Démona cestou k smrti. XXXIII.

Zajel jsem si do Austrálie, aby mě tam v nemocnici dali trochu do pořádku, a pak jsem chtěl pokračovat v cestě. A už od prvého dne, po celé týdny, které jsem v nemocnici proležel, mně

nevadilo, že nemám alkohol. Ani jsem si na něj nevzpomněl. Věděl jsem, že ho budu mít zas dost, až mě v nemocnici postaví na nohy. Když jsem se však postavil na nohy, nebyl jsem ještě vyléčen z vážnějších chorob. Trpěl jsem Naamanovou korní chorobou. Záhadná

choroba, způsobená žárem slunce, kterou australští odborníci neuměli vysvětlit, stále drásala a rvala mou tkáň. Malárie ve mně dál hlodala a složila mě, třesoucího se horečkou, na lopatky vědy, když jsem to nejméně očekával, a donutila mě, abych odřekl už předem vyjednané dva přednáškové zájezdy.

Upustil jsem tedy od další cesty na žraloku a vyhledal chladnější podnebí. Ještě týž den, kdy jsem odešel z nemocnice, jsem začal pít s naprostou samozřejmostí. Víno jsem pil při jídle. Koktejly jsem pil před jídlem. Skotskou whisky jsem pil, kdykoli si ji dal někdo v mě

společnosti. Byl jsem tak svrchovaným pánem svého Démona, že jsem se s ním mohl stýkat, či se zas bez něho obejít, kdykoliv se mi zachtělo - tak, jak jsem to dělal po celý život. Po nějakém čase jsem odejel za chladnějším podnebím do nejjižnějšího cípu Tasmánie na čtyřicátou třetí rovnoběžku. A octl jsem se v místě, kde nebylo nic k pití. Vůbec mi to nevadilo. Nepil jsem. Ani jsem to nepocítil. Sál jsem do sebe chladný vzduch, jezdil na koni a psal svých tisíc slov denně, pokud mě ráno nezachvátila zimnice. A těm, jimž snad stále ještě straší v hlavě myšlenka, že mě pití v předchozích letech bylo příčinou mých nemocí, zde výslovně říkám, že můj japonský sluha Nakata, který byl stále ještě u mne, se zmítal v horečce a právě tak i Charmian, která nadto trpěla tropickou neurastenií, vyžadující několikaletého léčení v mírném podnebí - a ani ona, ani Nakata nepili teď ani dříve.

Když jsem se vrátil do Hobartu, kde byl k sehnání alkohol, pil jsem jako dříve. A také jsem pil po návratu do Austrálie. Naopak když jsem si vyjel z Austrálie na výlet parníkem, jehož

kapitán byl abstinent, nevzal jsem si s sebou k pití nic a nepil jsem třiačtyřicet dnů. Když jsme přijeli do Ekvádoru, přímo pod rovníkově slunce, kde lidé umírali na žlutou zimnici, neštovice a mor, hned jsem zase začal pít - a to cokoliv, jen když mně to dalo špičku. žádnou z těch nemocí jsem nedostal. Ani Charmian, ani Nakata, kteří nepili. Zamiloval jsem si tropy, i když mně ublížily, a dělal jsem zastávky na různých místech; proto mně trvalo dlouho, než jsem se vrátil do nádherného, mírného podnebí Kalifornie. Psal jsem svých tisíc slov denně, až jsem cestoval nebo se někde cestou zastavil, prodělal jsem poslední

slabý záchvat zimnice, pozoroval jsem, jak mi stříbřitá pokožka mizí a jak se mi pěkně

zaceluje sluncem rozdrásaná tkáň, a pil jsem, jak to dokáží jen statní a ramenatí muži. XXXIV.

Když jsem se vrátil domů na svůj ranč v Měsíčním údolí, dal jsem se zase do pravidelného pití. Ráno jsem ovšem podle svého programu nepil; poprvé jsem se vždycky napil teprve po dokončeni své tisícovky slov. Potom až do oběda jsem vypil tolik skleniček, abych se dostal do příjemně, povzneseně nálady. Znovu jsem se dostal do takové příjemně nálady hodinu před večeří. Nikdo mě nikdy opilého neviděl z toho prostého důvodu, že jsem se nikdy neopil. Avšak v dobré náladě jsem byl dvakrát denně. A kdyby dávky alkoholu, které jsem denně

spořádal, byly vešly do útrob někoho, kdo nebyl zvyklý pití, byly by ho položily na lopatky. Bylo to se mnou zase jako dříve. čím více jsem pil, tím víc jsem musel pít, aby se dostavil náležitý účinek. Přišel čas, kdy koktejly na mne nepůsobily. Neměl jsem už ani čas, kdy bych je pil, a ani místnost, kde bych si je připravoval. Whisky měla daleko ostřejší říz. I při menším množství účinkovala silněji. Bourbonskou nebo žitnou nebo jejich rafinovaně směsi jsem píval před polednem. Navečer jsem píval skotskou se sodovkou.

Až do té doby jsem vždycky spal výborně, ale teď už můj spánek nebyl tak dobrý; jestliže jsem se dříve náhodou probudil, četl jsem, abych zase usnul. Nyní mi to už nepomáhalo. Když

jsem marně četl dvě nebo tři hodiny a byl přitom stále čilý, shledal jsem, že sklenkou likéru se uspím daleko lépe. A někdy bylo třeba dvou i tří.

Doba mezi usnutím a časným ranním vstáváním byla tak krátká, že moje tělo nemělo kdy se zbavit účinku alkoholu. Následkem toho jsem se probouzel s vyschlými a jakoby spálenými ústy, hlavu jsem měl poněkud těžkou a žaludek se mi nervózně chvěl. Zkrátka nebylo mi dobře. Začal jsem trpět ranními potížemi notorického těžkého pijáka. Potřeboval jsem nějakou vzpruhu, něco na podráždění. Věřte Démonu alkoholu, jakmile jednou ve vás zlomil všechen odpor! A tak abych se mohl vůbec nasnídat, musel jsem se nejdříve napít - napít se starého jedu z hada, který mě už tolikrát uštkl. A tenkrát jsem si osvojil další zlozvyk - dával jsem si k posteli džbán s vodou, abych ulevil své pálící a rozežraně sliznici. Došlo to se mnou tak daleko, že alkohol byl v mém těle stálým hostem. Také jsem už

nepřipustil, abych se někde ocitl bez alkoholu. Když jsem odjížděl na delší cestu, nikdy jsem neriskoval, že bych tam mohl náhodou zůstat na suchu. Na takový výlet jsem si vědy brával s sebou lahvičku nebo hned několik lahviček. Když jsem to kdysi vídal u jiných chlapů, zaráželo mě to. Teď jsem se nad tím ani nezačervenal. A když jsem zapadl někam s kamarády, pak jsem všechny zásady hodil za hlavu. Pil jsem, když oni pili, i co pili, a tak, jak oni pili.

Kolem mne se stále šířilo nádherně ovzduší alkoholu. živilo se mým vlastním žárem a prudce vyzařovalo. Když jsem byl vzhůru, nebylo chvíle, kdy bych nepil. Začal jsem si po prvních pěti stech slovech brát zálohu na dokončení tisíce slov denně. Netrvalo dlouho, a už jsem zahajoval i svou tisícovku slov pitím.

Až příliš dobře jsem si uvědomoval, jak je to se mnou zlé. Určil jsem si nová pravidla. Rozhodl jsem se, že nebudu pít dříve, dokud svou práci nedodělám. Ale tu vznikla nová a přímo ďábelská komplikace. Bez napití se mně práce přímo vzpírala pod rukou. Nemohl jsem prostě pracovat. Jestliže jsem chtěl psát, musel jsem se napít. Začal jsem se tomu bránit. Nakonec mě touha po alkoholu docela ovládla. Sedával jsem u stolu, mořil se s perem i papírem, ale slova ne a ne plynout. Můj mozek nebyl prostě schopný tvořit vhodně myšlenky, poněvadž ho stále pronásledovala jedna jediná myšlenka, že na druhém konci mého pokoje číhá ve skříni Démon alkohol. Když jsem se ze zoufalství napil, tu se mi v mozku uvolnilo a začal jsem hned chrlit svých tisíc slov.

Ve svém domě v Oaklandu jsem už zásobu alkoholu dopil a pevně jsem se rozhodl, že si novou nekoupím. Nic to nepomohlo, poněvadž naneštěstí dole v mě skříňce zůstala ještě

zásoba lahvového piva. Marně jsem se pokoušel psát. Pivo je ovšem jen slabou náhražkou za ostré lihoviny; kromě toho mi nechutnalo, ale přesto jsem myslel jen na to, že stačí hmátnout na dno skříňky a mám ho. Dokud jsem ho nevypil celou pintu, slova se nezačala hrnout; a tisíc slov se pak hrnulo za doprovodu dalších četných pint. Nejhorší bylo, že mě po pivě

strašně pálila žáha; ale přes tento nepříjemný pocit jsem byl se svou zásobou brzy hotov. Skřínka s lihovinami zůstala prázdná. Nenaplnil jsem ji znovu. Přímo hrdinským úsilím jsem se donutil psát svých denních tisíc slov bez povzbuzování alkoholem. Jakmile jsem skončil svůj dopolední úkol, už jsem byl z domu a uháněl dolů do města na první doušek. Proboha!

Když alkohol dovedl takhle ovládnout mě, nealkoholika, jak musí trpět skutečný alkoholik, který bojuje proti přirozeným požadavkům svého těla, zatímco jeho nejbližší mu projevují jen málo sympatie a ještě měně porozumění, když jím opovrhují a vysmívají se mu. XXXV.

Ale daň jsem musel zaplatit. Můj Démon ji začal vybírat a nevybíral ji ani tak mnoho na těle jako na duchu. Stará vleklá choroba, Jež byla povahy čistě duševní, opět u mne propukla. Staré příšery, na dlouhý čas uspané, začaly opět zdvihat hlavu. Avšak byly to jiné a ještě

příšernější představy. Staré příšery, jež ve svém počátku byly intelektuální povahy, uspala zdravá a normální logika. Avšak nyní je probudila k životu čirá logika Démona alkoholu a Démon alkohol nikdy neuspává příšery, které jednou probudí k životu. Při chorobném pesimismu, zaviněném pitím, musí člověk pít dále, aby našel utišující prostředek, který mu Démon alkohol stále slibuje, ale nikdy nedává.

Ale jak popsat tuto čirou logiku těm, kdo ji na sobě nikdy nezakusili! Snad je nejlépe říci hned na počátku, jak nemožný je takový popis. Představte si například říši hašiše, říši obrovských časových a i prostorových rozměrů. Před několika lety jsem se vydal na dvě

pozoruhodně cesty do této daleké říše. Dobrodružství, která jsem tam prožil, se mi vpálila do mozku až do nejmenších podrobností. A přece jsem se marně pokoušel nekonečnou řadou slov popsat i nejnepatrnější jejich část lidem, kteří se tam nikdy nedostali. Užívám celou hyperbolu metafor a líčím, kolik staletí času a kolik nepředstavitelně hrůzy a úzkosti skrývá v sobě každá chvíle z těchto chvil, Jež jsou tak krátké jako intervaly mezi notami divoké písně, hraně chvatně na piano. Mluvím celou hodinu, snažím se vypodobnit jen jednu jedinou stránku této říše hašiše, a nakonec jim neřeknu nic. A když jim nedovedu vylíčit ani tuto jedinou stránku veškerých a nesmírných hrůz a podivností, vím, že se mi nepodařilo vzbudit v nich ani nejmenší představu o říši hašiše.

Když však promluvím s někým, kdo tu začarovanou říši sám již procestoval, hned mi porozumí. Jediná věta, slůvko vyvolají v jeho duchu představy, Jež by v duchu toho, kdo v tě

zemi nebyl, nevyvolaly ani celé hodiny slov a vět. A tak je tomu i s říši Démona alkoholu, v níž vládne čirá logika. Těm, kdo v ní nepobyli, zdá se poutníkovo vyprávění vždy nepochopitelné a fantastické. A tak mohu jen poprosit ty, kdo to sami nezakusili, aby se snažili uvěřit mému vyprávění.

V alkoholu totiž tkví osudná schopnost vytušit pravdu. V tom dá střízlivý Filip za pravdu opilému Filipovi. Zdá se, že na tomto světě jsou rozličně stupně pravdy. Některé pravdy jsou lží a právě tyto (živé pravdy mají největší praktickou cenu pro život člověka, který si to uvědomí a žije podle nich. A tu, čtenáři, který jsi tak daleko neputoval, vidíš, co šílenství a rouhání je v říši, kterou se ti pokouším popsat jazykem Démona alkoholu, a lidí, kteří mu slouží. To není jazyk lidí tvého druhu, lidí, kteří se ze všech sil vyhýbají cestám vedoucím k smrti a kteří kráčejí pouze po cestách, jež vedou k životu. Neboť jsou cesty a cesty, a i pravda má své stupínky a stupně. Měj však strpení. Snad s pomocí toho, co se zdá pouhým zahráváním se slovy, budeš moci aspoň mlhavě zahlédnout daleké obzory lidí, kteří slouží

Démonu alkoholu.

Alkohol nám sice říká pravdu, avšak jeho pravda není normální. Co je normální, je zdravě. Co je zdravě, míří k životu. Normální pravda je pravda jiného, nižšího druhu. Podívejte se na tažného koně. Ve všech chvílích svého života, od počátku až do konce, nějakým podivným, neznámým způsobem musí věřit, že život je dobrý, že ta jeho dřina v chomoutu je dobrá; že smrt - ať už se jí jakkoli pudově bojí - je obávaný obr, že život je dobrodiní a stojí za to jej prožít, že nakonec, až v něm bude život dohasínat, nikdo ho nebude kopat a bít a nutit k těžší

práci, než snesou jeho napuchlí nohy a zduřelí kotníky, že i stáří je čestný, vážený a důstojný

stav, i když stáří v jeho případě znamená vychrtlou herku, zapřaženou do hokynářského vozíku, jež po každém švihnutí bičem klopýtne a jež se mátožně potácí neúprosným otročením a pozvolným rozkládáním těla až ke konci, k rozdělení na části (hubeného masa, narůžovělých a křehkých kostí, šťáv a fermentů, jež mu dodávaly životnost) pro drůbežárny, koželužny, pro výrobu klihu a pro továrny na umělá hnojiva. Až do posledního klopýtnutí

svého klopotného konce musí se tento tažný kůň přidržet oné nižší životní pravdy, která je skutečnou pravdou života a jež mu umožňuje, aby v životě obstál. Tento tažný kůň, tak jako jiné koně a jiní tvorově včetně člověka, je oslepen životem a má

zmámeně smysly. Chce žít, ať to stojí co chce. životní hra je dobrá, i když celý život je jedinou bolestí, a i když život nakonec vždycky prohrává. To je řád pravdy, jenž se udržuje ne snad jen pro vesmír, nýbrž i pro všechny živé bytosti v něm, jež chtějí existovat po krátkou dobu, než zahynou. Tento řád pravdy, ať už je jakkoli mylný, je zdravým a normálním řádem, v nějž život musí věřit, má-li dále existovat.

člověku jako jedinému ze všech živých bytostí bylo dáno do vínku hrozně privilegium rozumu. člověk pomocí svého rozumu může pronikat pod klamný povrch věcí a může pohledět tváří v tvář vesmíru, který je tak drsný a bezohledný vůči jeho snům. Může to učinit, avšak není to pro něj dobře. Aby člověk žil, a žil plně, aby překypoval životem, aby byl skutečně živý (skutečně byl), k tomu je třeba, aby byl životem oslepen a aby měl zmámeně

smysly. Co je dobré, je pravdivě. A to je řád pravdy, byť i nižší, s nímž se člověk musí

obeznámen a řídit své činy neotřesitelnou jistotou, že toto je absolutní pravda a že v celém vesmíru nemůže žádná jiná pravda obstát. A pro člověka je dobré, když se spokojí s klamem i zdánlivou spolehlivostí svých smyslů, když si je vědom nástrah těla a když pohlíží na všechny vylhaně vášně mlhavým závojem, který zastírá jeho vnímavost. Je dobře, když nevidí stíny ani marnivost všeho a nedá se strhnout vlastními choutkami a náruživostmi. A tohle právě lidé dělají. Mnoho lidí již nahlédlo do tohoto druhého a pravdivějšího řádu pravdy a couvli před ním. Mnozí lidé prošli touto vleklou chorobou a dožili se toho, že o ní

mohli vyprávět a pak na ni úmyslně zapomenout až do konce svého života. Žili. Neuvědomovali si svůj život, poněvadž životem byli oni sami. A jednali správně. A nyní přijde Démon alkohol a dá do klatby člověka nadaného představivostí, který je pln života i touhy po něm. Démon alkohol pak vysílá svou čirou logiku, horlivého hlasatele pravdy nad pravdu, protiklad života, který je krutý a chladný jako mezihvězdný prostor, nehybný jako absolutní bod mrazu, oslepující mrazivou nevývratnou logikou a skutečností, jíž

nelze nedbat. Démon alkohol nedopřeje snílkovi snít a žijícímu žít. Ničí zrození i smrt, roztrhá v mlhy paradox žití, až jeho oběť vzkřikne jako v Městě strašně noci: "Náš život je klam a naše smrt černá propast." A nohy oběti tak strašně důvěrných styků pak spočinou na cestě smrtí.

XXXVI.

Vracím se však k svým osobním stykům s čirou logikou Démona alkoholu i k tomu, jak na mne tato logika zapůsobila. Jsem na svém ranči v Měsíčním údolí, mozek mám již po několik měsíců prosáklý alkoholem a tísní mě světobol, který vědy byl dědičným údělem člověka. Marně se ptám sama sebe, proč jsem vlastně smuten. Noci jsou teplé. Střechou ke mně

nezatéká. Mám dostatek jídla pro všechny libůstky své chuti. Mám pohodlí, jaké si jen kdo může přát. Nejsem nemocen a necítím žádných potíží. Starý dobrý stroj mého těla běží hladce dále. Mozek ani svaly nejsou přepracovány. Mám pozemky, peníze, moc, ve světě mě

uznávají, mám pocit, že se mi dostává náležité odměny za to, že pomáhám jiným, mám ženu, kterou miluji, i děti, které jsou z tak dobrého masa a kostí jako já. Dělal jsem a dělám, co má

dělat každý řádný občan na tomto světě. Vystavěl jsem domy, mnoho domů a obdělal jsem několik set akrů. A nedal jsem snad vysázet na sto tisíc stromů? Kamkoliv se rozhlédnu z oken, mohu vidět stromy, které jsem dal vysázet, jak se mocně tyčí a míří k slunci. Můj život opravdu rozkvětal v rozkošném prostředí. Ani sto lidí z milionu nepotkalo takové

štěstí jako mne. A přece - i uprostřed tohoto velkého štěstí jsem smuten. Jsem smuten, protože Démon alkohol je se mnou. Je se mnou, poněvadž jsem se narodil v době, kterou budoucí

pokolení nazvou temným údobím před údobím rozumově civilizace. Můj Démon je se mnou, poněvadž ve všech nevědomých letech mého mládí byl k němu snadný přístup, že zval a lákal k sobě na každém nároží i ve všech ulicích mezi nimi. Pseudo civilizace, v níž jsem se narodil, dovolovala, aby kdekoliv byly úředně povoleně prodejny duševního jedu. Život byl zařízen tak, že jsem mohl být (a se mnou i miliony jiných lidí) lákán, váben i zatahován do těchto prodejen jedu.

Projděte se se mnou jednou z tě myriády smutných nálad, do kterých Démon alkohol strhává

lidi. Projíždím se po svém krásném ranči. Nohama svírám krásného koně. Vzduch je jako víno. Hrozny na mnoha svazích se již červenají plameny podzimu. Po Sonomských pahorcích se kradou závoje mořské mlhy. Odpolední slunko podřimuje na ospalé obloze. Mám vše, abych se mohl těšit ze života. Jsem pln snů a nádherných vidin. Jsem samé slunce, vzduch i jiskra. Jsem plný života. Pohybuji se, mám sílu k pohybu, ovládám pohyb živého organismu, který mě nese. Jsem uchvácen nádherou života a cítím vznešená vnuknutí i vášně. Mám deset tisíc vážných předsevzetí. Jsem králem v království smyslů a šlapu v poddajném prachu... A přece hledím na všechnu tu krásu a nádheru kolem sebe závistivým zrakem a hořkou myslí

pozoruji svou ubohou bytost v tomto světě, který se tak dlouho beze mne obešel a obejde se beze mne zase. Vzpomínám na ty, jimž práce na této vzdorně půdě zkrušila srdce i hřbety, na půdě, která teď patří mně. Jako by něco nepomíjivého mohlo patřit lidem pomíjivým! Ti lidé

zapadli. I já zapadnu. Ti lidé se dřeli, mýtili lesy, sázeli stromy, hledívali kolem sebe očima plnýma bolu, když jejich těla ztrhaná prací odpočívala při témž východu i západu slunce, při téže podzimní záři zralých hroznů a pod týmiž obláčky mlhy, kradoucími se přes pohoří. A už

jsou ti tam. A já vím, že jednoho dne, a už brzy, také odejdu. Že odejdu? Vždyť už nyní odcházím. V dásních mám dovedné náhražky z rukou zubních techniků, které mi nahrazují částky těla, které už jsou ty tam. Už nikdy nebudu mít takové

pěsti jako za mladých let. Staré zápasy a rvačky jim daly nenávratně co proto. Rána, kterou jsem zasadil hlavě nějakého člověka, jehož jméno jsem dočista zapomněl, mi navždy vymkla palec. Druhý jsem si vymkl při zápase ve volném stylu. Mé štíhlé břicho atleta je už jen mlhavou vzpomínkou. Klouby na nohou, které mě ještě nesou, už dávno nejsou tak pružné

jako kdysi, kdy jsem je za divokých dní a nocí dřiny i zábavy namáhal, napínal a mořil až do úmoru. Už nikdy se nevyšplhám do závratně výšky, abych svěřil svou obratnost, na niž jsem si tolik zakládal, jedinému uzlu na laně za burácení noční bouře. Nikdy se už nebudu moci prohánět se psy na saních po nekonečných arktických sněhových pláních. Vím, že v tomto těle, Jež se už rozkládá a které odumírá od tě chvíle, co jsem se narodil, mám kostru a že pod vrstvou masa, která se nazývá tvář, je kostnatá umrlčí lebka bez nosu. Tohle všechno však mnou neotřese. Bát se smrti, to znamená být zdráv. Strach před smrtí nás nutí

žít. Avšak kletbou čiré logiky je, že se člověk už smrti nebojí. Světobol čiré logiky nás nutí

vysmívat se tváří v tvář Zubatě, pošklebovat se všem fantasmagoriím života. Jedu na koni, rozhlížím se kolem sebe a všude vidím nemilosrdně a nekonečně škody, způsobené přirozeným výběrem. čirá logika mě nutí, abych znovu otevřel již dávno zavřeně

knihy, a podle kapitol a odstavců mi pořádá krásy a divy, které vidím jen očima zániku a prachu. Kolem mne to bzučí a šumí, a vidím jen hejno komárů života, kteří tu na krátkou chvíli piští svou naříkavou, pomatenou píseň.

Vracím se přes ranč. Začíná se stmívat a dravá zvěř vychází. Přihlížím k tě tragické hře, v níž

se život živí životem. Tady neexistuje morálka. Morálka je jen v člověku a jen člověk ji vynalezl - zákoník jednání, týkající se života a náležející k pravdě nižšího řádu. To vše jsem však již věděl dřív, za krušných dnů své vleklé choroby. To byly pravdy vyššího řádu, Jež

jsem se tak horlivě snažil zapomenout; pravdy, Jež byly tak vážné, že jsem je odmítl brát vážně, a s nimiž jsem si tak něžně pohrával, ach tak něžně jako se spícími psy ve svém podvědomí, které jsem nechtěl probouzet. Jen jsem je pohladil - a nechal je dále spát. Byl jsem příliš moudrý, až vypočítavě moudrý, abych je budil. Avšak teď je čirá logika budí místo mne, ať chci nebo nechci, protože je velmi mocná a nebojí se žádných příšer lidských snů.

"Ať si mě zatratí učenci všech škol," našeptává mi čirá logika během vyjížďky. "Co na tom?

Já jsem pravda. Ty to víš. Nepřemůžeš mě. Říkají, že zavádím k smrti. Co na tom? Je to pravda. život lže, aby se mohlo žít. Život je ustavičné lhaní. život je šílený tanec v říši kalu, kde jednotlivě jevy jsou v mocném přílivu a odlivu připoutány ke kolesům Měsíců za naším obzorem. Jevy jsou přízraky. Život je říší přízraků, kde se jevy mění, přelévají, vzájemně se spolu í s všemi ostatními prostupují, s těmi, co existují, i s těmi, co neexistují, Jež se stále mihotaví, mizí a hynou, aby se zas objevovaly v nových podobách. Ty sám jsi takový jev, složený z mnoha jevů minulých. Avšak všechno, co může poznat jedinec, je pouhý přelud. Znáš přeludy své touhy. Tyto přeludy jsou nepředstavitelně a nevypočitatelně shluky jevů, jež

se kupí v tvém nitru, tvoří se z tvé minulosti a rozpráší tě opět do jiných nepředstavitelných a nevypočitatelných shluků jevů, abys zalidnil budoucí říši příšer. Život je zdání a pomíjí. Ty pomineš také. Z pomíjivých jevů, jež tě předcházely a z nichž se skládají součásti tvého já, jsi povstal jako bludička z bahna vylíhlá a jako bludička i pomineš, rozplyneš se a smísíš se s jevy, které přijdou po tobě."

Na nic z toho nelze ovšem odpovědět, a tak se při projížďce večerními stíny vysmívám té

vleklé modle, jak Comte nazval svět. A vzpomínám si na výrok jiného citlivého pesimisty:

"Všichni jsou pomíjiví. Ti, kdo se narodili, musí zemřít, a když zemřou, jsou rádi, že mají

klid."

Tady však v šeru se ke mně blíží někdo, kdo nechce ještě mít klid, nechce si ještě odpočinout. Je to dělník z ranče, starý člověk, italský přistěhovalec. Co nejponíženěji přede mnou smeká, protone ve mně přece vidí pána nad svým životem. Já mu přece dávám najíst, dávám mu přístřeší i celou existenci. Celý život se dřel jako kůň a žil v menším pohodlí než moji koně v hluboko vystlané stáji. Práce ho zchromila. Při chůzi se jen vleče. Jedno rameno mu trčí výš

než druhé. Jeho ruce jsou mozolovitě pracky, odporně a hrozně. Je to opravdu bědný zjev. Mozek má právě tak tupý, jako tělo zbídačelé.

"Mozek má tak tupý, že ani neví, že je pouhý jev," chechtá se mi čirá logika. "Smysly ho šálí. Je otrokem snu o životě. Mozek má přecpaný nadpozemskými představami a pověrami. Věří

v jiný, neskutečný, lepší svět. Naslouchal falešným fantasmagoriím proroků, kteří mu nalhali falešnou bublinku ráje. Cítí v sobě nevyslovitelně spříznění s čímsi vyšším, a vylíhává si neskutečný život. Sama sebe vidí v mátožných vidinách, Jež se fantasticky potácejí dnem i nocí ve hvězdném prostoru. Nemá ani stínu pochyb o tom, že vesmír byl stvořen jen pro něho a že je předurčen k tomu, aby pověky žil v nehmotném a nesmyslném světě, který si on i lidé

jeho druhu vytvořili z podobenství a klamů.

Avšak ty, jenž jsi nahlédl do knih a pronikl mým hrozným tajemstvím, ty víš, čím je, že je bratrem tvým i prachu, rozmarem vesmíru, hříčkou chemických procesů, vyparáděným zvířetem, které vzniklo z vřeštící zvířecí hromady, náhodou - dvěma palci, které mu umožnily se postavit. Je bratrem gorily a šimpanze. V záchvatu vzteku si buší pěstmi do prsou, řve a zachvívá se v divokých křečích. Zná příšerně atavistické pudy a je složen ze všemožných pozůstatků propastných a zapomenutých chtíčů."

"Přece však snívá o tom, že je nesmrtelný," namítám chabě. "Je to nesmírně pozoruhodně, když se takový tupý špalek masa může vyšvihnout na ramena času a projíždět se ve věčnosti."

"Ach!" zní odpověď. "Zavřel bys ty snad své knihy a vyměnil si místo s touhle bytostí, jež

nezná nic než choutky a chtíče a jež je hříčkou svého žaludku a slabin?"

"V nevědomosti je štěstí," namítám.

"Pak tvůj ideál štěstí je jako rosolovitá hmota, plující po klidném, vlažném ztemnělém moři." Ach, oběť Démona alkoholu ho nedokáže zdolat.

"Jen na krok je vzdálen od ničivého požehnání Budhovy Nirvány," dodává čirá logika. "Nu, dobrá. Tady je tvůj dům. Rozvesel se a napij! My osvícení, ty i já, přece víme, že všechno je bláznovství a fraška."

A ve svém doupěti, jehož stěny jsou obloženy knihami, v onom mauzoleu lidských myšlenek, si popíjím a probouzím spící psy v zákoutích svého mozku a štvu je přes hradby předsudků a zákona, i svůdným labyrintem víry a pověry.

"Jen se napij," říká mi čirá logika. "Řekově věřili, že bohově jim proto dali víno, aby zapomněli na bídu života. A vzpomeň si, co řekl Heine."

Dobře si vzpomínám na výrok tohoto plamenného žida: "S posledním vydechnutím je po všem. Po radosti, lásce, smutku, makaronech, divadle, lípách, malinových cukrátkách, po síle lidských vztahů, po klepech, štěkotu psů i po šampaňském."

"Tvoje jasně čiré světlo je chorobně," říkám logice. "Lžeš." Jen tím, že ti říkám příliš silnou pravdu," odsekne mi.

"Bohužel, ano, tak je tomu v životě, kde je vše vzhůru nohama," smutně doznávám.

"Nu, to Liou Ling byl moudřejší než ty," šklebí se čirá logika. "Vzpomínáš si, co řekl?" Přikyvuji - Liou Ling, statný pijan, jeden ze skupiny básníků pijáků, kteří si říkali Sedm mudrců z bambusového háje a kteří žili v Číně před dávnými staletími.

"Byl to Liou Ling," doráží čirá logika, "jenž se vyslovil, že opilému člověku věci tohoto světa nejsou ničím víc než žabincem na řece. Dobrá. Dej si ještě jednou whisky a zdání i klam se ti promění v žabinec na řece."

A když si tak nalévám a usrkávám whisky, vzpomínám si na jiného čínského filosofa, na čuang-c', který čtyři sta let před Kristem vyzval říši snů na souboj, když řekl: "Jakpak mohu vědět, že mrtví litují toho, že kdysi tak lpěli na životě? Ti, jimž se zdává o hostině, se probouzejí k nářku a smutku. Ti, kteří sní o nářku a smutku, se probouzejí, aby si vyšli na hon. Když sní, nevědí o tom, že sní. Někteří si dokonce chtějí ve snu vykládat sny, a když se probudí, zjistí, že to vše byl jen sen... Ti blázni si myslí, že teď bdí, a lichotí si, že teď

doopravdy vědí, zda jsou princi nebo sedláky. Konfucius i ty - oba jste jen pouhými sny; a já, který vám říkám, že jste sny, jsem také jen pouhý sen.

Kdysi se mně, čuang-c', zdálo, že jsem motýl, že poletuji sem a tam, tak jak to právě motýli dělávají. Uvědomoval jsem si jen, že sleduji své představy jako motýl, ale lidskou přirozenost jsem necítil. Pojednou jsem se probudil a ležel jsem tu opět já - skutečně já. A teď jsem nevěděl, zda jsem byl člověk, kterému se zdálo, že je motýl, či jsem teď motýl, kterému se právě zdá, že je člověk."

XXXVII.

"Pojď," říká čirá logika, "a zapomeň na ty asijské snílky ze starých dob. Nalej si sklínku a podíváme se do pergamenů včerejších snílků, kteří snívali své sny na tvých teplých pahorcích."

Nakláním se nad seznamem bývalých majitelů vinic, nazvaných Tokaj, na ranči Petaluma. Je to smutný, dlouhý soupis jmen, počínající Manuelem Micheltorenem, někdejším mexickým guvernérem, vrchním velitelem a inspektorem kalifornské oblasti, který udělil deset čtverečních mil ukradené půdy plukovníku Donu Marianu Guadalupe Vallejovi za služby prokázané jeho vlasti a za peníze, Jež vyplácel po deset let jeho vojínům. A hned nato se tento zplesnivělý dokument, svědčící o lidské dychtivosti po půdě, mění v hrůznou zprávu o bitvě - o Prudkém zápolení s prachem. Jsou to právnická postoupení půdy, zprávy o jejím vydražení, vyplacení, převedení, rozsudky, exekuční výměry, platební rozkazy, výměry o nuceném prodeji, daňově příkazy, přípisy o spravování majetku i rozhodnutí o rozdělení půdy. Tato vzdorná půda, která dřímá nyní v babím létě, je jako nenasytná příšera, Jež přezívá všechny muže, kteří kdy obdělávali její povrch a pak zanikli. Kdo asi byl ten James King z Williamu i s tím svým podivným jménem? Ani nejstarší

usedlík, žijící v Měsíčním údolí, ho nezná. A přece před pouhými šedesáti léty půjčil Marianu G. Vallejovi osmnáct tisíc dolarů na záruku jistých pozemků včetně vinic, Jež teprve měly být založeny a jimž se dostalo názvu Tokaj. Odkud se vzal nějaký Peter O'Connor a kam zmizel, když vepsal své nepatrně, pomíjivě jméno na polesí, Jež později bylo přeměněno na vinici?

Pak se tu objevuje Louis Csomortanyi, jehož jméno zní jako zaklínadlo. Prochází několika stránkami zápisů o této nepomíjivě půdě.

Pak přicházejí s velkou žízní přes Velkou americkou poušť příslušníci Starého amerického rodu, na mulách se dostávají přes Isthmus, vítr jimi zmítá kolem Hornova mysu a zapisují svá

krátká a zapomenutá jména tam, kde jsou právě tak již zapomenuta jména přemnohých generací divokých Indiánů - jména jako Halleck, Hastings, Swett, Tait, Denman, Tracy, Grimwood, Carlton, Temple. Dnes už taková jména v Měsíčním údolí nejsou. Jména se počínají objevovat překotně a divoce, probleskávají z jedné stránky právních zápisů

na druhou a v záblesku zase mizí. Ale vzdorná půda tu stále zůstává pro další, aby se na ní

zase dále dřeli. Pak přicházejí jména lidí, o kterých jsem jen letmo zaslechl, ale nikdy je nepoznal. Kohler a Frohling, kteří vystavěli velkou vinopalnu z kamene na vinici Tokaj, jenže ji vystavěli tak vysoko na kopci, že se tam ostatním vinařům nechtělo hrozny dovážet. A tak Kohler i Frohling přišli o půdu; zemětřesení v roce 1906 pak srovnalo vinopalnu se zemí a já

teď bydlím na jejích troskách.

La Motte - obdělával půdu, vysázel vinice i ovocně sady, zavedl rybolov ve velkém, postavil statek, který je ještě i dnes výstavný, prohrál svůj boj s půdou - a odešel. A objevuje se moje pomíjivě jméno. Vedle La Mottových ovocných sadů a vinic, vedle jeho pyšného statku, vedle jeho rybníků jsem se zapsal tím, že jsem dal vysázet na padesát tisíc blahovičníků. Cooper a Greenlaw - na ranči, kde se dnes říká Na pahorku, zanechali své dvě děti, malou Lily a Malého Davida, kteří dnes odpočívají na Malém prostoru ohraničeném ručně sbitou ohrádkou. A Cooper a Greenlaw také za svého života vymýtili panenský les ze čtyřiceti akrů, kde zřídili tři pole. Teď jsem zasel na ta tři pole kanadský hrách a zjara ho zaorám jako čerstvě hnojivo.

Haska - záhadná, legendární postava z minulého pokolení, který se odebral zpět do hor a vymýtil šest akrů křoví v Malém údolí, jevě dostalo po něm jméno. Obdělal půdu, vystavěl z kamene ohradu i dům a vysázel jabloně. A dnes už ani nelze zjistit, kde jeho dům stál; polohu kamenně ohrady je možno vytušit pouze z útvaru půdy, a teď se zase já pouštím do boje, zavádím chov angorských koz, aby spásly křoviska, kterými zarostla půda, jih Haska kdysi vymýtil a která zadusila Paskovy jabloně. A tak i já brázdím půdu svým krátkým úsilím a i mě jméno se zableskne na stránce pozemkových knih, než nakonec odejdu a stránku pokryje plíseň.

"Snílkové a přízraky," chechtá se čirá logika.

"Avšak ty jejich snahy přece jen nebyly zcela marně," namítám.

"Zakládaly se na iluzi a je to všecko klam."

"životadárný," odpovídám.

"A prosím, co jiného je životadárný klam než klam?" dráždí mě čirá logika. "Pojď! Nalej si sklínku a podíváme se na ty hlasatele životadárných klamů, kterými se ti hemží knihovna. Zalistujeme si třeba tak trochu ve Williamu Jamesovi."

"Zdravý člověk," povídám. "Nemůžeme sice očekávat, že nám objeví kámen mudrců, ale jistě

v něm najdeme nějaké zdravě zásady, kterých se lze přidržet."

"Racionalismus okleštěný na pouhou domněnku," zašklebí se čirá logika. "Na konci všeho přemýšlení stále ještě lpěl na domněnce o nesmrtelnosti. Skutečná fakta si přeměňoval v křivuli naděje ve slova víry. Nejzralejší výplody rozumu v ohlupování rozumu. Na nejvyšším vrcholu rozumu nás James učí, abychom se dále přestali řídit rozumem a uvěřili, že všechno je dobré a bude dobré - to je starý, prastarý akrobatický trik metafyziků, při kterém si rozumovou úvahou odstranili rozum, aby unikli pesimismu, který vyplývá z přísného a logického myšlení.

Je toto tvé tělo tvým vlastním já? Nebo je to něco mimo tebe, co k tobě jen náleží? Co to je, to tvoje tělo? Stroj měnící podněty v reakce. Podněty a reakce si člověk pamatuje. Na nich se zakládá jeho zkušenost. Pak tvé vědomí je pouze souhrnem těchto zkušeností. V kterémkoliv okamžiku jsi jen tím, co si právě myslíš. Jsi sám sobě současně subjektem i objektem; tvé já

něco vyslovuje a zároveň jsi tím, co vyslovuješ. Kdo něco myslí, je zároveň myšlenkou, kdo něco poznává, je zároveň poznáním, a tak majitel je věcí, kterou má v majetku. A konečně, jak dobře víš, člověk je pouhým shlukem vědomých stavů, proudem pomíjivých myšlenek, z nichž každá je myšlenkou sama o sobě, myriáda myšlenek je myriádou jevů, stálým děním bez konce, nahodilým shlukem příznaků, vrženým v říši přízraků. člověk si to však nechce přiznat. Nechce přiznat ani vlastní pomíjivost. Nechce pominout. Chce znovu ožít, i když přitom musí zemřít.

Člověk mísí atomy i světelně paprsky, nejvzdálenější mlhoviny, kapky vody, bodající ostny pocitů, protoplazmy i kosmické hmoty, zamíchá v to všechno: perly víry, lásku k ženě, pomyslnou důstojnost, obavy z budoucnosti, hřmotnou domýšlivost a z této směsi si vytváří

svou nesmrtelnost, aby jí ohromil nebesa a ponížil vesmír. Drápe se na svou hromádku hnoje a jako dítě, které ve tmě zabloudí mezi skřítky, vzývá bohy, že on prý je jejich vlastní bratr, že je vězněm živých, jemuž je souzeno, aby žil tak svobodně jako bohově - staví si pomníky sobectví, budovaně sebeuctíváním, jevě však jsou pouhé sny a snový prach, který zmizí, když

zmizí snílek, a pominou, že on sám pomine.

Nic nového není na těchto životadárných klamech, jimiž se lidé obelhávají, přičemž si pro sebe mručí a mumlají zaříkadla a čáry proti mocnostem Noci. Zaříkávači, kouzelníci a vyháněči ďáblů byli otci metafyziky. Noc a Zubatá jsou ty příšery, které zahrazují cestu světlu a životu. A metafyzikově by si rádi pomohli, i kdyby přitom museli hlásat lži. Trápí je železný

zákon Kazatele, že lidé zmírají jako zvěř na poli a že i je čeká podobný konec. Jejich víra je jejich idolem, jejich náboženství jejich mastičkou, jejich filosofie jejich výmyslem, o kterém zpola věří, že jím přelstí i Zubatou, i Noc.

Bludičky, výpary mysticismu, psychické vrchní tóny, orgie duše, kvílení v údolí stínů, kouzla gnosticismu, závoje a tkáně slov, žvásty subjektivismu, žvatlání a přemílání slov, ontologické

smyšlenky, panpsychické halucinace -to je ta látka, jen samé fantastické vidiny naděje, která

naplňuje přihrádky tvé knihovny. Podívej se jen na ně, na všechny ty smutně zjevy smutných šílenců - na své Schopenhauery, Strindbergy, Tolsté a Nietzsche. Pojď, máš dopitou sklenici. Nalij si a zapomeň."

Poslechnu, neboť v mozku už mi zase řádí alkohol, a jak připíjím těmto pochmurným myslitelům v přihrádkách své knihovny, říkám si, co napsal Richard Hovey:

"Pij! Život, láska jako noc a den,

jen z vlastní vůle přicházejí k nám,

ne z naší: Uchvať, ber, co stačíš jen,

než v hrobě budeš červům v pospas dán."

"Dostanu tě," křičí čirá logika.

"Ne," odpovídám a alkohol v mém mozku počíná řádit. "Vím, co jsi zač, a nebojím se tě. Pod maskou hédonismu jsi ty sama ta Zubatá a tvoje cesta vede do noci. Hédonismus nemá smysl. I to je lež, a v nejlepším případě je to kompromis hodný zbabělců..."

"Ale teď tě dostanu," přerušuje mě čirá logika.

"Když nechceš tento bídný život žít,

když sám chceš, můžeš jej přec ukončit,

když nemáš strach, co přijde po smrti."

A směji se svému vzdoru, poněvadž nyní, v této chvíli vím, že čirá logika mě nejvíc podvádí

tím, že mi našeptává svůj šepot o smrti. A odhaluje tu sama sebe i se svou vábnou chemií, převracející vše vzhůru nohama, se svými červy, kteří rozežírají zaživa dávně iluze a křísí i znovu oživují hlas mého mládí a znovu mi říkají, že je ve mně ještě stále schopnost i síla, o nichž mi život i knihy říkaly, že už dávno neexistují.

A když do sebe obracím sklenku, zazní gong ohlašující večeři. Vysmívám se čiré logice, jdu přivítat hosty, u stolu se tvářím vážně, debatují s nimi o posledních číslech časopisů i o nicotných událostech všedních dnů a dráždím své hosty kousavými paradoxy a posměšky. Když stoupne nálada, není nesnadně si pohrávat s uctívanými a zbabělými modlami měšťáků

a vysmívat se sarkasticky jejich rádoby bůžkům i samospasitelnosti jejich nejapného mudrování.

Buď paňácou! Paňácou! Když už člověk musí být filosofem, ať je Aristofanem. A u stolu si nikdo nepomyslí, že už mám trochu v hlavě. Mám jen pěknou náladičku a to je vše. Přemýšlení mě zmáhá, a jakmile je po jídle, hned začíná zábava i různě hry, kterým se věnujeme s idylickou bezstarostností.

A když skončí večer a dáme si dobrou noc, vracím se pracovnou do ložnice k sobě i k čiré

logice, s kterou jsem se ještě nevypořádal a která mě ani tady neopouští. A když upadám do opilého spánku, slýchám hlas mládi, jako ho slýchával Harry Kemp:

"Hlas mládí nocí smutně zněl:

Je pryč, co v světě rád jsem měl;

a krok můj nemá, nemá stání,

když den se rodí za svítání.

Ni chvíli netroufá si stát,

chce světu nově světlo dát.

Prchavěji než růže květ,

má naděj, duha, padá zpět,

jevě vznesla se až v nebes báň,

mládí jsem - protože umírám."

XXXVIII.

V předchozím vyprávění jsem podal ukázku svého putování po boku čiré logiky po temnotách své duše. Jak nejlépe jsem dovedl, snažil jsem se umožnit čtenáři, aby nahlédl do tajemství

člověka, jenž se o svou duši dělí s Démonem alkoholu. A čtenář si musí uvědomit, že tato nálada, o které četl po celou čtvrthodinu, je jen jednou z tisíce nálad, jevě dovede vyvolat Démon alkohol. Může trvat, i co ručičky hodin oběhnou jednou dokola, a to mnoho dnů, týdnů a měsíců.

Mé pijácké vzpomínky se blíží ke konci. Mohu říci, jako může ostatně každý statný, silný

piják, že vše, co mě udržuje ještě dnes na této planetě, je pouze moje nezaslouženě štěstí štěstí, že mám zdravě plíce, široký hrudník a statně tělo. Troufám si tvrdit, že není mnoho mladíků v době překotného dospívání mezi patnáctým a sedmnáctým rokem, kteří by dokázali přežít tak těžké pití, jako jsem mezi patnáctým a sedmnáctým rokem přežil já; a není mnoho mužů, kteří by spořádali taková kvanta alkoholu v mužných letech a ještě se dožili toho, aby o tom mohli vyprávět. Přežil jsem to vše nikoli díky tělesně zdatnosti, nýbrž proto, že jsem neměl dispozice k notorickému alkoholismu a že můj organismus byl vůči alkoholu neobyčejně odolný. A když jsem to vše prožíval, pozoroval jsem, jak jiní, ne tak odolní jako já, umírají kolem mne na Dlouhé, smutně pouti opilců.

Jen moje neohrozitelně, naprosté štěstí, osud, náhoda, říkejte tomu jak chcete, jen ty mě

provedly ohněm Démona alkoholu. Můj život, mou kariéru, ani mou radost ze života nezničil. Pravda, trochu je ožehl, jako ožehl ty, kteří přežili zklamaně naděje, kteří po netušené

zázračných cestách vyšli zdrávi z boje a pak žasli nad haldami mrtvých. A jako ten, kdo prožil krvavou válku, volá: "Už nikdy válku!", volám i já: "Už dosti boje naší

mládeže s jedem!" Jediný způsob, jak zastavit válku, je přestat válčit. Jediný způsob, jak zastavit pití, je přestat pít. Čína zarazila požívání opia tím, že zakázala jeho pěstování i dovoz. čínští filosofově, kněží a lékaři by mohli tisíc roků kázat do posledního dechu, a pozívání

opia, pokud by k němu byl snadný přístup a pokud by ho bylo možno všude lehce dostat, by pokračovalo nerušeně dál. Takoví už jsme, v tom to vězí.

S velkým úspěchem jsme docílili, že už nedovolujeme, aby se nám volně povaloval arzenik a strychnin nebo bacily tyfu a tuberkulózy a ničily nám naše děti. Naložte s alkoholem právě

tak. Nedovolte, aby volně pod ochranou zákona číhal a vrhal se nám na naši mládež. Nepíšu o alkoholicích ani pro alkoholiky, nýbrž pro naši mládež, ve prospěch těch, kteří nemají nic jiného než touhu po dobrodružství a touhu po družném životě a kteří jsou přitom vydáni napospas alkoholu naší barbarskou civilizací, která je tímto jedem krmí na každém rohu. Píšu to pro zdravě, normální chlapce, kteří se právě narodili, nebo se právě rodí. To byl důvod, více než cokoliv jiného, proč jsem jel v povzneseně náladě do Měsíčního údolí

a hlasoval tam pro volební právo žen. Hlasoval jsem pro ně, poněvadž jsem věděl, že ženy a matky tohoto pokolení odstraní Démona alkoholu z tohoto světa a zaženou ho zpět do historie, mezi překonaně návyky našeho barbarství. A zdá-li se vám, že křičím jako raněný, mějte na paměti, že jsem byl raněn a že nenávidím myšlenku, že by některý z našich synů

nebo některá z našich dcer měli být podobně zraňováni jako já. Pouze ženy uchovávají lidský rod. Muži jsou lehkomyslní, rádi hazardují a milují

dobrodružství a nakonec je zachrání vědy jen jejich ženy. Muž nejspíše jih při svém prvém chemickém pokusu vyrobil alkohol. A po všechna další pokolení až do dnešního dne ho pak vyráběl a pil zase jen muž. A nebylo dne, kdy by se ženy nevzpíraly tomu, aby jejich mužově

pili alkohol, ačkoliv nikdy neměly dost sil, aby dodaly váhy svému odporu. V tě chvíli, kdy se ženám dostane volebního práva v každé obci, dají uzavřít výčepy. Muži sami je nezavřou ani za tisíc generací. Právě tak můžete očekávat od obětí morfia, že vydají zákon proti morfinismu.

To ženy vědí. Zaplatily už nezměrnou daň potu a slz za to, že muži pijí. A poněvadž žárlivě

střeží své potomstvo, budou hlasovat pro své syny, kteří se ještě nenarodili, i pro své dcery, poněvadž z těch zase budou matky, ženy a sestry synů.

A půjde to snadno. Postihne to jen opilce a občasně pijáky jednoho pokolení. Já jsem jedním z nich a slavnostně prohlašuji na podkladě svých dlouholetých styků s Démonem, že mi nebude zatěžko přestat pít, když nebude pít nikdo jiný a alkohol nebude nikde k dostání. Na druhé

straně je převážná většina mladých lidí tak nealkoholicky založena, že jim alkohol nebude chybět. 0 výčepech se dozví pouze z dějepisu a budou mít o nich představy jako o něčem dávno zapomenutém, jako třeba o štvanicích býků nebo o upalování čarodějnic. XXXIX.

Vyprávění o osobních zážitcích by nebylo ovšem úplně, kdyby je autor nedovedl až k poslednímu Okamžiku.. Já však nevyprávím 0 opilci, který se polepšil. Nebyl jsem opilec a nepolepšil jsem se.

Před nějakým časem jsem náhodou podnikl cestu na jachtě kolem Hornova mysu, která trvala sto čtyřicet osm dní. Nevzal jsem si na loď žádnou zásobu alkoholu, a ačkoliv jsem se mohl kterýkoliv z těchto sto čtyřiceti osmi dnů napít s kapitánem, nenapil jsem se ani jedenkrát. Nepil jsem prostě proto, že jsem po tom netoužil. Nikdo na palubě nepil. Nebylo tam pijácké

prostředí a moje tělo po alkoholu netoužilo. Fyziologie mého těla si alkohol nežádala. A tak vyvstal přede mnou problém, jasný a jednoduchý problém: Když je to tak lehké, proč se tak nebudeš chovat, až se zase vrátíš na pevninu? O tomto problému jsem pečlivě přemýšlel. Přemýšlel jsem o něm po pět měsíců, kdy jsem se zcela zřekl alkoholu. A podle poznatků z dřívější doby jsem dospěl k jistým závěrům.

Především jsem přesvědčen, že ani jediný z deseti nebo i statisíce mužů není rozeným alkoholikem, že pití u něho není podmíněno jeho organismem. Pití, jak se na ně dívám, je pouze duševní návyk. Pití není jako kouření nebo požívání kokainu nebo jiných omamných prostředků. Touha po alkoholu je povahy čistě duševní. Je to věc duševního cviku a vývinu a je pěstována na půdě společenské. Ani jediný piják z milionu nezačal pít, když byl sám. Všichni začínají pít ve společnosti a toto pití ve společnosti je provázeno tisícerými okolnostmi, spočívajícími ve společenských zvyklostech, jak jsem je z vlastní zkušenosti popsal v prvé části svého vyprávění. A právě tyto společenské zvyklosti jsou látkou, z níž se většinou skládá pijákův návyk. úloha, kterou přitom hraje alkohol, je bezvýznamná, když ji porovnáme s úlohou, kterou má přitom společenské prostředí, v němě se popijí. Dnes se zřídka narodí člověk, který bez Dlouhého cviku ve společnosti pocítí sám od sebe neodolatelnou, fyziologicky podmíněnou touhu po alkoholu. Připouštím, že takoví jednotlivci se ještě tu a tam někdy narodí, ale já jsem se ještě nikdy nesetkal ani s jediným. Na zmíněně Dlouhé pětiměsíční cestě jsem shledal, že mezi všemi žádostmi mého těla není

ani stín touhy po alkoholu. Ale všiml jsem si tohoto faktu: byla tu potřeba duševní a společenská. Kdykoliv jsem si vzpomněl na alkohol, přistupovala k tomu hned představa družně společnosti. A kdykoliv jsem si vzpomněl na společnost, družila se k tomu představa alkoholu. Společnost a alkohol jsou siamská dvojčata. Vyskytují se vědy vzájemně spojeny. A tak když jsem čítal v lehátku na palubě nebo když jsem si s druhy o něčem vyprávěl, vždycky každičká zmínka o kterékoli části světa, jih jsem poznal, vzbudila ve mně vzpomínku na pití a dobré kamarády. V paměti se mi přímo rojily vzpomínky na nádherně noci i dny i chvíle, samé růžové zážitky, připomínající nevázaně veselí. Benátky se na mě dívají z potištěné stránky a hned si vzpomínám na kavárenské stolky na chodnících. Někdo prohodí:

"Bitva u Santiaga" a já na to: "Ale ovšem, tam jsem se byl taky podívat." Ale tu krajinu před sebou nevidím, nevidím ani Kettle Hill, ani Strom míru. Vidím jen kavárnu Venuši na náměstí

v Santiagu, kde jsem jednou za parně noci hovořil a popíjel s nějakým umírajícím souchotinářem.

čtu v novinách, anebo si někdo vzpomene na londýnský East End, a hned se mi pod víčky objeví obraz osvětlených výčepů a v sluchu mi zazní: "Dvakrát hořkou" nebo "třikrát whisky". Latinská čtvrť - a hned jsem zas ve studentské vinárničce a vidím kolem sebe rozzářeně tváře a bystré duše, jak usrkují chlazený a čistě vypálený absint, zatímco naše hlasy stoupají a vznášejí se po způsobu obyvatelů této čtvrtě, jak se vyrovnáváme s bohem, uměním i demokracií a vůbec se všemi prostými problémy našeho života. Za prudké prérijní bouře na řece La Platě, když nemůžeme dál, uvažujeme, zda bychom si neměli zaskočit do Buenos Aires, Americké Paříže - a už vidím před sebou jasně osvětlené

lokály, slyším cinkot pozdvižených sklínek i písně a radostný šum rozjařených hlasů. Když se dostaneme do severovýchodních pasátů v Tichomoří, pokoušíme se přemluvit umírajícího kapitána, aby obrátil loď směrem k Honolulu, a jak ho přemlouvám, vidím se, jak už zase popíjím koktejly se sodovkou v chladných lanai ve Waikiki za hukotu divokého příboje. Někdo se jen zmíní o tom, jak se připravují divoké kachny v restauracích v San Francisku, a hned mě to přenese do světel a řinkotu příborů na mnohých stolech a dívám se do tváří starým přátelům přes zlaceně okraje štíhlých číší na rýnské víno.

A takto se zamýšlím nad svým problémem: Ani jedině z těchto krásných míst na světě bych znovu nenavštívil jinak, než jak jsem je navštívil tenkrát - s číší v ruce! V tě větě je skryto kouzlo. Má pro mne větší význam než všechna slova ve slovníku. Je to duševní návyk, který

jsem v sobě pěstoval po celý život. Teď už je částí tě látky, z níž se skládám. Mám rád vířivou hru bystrého vtipu, srdečný, hlučný smích, zvučně mužně hlasy, když chlapi se sklenkou v ruce zapomenou na šedivý okolní svět a rozpálí si mozky žertem a vtipem tak, až jim začnou bouřlivě vířit.

Ne - už jsem se rozhodl. Budu pít příležitostně. Při všech svých knihách na přihrádkách, při všech myšlenkách myslitelů, jevě mi zastínila má zvláštní povaha, chladně a promyšleně jsem se rozhodl, že budu i nadále pokračovat v tom, čemu jsem tak dlouhým cvikem přivykl a co chci a budu dělat. Budu pít - ale moudřeji a opatrněji než dříve. Už nikdy nebudu stálou, žíznivou výhní. Už nikdy si nevyvolám čirou logiku. Naučil jsem se, jak ji - nevyvolávat. čirá logika leží nyní slušně pohřbena vedle mě vleklé choroby. Ani jedna, ani druhá mě už

nezachvátí. Je tomu už hezká řádka let, co jsem svou vleklou chorobu uložit k spánku. A spí

zdravě. A právě tak zdravě spí i čirá logika. A přece mohu na závěr směle říci, že bych si přál, aby moji předkově zapudili Démona už dávno před mým narozením. Lituji toho, že v době, do níž jsem se narodil, Démon alkohol vzkvétal všude, já se s ním seznámil a v Dlouhém styku s ním nabyl takového cviku.

Jack London: Démon alkohol

Z anglického originálu John Barleycorn vydaného nakladatelstvím Mills and Boon v Londýně

1914