Jack London

MARTIN EDEN

«KAPITOLA I»

Odemkl domovním klíčem a vešel do dveří, a těsně za ním mladík, který neohrabaně smekl čepici. Mladík měl na sobě neforemné šaty páchnoucí mořem a do prostorné haly, v níž se octl, se zjevně nehodil. Nevěděl co s čepicí a cpal si ji do kapsy kabátu, než mu ji ten druhý muž odebral. Udělal to klidně a samozřejmě a neohrabaný mladík to ocenil. „Chápe mě“, říkal si v duchu. „Postará se, abych to zvládnul.“

Šel druhému v patách, pohupoval rameny a bezděky zeširoka našlapoval, jako by se rovné podlahy zdvíhaly a klesaly pod náporem vzdouvajícího se moře. Prostorné místnosti se pro jeho rozmáchlý krok zdály příliš úzké a on sám se děsil, že širokými rameny narazí do veřejí anebo shodí drobnosti na nízké římse krbu. Uhýbal ze strany na stranu mezi různými předměty a zveličoval si hrozící nebezpečí, které ve skutečnosti vězelo jen v jeho představách. Mezi klavírem a velkým stolem s vysoko vyrovnanými knihami bylo místa, že by tam prošlo bok po boku půl tuctu lidí, ale on to zkoušel celý rozechvělý. Mohutné paže držel volně podél boků. Nevěděl, co si s těmi pažemi a rukama počít, a když ve své vybičované představivosti už viděl, že se jednou paží nutně otře o knihy na stole, couvl jako vystrašený kůň, taktak že minul stoličku u klavíru. Pozoroval před sebou přirozené pohyby druhého muže a poprvé si uvědomil, že se svou chůzí od ostatních lidí liší. Na okamžik jím projel palčivý stud, že chodí tak neohrabaně. Na čele mu naskočily drobné krůpěje potu. Zastavil se a otřel si do bronzova opálený obličej kapesníkem.

„Počkejte, Arthure, pomalej, kamaráde,“ ozval se a pokoušel se skrýt svoje obavy bodrým tónem. „Pro vašeho oddanýho služebníka je to trochu moc najednou. Nechte mě, ať se na to nervově uchystám. Víte, že jsem sem nechtěl jít, a řek by sem, že vaše rodina taky zrovna není ňák žhavá, aby mě viděla.“

„To je v pořádku,“ zněla uklidňující odpověď. „Nesmíte se nás bát. Jsme docela prostá rodina. - A hele, mám tady dopis.“

3$

Vrátil se ke stolu, roztrhl obálku a začal číst, a tak dal svému druhovi příležitost, aby se vzpamatoval. A ten to pochopil a ocenil. Měl dar vcítit se do myšlení druhých lidí a porozumět jim, a teď pod vyplašeným zevnějškem byl tím víc vnímavý. Otřel si do sucha čelo a rozhlédl se ukázněně kolem sebe, třebaže v očích měl výraz, jaký se objevuje v očích divokých zvířat, když se obávají nějaké pasti. Obklopovalo ho neznámo, napjatě čekal, co bude, nevěděl, jak si počínat, uvědomoval si, jak nemotorně se pohybuje a chová, a obával se, že všechny jeho vlastnosti a schopnosti jsou podobně něčím poznamenané. Byl přecitlivělý, beznadějně nejistý, a pobavený pohled, který na něho druhý muž kradmo upřel přes okraj dopisu, ho pálil jako rána dýkou. Viděl ten pohled, ale nedal nic najevo, protože k věcem, kterým se naučil, patřila také kázeň. Ta rána dýkou zasáhla rovněž jeho hrdost. Proklínal se, že sem šel, a zároveň se rozhodl, že to vydrží, ať se stane, co stane. Rysy tváře mu ztvrdly a v očích vzplála bojovná jiskra. Rozhlížel se kolem sebe méně ustrašeně a bystře všechno vnímal, každý detail hezkého interiéru se mu vrýval do mozku. Oči měl široce posazené, jejich zornému úhlu nic neuniklo, a jak se vpíjely do krásy, kterou měly před sebou, bojovná jiskra pohasla a nahradila ji teplá zář. Dovedl vnímat krásu a tady bylo co vnímat.

Povšiml si jednoho obrazu, který ho zaujal. Mohutný příboj burácel a tříštil se o skalnatý útes, hrozivé bouřkové mraky pokrývaly oblohu a za čárou příboje se lodivodský škuner, plující těsně při větru a naklánějící se na bok, že bylo vidět palubu do všech podrobností, zmítal na vlnách na pozadí bouřlivé západní oblohy. Byla v tom krása, která ho neodolatelně přitahovala. Zapomněl na svou neohrabanou chůzi a popošel až úplně těsně k obrazu. Krása z plátna zmizela. Na jeho tváři se objevil zmatený výraz. Před očima měl něco, co vypadalo jako nedbalá mazanice. Potom ustoupil zpátky a rázem se veškerá krása jako bleskem na plátno vrátila. „Ňákej trik,“ řekl si a pustil to z hlavy, třebaže mezi vším tím množstvím různých dojmů, které se na něho valily, ho přece jen na chvíli bodlo rozhořčení, že kvůli nějakému triku se obětuje tolik krásy. O malířství nic nevěděl. Vyrůstal mezi barvotisky a litografiemi, jasnými a ostrými zblízka i zdálky. Viděl už ovšem olejomalby ve výkladech obchodů,

4$

ale sklo výkladů jeho dychtivým očím bránilo, aby se k nim dostal příliš blízko.

Otočil se po příteli, který četl dopis, a všiml si knih na stole. V jediném okamžiku mu oči vzplály žádostivostí a touhou, stejně jako vzplane touha v očích hladovějícího při pohledu na jídlo. Bezděčně vykročil, ramena se zhoupla doprava, doleva, a byl u stolu, kde se knihami začal zálibně probírat. Prohlížel si tituly a jména autorů, četl úryvky textů, laskal svazky očima i rukama, a jednou dokonce poznal knihu, kterou už četl. Zbytek byla neznámá díla a neznámí autoři. Namátkou vzal svazek Swinburna a začetl se do něho, úplně zapomněl, kde je, tváře se mu rozzářily. Dvakrát knihu zavřel se založeným ukazovákem, aby se podíval na jméno autora. Swinburne! To jméno si zapamatuje. Ten člověk se umí dívat, nesporně vidí barvu a záblesky světla. Ale kdo to je ten Swinburne? Je už sto let po smrti jako většina básníků? Anebo ještě žije a píše? Vrátil se k titulní stránce… ano, napsal ještě další knihy. Ano, hned ráno zajde do veřejné knihovny a pokusí se tam něco od Swinburna dostat. Vrátil se k textu a úplně se v něm ztratil. Nevšiml si, že do pokoje vešla mladá žena. Uvědomil si to, až když uslyšel Arthurův hlas, jak říká: „Tohle je pan Eden, Ruth.“

Zavřel knihu přes ukazováček, a než se otočil, rozechvěl ho první nový dojem - ne ona dívka, ale slova jejího bratra. Jeho svalnaté tělo v sobě skrývalo spousty rozechvělých pocitů. Při nejslabším náporu vnějšího světa na jeho vědomí vzplály jeho myšlenky, sympatie a city a roztančily se v plápolavém žáru. Byl nadmíru vnímavý a citlivý a jeho vznícená fantazie neustále srovnávala a shledávala podobnosti a rozdíly. „Pan Eden“, to ho vzrušilo - on, kterému po celý život říkali „Eden“ nebo „Martin Eden“, anebo prostě „Martin“. A najednou „Pan“! To už je něco, říkal si v duchu. V té chvíli jako by se jeho mysl proměnila v obrovskou laternu magiku a jeho vědomí obklopoval nekonečný šik obrazů z vlastního života: kotelny a podpalubí, tábory a pobřeží, vězení a kořalny, špitály a ulice chudiny, asociace spojované právě tím, jak ho v těch různých prostředích oslovovali.

A potom se obrátil a uviděl dívku. Při pohledu na ni byly jeho zmatené vidiny rázem ty tam. Bylo to bledé, éterické stvoření s velkýma, oduševnělýma modrýma očima a bohatstvím

5$

zlatých vlasů. Neuvědomoval si, co má na sobě, jedině že její šaty jsou stejně báječné jako ona. Přirovnával si ji k bledě zlatému květu na křehkém stonku. Ne, je to duch, božstvo, bohyně, taková krystalická krása nemůže být z tohoto světa. Anebo možná mají knihy pravdu a ve vyšších sférách je takových jako ona spousta. Ji by ten chlapík Swinburne mohl opěvovat! Třeba měl někoho takového na mysli, když líčil tu dívku, tu Isoldu, tam v té knížce na stole. Všechna ta přemíra zrakových dojmů, pocitů a myšlenek v něm rázem vzkypěla. Bez přestávky se prodíral jednou skutečností za druhou. Viděl, jak se její ruka napřahuje k jeho, a když mu ruku podala, otevřeně, jako muž, dívala se mu přímo do očí. Ženy, které dosud poznal, tímto způsobem ruku nepodávaly. Ostatně většina z nich vůbec nikomu ruku nepodávala. Do jeho úvah pronikla záplava asociací, obrazy různých způsobů, jak se seznamoval s ženami, a hrozila, že je zcela zaplaví. Vymanil se však z nich a zadíval se na ni. Takovou ženu dosud neviděl. Jaké ženy dosud poznal? Rázem se vedle ní po obou stranách řadily ženy, které poznal před ní. Vteřinu věčnosti stál uprostřed galerie portrétů, kde ona zaujímala ústřední místo, a kolem ní byly podobizny mnoha žen, které bylo třeba ohodnotit a změřit letmým pohledem, přičemž ona byla jednotkou onoho hodnocení a měření. Viděl hubené a nezdravé tváře děvčat z továren a usmívající se veselá děvčata, žijící na jih od hlavní třídy, od Market Street. Byly tu ženy z dobytkářských táborů a snědé ženy ze Starého Mexika, kouřící cigarety. Potom je zatlačily Japonky, podobné loutkám, cupitající na svých dřeváčcích, euroasijské typy s jemnými rysy a známkami degenerace, ženy kyprých těl z ostrovů Jižních moří, s věnci květin kolem hlav a se snědou pletí. Ty všechny vymazalo groteskní a děsivé plémě hrůzných snů - špinavé utahané coury z whitechapelských chodníků, holdující kořalce, odulé čarodějnice z hampejzů a široký proud spřeženců pekla, sprostých a špinavých harpyjí, které v nestvůrných ženských podobách číhají na námořníky, spodina přístavů, kal a sliz samého dna lidstva.

„Nesednete si, pane Edene?“ řekla dívka. „Těšila jsem se na setkání s vámi hned, jak nám o tom Arthur řekl. Bylo to od vás statečné.“

Mávl prosebně rukou a zamumlal cosi, že to vůbec nic ne—

6$

bylo, co udělal, a že každý jiný by to udělal taky. Všimla si, že na ruce, kterou mávl, má čerstvé odřeniny, které se teprve hojí, a při pohledu na druhou ruku, kterou měl volně spuštěnou podél těla, jí neušlo, že ta je na tom stejně špatně. Bystrým kritickým okem si povšimla jedné jizvy na tváři, další, prosvítající mezi vlasy na čele, a třetí jizvy, směřující svisle dolů a ztrácející se pod naškrobeným límcem. Potlačila úsměv, když na jeho opáleném krku zahlédla červenou rýhu, jak se mu zařezával límec. Zřejmě nebyl zvyklý nosit tvrdé límce. Stejně tak si její ženské oko povšimlo šatů, které měl na sobě, šatů levného střihu a bez elegance. Sako mu v ramenech nesedělo a na mnoha místech pokrčené rukávy prozrazovaly mohutné vypracované svalstvo.

Mával rukou a mumlal, že to vůbec nic nebylo, a přitom se snažil poslechnout jejího příkazu a posadit se do křesílka. Stihl s obdivem zaregistrovat, jak lehce si sedla, a potom se naklonil ke křesílku proti ní a s rozpaky si uvědomoval svou nemotornost. To byla pro něho nová zkušenost. Po celý život až doteď v nejmenším neuvažoval o tom, zda se chová uhlazeně nebo nemotorně. Nikdy ho ani nenapadlo, aby takhle o sobě uvažoval. Opatrně si sedl na krajíček křesla a vůbec nevěděl co s rukama. Překážely mu, ať je položil, kam položil. Arthur odcházel z místnosti pryč a Martin Eden sledoval jeho odchod toužebným pohledem. Připadal si tam v pokoji s tou bledou éterickou ženou ztracený a opuštěný. Chyběl tam hospodský, na kterého by mohl zavolat a objednat pití, kluk, kterého by si mohl poslat za roh pro džbánek piva a s pomocí této společenské tekutiny navázat přátelskou pohodu.

„Máte na krku takovou jizvu, pane Edene,“ říkala dívka. „Jak jste k ní přišel? To muselo být určitě nějaké dobrodružství.“

„Mexikán s kudlou, slečno,“ odpověděl a navlhčil si vyprahlé rty a odkašlal. „Jenom rvačka. Když jsem mu tu kudlu vyrval, pokusil se mi ukousnout nos.“

Přitom jak to bez obalu konstatoval, vybavil si živě před očima tu horkou hvězdnatou noc v Salina Cruz, bílý pruh pláže, světla parníků s cukrovou třtinou v přístavu, kdesi v dáli hlasy opilých námořníků, pošťuchující se dělníky z doků, vášnivý plamen v Mexičanově tváři, lesk zvířecích očí ve světle hvězd, žahavé bodnutí ocele na krku a proud

7$

krve, dav a výkřiky a dvě těla, jeho a Mexičanovo, zaklesnutá do sebe, převalující se jedno přes druhé a rozrývající písek, a přitom kdesi v dáli něžně drnkala kytara. Tak ten obraz vypadal a ta vzpomínka ho vzrušila, napadlo ho, jestli by člověk, který namaloval ten škuner na zdi, uměl namalovat taky tohle. Bílá pláž, hvězdy a světla parníků s cukrovou třtinou by vypadaly báječně, říkal si, a uprostřed v písku temná skupinka postav, která obklopovala rváče. Své místo na obraze by měl i nůž, uvažoval, a bylo by ho dobře vidět, s jakýmsi zábleskem, ve světle hvězd. Ale do jeho slov z toho všeho nepronikla nejmenší narážka. „Pokusil se mi ukousnout nos,“ skončil.

„Opravdu?“ řekla dívka slabým, jakoby vzdáleným hlasem a z její citlivé tváře vyčetl, že ji to vyděsilo.

I jeho se zmocnilo zděšení a ruměnec rozpaků mu lehce zbarvil opálené tváře, ačkoli jemu se zdálo, že skoro hoří, podobně jako když měl tváře vystavené otevřené výhni pece v kotelně. Takové špinavé záležitosti jako šarvátky na nože zřejmě nejsou vhodným tématem k rozhovoru s dámou. V knihách lidé v jejím společenském postavení o takových věcech nehovoří - možná že o nich ani nevědí.

V rozhovoru, který se pokusili navázat, nastala kratičká pauza. Potom se ho zkusmo zeptala na jizvu na tváři. A už když se ptala, uvědomil si, že se dívka snaží mluvit jeho řečí, a rozhodl se, že tomu se vyhne a bude mluvit řečí její.

„To byla jenom nehoda,“ řekl a sáhl si rukou na tvář. „Jednou večer uprostřed ticha se rozbouřilo moře, urvalo táhlo hlavního ráhna a potom lana a kladky. Táhlo bylo z drátu a ten se mrskal a bil kolem sebe jako had. Všichni, co měli na palubě službu, se ho snažili čapnout a já do toho vlít a už mě to luplo.“

„Aha,“ ozvalo se tentokrát s nádechem porozumění, třebaže jí to v duši znělo spíš jako hotentotština a dohadovala se, co míní tím luplo.

„Tenhle Swineburne,“ začal z jiného konce, aby mohl uskutečnit svůj plán, ale vyslovil první slabiku básníkova jména s aj, jako by se psalo Swineburne místo Swinburne.

„Kdo?“

„Swineburne,“ opakoval opět s chybnou výslovností. „Ten básník.“

8$

„Swinburne,“ opravila ho a vyslovila první slabiku správně s i.

„Jo, to je ten chlapík,“ vykoktal a tváře mu přímo žhnuly. „Je to dlouho, co umřel?“

„Ale já jsem ještě neslyšela, že by umřel.“ Překvapeně se na něho podívala. „Kdepak jste se s ním seznámil?“

„Jakživ jsem ho nezahlíd,“ zněla odpověď. „Ale kouknul jsem se na ňáký jeho básničky tamhle v tý knize na stole, těsně než jste přišla. Líběj se vám ty jeho básně?“

A nato se dívka rychle a lehce rozhovořila o tématu, které nadhodil. Cítil se lépe a posunul se z okraje křesílka trochu dozadu. Přidržoval se přitom rukama opěradel, jako by mu křeslo mohlo podklouznout a shodit ho na zem. Povedlo se mu, že se rozhovořila svou řečí. Snažil se ji při tom jejím švitoření sledovat a zároveň se divil, co vědomostí je uloženo v té její hezounké hlavičce, a vpíjel se do bledé krásy jejího obličeje. Skutečně ji sledoval, třebaže mu dělala potíže neznámá slova, která se hladce nesla z jejích rtů, i kritické soudy a rozvíjení myšlenek, které byly jeho uvažování cizí, ale které přesto jeho myšlení podněcovaly a rozechvívaly. Tady je intelektuální život, říkal si, tady je krása, horoucí a skvostná, jak si ji nikdy ani ve snu nepředstavoval. Zapomněl na sebe a zíral na ni hladovýma očima. Tady je něco, pro co může člověk žít, o co může usilovat, za co může bojovat ano, dokonce život položit. Knihy mají pravdu. Na světě jsou takové ženy. Ona je jedna z nich. Dala jeho fantazii křídla a před ním se rozprostřela velká zářivá plátna a na nich se mlžně rýsovaly titánské postavy, milující, romantické a uskutečňující hrdinské činy pro ženu - pro bledou ženu, pro zlatý květ. A skrze ten chvějivý, pulzující obraz podobný pohádkové vidině upíral oči na skutečnou ženu, která tam seděla a hovořila o literatuře a umění. Sice jí naslouchal, ale především se na ni díval, aniž si uvědomoval, že jak na ni upřeně hledí, veškerá bytostná mužnost jeho povahy mu září z očí. Ona věděla o světě mužů málo, ale jako žena si ostře uvědomovala jeho planoucí oči. Nikdy dřív se muži na ni takhle nedívali a to ji uvádělo do rozpaků. Zajíkla se a zarazila uprostřed svých slov. Unikla jí souvislost jejích argumentů. Děsil ji a zároveň jí bylo zvláštním způsobem příjemné, že se na ni takhle dívá. Její výchova ji varovala před

9$

nebezpečím a zlem, lstivým, tajemným a vábivým. Její instinkty se však jako polnice jasně rozezněly celou její bytostí a pobízely ji, ať se přenese přes bariéry společenského kastovnictví a postavení a získá toho poutníka z jiného světa, neohrabaného mládence s potlučenýma rukama a červenou rýhou na krku od nezvyklého límečku, mladíka, kterého až příliš zjevně poznamenala špína ubohého života. Její nevinnou čistotu to pobuřovalo, ale byla žena a právě začínala poznávat paradox ženství.

„Jak jsem řekla - co jsem to říkala?“ Tu přestala a vesele se sama sobě zasmála.

„Říkala jste, že se z toho Swinburna nestal velkej básník, protože - až k tomuhle jste se dostala, slečno,“ napověděl jí, ačkoli si najednou připadal vyhladovělý a zvuk jejího smíchu mu přeběhl po páteři jako rozkošné vzrušení. Jako stříbro, napadlo ho, jako cinkající stříbrné zvonky, a v té chvíli, jenom na chviličku, jako by ho cosi přeneslo do daleké země, kde pod růžovými třešňovými květy kouřil cigaretu a naslouchal zvonkům vysoko se tyčící pagody, svolávající věřící v slaměných sandálech k pobožnosti.

„Ano, děkuji vám,“ řekla. „Swinburne není velký, celkem vzato, proto, že je, no, málo jemný. Mnoho jeho básní bychom vůbec neměli číst. Verše skutečně velkých básníků vyjadřují nádherné pravdy a podněcují v člověku všechno vznešené a ušlechtilé. Jediný verš velkých básníků nemůžeme vynechat, aniž tak ochudíme celý svět.“

„To málo, co jsem si přečet, mi připadalo báječný,“ řekl váhavě. „Neměl jsem tušení, že je to takovej - hrubián. Asi se to víc objevuje v jeho ostatních knihách.“

„V knize, kterou jste četl, je mnoho veršů, které by šlo vypustit,“ řekla pedantsky pevným a dogmatickým hlasem.

„Asi mi ušly,“ doznal. „Ty, co jsem čet, byly opravdu dobrý. Takový plný světla, zářivý a vpalovaly se do mě a celýho mě prozářily, jako slunce nebo ňákej světlomet. Takhle to na mě působilo, slečno, ale já asi básním moc nerozumím.“

Zarazil se, nemohl dál. Zmocnil se ho zmatek, bolestně si uvědomoval svoje nedostatečné vyjadřovací schopnosti. V tom, co četl, cítil velkolepost a zářivost života, ale jeho slova tomu dostatečně neodpovídala. Neuměl vyjádřit, co cítí, a v duchu se přirovnával k námořníkovi, který na cizí lodi,

10$

uprostřed noci, tápavě šmátrá v neznámém uvolněném lanoví. Ano, je na něm, aby poznal tenhle nový svět. Ještě se nikdy nesetkal s ničím, čemu by nedokázal přijít na kloub, a už je načase, aby se o to pokusil a naučil se mluvit o tom, co v sobě cítí, takovým způsobem, aby tomu porozuměla. Právě ona se mohutně tyčila na jeho obzoru.

„Vezměme Longfellowa říkala právě.

„Jo, toho jsem čet,“ skočil jí spontánně do řeči, horlivě se snažil předvést a co nejvíc využít své skrovné knižní znalosti, toužil jí ukázat, že není úplně hloupý zabedněnec. „ŽALM ŽIVOTA, EXCELSIOR a… to je asi všechno.“

Kývla hlavou a usmála se, a jemu její úsměv přišel jaksi shovívavý, soucitně shovívavý. Je blázen, jestliže se v tomhle směru snaží něco dokazovat. Ten chlap, ten Longfellow, pravděpodobně napsal spoustu básnických knih.

„Promiňte, slečno, že se do toho takhle míchám, řek by sem, že po pravdě o těchhle věcech moc nevím. Do mýho světa zrovna nepatřej. Ale já je do něho dostanu.“

Znělo to jako vyhrůžka. Hlas mu zněl rozhodně, oči mu blýskaly, rysy tváře ztvrdly. A jí přišlo, že se sevření jeho čelistí proměnilo, že se najednou svírají nepříjemně útočným způsobem. Zároveň jako by se od něho vzdula mocná vlna mužnosti a dopadla na ni.

„Myslím, že to dokážete - dostat je do svého světa,“ skončila se smíchem. „Jste velice silný.“

Její pohled na chvíli spočinul na svalnaté šíji, mohutně šlachovité, skoro býčí, do bronzova opálené, překypující drsným zdravím a silou. A třebaže tam Martin seděl v rozpacích a pokorně, znovu pocítila, jak ji to k němu přitahuje. Překvapila ji nečekaně rozverná myšlenka. Zdálo se jí, že kdyby mohla vložit svoje dlaně na tu šíji, všechna síla a energie by se z té šíje přelila do ní. Ta myšlenka ji vyděsila. Měla dojem, že tím ve své povaze objevila netušenou zkaženost. Ostatně síla jí připadala jako něco hrubého a zvířecího. A přesto ji ta myšlenka neopouštěla. Zmateně se divila, že vůbec zatoužila položit na tu osmahlou šíji ruce. Sama ovšem zdaleka nebyla statná a její tělo i mysl sílu potřebovaly. To však nevěděla. Věděla pouze, že dosud žádný muž na ni nezapůsobil tak jako tento, který ji co chvíli šokoval svou špatnou gramatikou.

11$

„No, invalida teda nejsem,“ řekl. „Když jde do tuhýho, strávím i hřebíky. Teď zrovna mě ale zlobí žaludek. Většinu toho, co jste říkala, nemůžu strávit. Víte, nikdy mě to nikdo neučil. Mám rád knihy a básničky, a jak mám čas, tak je čtu, ale nikdy jsem o nich neuvažoval jako vy. Proto taky o nich neumím mluvit. Připadám si jako lodivod, kterýho to odnese na neznámý moře bez mapy a bez kompasu. A teď si chce určit polohu. Třebas mě navedete na správnej kurs. Jak jste přišla na to všechno, o čem jste mluvila?“

„Asi tím, že jsem chodila do školy, a studiem,“ odpověděla.

„Já jako malej kluk taky chodil do školy,“ začal namítat.

„Ano, ale já mám na mysli střední školu, a přednášky a univerzitu.“

„Vy jste šla na univerzitu?“ divil se upřímně. Zdálo se mu, že se mu tím vzdálila nejmíň na milion mil.

„Chodím tam. Zapsala jsem si výběrové přednášky z angličtiny.“

Nechápal, co tou angličtinou myslí, ale v duchu si tu svou neznalost zaznamenal a přešel to.

„Jak dlouho by sem musel studovat, než by sem moh chodit na univerzitu?“ zeptal se.

Úsměvem povzbudila jeho touhu po vědění a řekla: „To záleží na tom, kolik jste toho už nastudoval. Na střední školu jste nikdy nechodil? Samozřejmě že ne. Dokončil jste ale základní školu?“

„Chyběly mi ještě dva roky, když jsem šel ze školy pryč,“ odpověděl, „ale postupoval jsem vždycky s dobrým prospěchem.“

Rozčilil se sám na sebe, že se takhle chlubí, a v příštím okamžiku sevřel opěradla křesílka tak divoce, až ho konečky prstů brněly. Zároveň si povšiml, že do místnosti vchází nějaká žena. Viděl, jak se dívka rychle zvedá a běží přes místnost k přicházející ženě. Políbily se, objaly se navzájem v pase a šly k němu. To musí být její matka, říkal si. Byla to vysoká, plavovlasá žena, štíhlá, důstojná a krásná. Její oblečení odpovídalo tomu, co mohl v tomto domě očekávat. Jeho oči si se zalíbením prohlížely ladný střih. Ona sama i její oblečení mu připomínaly ženy na jevišti. Potom si vzpomněl, jak viděl podobné nádherné dámy a toalety ve vchodech lon-12$

dýnských divadel, zatímco on tam stál a okukoval je a policajti ho tlačili od krytého vchodu do mrholícího deště. Nato ho myšlenky skokem přenesly ke Grand hotelu v Jokohamě, kde také z chodníku pozoroval nádherné dámy. Pak se mu před očima začaly míhat tisíce obrazů z Jokohamy, z města i z přístavu. Rychle však zapudil kaleidoskop vzpomínek, puzen naléhavostí přítomné chvíle. Věděl, že musí vstát, aby ho dívka mohla představit, pracně se zvedl a zůstal stát. Kalhoty měl na kolenou vytlačené, paže mu volně a směšně visely, se strnulým výrazem ve tváři stál připraven na to, co je mu souzeno přetrpět.

«KAPITOLA II»

Přesun do jídelny představoval pro něho hrůzný sen. Mezi zastávkami, klopýtáním, trhavými pohyby a kymácením ze strany na stranu měl chvílemi pocit, že se nemůže pohybovat. Nakonec to však zvládl a usadili ho hned vedle ní. Soubor nožů a vidliček ho vyděsil. Ježily se předzvěstí neznámých nebezpečí a on se na ně fascinovaně díval, až se z jejich oslnivé záře stalo pozadí, přes které se pohyboval sled obrazů z podpalubí, kde seděl se svými druhy a společně pojídali solené hovězí jen s kudlou a prsty, anebo nabírali hustou hrachovou polévku z kovových misek ubohými železnými lžícemi. V chřípí cítil pach zkaženého hovězího masa a v uších mu znělo hlasité mlaskání a srkání za doprovodu skřípajících trámů a vrzajícího lodního pažení. Viděl, jak tam vespolek jedli, a usoudil, že se krmili jako prasata. No, tady si dá pozor. Nesmí při jídle mlaskat. Bude to mít po celou dobu na paměti.

Rozhlédl se kolem stolu. Proti němu seděl Arthur a Arthurův bratr Norman. To jsou její bratři, připomněl si, a jeho srdce se pro ně rozhořelo. Jak se všichni členové této rodiny mají navzájem rádi! Myslí mu proletěl obraz její matky, a jak se obě políbily na pozdrav a společně ruku v ruce k němu kráčely. V jeho světě takové projevy lásky mezi rodiči a dětmi neexistovaly. Bylo to pro něho zjevení výšin lidské exi-13$

stence, jakých dosahuje ten svět nahoře. Byla to nejhezčí věc, kterou dosud viděl při tom letmém nahlédnutí do onoho světa. Ocenil to a hluboce ho to dojalo a srdce mu jihlo pochopením a něhou. Po celý život hladověl po lásce. Z hloubi nitra po lásce toužil. Byla organickým požadavkem jeho bytosti. Zatím však šel životem bez ní a v jeho průběhu zhrubl. Nevěděl, že potřebuje lásku. Ani teď si to ještě neuvědomoval. Pouze ji viděl, jak existuje, vzrušilo ho to a připadala mu krásná, vznešená a nádherná.

Byl rád, že pan Morse není přítomen. Bylo pro něho beztak už dost těžké seznámit se s ní, s její matkou a bratrem Normanem. Arthura už trochu znal. Otec by už byl nad jeho síly, tím si byl jist. Připadalo mu, že nikdy v životě se takhle nenamáhal. Nejtěžší dřina byla ve srovnání s tím dětskou hrou. Na čele mu vyvstávaly drobné krůpěje a košile mu z té námahy zvlhla potem, když musel dělat tolik nezvyklých věcí najednou. Musel jíst tak, jak dřív nikdy nejedl, užívat nezvyklé náčiní, nenápadně se rozhlížet a učit se, jak každou tu novou věc zvládnout, přijímat záplavu dojmů, které se na něho řinuly a které bylo třeba v duchu zhodnotit a utřídit. Uvědomovat si svou touhu po ní, touhu, která ho znepokojovala jakýmsi mdlým bolestivým neklidem, cítit palčivost vášnivého přání dospět k takové cestě životem, po jaké kráčela ona, a přitom se stále ztrácet v úvahách a mlhavých plánech, jak se jí přiblížit. Přitom když se pokradmu zadíval naproti na Normana anebo na kohokoli dalšího, aby zjistil, kterého nože anebo vidličky má v určité situaci použít, zmocňoval se v duchu rysů těch osob a automaticky si je snažil ohodnotit a odhadnout, jací jsou - všichni ve vztahu k ní. Potom musel mluvit, vnímat, co mu říkají, o čem se hovoří, a pokud bylo třeba, odpovídat jazykem zvyklým na obhroublé vyjadřování, takže ho musel držet na uzdě. A aby těm zmatkům nebylo konce, byla tu služka, neustávající hrozba, která se objevovala nehlučně u jeho ramene, hrůzná sfinga, která předkládala záhady a hádanky vyžadující okamžitá řešení. Během jídla ho tížila myšlenka na misky, ve kterých se po jídle umývají ruce. Bezdůvodně, vytrvale a mnohokrát se v duchu ptal, kdy se objeví a jak asi vypadají. Slýchal o takových věcech a teď, dříve nebo později, v několika nejbližších minutách je uvidí, bude sedět u stolu se

14$

vznešenými bytostmi, které je užívají - ano, a bude jich používat i on sám. Avšak vůbec ze všeho nejdůležitější problém, hluboko v něm skrytý a přitom neodbytný, byla otázka, jak se má ve styku s těmito lidmi chovat. Jak k nim má přistupovat? Neustále a v obavách s tímto problémem zápasil. Napadaly ho zbabělé myšlenky, že by jim měl něco namluvit, sehrát nějakou roli, ale ještě zbabělejší myšlenky ho varovaly, že s tím by neuspěl, že se na to svou povahou nehodí, že by to nezvládl a že by se zesměšnil.

A tak během první části večeře, kdy zápolil s tím, jak si má počínat, byl velmi zamlklý. Nevěděl, že jeho zamlklost odporuje Arthurovým slovům z předešlého dne, když tento její bratr ohlašoval, že přivede domů na večeři jednoho divocha, a tak aby se ho nelekli, protože shledají, že je to divoch zajímavý. Martin Eden by byl tehdy ještě nedokázal uvěřit, že by její bratr byl schopen takové zrady - zvlášť když se mu podařilo dostat právě tohoto bratra z té ošklivé rvačky. A tak seděl u stolu nervózní z toho, že se sem nehodí, a zároveň okouzlený vším, co se kolem něho dělo. Poprvé si uvědomil, že jídlo má ještě jinou funkci než užitkovou. Vůbec nevěděl, co jí. Bylo to prostě jídlo. U tohoto stolu, kde jídlo mělo estetickou funkci, sytil svou lásku ke kráse. Má také funkci intelektuální. Vzrušilo to jeho mysl. Slyšel vyslovovat slova, která pro něho neměla žádný význam, a jiná slova, jež viděl pouze v knihách a jež se vymykala duševním obzorům mužů a žen, které dosud znal, takže jich nepoužívali. Když slyšel, jak tato slova bezděčně kanou ze rtů členů této skvělé rodiny, její rodiny, vzrušilo ho to a potěšilo. Bylo to potvrzení romantiky, krásy a průbojnosti, které znal z knih. Octl se v tom vzácném a požehnaném stavu, kdy člověk vidí, jak se jeho sny vylupují z koutků fantazie a stávají se skutečností.

Nikdy dosud se neoctl v takových výšinách existence a držel se v pozadí, naslouchal, pozoroval a radoval se a odpovídal jí zdrženlivými kratičkými slůvky „Ano, slečno,“ a „Ne, slečno,“ a její matce „Ano, paní,“ a „Ne, paní.“ Krotil se, aby impulzivně neřekl, jak byl vycvičen na moři, „Ano, pane,“ a „Ne, pane,“ jejím bratrům. Měl pocit, že by to bylo nevhodné a že by tím doznával svou podřízenost - a to by nebylo dobré, pokud ji chce získat. Vnukala mu to také jeho

15$

hrdost. „Proboha,“ rozhorlil se v duchu v jedné chvíli, „vždyť jsem přece zrovna tak dobrej jako oni, a jestli oni znaj spoustu věcí, co já neznám, přece se taky něco z toho dokážu naučit!“ A v příštím okamžiku, když se na něho ona nebo její matka obrátily jako na „Pana Edena“, byla jeho útočná hrdost ta tam a on celý zářil potěšením. Je přece civilizovaný člověk a sedí tady bok po boku u večeře s lidmi, o kterých čítal v knihách. On sám je v těch knihách a dobrodružně se prodírá tištěnými stránkami vázaných svazků.

Avšak zatímco vůbec neodpovídal Arthurovu popisu a vypadal spíš jako něžné jehňátko než jako nějaký divoch, usilovně v mysli pátral, co by měl dělat. Nebyl vůbec žádné něžné jehňátko a hrát druhé housle, to nikdy nebylo pro jeho vypjatě dominantní povahu. Hovořil, jen pokud musel, a pak se ta řeč podobala jeho chůzi, když šel ke stolu, byla samé zadrhávání a odmlky, jak tápavě hledal slova ve svém různorodém slovníku, rozvažoval nad slovy, o kterých věděl, že jsou na místě, ale která, jak se obával, by nedokázal vyslovit, a zároveň zamítal jiná, kterým by podle něho určitě nerozuměli nebo by působila drsně a hrubě. Celou dobu ho však tísnilo vědomí, že se svou nedbalou dikcí působí jako nějaký trouba, a to mu bránilo vyjádřit, co cítí. Stejně tak jeho láska ke svobodě se vzpouzela vůči takovému omezování, podobně jako se jeho šíje vzpouzela škrobenému poutu límce. Kromě toho si byl vědom, že by to dlouho nevydržel. Byl svým založením přemýšlivý a citlivý a jeho tvořivý duch byl nepokojný a nedočkavý. Rychle ho ovládla nějaká představa či pocit, který v něm těžce zápolil o výraz a formu. Potom se zapomněl, úplně zapomněl, kde je - a stará slova ty nástroje řeči, které znal - vyklouzla z jeho úst.

V jedné chvíli si odmítl cosi vzít od služebné, která ho rušila a obtěžovala u ramene, s krátkým a důrazným „Kuš!“

Všichni u stolu byli rázem ve střehu, služebná se samolibě usmála a on sám se topil v hanbě. Rychle se však vzpamatoval.

„To je kanacký slovo, znamená to dost,“ vysvětloval. „A jen mi to tak uklouzlo.“

Zachytil její zvědavý a pátravý pohled, upřený na jeho ruce, a když už byl v tom vysvětlování, pokračoval: „Zrovna jsem se vrátil na pobřeží na jednom z těch pacifickejch

16$

poštovních parníků. Měl zpoždění, a v přístavech zátoky Puget Sound jsme dřeli jak negři, nakládali zboží - smíšenej náklad, jestli víte, co to obnáší. No a při tom jsem si odřel kůži.“

„Ale na to jsem nemyslela,“ snažila se mu zase ona honem vysvětlit. „Vaše ruce mi přišly ve srovnání s vaší postavou příliš malé.“

Tváře mu hořely. Přijal to jako odhalení dalšího ze svých nedostatků.

„Ano,“ řekl omluvně. „Nejsou dost velký na tu námahu. V pažích a ramenou mám sílu jak tažnej kůň. Jsou až moc silný, a když praštím ňákýho chlapa po hubě, rozbiju si sám ruce.“

Z toho, co řekl, neměl žádnou radost. Naplnilo ho to nechutí k sobě samému. Přestal si hlídat jazyk a mluvil o věcech, které nebyly pěkné.

„Bylo to od vás statečné, jak jste Arthurovi pomohl - vždyť jste ho ani neznal,“ řekla taktně, protože si uvědomovala Martinův zmatek, aniž znala jeho důvod.

On si zase uvědomil její počínání, zaplavila ho teplá vlna vděčnosti a zapomněl na svou příliš hrubou mluvu.

„To nic nebylo,“ řekl. „To by udělal pro druhýho každej chlap. Ta banda darebáků si koledovala vo malér a Arthur jim nijak nepřekážel. Navezli se do něj a já se navez do nich a pár jsem jich zkosil. Přitom jsem přišel o ňákou tu kůži na rukách a ta banda o pár zubů. Za nic by sem si to nedal ujít. Když jsem viděl -“

Zarazil se s otevřenými ústy na okraji propasti své vlastní ubohosti, s vědomím, že není v nejmenším hoden dýchat stejný vzduch jako ona. A Arthur už podvacáté rozvíjel příběh o svém dobrodružství s opilými darebáky na převozním parníku a o tom, jak se přiřítil Martin Eden a zachránil ho. Martin sám se zamračeným obočím se v duchu trápil tím, jak se tu hloupě prezentoval, a tím usilovněji zápasil s problémem, jak by si měl ve vztahu k těmto lidem počínat. Zatím byl zcela neúspěšný. Nepatří k nim a neumí mluvit jejich jazykem, říkal si v duchu. Nemůže předstírat, že je jedním z nich. Taková maškaráda by zkrachovala a navíc předstírání bylo cizí jeho povaze. Pokrytecké komedie a triky mu neseděly. Ať se děje cokoli, musí být sám sebou. Dosud jejich řečí mluvit neumí, ale za čas to dokáže. To si umínil. Zatím ale mluvit musí, a musí to být jeho vlastní řeč, samozřejmě upravená, tak aby jí rozuměli a aby je moc nešokovala. A ještě něco, nebude předstírat ani pouhým mlčenlivým sou-17$

hlasem, že zná něco, co mu vlastně známé není. A když oba bratři hovořili o práci na univerzitě a několikrát užili slovo „tríga“, poslušen tohoto svého rozhodnutí se Martin Eden zeptal: „Co je to tríga?“

„Trigonometrie,“ řekl Norman. „Vyšší forma matiky.“

„A co je matika?“ následovala další otázka, která jaksi Normana rozesmála.

„Matematika, aritmetika,“ zněla odpověď.

Martin Eden přikývl. Zahlédl záblesk zřejmě nekonečných obzorů vědění. To, co viděl, nabylo hmatatelných obrysů. Díky jeho nadprůměrné představivosti abstrakce nabývaly konkrétních forem. Trigonometrie a matematika a celé pole vědění, které označovaly, se v alchymii jeho mozku proměnily v jakousi krajinu. Průhledy, které viděl, byly obrazy zeleného listoví a lesních mýtin, tlumeně světélkujících či protkaných záblesky světla. V dáli se podrobnosti neurčitě rozplývaly pod závojem purpurového oparu, ale za tím purpurovým oparem, to věděl, bylo ono kouzlo neznámého romantického vábení. Bylo to pro něho jako víno. Tady je dobrodružství, něco, do čeho se může pustit hlavou i rukama, svět, který může dobýt - a přímo z hloubi jeho vědomí se hrnula myšlenka dobýt, získat ji, tu duši jako lilii bílou, co tady sedí vedle něho.

Třpytivou vidinu zničil a zapudil Arthur, který se po celý večer snažil vyprovokovat ke slovu svého divocha. Martin Eden měl na paměti svoje rozhodnutí. Poprvé byl zase sám sebou, zprvu vědomě a s rozvahou, ale brzy se ztrácel v tvůrčí radosti, když líčil před očima svých posluchačů život, jak ho poznal. Býval členem posádky na pašeráckém škuneru Halcyon, když ho dopadla finanční stráž. Viděl to očima dokořán a dovedl vylíčit, co viděl. Vykreslil jim tep moře a muže a lodi na něm. Předal jim sílu své obraznosti, až viděli jeho očima, co kdysi viděl on. Z obrovské masy podrobností vybíral s citem umělce, maloval obrazy života, které zářily a plály světlem a barvou, vložil do nich pohyb, takže jeho posluchači se s ním nechali unášet na záplavě drsné výmluvnosti, nadšení a síly. Chvílemi je šokoval živostí svého vyprávění a svými výrazy, ale krása vždy rychle vystřídala násilí, tragiku zmírnil humor, a on jim vysvětloval podivné nápady a vtípky, které se rodily v hlavách námořníků.

18$

A jak mluvil, dívala se na něho dívka ohromenýma očima. Jeho oheň ji rozehříval. Připadalo jí, že dosud nepoznala teplo života. Toužila se opřít o toho rozpáleného, planoucího muže, který jako sopka chrlil sílu, robustnost a zdraví. Cítila, že se o něho musí opřít, a pracně tomu odolávala. Avšak objevil se i opačný impulz, odtáhnout se od něho pryč. Odpuzovaly ji ty odřené ruce, poznamenané dřinou tak, že sama špína života se zažrala do jeho kůže, odpuzovalo ji, jak se mu rudě zařezával límec, i jeho mohutné svaly. Jeho drsnost ji děsila. Každý drsný výraz byl pro její ucho urážkou, každá drsná etapa jeho života urážkou její duše. A stále znovu ji k němu něco přitahovalo, až si říkala, že to v něm musí být nějaké zlo, když má nad ní takovou moc. Všechen ustálený řád její mysli se rozkymácel. Jeho romantika a dobrodružství zasazovaly těžké rány konvencím. Vedle jeho obratnosti v nebezpečí a pohotového smíchu život přestával být záležitostí vážného úsilí a umírněnosti a stával se hračkou, s kterou si lze hrát, kterou lze převracet, s kterou lze bezstarostně žít a těšit se z ní a nakonec ji bezstarostně odhodit. „A proto si hrej!“ zněla výzva, která ji rozechvívala. „Skloň se k němu, pokud chceš, a polož mu obě svoje dlaně na šíji.“ Chtělo se jí vykřiknout nad tím bláznivým nápadem a marně si připomínala svou vlastní čistotu a kulturu a kladla proti sobě, jaká je ona, a to, jaký on není. Rozhlížela se kolem sebe a viděla, že ostatní na něho zírají s napjatou pozorností. A byla by si zoufala, pokud by neviděla hrůzu v matčiných očích sice okouzlenou hrůzu, ale přece jen hrůzu. Tento člověk ze vzdálených temnot znamená zlo. Matka si to uvědomuje a matka má pravdu. Dá na matčin soud v této věci, stejně jako na něj dávala ve všem ostatním. Jeho oheň už nehřál a strach z něho ztratil palčivost.

Později u klavíru hrála pro něho a k němu, útočně, s neurčitým záměrem zdůraznit nepřekročitelnost propasti, která je oddělovala. Hudba jí byla kyjem, kterým ho mlátila po hlavě, a třebaže ho ty údery omračovaly a drtily, zároveň ho vzrušovaly. Hleděl na ni v zbožné úctě. V jeho mysli, stejně jako v její, se ona propast rozšiřovala, avšak rychleji, než se rozšiřovala, vzpínala se do výše jeho ctižádost překonat ji. Byl však příliš složitým klubkem citů, aby celý večer seděl

19$

a zíral na nějakou propast, zvlášť při hudbě. Hudba na něho podivuhodně působila. Byla jako silný alkohol, rozpalovala ho k odvážným citům - jako droga, která se zmocnila jeho fantazie a unášela ho vzhůru oblačnou oblohou. Zapudila nízkou skutečnost, zaplavila jeho mysl krásou, uvolnila romantické představy a jeho patám dala křídla. Hudbě, kterou hrála, nerozuměl. Lišila se od bušení do piana v tančírnách a od hlučných dechovek, které slýchal. Přesto už dříve narazil na zmínky o takové hudbě v knihách a její hru přijímal s důvěřivým očekáváním. Zprvu trpělivě čekal na melodické takty, na výrazný a jednoduchý rytmus a mátlo ho, že tyto takty netrvaly dlouho. Sotva postřehl rytmus těchto taktů a zachytil melodii a jeho fantazie se podle ní rozletěla, vždycky se mu ztratila v chaotické změti zvuků, která mu nedávala smysl, a tak jeho fantazie, jako mrtvá tíže, klesla zpět k zemi.

V jedné chvíli ho napadlo, že se v tom všem skrývá záměrný odmítavý postoj vůči němu. Zachytil její niterný antagonismus a snažil se uhodnout poselství, které její ruce vyslovovaly na klávesách. Potom tu myšlenku potlačil jako nedůstojnou a nesmyslnou a volněji se poddal hudbě. Znovu propadal tomu příjemnému rozpoložení. Už neměl nohy jako kámen a celá jeho fyzická bytost se proměnila v duchovní, před očima i na jejich pozadí zářilo velké světlo, a potom vše, co měl před sebou, zmizelo a on byl kdesi pryč, houpavě se vznášel nad světem, který mu byl velmi drahým. V snovém průvodu, který se hnal jeho fantazií, se mísily věci známé a neznámé. Vstupoval do neznámých přístavů sluncem zaplavených zemí a kráčel tržišti barbarských národů, které dosud žádný člověk nespatřil. Chřípím cítil vůni ostrovů, kde roste koření, tak jak to poznal za teplých bezvětrných nocí na moři, jindy si za dlouhých tropických dnů razil cestu proti jihovýchodním pasátům a korálové ostrůvky s chocholkami palem vystupovaly v tyrkysovém moři na hladinu vpředu. Rychle jako myšlenka se obrazy objevovaly a mizely. V jednom okamžiku seděl na divokém koni a prchal pohádkově zbarvenou krajinou Barevné pouště, v dalším upíral oči dolů do chvějivého žáru žhoucí hrobky Údolí smrti, anebo vesloval na mrazivém oceánu, kde se v slunci tyčily a leskly obrovské ledové ostrovy. Ležel na korálové

20$

pláži, kde se kokosové ořechy skláněly až k měkce dorážejícímu příboji. Trup starého vraku hořel modrými plameny, v jejichž světle tančili domorodí tanečníci k barbarským milostným melodiím zpěváků, kteří monotónně vyzpěvovali za doprovodu drnkajících ukulele a dunivých tamtamů. Byla to smyslná, tropická noc. Vzadu se proti hvězdám tyčila silueta sopečného kráteru. Nad hlavou ubíhal bledý srpek měsíce a Jižní kříž plál nízko na obloze.

Zdálo se mu, že je harfou, veškerý život, který poznal a který tvořil jeho vědomí, představoval struny, a záplava hudby byla větrem, který se řinul na tyto struny a rozechvíval je vzpomínkami a sny. Nejenom že to cítil. Pocity nabývaly formy, barvy a zářivosti, a to, čeho se jeho fantazie odvážila, zhmotňovalo se jakýmsi vznešeným čarovným způsobem. Minulost, přítomnost a budoucnost se mísily a on rozechvěle procházel širým vroucím světem, prožíval velká dobrodružství a konal ušlechtilé činy pro ni - ano, a také s ní, dobýval ji, objímal a unášel pryč říší své mysli.

A ona z toho cosi v jeho obličeji zahlédla, když se na něho přes rameno dívala. Byl to obličej úplně proměněný, s velkýma zářícíma očima, které pronikaly za závoj zvuku a viděly za ním pohyb a tep života a gigantické přízraky ducha. Ohromilo ji to. Ten neotesaný, klopýtající nemotora byl ten tam. Špatně ušité šaty, odřené ruce a opálený obličej zůstaly, ale vypadaly najednou jako mříž vězení, přes kterou se Ruth dívala na probuzenou velkolepou duši, neschopnou se vyslovit a němou, protože chabým rtům nebylo dáno ji vyjádřit. Zahlédla to jen na nepatrný okamžik, potom se zase vrátil ten nemotora a ona se zasmála, co to její fantazii napadlo. Nezbavila se však dojmu z toho prchavého záblesku, a když pak nastala chvíle, kdy musel klopýtavě zvládnout odchod a odejít, půjčila mu svazek Swinburna a ještě jeden od Browninga - studovala Browninga v jedné z přednášek o anglické literatuře. Připadal jí jako chlapec, jak tam stál, červenal se a koktavě jí děkoval, až se v ní zvedla vlna soucitu, v podstatě mateřského. Zapomněla na nemotora i na uvězněnou duši, i na muže, který na ni zíral s veškerou mužností a probouzel v ní radost i strach. Viděla před sebou pouze chlapce, který jí potřásal rukou tak

21$

drsnou jako struhadlo, až ji to škrabalo na kůži, a který trhaně říkal: „Nic takovýho jsem ještě nezažil. Víte, já na takový věci nejsem zvyklej…“ Bezmocně se rozhlížel. „Na takovýhle lidi a takovýhle domy. Je to pro mě všecko nový a líbí se mi to.“

„Doufám, že nás zase navštívíte,“ řekla, když přál dobrou noc jejím bratrům.

Nasadil si čepici, vrhl se bezhlavě mezi dveře a byl pryč. „Tak co si o něm myslíte?“ zeptal se Arthur.

„Je strašně zajímavý, jako závan ozonu,“ odpověděla. „Kolik let mu je?“

„Dvacet - skoro jednadvacet. Ptal jsem se ho dneska odpoledne. Nemyslel jsem si, že je tak mladý.“

A mně je o tři roky víc, říkala si v duchu, když líbala bratry na dobrou noc.

«KAPITOLA III»

Jak Martin Eden sestupoval po schodech, zabořil ruku do kapsy kabátu. Vytáhl ji s hnědým tenkým papírkem a špetkou mexického tabáku, z kterých si úhledně sbalil cigaretu. Vdechl prvý doušek kouře hluboko do plic a vyfoukl ho v dlouhém pozvolném výdechu. „Panebože!“ řekl si nahlas, tónem plným úcty a údivu. „Panebože,“ opakoval. A ještě jednou zamumlal: „Panebože!“ Potom zvedl ruku ke škrobenému límci, odtrhl ho od košile a nacpal do kapsy. Studeně mžilo, ale on si obnažil hlavu a rozepnul vestu a vykračoval si s báječnou bezstarostností. Jenom matně si uvědomoval, že prší. V extázi se oddával snům a vybavoval si výjevy právě minulé.

Konečně potkal ženu - ženu, o které do té doby málo přemýšlel, ale na kterou jaksi neurčitě čekal, že ji jednou potká. Seděl vedle ní u stolu. Cítil její ruku ve své, díval se jí do očí a zachytil vidinu nádherné duše - ale oči, z nichž vyzařovala, byly neméně krásné, stejně tak jako tělo, které té duši dávalo výraz a tvar. Nemyslel na její tělo jako na tělo a to mu bylo nové, protože o ženách, které předtím poznal, uvažoval

22$

pouze tímto způsobem. Její tělo bylo jaksi jiné. Nemyslel na její tělesnou schránku jako na schránku, která je vystavena chorobám a křehkostem těl. Její tělo bylo něčím víc než schránkou její duše. Byla to emanace jejího ducha, čistá a půvabná krystalizace její božské podstaty. Tento pocit božskosti ho vylekal. Vyburcoval ho z jeho snů a přiměl k střízlivé úvaze. Dosud k němu nikdy nedospělo žádné slovo, žádný klíč ani narážka onoho božského, oné duchovnosti. Nikdy nevěřil na božskou sílu. Vždycky byl proti náboženství, dobrácky se vysmíval páterům a té jejich nesmrtelnosti duše. Žádný posmrtný život neexistuje, tvrdil, život je tady a teď a potom jen temnota na věky. Avšak to, co viděl v jejích očích, byla duše - nesmrtelná duše, která nemůže nikdy zemřít. Žádný muž, kterého doposud poznal, ani žádná žena mu zatím nepředali poselství nesmrtelnosti. Ona však ano. Šeptala mu je od první chvíle, co na něho pohlédla. Její tvář se chvějivě vznášela před jeho očima, jak kráčel - bledá a vážná, sladká a citlivá, usmívala se soucitně a s něhou, jak může jen duše čistá tak, jak si čistotu dosud ani ve snu nedokázal vybavit. Její čistota ho ťala jako rána. Překvapila ho. Poznal už dobro a zlo, ale čistota jako vlastnost bytí mu dosud nikdy na mysl nepřišla. A teď v této ženě poznal čistotu jako svrchované dobro a neposkvrněnost, jejichž souhrn tvoří věčný život.

A rázem vyzval svou ctižádost, aby se tohoto věčného života chopila. Nebyl hoden, aby jí nosil vodu - to věděl, byl to zázrak štěstí a fantastický dar, které mu toho večera umožnily ji vidět, být s ní a hovořit s ní. Byla to čirá náhoda. Žádná zásluha to nebyla. Nijak se o to nepřičinil. Nezasloužil si takové štěstí. Jeho nálada byla vlastně nábožnou extází. Byl pokorný a poddajný, podceňoval se a pokořoval. S takovým duševním rozpoložením se přicházejí hříšníci kát. Byl usvědčen z hříchu. Avšak stejně jako pokorní a mrzcí na lavici kajícníků zahlédnou nádherné vidiny své budoucí boží existence, tak i on, zachytil obdobné záblesky stavu, jakého by dosáhl, kdyby ji získal. Avšak představa, že by ji získal, byla nejasná a mlhavá a naprosto se lišila od jeho dosavadních představ. Unesen nesmyslnou ctižádostí se viděl, jak spolu s touto ženou zdolává výšiny, sdílí s ní myšlenky, raduje se s ní z krásných a ušlechtilých věcí. Snil o tom, jak se

23$

zmocní její duše, ušlechtile, bez jakékoli hrubosti, snil o volném přátelství ducha, které nedokázal v mysli přesně formulovat. Nepřemýšlel o tom. Vlastně vůbec nemyslel. Cit zvítězil nad rozumem a on se chvěl a zmítal v emocích, jaké dosud nepoznal, nechal se slastně unášet mořem pocitů, kde cítění samo se umocnilo a zduchovnělo a bylo unášeno až kamsi za výšiny žití.

Klopýtavě kráčel jako opilec a s vroucností si hlasitě pobrukoval: „Panebože! Panebože!“

Na rohu ulice se na něho podezíravě podíval strážník a pak si všiml jeho námořnické houpavé chůze.

„Kdepak jste se takhle zřídil?“ chtěl vědět strážník.

Martin Eden se vrátil zpátky na zemi. Jeho organismus připomínal rychle se přizpůsobující tekutinu schopnou proniknout do všech koutů a skulin a zaplnit je. Jakmile na něho strážník zavolal, ihned byl zase sám sebou a jasně si uvědomoval situaci.

„To je nádhera, co?“ reagoval se smíchem. „Nevěděl jsem, že mluvím nahlas.“

„Příště budete zpívat,“ odhadoval ho policista.

„Ne, nebudu. Dejte mi sirku a já si chytnu příští tramvaj domů.“

Zapálil si cigaretu, řekl dobrou noc a šel dál. „Nenaštvalo by to jednoho?“ ulevil si přidušeně. „Ten policajt si myslel, že jsem opilej.“ Usmál se a zadumal. „Asi jsem byl,“ dodal, „jenže nemyslím, že by mě opila ženská tvářička.“

Na Telegrafní třídě chytil tramvaj, která jela do Berkeley. Byla plná omladiny a mládenců, kteří zpívali písně a co chvíli skandovali studentské pokřiky. Zvědavě si je prohlížel. Byli to mládenci z univerzity. Chodili na stejnou univerzitu jako ona, jako Ruth, patřili společensky k její třídě, mohli se s ní znát, mohli se s ní denně vídat, pokud chtěli. Divil se, proč to nedělají, jak to, že jsou venku a baví se, místo aby trávili večer s ní, povídali si s ní, seděli v kruhu kolem ní se zbožným obdivem. Myšlenky mu bloudily dál. Všiml si jednoho studenta s úzkými štěrbinami očí a zhýralými rty. Tenhle člověk je neřád, usoudil. Na lodi by to byl donašeč, kverulant a žvanil. On, Martin Eden, je lepší než tenhle chlap. Ta myšlenka ho potěšila. Přišlo mu, že tím jí je bližší. Začal se s těmi studenty srovnávat. Postupně si uvě-

24$

domoval mechanismus svého svalstva a pocítil sebedůvěru, že jim je fyzicky nadřazen. Jejich hlavy však jsou plné znalostí, které jim dávají možnost, aby s ní hovořili její řečí - tato myšlenka ho sklíčila. Ale k čemu má mozek? ptal se vášnivě. Co dokázali oni, dokáže on taky. Oni studovali život z knih, zatímco on život žil. Jeho mozek je zrovna tak plný znalostí jako jejich, třebaže to jsou jiné znalosti. Kolik z nich umí uvázat námořnický uzel, postavit se ke kormidlu, vylézt na strážní koš? Vlastní život se mu vybavoval jako sled obrazů nebezpečí a odvahy, nesnází a dřiny. Vzpomněl si na svoje nezdary a svízele, když se tomu všemu učil. Tohle má přece k dobru! Oni budou muset jednou taky začít život žít a otrkat se, jako musel on. Výborně. Zatímco to oni budou mít na krku, může se on učit té druhé stránce života z knih.

Když tramvaj projížděla oblastí roztroušených příbytků, která oddělovala Oakland od Berkeley, vyhlížel známou patrovou budovu, na jejímž průčelí stála hrdá firemní tabule HIGGINBOTHAMOVO KUPECTVÍ. Martin Eden na rohu vystoupil. Na chvíli se zahleděl na ten firemní šít. Přinášel mu informaci přesahující ona slova. Jako by z těch písmen přímo vyzařovala lidská malost, sobectví a malicherná pokoutnost. Bernard Higginbotham se oženil s jeho sestrou a Martin ho dobře znal. Odemkl si a vyšel po schodech do prvního patra. Tady bydlel švagr. Krám byl dole. Ve vzduchu bylo cítit zahnívající zeleninu. Jak se tápavě šátral chodbou, zakopl o dětský vozíček, který tam nechal některý z jeho početných synovců a neteří, a dopadl na dveře, až to zadunělo. „Lakomec mizernej,“ prolítlo mu hlavou. „To by ho ubylo, kdyby propálil za dva centy plynu. Podnájemníci aby si tu zlámali vaz.“

Nahmatal kliku a vešel do osvětlené místnosti, kde seděla jeho sestra a Bernard Higginbotham. Přišívala Higginbothamovi na kalhoty záplatu a ten svoje hubené tělo natáhl přes dvě židle, nohy mu visely v rozpadávajících se látkových pantoflích přes okraj druhé židle. Podíval se přes horní okraj novin, které četl, takže bylo vidět jeho temné, neupřímné a strohé oči. Martin Eden se na něho nikdy nedokázal podívat, aniž pocítil odpor. Co na tom člověku sestra viděla, to nepochopí. Ten chlap mu tolik připomínal odporný hmyz

25$

a vždycky v něm vzbudil chuť ho rozšlápnout. „Jednoho dne mu rozmlátím hubu,“ utěšoval často sám sebe, že vůbec snese existenci toho člověka. Oči, lstivé a kruté jako oči lasičky, se na něho vyčítavě podívaly.

„No tak, ven s tím,“ spustil Martin.

„Je to sotva týden, co jsem ty dveře natřel,“ napůl úpěl a napůl pouštěl hrůzu pan Higginbotham, „a ty víš, kolik se těm odborově organizovanejm platí. Měl bys bejt opatrnější.“

Martin mu chtěl odpovědět, ale zarazila ho beznadějnost takového počínání. Zahleděl se přes tu obludnou duševní ubohost na barvotisk na stěně. Překvapil ho. Vždycky ho míval rád, ale teď jako by ho viděl poprvé. Byl to laciný obrázek, jako všechno v tomhle baráku. V duchu se vrátil do domu, ze kterého právě odešel, a vybavil si nejprve obrazy a potom ji, Ruth, jak se na něho dívala s rozcitlivělou něhou, když mu podávala ruku na rozloučenou. Zapomněl, kde je, i na existenci Bernarda Higginbothama, až se ho dotyčný pán zeptal: „Potkals nějakýho ducha?“

Martin se vzpamatoval a podíval se do těch očí jak korálky, ironických, sveřepých a zbabělých, a rázem jako na promítacím plátně se mu vybavil obraz týchž očí, když jejich vlastník dole v krámě uzavírá výhodný obchod - očí úslužných, samolibých, servilních a lichotivých.

„Ano,“ odpověděl Martin. „Potkal jsem ducha. Dobrou noc. Dobrou noc, Gertrudo.“

Chystal se odejít z pokoje a zakopl přitom o rozpáraný šev ošoupaného koberce.

„Nebouchej dveřma,“ varoval ho pan Higginbotham.

Cítil, jak se mu bouří krev v žilách, ale ovládl se a tiše za sebou zavřel dveře.

Pan Higginbotham se podíval významně na manželku.

„Chlastal,“ prohlásil chraplavým šepotem. „Vždyť jsem ti to povídal.“

Rezignovaně přikývla.

„Oči se mu leskly,“ doznala, „a neměl límeček, i když s ním odešel. Snad měl jen pár skleniček.“

„Vždyť nedokázal rovně stát,“ tvrdil její manžel. „Díval jsem se na něj. Nebyl schopnej přejít po podlaze bez klopýtnutí. A sama slyšelas, jak na chodbě skoro upad.“

26$

„Myslím, že zakop přes Alicin vozejček,“ řekla. „Nemoh ho v tý tmě vidět.“

Hlas i hněv pana Higginbothama narůstaly. Celý den se v krámě ovládal a výsadu být sám sebou si schovával na večer, až bude s rodinou. „Říkám ti, že se ten tvůj vzácnej bratříček vožral.“

Hlas měl chladný, ostrý a nesmlouvavý, jeho rty vyrážely při výslovnosti každé slovo jako razidlo stroje. Jeho manželka si povzdychla a zůstala zticha. Byla to velká, statná žena, ustavičně ucouraná a ustavičně znavená pod tíhou svého těla, práce i manžela.

„Říkám ti, že to má v sobě, po tátovi,“ pokračoval žalobně dál pan Higginbotham. „A jednou stejně skončí někde v ňáký stoce. To přece víš.“

Přikývla, vzdychla si a šila dál. Shodli se, že Martin přišel domů opilý. Jejich duším nebylo dáno, aby rozpoznali krásu, protože jinak by poznali, že ony zářivé oči a rozjasněný obličej jsou příznakem první mladistvé vidiny lásky.

„Pěknej příklad pro děti,“ odfrkl si najednou pan Higginbotham uprostřed ticha, které vyvolala jeho žena a které on nesnášel. Občas si skoro přál, aby mu víc oponovala. „Jestli to udělá znova, bude muset odtud vypadnout. Pochop to! Nebudu mu trpět to jeho flámování - uvádět nevinný děti svým chlastáním na cestu zkázy.“ Panu Higginbothamovi se ten obrat, který byl v jeho slovníku nový a který nedávno sebral z nějakého novinového článku, zalíbil. „Je to tak - uvádí je tím na cestu zkázy - jinak se to nedá nazvat.“

Jeho žena zase jen povzdechla, smutně potřásla hlavou a šila dál. Pan Higginbotham se znovu chopil novin.

„Zaplatil už nájem za minulej tejden?“ vystřelil přes horní okraj novin.

Přikývla a pak dodala: „Má ještě ňáký peníze.“

„Kdy zas půjde na moře?“

„Myslím, že až utratí vejplatu,“ odpověděla. „Včera se byl podívat v San Francisku po ňáký lodi. Ale peníze ještě má a vybírá si, na jakou loď se napříště upíše.“

„Taková palubní myš jako on se nemá co nafukovat,“ znovu odfrkl pan Higginbotham. „Vybírá si! Zrovna on!“

„Povídal něco o ňákým škuneru, co se chystá odplout do

27$

ňákejch divnejch končin hledat zakopanej poklad, a že prej se dá najmout na něj, jestli mu vydržej peníze.“

„Kdyby se tak chtěl usadit, dal bych mu práci, jezdil by s dodávkou,“ řekl její manžel, ale bez jakékoli stopy dobročinnosti v hlase. „Tom s tím praštil.“

Jeho žena k němu polekaně a tázavě zvedla oči.

„Praštil s tím dnes večer. Bude dělat pro Caruthera. Zaplatěj mu víc, než si můžu dovolit já.“

„Já ti říkala, že o něj přijdeš,“ zvolala žena. „Stál za víc, než cos mu dával ty.“

„Tak koukej, milá dámo,“ pustil se do ní Higginbotham, „už jsem ti tisíckrát říkal, abys mi do obchodu nestrkala nos. Víckrát to říkat nebudu.“

„Pro mě za mě,“ ohrnula nos. „Tom byl dobrej hoch.“

Manžel po ní blýskl očima. Byla to vyložená vzpoura.

„Kdyby ten tvůj bratříček byl k něčemu, mohl jezdit s tou dodávkou,“ odfrkl.

„Za byt a stravu stejně platí,“ odsekla. „A je to můj bratr, a dokud ti nedluží žádný peníze, nemáš nejmenší právo si na něho pořád vyskakovat. Já mám taky svoje city, i když jsme spolu už sedum let.“

„Řeklas mu, že mu započteš ten plyn, když si bude dál číst v posteli?“ zeptal se.

Paní Higginbothamová neodpověděla. Její vzpoura vyprchala, odbojný duch pohasl v unaveném těle. Manžel triumfoval. Dostal ji. Mstivě zamrkal očima a jeho uši zálibně vnímaly její popotahování. Působilo mu velkou radost, když ji dokázal zdeptat, a teď už se dala zdeptat snadno, ačkoli v prvních letech jejich manželského soužití tomu tak nebylo, ale pak přišlo potomstvo a jeho ustavičné rýpání z ní vysálo veškerou energii.

„No, zkrátka mu to řekneš zítra,“ prohlásil. „A taky ti chci říct, než na to zapomenu, že bys radši měla poslat zítra pro Marian, aby pohlídala děti. Když Tom odešel, budu muset jezdit s vozem sám a ty se na to koukej duševně připravit, budeš dole obsluhovat za pultem.“

„Zejtra ale peru velký prádlo,“ zaprotestovala chabě.

„Tak vstaň brzo a vyper dřív. Nevyjedu před desátou.“

Zlomyslně přeložil noviny a četl dál.

28$

«KAPITOLA IV»

V Martinovi Edenovi ještě krev vřela ze setkání se švagrem, když si tápavě hledal cestu neosvětlenou zadní chodbou, až dorazil do svého pokoje, malinkého kamrlíku, kde bylo sotva dost místa na postel, stolek s umyvadlem a jednu židli. Pan Higginbotham příliš škudlil, aby si držel služku, když tu práci mohla dělat jeho žena. Kromě toho pokojík pro služku jim dával možnost brát si na byt a stravu dva nájemníky místo jednoho. Martin si položil výtisky Swinburna a Browninga na židli, svlékl si kabát a posadil se na postel. Sténání astmatických per přijalo váhu jeho těla, ale ani si to neuvědomil. Začal se zouvat, ale zahleděl se na vybílenou stěnu proti sobě, zjizvenou v místech, kde déšť prosakoval střechou, dlouhými, špinavě hnědými pruhy. Na tomhle pošpiněném pozadí se před ním začaly vznášet planoucí vidiny. Zapomněl na boty a dlouho zíral do prázdna, až se jeho rty pohnuly a Martin zašeptal: „Ruth.“

„Ruth.“ Nikdy předtím ho nenapadlo, že jediné prosté slůvko by mohlo znít tak krásně. Jeho ucho si v něm libovalo a on se jeho opakováním až opájel. „Ruth.“ Byl to talisman, magické slovo, kterým se dalo čarovat. Pokaždé, kdy je zašeptal, zatřpytila se před ním její tvář, která zalila špinavou stěnu zlatou září. Tato zář se nezastavila na stěně. Šířila se do nekonečna a v zlatých hlubinách té záře jeho duše hledala její. To nejlepší, co v něm bylo, tryskalo z něho v nádherné záplavě. Samo pomyšlení na ni ho povznášelo a očišťovalo, činilo ho lepším, nutilo ho být lepším. Bylo to pro něho nové. Nepoznal dosud ženy, které by ho činily lepším. Dosud na něho vždycky působily pravým opakem, probouzely v něm zvíře. Nevěděl, že mnohé z nich se o to snažily, co mohly, i když to dopadlo špatně. Protože nikdy nepřemýšlel o svých vlastnostech, nevěděl, že v sobě má něco, co budí v ženách lásku a co bylo příčinou, že je lákalo jeho mládí. Třebaže s nimi bylo soužení, on si nikdy kvůli nim hlavu nedělal. A nikdy ani ve snu by ho nenapadlo, že existují ženy, které se jeho přičiněním staly lepšími. Žil dosud v povznesené lhostejnosti, až do této chvíle, a teď mu najednou připadalo, že ty ženy po něm natahovaly své hříšné ruce, aby

29$

ho strhly k sobě. To nebylo spravedlivé ani vůči nim, ani vůči němu. Jenže on to nebyl schopen posoudit, protože teprve teď poprvé sám přemýšlel o sobě a hořel studem, když upíral zrak na vidiny své předchozí hanebnosti.

Zvedl se prudce a snažil se na sebe podívat ve špinavém zrcadle nad umyvadlem. Přejel po něm ručníkem a znovu se do něho dlouze a pečlivě zadíval. Bylo to poprvé, co se vůbec doopravdy viděl. Jeho oči byly stvořeny k vidění, avšak do této chvíle byly stále plné proměnlivého panoramatu světa, které jeho zrak tak zaměstnávalo, že na sebe se nikdy nezadíval. Viděl hlavu a obličej mladého, dvacetiletého muže, ale protože nebyl zvyklý na podobná hodnocení, nevěděl, jak se ocenit. Nad hranatým a klenutým čelem viděl čupřinu hnědých vlasů, kaštanově hnědých, zvlněných, až kučeravých, jaké potěší každou ženu a budí v jejích rukou touhu hladit je a probírat se jimi a laskat je svými prsty. Přešel to však jako něco, co nic neznamená, alespoň v očích této ženy, zato se dlouho, zamyšleně pozdržel u vysokého hranatého čela - snažil se do něho proniknout a poznat hodnotu toho, co je v něm. Jaký mozek se za tím skrývá? To byla pro něho naléhavá otázka. Co je ten mozek schopen dokázat? Jak daleko ho ten mozek dovede? Dovede ho až k ní?

Uvažoval, zda existuje nějaká duše v těch ocelově šedých očích, které často měly barvu úplně modrou a které v sobě měly sílu získanou v slaném vzduchu nad sluncem zalitými hlubinami. Uvažoval také, jak jeho oči působí na ni. Snažil se do ní vžít, jak se do těch jeho očí dívá, ale nepodařilo se mu to. Úspěšně se dokázal přenést do mysli druhých lidí, ale museli to být lidé, jejichž způsob života znal. Její způsob života neznal. Byla pro něho zázrakem a záhadou, a jak by tedy mohl uhádnout jedinou její myšlenku? Ano, jsou to poctivé oči, usoudil, a není v nich ani malost, ani podlost. Hnědé opálení jeho obličeje ho překvapilo. Ve snu mu nepřišlo, že je tak snědý. Vyhrnul si rukávy košile a srovnával bílou pokožku na vnitřní straně svých paží se svým obličejem. Ano, přece jen je bílý. Paže však má také opálené. Zkroutil paži, přetočil druhou rukou svalstvo a prohlížel si paži zespodu, kde se jí nejmíň dotýkalo slunce. Byla velmi bílá. Zasmál se té bronzové tváři v zrcadle, když pomyslil na to, že kdysi byla stejně tak bílá jako spodek jeho paže. A také se

30$

mu nesnilo, že ve světě existuje několik bledých ženských duší, které se mohou pyšnit světlejší a jemnější kůží než on - světlejší než v místech, kde jeho kůže unikla pustošivému vlivu slunce.

Mohl by mít ústa cherubína, pokud by plné smyslné rty neměl ve zvyku při napětí pevně svírat přes zaťaté zuby. Někdy je sevřel tak pevně, že jeho ústa vypadala stroze a tvrdě, dokonce asketicky. Byly to rty bojovníka a milence. Uměly slastně vychutnávat rozkoš života a dokázaly nechat všechny rozkoše stranou a životu velet. Brada a čelisti, silné a svědčící o drsné agresivitě, pomáhaly rtům velet životu. Síla vyrovnávala smyslnost a umocňovala ji, nutila ho milovat krásu, která je zdravá, a byla příčinou toho, že reagoval na zdravé smyslové vjemy. A mezi těmi rty bylo vidět zuby, které nikdy nepoznaly ani nepotřebovaly péči zubního lékaře. Jsou bílé a silné a pravidelné, usoudil, když se na ně podíval. Avšak při tom pohledu se najednou necítil dobře. Kdesi hluboko v koutku jeho mysli se ve vzpomínce skrýval poznatek, že existují lidé, kteří si denně čistí zuby. Byli to lidé, kteří stáli nad ním - lidi z její třídy. Ona si také jistě čistí denně zuby. Co by si pomyslela, kdyby se dozvěděla, že si zuby nikdy, po všechny dny svého života, nevyčistil. Rozhodl se, že si obstará kartáček a zvykne si na to. Začne s tím hned, zítra. Nemůže doufat, že ji získá jen tím, čeho dosáhne. Musí se ve všem všudy napravit včetně čistění zubů a toho chomoutu na krku, ačkoli naškrobený límeček mu připadal jako vzdát se svobody.

Zvedl ruku, bříškem palce zamnul mozolnatou dlaň a zahleděl se na špínu, která se zažrala až do jeho masa a kterou žádný kartáč nedokázal vydrbat. Jak jiná je její dlaň! Při té vzpomínce pocítil slastné vzrušení. Jako plátek růže, říkal si, chladná a měkká, jako sněhová vločka. Nikdy ho nenapadlo, že pouhá ruka ženy dokáže být tak sladce měkká. Přistihl se při představě, jak zázračného laskání je asi taková ruka schopna, a provinile zrudl. To je přece příliš obhroublé, takhle na ni myslit. Jako by tím napadal její duchovní vznešenost. Je to bledá, útlá duše, povznesená nad všechno tělesné, ale přesto měkkost její dlaně neopouštěla jeho myšlenky. Byl zvyklý na drsné mozolnaté ruce děvčat z továren a pracujících žen. Dobře věděl, proč jsou tak drsné, ale ta její ruka…

31$

Byla měkká, protože jí nikdy nepoužívala k práci. Zela mezi nimi propast, stačila sama ta fantastická představa člověka, který si nemusí prací vydělávat na živobytí. Uvědomil si najednou aristokratičnost lidí, kteří manuálně nepracují. Tyčili se před ním na stěně jako postavy ve zbroji, arogantní a mocní. On sám odjakživa pracoval, jeho první vzpomínky byly spojeny s prací, celá jeho rodina pracovala. Například Gertruda. Pokud neměla ruce tvrdé od nekonečné práce v domácnosti, byly oteklé a červené jako vařené hovězí od praní prádla. Anebo další sestra Marian. Pracovala minulé léto v konzervárně a štíhlé hezké ruce si zjizvila noži na rajská jablíčka. Kromě toho přišla předchozí zimu o špičky dvou prstů v řezačce továrny na lepenkové krabice. V paměti měl tvrdé dlaně maminky, když ležela v rakvi. A táta dělal do posledního dechu, zrohovatělá kůže na jeho rukou musela být víc než centimetr silná, když umřel. Její ruce jsou ale měkké a stejně ruce její matky a bratrů. A to bylo pro něho překvapení, pádné znamení vznešenosti jejich kasty a nesmírné vzdálenosti, která se rozprostírala mezi ním a tou dívkou.

S hořkým smíchem se zase posadil na postel a konečně si sundal boty. Je blázen. Dal se opít ženskou tváří a měkkýma, bělostnýma ženskýma rukama. A tu se najednou před jeho očima promítla na špinavé omítce zdi další vidina. Stál před ponurým činžákem. Bylo to v noci, v londýnském East Endu, a před ním stála Margey, patnáctiletá dívenka z továrny. Po flámu ji doprovodil domů. Bydlela v tom ponurém činžáku, který se nehodil ani pro prasata. Když jí přál dobrou noc, vzal ji za ruku. Nastavila mu rty, aby ji políbil, ale on se k tomu neměl. Jaksi se jí bál. A potom mu sevřela ruku a horečně ji stiskla. Cítil, jak se její mozoly odírají a třou o jeho, a zaplavila ho veliká lítost. Viděl její toužící, hladové oči a její podvyživenou postavičku, která prudce vyrašila z dětství do vyděšené i dravé dospělosti. Potom ji s rozmáchlým a shovívavým gestem objal, sehnul se a políbil na rty. V uších se mu rozezněl její radostný výkřik, cítil, jak se k němu přitiskla jako kočka. Chudinka malá vyhládlá! Upíral dál oči na tu vidinu - bylo to něco, co se stalo tak dávno. Pocítil stejné rozechvění jako oné noci, kdy se k němu tiskla, a srdce mu zalil teplý soucit. Byl to fádní výjev, špinavě fádní a déšť špinavě mrholil na dlažební kostky. A potom se zeď rozjasnila nádhernou září a přes

32$

tu vidinu a místo ní se rozzářila Její bledá tvář s korunou zlatých vlasů, vzdálená a nedostupná jako hvězda.

Zvedl ze židle Browninga a Swinburna a políbil je. Povídala přece, abych jí znovu zavolal, říkal si. Znovu se na sebe podíval v zrcadle a pronesl nahlas, slavnostně a vážně: „Martine Edene, první věc, co zítra ráno uděláš, bude, že půjdeš do veřejný knihovny a přečteš si něco o správným chování. Jasný?“

Zavřel plyn a péra postele pod jeho tělem zaskřípěla. „Budeš ale muset přestat klít, kamaráde, musíš přestat klít,“ prohlásil nahlas. Potom zvolna upadl do spánku a do snů, které svou šíleností a odvážností soupeřily se sny požívačů opia.

«KAPITOLA V»

Příští ráno se probudil z růžových snových výjevů do ovzduší plného páry, páchnoucího mydlinami a špinavým prádlem a tepajícího lopotem a lomozem životních soužení. Když vyšel z pokojíku, zaslechl šplíchnutí vody, pronikavý výkřik a dunivé plácnutí, jak si sestra vybíjela svoje podráždění na jednom z četných potomků. Zaječení dítěte jím projelo jako nůž. Uvědomoval si, že tohle všechno, už sám vzduch, který dýchá, je odpudivé a ubohé. Jak odlišné je to tady, říkal si, od ovzduší krásy a pohody v domě, kde přebývá Ruth. Tam je všechno oduševnělé. Tady veskrze materiální, dokonce hrubě materiální.

„Pojď sem, Alfrede,“ zavolal na plačící děcko a zároveň strčil ruku do kapsy u kalhot, kde nosil volně peníze se stejnou nedbalostí, jaká se projevovala v celém jeho životě. Vtiskl chlapečkovi do ruky čtvrťák, vzal ho na chvíli do náruče a konejšil jeho vzlykání.

„A teď běž a kup si bonbony a nezapomeň dát bratrům a sestřičkám. A koukej, ať koupíš takový, co vydržej nejdýl.“ Sestra zvedla od necek zardělou tvář a podívala se po něm.

„Niklák by mu stačil až dost,“ řekla. „To jseš celej ty, nemáš ponětí o ceně peněz. Kluk se přecpe a bude mu zle.“

33$

„Ale sestřičko, to je v pořádku,“ odpověděl bodře. „Moje peníze se o sebe postaraj. Kdybys neměla tolik práce, dal bych ti pusu na dobrý ráno.“

Chtěl být na ni milý, vždyť tahle sestra je hodná a svým způsobem, jak věděl, ho má ráda. Avšak jak přecházela léta, byla to jaksi pořád míň ona a začínala být čím dál nevyzpytatelnější. Soudil, že ji tak změnila dřina, kupa dětí a manželovo ustavičné popichování. Napadla ho náhle fantastická představa, že do její povahy jakoby pronikají vlastnosti uvadlé zeleniny, páchnoucích mydlin a umaštěných deseticentů, pěticentů a čtvrtdolarů, které přijímá za pultem v krámě.

„Radši jdi a vem si snídani,“ řekla drsně, ačkoli v skrytu duše byla potěšena. Z celého toho tuláckého hejna bratrů ho vždycky měla nejradši. „A já ti tu pusu dokonce dám,“ prohlásila s náhlým záchvěvem v srdci.

Palcem a ukazovákem setřela kapající mydliny nejdřív z jedné a pak z druhé paže. Martin ji oběma pažemi sevřel kolem statného pasu a políbil na vlhké, rozpařené rty. Oči se jí zalily slzami - ani ne z nějakého silného dojetí, spíš to byla slabost z chronického přepracování. Odstrčila ho od sebe, ale stačil zachytit pohled jejích vlhkých očí.

„Snídani najdeš v troubě,“ vyhrkla rychle. „Jim už by měl být vzhůru. Musela jsem brzy vstát kvůli prádlu. Tak si pospěš, ať z domu brzy vypadneš. Dnes to tu pěkný nebude, když Tom odešel a není tu nikdo než Bernard, kdo by jel s dodávkou.“

Martin šel do kuchyně sklíčený, obraz jejího zarudlého obličeje a ušmudlané postavy se mu vpaloval do mozku jako žíravina. Snad by ho měla ráda, jen kdyby na to měla čas, konstatoval. Je ale udřená k smrti. Bernard Higginbotham je hovado, že ji tak dře. Na druhé straně se však nemohl ubránit pocitu, že na tom polibku nic krásného nebylo. Opravdu, bylo to nezvyklé políbení. Celá léta ho líbávala, jen když se vracel z dalekých cest, anebo když opět odjížděl. Jenže tenhle polibek chutnal mydlinami a rty, jak si všiml, měla ochablé. Chyběl tu prudký, temperamentní tlak rtů, jaký by měl doprovázet každý polibek. Byl to polibek unavené ženy, jejíž únava trvala tak dlouho, že už zapomněla, jak se líbá. Připomněl si ji jako děvče, ještě před svatbou, kdy po celodenní dřině v prádelně protančila s nejlepšími tanečníky celou noc a v nejmen-34$

ším jí nevadilo jít z tancování rovnou do dalšího dne tvrdé práce. A potom pomyslel na Ruth a že na jejích rtech jistě ulpívá chladivá sladkost, stejně jako ulpívá na celé její bytosti. Její políbení bude jako její podání ruky, anebo jako její pohled, pevné a upřímné. Ve své fantazii se odvážil představit si její rty na svých a představil si to tak živě, že se mu při té myšlence zatočila hlava a zdálo se mu, že se vznáší v oblacích růžových lístků, které svou vůní zaplavují jeho mozek.

V kuchyni zastihl druhého podnájemníka, Jima, který zvolna pojídal kaši s chorobným nepřítomným pohledem. Jim se učil u instalatéra a jeho ochablá brada a hédonistická povaha, znásobeny jistou nervózní omezeností, nijak neslibovaly, že to v honbě za chlebem dotáhne někam daleko.

„Proč nejíš?“ zeptal se, když se Martin smutně začal rýpat ve studené, nedovařené ovesné kaši. „Zase ses včera večer nadrátoval?“

Martin zavrtěl hlavou. Nuzné okolí ho deptalo. Ruth Morseová mu přišla vzdálenější než kdy předtím.

„Já jo,“ pokračoval Jim, naparoval se a nervózně se hihňal. „Nalil jsem se až po krk. A ta holka byla šťabajzna. Billy mě odtáhnul domů.“

Martin přikývl, že slyšel - byl to už jeho zvyk, naslouchat pozorně každému, kdo na něho mluvil - a nalil si šálek vlažné kávy.

„Půjdeš dneska večer tancovat do Lotosu?“ dotazoval se Jim. „Budou mít pivo, a jestli přijde ta temescalská banda, kouká z toho rvačka. Mně je to ale fuk. Já tam dámu svýho srdce stejně vezmu. Sakra, já mám dneska mizernou chuť v hubě!“

Zašklebil se a pokusil se tu chuť spláchnout kávou.

„Julii znáš?“

Martin zavrtěl hlavou.

„To je moje holka,“ vysvětloval Jim, „správná šťabajzna. Seznámil by sem tě s ní, jenže ty bys mi ji přebral. Vážně nepochopím, co na tobě ty holky viděj, člověku je z toho až zle, jak je kamarádům přebíráš.“

„Tobě jsem nikdy žádnou nepřebral,“ odpověděl Martin bez zájmu. Musí tu snídani nějak přečkat.

„Ale jó, přebral,“ vehementně tvrdil druhý. „Přece Maggie.“

35$

„Nikdy jsem s ní nic neměl. Ani jsem s ní netancoval, jedině tenkrát ten večer.“

„Jo, a právě to je vono,“ zvolal Jim. „Ty sis s ní jenom zatancoval a kouknul na ni, a všechno bylo fuč. Jasně že jsi tím nic nemyslel, jenže mě to vyřídilo. Už se na mě ani nekoukla. Pořád se jen ptala po tobě. Hned by byla s tebou šla na rande, stačilo chtít.“

„Jenže já nechtěl.“

„Nebylo třeba. Nechala mě.“ Jim se na něho s obdivem podíval. „Stejně, Martine, jak ty to děláš?“

„Že o ně nestojím,“ odpověděl.

„Myslíš tím, že jako děláš, že o ně nestojíš?“ vyptával se dychtivě Jim.

Martin se nad tím chvíli zamyslel a potom odpověděl: „Možná že by to stačilo, jenže se mnou to je myslím jiný. Nikdy jsem o holky nestál - aspoň ne moc. Kdyby ses tak tvářil, nejspíš by to stačilo.“

„Měls bejt včera večer v Rileyho stodole,“ prohlásil Jim bez přímé souvislosti. „Hodně kluků si tam navlíklo rukavice. Byl tam jeden frája ze Západního Oaklandu. Říkaj mu Krysa. Hladkej jak úhoř. Nikdo mu to nenandal. Všichni jsme si přáli, abys tam byl. Kdes vůbec byl?“

„Dole v Oaklandu,“ odpověděl Martin.

„V kabaretu?“

Martin odstrčil talíř a vstal.

„Půjdeš dneska večer tancovat?“ volal za ním druhý.

„Ne, asi ne,“ odpověděl.

Sešel po schodech dolů, vyšel na ulici a zhluboka dýchal. V té atmosféře uvnitř se už dusil a učedníkovo žvanění ho přivádělo k zuřivosti. Chvílemi se musel držet, aby se nerozpřáhl a nevrazil Jimovi obličej do talíře s kaší. Čím víc Jim žvanil, tím víc mu připadala Ruth vzdálená. Jak jí vůbec jednou může být hoden, když se stýká s takovým hovadem. Děsil ho problém, před kterým stál, jako zlá můra na něm ležela jeho příslušnost k pracující třídě. Všechno se po něm sápe a táhne ho dolů - sestra, sestřin dům a rodina, učedník Jim, všichni, koho znal, všechna životní pouta. Žití v jeho ústech nechutnalo nijak dobře. Až doteďka přijímal svou existenci tak, jak ji žil, se vším, co ho obklopovalo, jako dobrou věc. Nikdy o svém životě nepochyboval, snad jen když četl kni-36$

hy, ale to přece byly jenom knihy, pohádky o krásnějším a neuskutečnitelném světě. Teď však ten svět viděl jako možný a reálný, s ženou jako květ jménem Ruth v jeho samém středu. A proto musí poznat hořkosti, tužby jako bolest palčivé a beznaděj, která ho mučila, protože se živila nadějí.

Rozhodoval se mezi veřejnými knihovnami v Berkeley a Oaklandu a nakonec si vybral tu druhou, protože Ruth bydlela v Oaklandu. Kdo ví - knihovna je dost pravděpodobné místo, kde by se Ruth mohla vyskytovat, a mohl by se tam s ní setkat. Nevěděl, jak to v knihovnách chodí, a procházel nekonečnými regály beletrie, až mu dívenka jemných rysů připomínajících Francouzku, která zřejmě měla službu, pověděla, že oddělení příruček je nahoře. Nevěděl, že by se mohl obrátit na muže u stolku, a začal svoje dobrodružství ve výklenku s filozofií. Slýchal o filozofických knihách, ale netušil, že toho bylo o filozofii tolik napsáno. Vysoké přecpané police s těžkými svazky v něm budily pokoru a zároveň ho vzrušovaly. Tady je práce pro jeho dychtivý mozek.

V oddělení matematiky našel knihy o trigonometrii, listoval jimi a zíral na záhadné vzorce a obrazce. Uměl anglicky číst, ale tady viděl cizí jazyk. Norman a Arthur tenhle jazyk znají. Slyšel je, jak ho v hovoru užívají. A to jsou její bratři. Odešel z výklenku zoufalý. Ze všech stran jako by se knihy na něho tlačily a drtily ho. Nikdy ani ve snu mu nenapadlo, že souhrn lidského vědění je tak nesmírně rozsáhlý. Vyděsilo ho to. Jak jen by tohle všechno jeho mozek mohl zvládnout? Později si vzpomněl, že jiní lidé, a je jich mnoho, to zvládli. Vydechl mocnou kletbu, vášnivě, tlumeně se zapřísáhl, že jeho mozek dokáže totéž co jejich.

A tak tam bloudil dál, chvílemi v depresi a chvílemi u vytržení při pohledu na police nadité moudrostí. V jednom smíšeném oddělení přišel na NORRIEHO RUKOVĚŤ. S úctou obracel stránky. Svým způsobem hovořila spřízněnou řečí. Jako on, i tato kniha patřila moři. Potom objevil Bowditche a knihy od Leckyho a Marshalla. Tady je to, naučí se navigaci. Nechá pití, vypracuje se a stane se kapitánem.

V té chvíli mu Ruth připadala velice blízká. Jako kapitán se s ní může oženit, pokud ho ona bude chtít. A pokud ne, tak zkrátka bude žít dobrý život mezi lidmi, a to kvůli ní, a stejně nechá pití. Potom si vzpomněl na pojišťovatele a na

37$

majitele lodí, jimž jako svým pánům musí kapitán sloužit a z nichž každý ho může zničit a taky ho ničí a jejichž zájmy si diametrálně protiřečí. Přejel očima po místnosti a sklopil víčka před vidinou desetitisíce knih. Ne, na moře už nechce. V tom bohatství knih je síla, a jestli hodlá dělat velké činy, musí je uskutečnit na souši. Kromě toho se kapitánům nepovoluje, aby si s sebou na moře brali své ženy.

Nastalo poledne, a odpoledne. Zapomněl na jídlo a dál pátral po knihách o dobrém chování, protože kromě kariéry trápil jeho mysl prostý a velice konkrétní problém: Když potkáte mladou dámu a ona vás vyzve, abyste ji navštívil, za jak dlouho ji můžete jít navštívit? takhle to pro sebe formuloval. Když však našel správnou polici, marně hledal odpověď. Vyděsila ho mohutná stavba pravidel etikety a ztratil se v bludišti vyměňování navštívenek mezi jednotlivými osobami v uhlazené společnosti. Pátrání tedy nechal. Nenašel, co chtěl, třebaže zjistil, že by člověku zabralo všechen čas, aby byl uhlazený, a že by to chtělo prožít přípravný život, ve kterém by se naučil, jak se uhlazeně chovat.

„Našel jste, co jste chtěl?“ zeptal se ho muž u stolku, když odcházel.

„Ano, prosím,“ odpověděl. „Máte tu krásnou knihovnu.“

Muž přikývl. „Potěší nás, když vás tu budeme vídat často. Vy jste námořník?“

„Ano, prosím,“ odpověděl. „A přijdu zas.“

No ne, jak to ví? říkal si, když šel dolů po schodech.

A první blok ulice kráčel velice strnule, vzpříma a toporně, až ve svých myšlenkách na sebe zapomněl, a pak se vším půvabem zase propadl houpavé chůzi.

«KAPITOLA VI»

Martin Eden propadl nesnesitelnému neklidu podobnému hladu. Hladověl po pohledu na dívku, jejíž štíhlé ruce sevřely jeho život stiskem obra. Nedokázal se natolik vzmužit, aby ji šel navštívit. Bál se, že by mohl přijít na návštěvu příliš brzy a tak se vážně provinit porušením té hrůzy zvané eti—

38$

keta. Dlouhé hodiny trávil v knihovnách v Oaklandu i v Berkeley a vyplnil žádanky o legitimace pro sebe, pro své sestry Gertrudu a Marian i pro Jima, jehož souhlas získal, až když mu zaplatil pár piv. Se čtyřmi legitimacemi, které ho opravňovaly k vypůjčování knih, si svítil plynovým světlem v pokojíku pro služku dlouho do noci, a za to musel panu Higginbothamovi platit padesát centů týdně.

Spousta knih, které četl, jen vyhrotila jeho nepokoj. Každá stránka každé knihy byla kukátkem do říše vědění. Jeho hlad se četbou sytil a narůstal. Nevěděl taky, kde začít, a ustavičně ho soužil nedostatek předběžné průpravy. Nerozuměl nejběžnějším odkazům, u nichž se, jak jasně viděl, předpokládalo, že jim každý čtenář rozumí. A stejně tomu bylo s poezií, kterou četl a z které byl u vytržení. Od Swinburna toho přečetl víc, než co bylo ve svazku, který mu půjčila Ruth, a básni DOLORES rozuměl naprosto. Ruth ji ale určitě nerozumí, usoudil. Jak by taky mohla, když žije takovým vybraným způsobem. Potom náhodou přišel na básně Kiplingovy a nechal se unést melodií, rytmem a leskem, které v nich obklopovaly známé věci. Oslnil ho sympatický vztah toho člověka k životu a jeho bystrá psychologie. Psychologie byla v Martinově slovní zásobě novým výrazem. Koupil si slovník a tím zmenšil svou zásobu peněz a přiblížil den, kdy se bude muset vydat na moře, aby získal další. Podráždilo to taky pana Higginbothama, který by byl raději viděl, kdyby se ty peníze proměnily v nájemné.

Během dne se Martin do sousedství Morseových neodvážil přiblížit, ale v noci ho bylo vidět, jak se jako zloděj skrývá v blízkosti jejich domova, kradmo vrhá pohledy na okna a s láskou vzhlíží ke zdem, které chrání Ruth. Několikrát ho její bratři div nenachytali a jednou šel těsně za panem Morsem až dolů do města, pátravě si v osvětlených ulicích prohlížel jeho obličej a celou tu dobu toužil, aby pana Morse ohrozilo nějaké náhlé nebezpečí smrti a on se mohl vrhnout a zachránit ho. Jednoho večera se Martinovu bdění dostalo odměny a za oknem v prvním patře Ruth zahlédl. Viděl jenom její hlavu a ramena a zvednuté paže, jak si před zrcadlem upravovala účes. Bylo to jen na chviličku, ale pro něho to byla chvíle dlouhá, chvíle, kdy se jeho krev proměnila ve víno a zpívala mu v žilách. Potom Ruth stáhla roletu. Byl to však její pokoj, to poznal,

39$

a potom tam chodíval často, skrýval se pod tmavým stromem na druhé straně ulice a kouřil cigaretu za cigaretou. Jednoho odpoledne zahlédl její matku, jak vychází z banky, to byl jen další důkaz toho, jaká vzdálenost odděluje Ruth od něho. Patří ke společenské vrstvě, která používá bankovních služeb. On za celý život nikdy uvnitř banky nebyl a představoval si, že takové instituce navštěvují jenom velice bohatí a mocní lidé. V jistém smyslu prodělal morální převrat. Zapůsobila na něho její čistota a nevinnost a on celou svou bytostí pocítil naléhavou potřebu čistoty. Musí toho dosáhnout, pokud má kdy být hoden, aby dýchal týž vzduch jako ona. Čistil si zuby, drhl si ruce kuchyňským rejžákem, až uviděl v drogerii kartáček na nehty a domyslel se, k čemu je. Když si ho kupoval, podíval se mu prodavač na nehty a nabídl mu pilníček, a tak se stal vlastníkem ještě další toaletní potřeby. V knihovně přišel náhodou na knihu zabývající se péčí o tělo, a obratem si vytvořil návyk mýt se každé ráno ve studené vodě, k velkému Jimovu úžasu a stejně tak k údivu pana Higginbothama, který takovým velkopanským marnivostem nebyl nakloněn a vážně uvažoval o tom, zda nemá po Martinovi žádat zvláštní příplatek za vodu. Další krok se týkal puků u kalhot. Jakmile se Martin začal o tyto věci zajímat, brzy si všiml rozdílu mezi baňatými koleny kalhot, jaké nosili dělníci, a přímými linkami od kolen až k chodidlu na kalhotách příslušníků vyšších vrstev. Zjistil, v čem to je, a vtrhl sestře do kuchyně, aby našel žehličky a žehlicí prkno. První pokus se mu nevydařil, jedny kalhoty beznadějně spálil. Koupil si nové a tento výdaj opět přiblížil den, kdy se bude muset vydat na moře.

Náprava však šla hlouběji, netýkala se jen zevnějšku. Martin dosud kouřil, ale pít přestal. Pití mu do té doby připadalo jako věc pro muže správná a sám se chlubíval, kolik vydrží a že má jasnou hlavu, když už ostatní jsou pod stolem. Kdykoli se náhodou setkal s nějakým kamarádem z moře, a v San Francisku jich byla spousta, pozval je jako dřív na skleničku a oni jeho, ale poroučel si bylinkové nebo zázvorové pivo a dobrácky snášel jejich úsměšky. A jak byli stále víc pod párou, bedlivě je pozoroval, všímal si, jak se v nich probouzí zvířeckost a začíná je ovládat, a děkoval Bohu, že už není takový jako oni. Potřebovali zapomenout, jak omezené mají možnosti, a když se opili, jejich mdlé, hloupé duše

40$

se cítily rovny bohům a každá z nich vládla ve svém, v opojení vytouženém nebi. Martin ztratil potřebu silného alkoholu. Opájel se novým a hlubším způsobem - opájela ho Ruth, která v něm zažehla lásku a vidinu vznešenějšího a věčného života, opájel se knihami, které zasely do jeho mozku tisíce hlodavých červíků touhy, a pocitem osobní čistoty, k níž se dopracovával a která ho obdařila ještě lepším zdravím, než jakému se dosud těšil, a která celé jeho tělo rozezpívala zdravou tělesností.

Jednoho večera zašel do divadla, slepě doufal, že tam Ruth třeba uvidí, a z druhého balkonu ji také skutečně spatřil. Viděl, jak jde dolů uličkou vedle Arthura a neznámého mladíka v brýlích a s čupřinou vlasů připomínající fotbalisty, a pohled na něho v něm vyprovokoval okamžité dohady a žárlivost. Viděl Ruth, jak usedá dole v prvních řadách, a kromě ní toho večera viděl pramálo - její štíhlá bílá ramena a spoustu bledě zlatých vlasů, na dálku nejasných. Jiní však viděli, a když se Martin občas kolem sebe rozhlédl, všiml si dvou mladých dívek, jak se otáčejí z přední řady přes tucet sedadel a usmívají se na něho vyzývavýma očima. Býval odjakživa lehkomyslný. Neměl v povaze odmítat druhé. Dříve by se také usmál a nespokojil by se tím a provokoval by je k dalším úsměvům. Teď tomu však bylo jinak. Usmál se na oplátku, ale pak se obrátil jinam a už se na ně schválně nepodíval. Zapomínal, že ty dívky existují, ale přesto párkrát zachytil pohledem jejich úsměvy. Nedokázal se v jediném dni zcela změnit, ani neuměl znásilnit svou přirozenou vlídnost, a tak se v těch okamžicích na děvčata teple a přátelsky usmíval. Nebylo to pro něho nic nového. Věděl, že k němu na dálku vztahují své ruce. Jenže teď to je jiné. Tam dole v křeslech sedí žena, nad kterou v světě není, tak jiná, tak strašně jiná než tyhle dvě dívky z jeho třídy, že mu pro ně zbýval jen soucit a lítost. A v srdci si přál, aby i jim v malé míře byla dána její dobrota a vznešenost. A protože se k němu takhle obracely, za nic na světě by je nechtěl zranit. Nelichotilo mu to, dokonce se trochu styděl za svou ubohost, která jim to dovoluje. Věděl, že kdyby patřil k Ruthině třídě, nic by si s ním tahle děvčata nezačínala, a při každém jejich pohledu cítil, jak ho prsty jeho vlastní třídy pevně svírají a drží při zemi.

Ještě než za posledním dějstvím spadla opona, opustil své

41$

místo, aby ji zahlédl, až bude vycházet. Venku na chodníku vždycky postává spousta mužů a on si může stáhnout čepici přes oči a schovat se někomu za rameno, aby ho nespatřila. Vynořil se v davu z divadla jako jeden z prvních, ale ještě než stačil zaujmout místo na okraji chodníku, objevily se ty dvě dívky. Věděl, že ho hledají, a chtělo se mu v té chvíli proklít sám sebe za to, že ženy tak přitahuje. Když byly blíž, začaly si jakoby náhodou razit cestu šikmo přes chodník k jeho okraji a z toho jasně poznal, že byl objeven. Zpomalily, a když se prodraly až k němu, octly se v husté tlačenici. Jedna se o něho otřela a tvářila se, jako by si ho teprve v té chvíli všimla. Byla to štíhlá snědá dívka s černýma vzdornýma očima. Usmívaly se na něho a on se usmál také.

„Ahoj,“ řekl.

Bylo to automatické, tolikrát to už řekl za podobných okolností při prvním setkání. Ostatně stěží mohl udělat míň. Jeho povaha při vší té velké snášenlivosti a soucitu mu nic menšího nedovolovala. Dívka s černýma očima se spokojeně usmála, pozdravila a zdálo se, že se zastaví, a její společnice, která do ní byla zavěšená, se chichotala a taky zřejmě nepospíchala. Rychle zauvažoval. Kdyby Ruth vyšla ven a viděla ho tam, jak s nimi hovoří, znamenalo by to konec. Zcela přirozeně, jakoby nic, se otočil a přidal se k děvčeti s černýma očima a odcházel s ní. Nechoval se nijak nemotorně, ani jazyk neměl svázaný. V takové situaci se cítil doma a při svém žertování si vedl svrchovaně, sršel slangovými obraty a špičkoval, jak už to obvykle začínalo při takových rychle postupujících známostech. Na rohu, kde se hlavní proud lidí hnal přímo dál, začal Martin zahýbat do příčné ulice. Dívka s černýma očima ho však chytila za paži, táhla za ním svou přítelkyni a volala: „Počkejte, Bille! Nač takovej spěch! Copak se nás chcete takhle naráz zbavit?“

Se smíchem se zastavil a obrátil se k nim čelem. Přes jejich ramena viděl pohybující se zástup, jak prochází pod pouličními lampami. Tam, kde stál, moc světla nebylo, a tak aniž na něho bude vidět, bude ji moci zahlédnout, až půjde kolem. Určitě kolem půjde, protože tahle cesta vede k jejímu domovu.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se rozesmáté dívky a kývl směrem k děvčeti s Černýma očima.

„Zeptejte se jí,“ zněla odpověď v křečích smíchu.

42$

„Tak jak?“ obrátil se přímo na dotyčnou dívku se svou otázkou.

„Vy jste mi svý jméno taky ještě neřek,“ odpověděla.

„Taky jste se neptala,“ usmál se. „A strefila jste se hned napoprvý. Jsem Bill, přesně tak, přesně tak.“

„Nepovídejte.“ Podívala se mu do očí s vášnivým a vyzývavým pohledem. „Jak teda, doopravdy?“

Znovu se na něho podívala. Všechna století existence ženy, od té doby, co začal sex, se výmluvně zračila v jejích očích. A on si ji měřil lhostejným způsobem a teď už jasně věděl, že dívka, když on bude útočit, začne upejpavě a zvolna couvat, v každém okamžiku připravena obrátit hru, jakmile by jeho zájem ochaboval. A navíc byl taky jenom člověk a cítil, jak ho dívka přitahuje. Jeho mužskému já nutně lichotil její vlídný zájem. Ano, tohle všechno dobře znal a tyhle ženy taky dobře znal, od A do Zet. Jsou hodné, pokud to, jak jsou hodné, měříme očima jejich třídy; těžce pracují za hubené mzdy a opovrhují těmi, které se prodávají za snazší život, nervózně touží po špetce štěstí v pustině svého bytí a hledí do budoucnosti, která je hazardní hrou mezi ošklivostí nekonečné dřiny a černou šachtou ještě hroznější ubohosti, byť po kratší dobu lépe placenou.

„Bill,“ odpověděl a přikývl. „Na mou duši, Bill a už nic.“

„Bez legrace?“ zeptala se pátravě.

„Vůbec se nejmenuje Bill,“ vpadla do toho ta druhá.

„Jakpak to víte?“ zeptal se. „Vždyť jste mě v životě neviděla.“

„Taky jsem nemusela, abych věděla, že lžete,“ odsekla.

„Teda vážně, Bille, jak se jmenujete?“ zeptala se ta první dívka.

„Bill postačí,“ prohlásil.

Popadla Martina za paži a laškovně jím zatřásla. „Já to věděla, že lžete, ale stejně mi připadáte prima.“

Chytil nabízenou ruku a na dlani nahmatal povědomé oděrky a jizvy.

„Kdypak jste se vykašlala na práci v konzervárně?“ zeptal se.

„A jak to víte?“ a „Propána, nejste vy jasnovidec?“ spustily obě dívky najednou.

A zatímco vespolek plácali přízemní hlouposti, tyčily se

43$

před ním v duchu police knihovny, naplněné moudrostí věků. Usmál se hořce nad tím paradoxem a přepadly ho pochybnosti. Avšak i při těch svých niterných vidinách a vnějším laškování stačil sledovat návštěvníky divadla, kteří procházeli kolem nich. A potom ji uviděl pod lampami mezi jejím bratrem a tím neznámým mladíkem s brýlemi a srdce jako by se mu zastavilo. Dlouho na ten okamžik čekal. Měl čas povšimnout si něčeho světlého, nadýchaného, co pokrývalo její královskou hlavu, elegantních linií její zahalené postavy, ladného držení těla a ruky, kterou si pozvedla sukni. A pak byla ta tam a on jen zíral na ta dvě děvčata z konzervárny, na jejich křiklavé pokusy hezky se nastrojit, na jejich tragickou snahu být čisté a upravené, na lacinou látku, laciné stužky a laciné prstýnky na rukou. Cítil, jak ho někdo tahá za paži a nějaký hlas říká: „Probuďte se, Bille! Co je s váma?“

„Co jste říkala?“ zeptal se.

„Ale nic,“ odpověděla snědá dívka a pohodila hlavou. „Jenom jsem navrhovala -“

„Copak?“

„No, šeptala jsem vám, že by to nebylo špatný, kdybyste někde vydoloval nějakýho kamaráda - pro ni,“ ukázala na svou družku, „a pak bychom si mohli někam zajít na zmrzlinu nebo na kafe a tak.“

Najednou se mu z toho v duchu udělalo zle. Přechod od Ruth k těmto dívkám byl příliš prudký. V jedné rovině viděl vedle sebe smělé, vzdorné oči děvčete před sebou a jasné zářivé oči Ruthiny, oči světice, upírající se na něho z nezměřitelných hlubin čisté nevinnosti. A jako by v nitru pocítil jakousi probouzející se sílu. On je přece lepší než tenhle svět. Život znamená pro něho něco víc než pro tahle dvě děvčata, jejichž myšlenkový obzor končí u zmrzliny a „nějakýho kamaráda“. Připomněl si, že v myšlenkách vždycky prožíval potají další život. Snažil se tyto myšlenky s někým sdílet, ale dosud nikdy nepřišel na ženu, ani na muže, kteří by mu dokázali rozumět. Občas to zkoušel, ale vždycky v těch, co mu naslouchali, vyvolal jenom zmatek. A stejně jako jejich obzory přesahoval svými myšlenkami, tak taky, říkal si teď, musí jejich obzory překročit svým životem. Cítil, jak se v něm probouzí síla, a zaťal pěsti. Pokud pro něho život znamená něco víc, potom také musí od života víc požadovat, ale

44$

nemůže to žádat od dívek jako tyhle. Ty smělé černé oči mu nemají co nabídnout. Věděl, jaké myšlenky se za nimi skrývají - myšlenky na zmrzlinu a ještě něco jiného. Vedle nich ty oči světice však nabízely vše, co znal, a víc, než mohl tušit. Nabízely knihy a obrazy, krásu a klid a všechnu tu nádhernou eleganci vyšší společnosti. Za těma černýma očima znal všechny myšlenkové pochody. Připomínaly hodinový stroj. Mohl sledovat každé kolečko, jak se otáčí. Nabízely přízemní rozkoš, úzkou jak hrob, a ta vyprchá a zbude z ní jen ten hrob. Oči světice však nabízely tajemství, zázraky, jaké si ani nelze představit, život věčný. Zahlédl v nich samu její duši a také v nich zahlédl duši svou.

„Ten program má jenom jednu chybu,“ pronesl nahlas. „Mám už něco domluvený.“

Dívčiny oči po něm zklamaně blýskly.

„Nejspíš se chystáte k lůžku nemocnýho kamaráda, že jo?“ špičkovala.

„Ne, opravdu to mám domluvený,“ zaváhal, „s jednou dívkou.“

„Neutahujete si ze mě?“ zeptala se vážně.

Podíval se jí do očí a odpověděl: „Opravdu, mám. Ale co kdybysme se sešli někdy jindy? Ještě jste mi neřekla, jak se jmenujete. A kde bydlíte?“

„Lizzie,“ odpověděla, znovu roztála, sevřela mu rukou paži a přitiskla se k němu tělem. „Lizzie Connollyová. A bydlím na rohu Pátý ulice a Market Street.“

Bavil se s nimi ještě pár minut, než jim řekl dobrou noc. Nešel rovnou domů a pod stromem, kde stával na stráži, se zahleděl nahoru k oknu a zašeptal: „Tu schůzku jsem měl s vámi, Ruth. Měl jsem ji s vámi.“

«KAPITOLA VII»

Od večera, kdy se poprvé setkal s Ruth Morseovou, uplynul týden intenzivní četby a Martin se stále ještě neodvažoval ji navštívit. Čas od času se vzchopil a chtěl jí zavolat, ale jeho rozhodnutí v náporu pochybností vždycky odumřelo. Ne—

45$

věděl, která doba by byla pro návštěvu vhodná, ani neměl nikoho, kdo by mu to pověděl, a obával se, že se dopustí nenapravitelného přehmatu. Odtrhl se od svých starých kamarádů a oprostil od starých zvyků, a protože žádné nové kamarády neměl, nezbývalo mu nic než číst. Dlouhé hodiny, které tomu věnoval, by zahubily tucet párů běžných očí. On však měl oči silné a oporou jim bylo skvělé silné tělo. Kromě toho jeho mysl představovala pole neorané. Byla polem neoraným po celý jeho život, pokud jde o abstraktní knižní myšlení, a byla zralá k setbě. Jeho mysl nikdy žádné studium nevyčerpalo, a tak se zakusovala do knižních vědomostí ostrými zuby, které sousto nepouštěly.

Koncem týdne se mu zdálo, že má za sebou staletí, tak vzdálený mu byl dřívější život a názory. Vadil mu však nedostatek průpravy. Pokoušel se číst knihy, které si žádaly léta předchozí odborné specializace. Jeden den věnoval četbě knihy o filozofii dávných věků a následujícího dne filozofii ultramoderní, takže se mu točila hlava z rozporných a protiřečících si myšlenek. Stejně tomu bylo s ekonomy. Na jedné polici v knihovně našel vedle sebe Karla Marxe, Ricarda, Adama Smithe a Milla a těžko pochopitelná tvrzení jednoho ekonoma naprosto neznamenala, že myšlenky druhého jsou překonané. Mátlo ho to, a přesto bažil po vědění. V jediném dni se začal zajímat o ekonomiku, průmysl a politiku. Když procházel Radničním parkem, povšiml si skupinky, v jejímž středu půl tuctu mužů s rozpálenými tvářemi a s povznesenými hlasy vedlo vážnou debatu. Připojil se k posluchačům a z úst lidových filozofů uslyšel nový, cizí jazyk. Jeden z nich byl tulák, druhý dělnický agitátor, třetí student práv a zbytek tvořili výřeční dělníci. Poprvé slyšel o socialismu, o anarchismu a o jednotné dani a poznal, že existují soupeřící sociální teorie. Slyšel stovky jemu nových odborných výrazů, neboť patřily myšlenkovým oblastem, o které zatím při své skrovné četbě ani nezavadil. Proto také nedokázal jednotlivé argumenty přesně sledovat, mohl jenom tušit a dohadovat se myšlenek skrytých v takových neznámých výrazech. A pak tam byl černooký číšník, který se hlásil k teozofii, odborově organizovaný pekař, který byl agnostik, stařec, který všechny okřikoval podivnou filozofií, že všechno, co je, je správné, a další starý člověk, který donekonečna rozkládal o kosmu a otcovském a mateřském atomu.

46$

Když šel Martin po několika hodinách pryč, měl z toho v hlavě zmatek a spěchal do knihovny, aby si vyhledal definice asi tuctu neobvyklých slov. A když z knihovny odcházel, nesl si pod paží čtyři svazky: ZÁKLADY TAJNÝCH NAUK Madame Blavatské, POKROK A CHUDOBU, PODSTATU SOCIALISMU a ZÁPASY NÁBOŽENSTVÍ A VĚDY. Naneštěstí začal se ZÁKLADY TAJNÝCH NAUK. Každá řádka se ježila dlouhými slovy, kterým nerozuměl. Seděl v posteli a do slovníku se díval častěji než do knihy. Vyhledal si tolik nových slov, že když se opět objevila, zapomněl zatím jejich význam a musel je hledat znovu. Vymyslel si, jakým způsobem si bude zapisovat definice do sešitu, a popisoval jednu stránku za druhou. A přesto pořád nerozuměl. Četl až do tří hodin ráno a v hlavě mu vřelo, ale nepochopil v textu ani jedinou podstatnou myšlenku. Zvedl hlavu a zdálo se mu, že se místnost zvedá vzhůru a že se naklání a prudce klesá jako loď na moři. Potom ZÁKLADY TAJNÝCH NAUK proklel a praštil s nimi přes pokoj, zhasl plyn a uložil se k spánku. Ani s dalšími třemi knihami neměl větší štěstí. Ne že by jeho mozek byl slabý nebo neschopný; dokázal by tyto myšlenky promýšlet, kdyby nepostrádal cvik a nechyběly mu myšlenkové nástroje potřebné k myšlení. Tušil to a nějakou dobu se zabýval nápadem, že nebude číst nic než slovník, dokud nezvládne každé jeho slovo.

Poezie mu však byla útěchou a hodně ji četl, a přitom největší radost měl z prostších básníků, kterým lépe rozuměl. Miloval krásu a tu v poezii nacházel. Hluboce ho vzrušovala, stejně jako hudba, a třebaže to nevěděl, připravoval svou mysl na těžší práci, která měla teprve přijít. Stránky jeho mysli byly nepopsané a mnohé z toho, co přečetl a co se mu líbilo, se vrývalo bez námahy do těchto stránek, takže si brzy s velkým potěšením hlasitě anebo jen pro sebe vyzpěvoval melodii a krásu tištěných slov. Potom narazil na Gayleyho ANTICKÉ MÝTY a Bulfinchův VĚK BAJEK, které stály vedle sebe na regále v knihovně. Znamenalo to osvícení, velké světlo v temnotě jeho nevědomosti a četl poezii s ještě větší dychtivostí. Muž, který měl službu u pultu v knihovně, tam vídal Martina tak často, že začal být docela srdečný, a kdykoli Martin přišel, vždycky ho zdravil s úsměvem a pokývnutím. A právě to bylo příčinou, že se Martin něčeho odvá-

47$

žil. Když si u pultu pár knih vypůjčil, a zatímco mu ten muž razítkoval výpůjční lístky, Martin vyhrkl: „Poslyšte, já by sem se vás rád něco zeptal.“

Muž se usmál a zbystřil pozornost.

„Když se člověk setká s mladou dámou a ta člověka pozve na návštěvu, jak brzo ji může navštívit?“

Martin cítil, že ho košile škrtí a lepí se mu na ramena, jak se tou námahou potí.

„Já bych řekl, že kdykoli,“ odpověděl muž.

„Jenže tohle je jiný,“ namítl Martin. „Ona totiž - víte, to je tak: možná že nebude doma. Chodí na univerzitu.“

„Tak tam půjdete znova.“

„Neřek jsem to přesně,“ doznal zajíkavě Martin a rozhodl se vydat se tomu člověku plně na milost a nemilost. „Já jsem jenom drsnej chlap a nemám žádný společenský zkušenosti. Ta dívka je něco úplně jinýho než já a já zas nemám nic z toho, jaká je ona. Nemyslíte si, že se zesměšňuju?“ zeptal se najednou úsečně.

„To ne, vůbec ne, určitě ne,“ ujišťoval ho muž. „Váš dotaz sice zrovna nepatří do oblasti našeho oddělení, ale já vám s radostí pomohu.“

Martin se na něho s obdivem zadíval.

„Kdybysem já to uměl takhle válet, tak by to bylo prima,“ řekl.

„Co prosím?“

„Chci říct, kdybysem uměl takhle pěkně mluvit, zdvořile a vůbec.“

„Ach tak,“ odpověděl muž s pochopením.

„Která doba se nejlíp hodí na návštěvu? Odpoledne? - ale ne hned po jídle? Anebo večer? Nebo v neděli?“

„Já vám poradím,“ řekl knihovník a tvář se mu rozzářila. „Zavoláte ji telefonem a zjistíte to.“

„To udělám,“ řekl, vzal si knihy, které si vybral, a chystal se k odchodu.

Pak se obrátil a zeptal se: „Když hovoříte s mladou dámou - řekněme například slečnou Lizzie Smithovou - říkáte jí ,Slečno Lizzie’ nebo ,Slečno Smithová’?“

„Říkejte ,slečno Smithová’,“ prohlásil autoritativně knihovník. „Říkejte jí ,slečno Smithová’ stále - dokud se s ní víc nesblížíte.“

48$

A tak měl Martin Eden problém rozřešený.

„Zajděte k nám kdykoli, budu doma celé odpoledne,“ odpověděla do telefonu Ruth na jeho koktavou žádost, kdy by jí mohl vrátit vypůjčené knihy.

Přišla mu sama otevřít a její ženské oči na něm ihned postřehly vyžehlené kalhoty a mírnou, třebaže nedefinovatelnou změnu k lepšímu. Zapůsobil na ni silně také jeho obličej. To jeho zdraví mělo v sobě cosi prudkého, jako by z něho přímo tryskalo a v mohutných vlnách na ni útočilo. Znovu pocítila ten nápor touhy přimknout se k němu, aby pocítila jeho teplo, a opět si překvapeně uvědomovala, jak silně na ni jeho přítomnost působí. A on naopak znovu prožíval závratné blaho, když se při pozdravu dotkl její ruky. Rozdíl mezi nimi spočíval v tom, že ona zůstala chladná a ovládala se, zatímco on v obličeji zrudl až po kořínky vlasů. Klopýtal jako prve nemotorně za ní a jeho ramena se nebezpečně pohupovala a kymácela.

Jakmile se usadili v obývacím pokoji, připadal si klidnější, mnohem klidnější, než čekal. Ulehčila mu to a právě pro onu laskavou ušlechtilost, s jakou to učinila, ji miloval tím prudčeji. Nejdřív hovořili o knihách, které si vypůjčil, o Swinburnovi, pro kterého se nadchl, a o Browningovi, kterému nerozuměl, a Ruth vedla rozhovor od tématu k tématu a přitom v duchu řešila problém, jak by mu mohla pomoci. Už od prvního setkání na to často myslela. Chtěla mu pomoci. Zapůsobil na její soucit a něhu jako nikdo předtím, a ten soucit nepramenil tolik z její nadřazenosti nad ním, jako spíš z jejích mateřských citů. Její soucit jistě není obyčejný, když muž, který je jeho příčinou, je natolik mužem, že v ní až budí panenské obavy a vzrušuje její mysl i tep podivnými myšlenkami a pocity. Znovu ji fascinovala jeho šíje a sladce ji vzrušoval nápad položit na ni své ruce. Připadalo jí to stále ještě jako výstřední myšlenka, ale už si na to více zvykala. Ve snu ji nenapadlo, že v takových detailech by se mohla projevovat počínající láska. A stejně ji ani ve snu nenapadlo, že cit, který v ní takto probouzí, je láska. Myslela si, že tento muž ji pouze zajímá jako neobvyklý typ, který má předpoklady v lecčems vyniknout, a dokonce ve svém zájmu viděla jistou filantropii.

Nevěděla, že po něm touží. U něho tomu bylo jinak. Věděl,

49$

že ji miluje, a toužil po ní, jak dosud v životě nikdy po ničem netoužil. Již dříve měl rád poezii pro její krásu, ale od té doby, co se setkal s Ruth, rozevřely se před ním brány obrovského pole milostné poezie. Pomohla mu porozumět poezii víc než Bulfinch a Gayley. Před týdnem by verše jako: „Milenec šílený a bohem vyvolený polibkem umírá,“ asi nepoctil větší pozorností, ale teď se mu neustále v mysli vracely. Žasl nad jejich kouzlem a pravdivostí, a jak na Ruth upíral oči, uvědomoval si, že by s radostí dokázal polibkem zemřít. Cítil se sám milencem šíleným a bohem vyvoleným a ani pasování na rytíře by v něm nevzbudilo větší hrdost. A konečně poznal smysl života a proč se narodil.

Jak se na ni díval a naslouchal jí, jeho myšlenky se stávaly troufalejší. Znovu si připomněl tu divokou rozkoš ze stisku její ruky při svém příchodu a znovu po tom stisku toužil. Často pohledem zabloudil k jejím ústům a hladově po nich prahl. V jeho toužení však nebylo nic hrubého a pozemského. Bylo to pro něho výsostným potěšením sledovat každý pohyb a hru těch rtů, když vyslovovaly jednotlivá slova. Nebyly to však obyčejné rty, jako mají všichni muži a ženy. Jejich podstatou nebyla lidská tělesnost. Byly to rty z čiré duchovnosti a jeho toužení po nich mu připadalo naprosto jiné než toužení, které ho vedlo ke rtům jiných žen. Mohl by její rty políbit, spočinout svými tělesnými rty na jejích, bylo by to však se vznešenou, posvátnou vroucností, s jakou by líbal roucho boží. Neuvědomoval si, jaké přehodnocování hodnot se v jeho nitru odehrává, ani nevěděl, že světlo, které mu září v očích, když se na ni dívá, je stejné jako světlo, zářící v očích všem mužům, když propadnou milostné touze. Ani ve snu ho nenapadlo, jak horoucí a mužný je jeho pohled nebo že teplý plamen toho pohledu působí na alchymii její duše. Její do očí bijící panenskost umocňovala a proměňovala jeho vlastní emoce, povznášela jeho myšlenky k čistotě chladných hvězd a bylo by ho vyděsilo, kdyby byl věděl, že má v očích zář, která se do ní v teplých vlnách propaluje a zažehuje v ní podobné teplo. Byla tím trochu znepokojena a najednou, aniž věděla proč, to přervalo proud jejích myšlenek svou slastnou útočností a nutilo ji tápavě hledat zbytky myšlenek, které jen zčásti vyslovila. Ruth se vždycky vyjadřovala lehce a tyto přeryvy by ji asi uváděly do rozpaků. Usou-50$

dila však, že to je tím, že Martin je tak pozoruhodný typ. Je přece velmi citlivá na všechny dojmy, a tak vlastně není divu, že na ni takhle zapůsobila ona aureola poutníka z jiného světa.

V pozadí jejích myšlenek byl problém, jak mu pomoci, a tak tímto směrem obrátila rozhovor. Avšak byl to sám Martin, který s tou věcí začal první.

„Tak si říkám, jestli byste mně nemohla poradit,“ začal, a čekala ho tak ochotná reakce, že mu srdce poskočilo. „Pamatujete se, jak jsem povídal, když jsem tu byl posledně, že neumím o knihách a takovejch věcech mluvit, protože nevím jak? Víte, moc jsem od tý doby přemejšlel. Chodím teď hodně do knihoven, ale většina knih, do kterejch jsem se pustil, byla nad mý síly. Nejspíš by sem měl začít od začátku. Víte, já jsem nikdy neměl nic zadarmo. Už co jsem byl kluk, tak tvrdě makám, a od tý doby, co chodím do knihovny a dívám se na knihy novejma očima - a taky na nový knihy - tak jsem teď přišel na to, že jsem zatím nečet ty správný knihy. Totiž, víte, ty, co najdete na rančích a v kotcích na přídi, nejsou takový, jako máte třeba tady u vás doma. To bylo čtivo, na který jsem byl zvyklej. A přece - a nijak se tím nevychloubám jsem byl jinej než chlapi, s kterejma jsem dělal. Ne že bych byl lepší než námořníci nebo honáci dobytka, co jsem s nima jezdil po světě - víte, ňákou dobu jsem dělal honáka - ale knížky jsem měl vždycky rád, čet jsem všechno, na co jsem přišel, a řek by sem, že myslím jináč než ostatní.

Abysem se ale dostal k věci. Nikdy jsem nebyl v takovým domě jako tady. Když jsem sem před tejdnem přišel a tohle všechno uviděl, a vás, vaši maminku a bratry a vůbec zkrátka se mi to líbilo. Slyšel jsem o takovejch věcech a čet jsem o takovejch věcech v některejch knížkách, a když jsem se tady u vás koukal kolem sebe, najednou ty knihy měly pravdu. Jenže já chci říct, že se mi to líbilo. Chtěl jsem to. A chci to teďka. Chci dejchat vzduch takovej, jako máte v tomhle domě - vzduch plnej knížek a obrazů a krásnejch věcí, a kde lidi na sebe nekřičej a jsou čistý a mají taky čistý myšlenky. Ve vzduchu, co jsem já dejchal, bylo vždycky cejtit ubohý jídlo a činže a rvačky a truňk a taky se mluvilo jenom vo tom. A jak jste šla přes pokoj dát mamince pusu, říkal jsem si, že nic hezčího jsem ještě neviděl.

51$

Života jsem viděl až moc, a nějak o moc víc než většina těch kolem mě. Rád se dívám a chci vidět ještě víc a chci to vidět jináč.

Ale pořád jsem se nedostal k věci. Jde mi o tohle. Chci se dopracovat k takovýmu životu, jako máte tady u vás. Život přece znamená víc než jen chlastat, dřít se a poflakovat se. Jenomže jak se k tomu dostanu? O co se mám opřít, čím začít? Chci si tu cestu odpracovat, víte, a co se týče tvrdý práce, dokážu většinu chlapů ztrhat. Jak se rozjedu, budu dělat ve dne v noci. Možná že vám to připadá směšný, že se vás na tohle všecko ptám. Vím, že jste poslední člověk na světě, koho by sem se na to měl ptát, ale já nikoho jinýho neznám, koho by sem se zeptal - jedině snad Arthura. Asi by sem se měl zeptat jeho. Kdybysem byl – „

Jeho hlas odumřel. Pevně promyšlené předsevzetí se zadrhlo a Martin se zděsil hrozné pravděpodobnosti, že místo Ruth se měl zeptat Arthura a že se zesměšnil. Ruth hned neodpověděla. Příliš se snažila srovnat si ten zadrhávající, neurovnaný projev a prostotu myšlení s tím, co viděla v jeho tváři. Ještě nikdy se nedívala do očí, které vyjadřovaly větší sílu. Tady je člověk, který dokáže všechno, tak znělo poselství, které tam četla. To vše bylo v rozporu s tím, jak chabě byly jeho myšlenky vysloveny. V tomto ohledu bylo její myšlení natolik složité a rychlé, že nedovedla prostotu spravedlivě ocenit. Přesto zachytila v jeho tápavém myšlení jistý dojem síly. Přišlo jí to, jako by se nějaký obr svíjel a vzpínal v poutech, která ho drží při zemi. Když nakonec promluvila, její obličej byl plný sympatie.

„Sám si uvědomujete, čeho je vám zapotřebí, je to vzdělání. Měl byste jít zpátky do základní školy a dokončit ji, a pak si udělat střední školu a univerzitu.“

„Jenže to stojí peníze,“ přerušil ji.

„No ovšem! Na to jsem nemyslela,“ zvolala. „Jenže máte přece příbuzné, někoho, kdo by vám vypomohl?“

Zavrtěl hlavou.

„Táta i maminka umřeli. Mám dvě sestry, jedna je vdaná a druhá se myslím bude brzy vdávat. Potom mám několik bratrů, já jsem nejmladší, jenže ty nikdy nikomu nepomáhali. Jen se tak potloukaj po světě a nemyslej než na sebe. Nejstarší umřel v Indii. Dva jsou teďka v Jižní Africe a další je na velrybářský výpravě a jeden jezdí s cirkusem - vystupuje na

52$

visutý hrazdě. A já jsem myslím jako oni. Starám se sám o sebe od jedenácti let - to tehdy umřela maminka. Řek by sem, že budu muset studovat sám bez pomoci, a potřebuju se dovědět, kde začít.“

„Myslím, že úplně ze všeho nejdřív to chce osvojit si gramatiku. Vaše gramatika je…“ Chtěla říci „příšerná“, ale vylepšila to na „ne právě dobrá“.

Zrudl a zpotil se.

„Vím, že asi moc užívám hantýrku a slova, který vy neznáte. Ale to jsou totiž jediný slova, co jsem se s nima naučil mluvit. Mám v hlavě ještě další slova, co jsem posbíral z knih, ale neumím je správně vyslovovat a tak je radějc neužívám.“

„Nejde o to, co říkáte, ale hlavně, jak to říkáte. Nebudete se zlobit, když budu upřímná, viďte? Nechci se vás dotknout.“

„Ne, ne,“ zvolal a v duchu jí žehnal za její laskavost. „Rovnou spusťte. Musím to vědět a radějc to chci vědět od vás než odjinejch.“

„Tak tedy, vy říkáte ,od jinejch’ a správně by to mělo být ,od jiných’. Říkáte ,nemyslej’ místo ,nemysli’“. Užíváte nesprávné tvary ukazovacích, osobních a přivlastňovacích zájmen -“

„Co je to ukazovací, osobní a přivlastňovací zájmeno?“ naléhal a potom pokorně dodal: „Vidíte, nerozumím ani, když mně to vysvětlujete.“

„Obávám se, že jsem vám to nevysvětlila,“ usmála se. „Musíte u zájmen dbát na to, jaké podstatné jméno zastupují, jakého je rodu, čísla, zda je to podstatné jméno životné či neživotné. Nemůžete o bratrech říkat ,ty’, nýbrž ,ti’, ani ne ,slova, co jsem posbíral’, ale ,která jsem posbíral’.“

„To je jasný,“ řekl. „Nikdy jsem o zájmenech neuvažoval. Říkáme ty ženy, ale ti muži a tak, že?“

Potěšilo ji a překvapilo, jak rychle a jistě reaguje. Jakmile mu dala správný návod, nejen ihned rozuměl, ale byl i schopen chyby opravovat.

„Všechno najdete v gramatice,“ pokračovala. „A všimla jsem si ještě něčeho jiného, když hovoříte. Neužíváte správných tvarů částic podmiňovacího způsobu. Uvědomujete si, jak se tvoří?“

53$

Zamyslel se a pak odpověděl: „To jako s tím ,by sem’?“

Přikývla a řekla: „Jenže musíte správně říkat: bych, bychom, by.“

Zatvářil se udiveně a hned nechápal.

„Dejte mi příklad,“ požádal ji.

„Třeba Svraštila obočí a sešpulila ústa, zamyslela se a Martin se na ni díval a konstatoval, že je přímo rozkošná. „Nemůžeme přece říci ,já by jsem řekl’, ale jen ,já bych řekl’, stejně tak ,my by jsme řekli’ by bylo úplně absurdní.“

V duchu ta slova obracel.

„Copak vás to netahá za uši?“ prohodila.

„Neřek bych, že jo,“ odpověděl rozvážně.

„Proč jste neřekl ,neřek by sem’,“ zeptala se.

„To zní špatně,“ řekl zvolna. „Pokud jde o ty ostatní věci, nemůžu se rozhodnout. Nejspíš nemám uši tak vycvičený jako vy.“

„Vycvičený přece nemůžete říkat,“ řekla s důrazem. Martin znovu zrudl.

„Stále užíváte nesprávných koncovek přídavných jmen,“ pokračovala, „a to, jak polykáte souhlásky na konci u sloves, to je hrůza.“

„Jak to?“ naklonil se kupředu s pocitem, že by před tou jedinečnou hlavičkou měl pokleknout. „Jak je polykám?“

„Nevyslovíte celou koncovku. Říkáte: přines, řek, a zrovna tak polykáte hlásky, když řeknete ,ňáký’ místo správně ,nějaká’, a vaše ,jsem’ zní spíš jako určení místa: ,sem’. No, nemyslím, že by to bylo třeba probírat. Potřebujete se zkrátka naučit gramatice. Přinesu vám jednu a ukážu vám, jak začít.“

Když se zvedla, projelo mu hlavou něco, co četl v knize o správném chování, a nemotorně vstal, s nejistotou, zda je to tak správné, s obavou, že by si to mohla vysvětlit jako znamení, že se má k odchodu.

„Mimochodem, pane Edene,“ zavolala přes rameno, když vycházela z pokoje. „Čemu říkáte truňk? Užil jste to slovo několikrát, víte?“

„Aha, truňk,“ zasmál se. „To je slang. Znamená to whisky a pivo - všechno, po čem se namažete.“

„A ještě něco,“ zasmála se i ona. „Neužívejte vy, když něco myslíte neosobně. Užití druhé osoby působí značně osobně

54$

a to, jak jste druhé osoby užil právě teď, neodpovídalo přesně tomu, co jste chtěl říci.“

„To si nijak neuvědomuju.“

„No přece právě jste mi řekl ,whisky a pivo - všechno, po čem se namažete’ - jako že se já namažu, chápete?“

„Ale po tomhle přece jo, nemyslíte?“

„Ano, samozřejmě,“ usmála se. „Bylo by však lepší, kdybyste mě do toho nezatahoval. Nahraďte tu druhou osobu, místo vy užijte neosobního člověk a uvidíte, oč lépe to zní.“

Když se vrátila s gramatikou, přitáhla si svou židli k jeho - uvažoval, zda by jí neměl s tou židlí pomoci - a sedla si vedle něho. Obracela stránky v gramatice a jejich hlavy se k sobě nakláněly. Stěží dokázal sledovat, když mu v hrubých obrysech vykládala, co musí zvládnout, tolik ho oslňovala její líbezná blízkost. Ale když mu začala zdůrazňovat význam mluvnické shody, úplně na Ruth zapomněl. O mluvnické shodě dosud nikdy neslyšel a uchvátilo ho, když si v letmém pohledu uvědomil pevnou strukturu jazyka. Sklonil se blíž ke stránce a její vlasy se dotkly jeho tváře. Jen jedenkrát v životě omdlel a teď měl dojem, že omdlí znovu. Stěží dýchal a srdce mu jak pumpa hnalo krev do hrdla, až se dusil. Nikdy mu nepřišla tak blízká jako v této chvíli. Na okamžik tu velkou propast, která je oddělovala, překlenul most. Sebemíň to však nesnížilo vznešenost citů, které k ní choval. Nesestoupila k němu. To jeho strhly oblačné výšiny a zanesly k ní. Jeho úcta k ní byla v té chvíli stejného druhu jako náboženská pokora a zápal. Přišlo mu, jako by se vetřel k té nejsvětější bytosti, a zvolna, opatrně uhnul hlavou, protože ten dotek, který si ona ani neuvědomila, ho vzrušil jako elektrický šok.

«KAPITOLA VIII»

Přešlo několik týdnů, kdy Martin Eden studoval gramatiku, seznamoval se s příručkami o správném chování a hladově četl všechny knihy, které ho zaujaly. S lidmi své třídy se nestýkal. Děvčata z klubu Lotus se divila, co se s ním stalo, a do—

55$

rážela na Jima otázkami. A někteří chlapi, kteří boxovali u Rileyho, byli rádi, že už tam Martin nechodí. V knihovně Martin objevil další utajený poklad. Stejně jako mu gramatika odhalila zákonitosti jazyka, tak mu ona kniha odhalila zákonitosti poezie a on začal poznávat metrum, výstavbu verše a básnické formy. V kráse, kterou miloval, shledával, co je její příčinou a z čeho pramení. Další nový svazek, na který přišel, pojednával o poezii jako o charakteristickém typu umění, a to vyčerpávajícím způsobem a s hojnými ukázkami z nejlepších děl. S tak pronikavým zápalem, jako studoval tyto knihy, beletrii nikdy nečetl. A jeho svěží mysl, po dvacet let ničím nezatěžovaná a poháněná vyzrálou touhou, se zmocňovala toho, co přečetl, s vehemencí u studentů neobvyklou. Když se nyní z dosažené pozice ohlížel nazpátek, připadal mu ten starý svět, který do té doby poznal - svět země a moře a lodí, svět mužů námořníků a žen harpyjí - světem strašně malým. A přesto splýval s tímto jeho novým světem a rozšiřoval se. Martinova mysl usilovala o jednotu těch dvou světů, a když si prvně začal uvědomovat styčné body mezi nimi, byl překvapen. A stejně tak ho povznášela vznešenost myšlenek a krása, kterou v těch knihách objevoval. Vedlo ho to k ještě pevnějšímu přesvědčení než dříve, že ve vyšších vrstvách společnosti, kam patří Ruth a její rodina, všichni muži a ženy takto uvažují a tímto způsobem žijí. Dole pod nimi, kde žije on, je svět nízký a on se chtěl očistit od té sprosté špíny, která provázela celý jeho dosavadní život, a povznést se do těch vznešených sfér, kde přebývají vyšší vrstvy. V celém dětství a mládí ho znepokojoval jakýsi neurčitý neklid; nikdy nevěděl, co chce, něco však chtěl, něco, za čím se marně hnal až do chvíle, kdy potkal Ruth. A teď se jeho neklid bolestně vyhrotil a on konečně věděl jasně a zřetelně, že to, co musí mít, je krása, intelekt a láska.

Během těch několika týdnů se s Ruth viděl asi pětkrát a pokaždé to pro něho znamenalo novou inspiraci. Pomáhala mu s angličtinou, opravovala mu výslovnost a pustila se s ním do aritmetiky. Svá setkání však nevěnovali jenom elementárnímu studiu. Viděl v životě příliš mnoho a jeho mysl byla příliš zralá na to, aby ji plně uspokojovaly zlomky, odmocniny, větný rozbor a analýzy textu. A jejich rozhovory se často přenášely na jiná témata - na básně, které právě přeče-56$

tl, na básníka, kterého právě studovala. A když mu nahlas četla své oblíbené pasáže, vznášel se k nebeským výšinám blaha. Nikdy, u žádné ženy, kterou slyšel hovořit, nezažil takový hlas, jako měla ona. Sebemenší zvuk toho hlasu byl pro jeho lásku povzbuzením a každé slovo, které vyslovila, ho vzrušovalo a uchvacovalo. Byl to jedinečný hlas, vyrovnaný, libozvučný - klidný, bohatý, nedefinovatelný výsledek kultivovanosti a něžné duše. Když jí naslouchal, zněla mu v uších vzpomínka na drsný křik primitivních ženských a starých čarodějnic i na méně drsné pronikavé hlasy dělnic a děvčat jeho třídy. A pak začaly pracovat složité procesy jeho fantazie a ty ženy jedna za druhou procházely jeho myslí a každá v kontrastu násobila Ruthinu velkolepost. Tehdy také jeho blaho vzrostlo poznáním, jak její mysl chápe, co čte, a jak ji rozechvívá vědomí krásy napsané myšlenky. Četla mu hodně z Tennysonovy PRINCEZNY a často vídal, jak se její oči topí v slzách, tak jemného ladění bylo její estetické vnímání. Její emoce ho v takových chvílích povznášely, až si sám připadal jako bůh, a jak na ni upíral oči a naslouchal jí, zdálo se mu, že hledí do tváře životu a čte v jeho nejhlubších tajemstvích. A jakmile si uvědomil výšiny jedinečné senzibility, jichž dosáhl, usoudil, že to je láska a že láska je největší věcí na světě. A v koutech jeho paměti se znovu míhaly všechny předešlé vzrušené a vášnivé chvíle - opojení vínem, laskání žen, drsné hry a tvrdá fyzická zápolení - a vedle té povznášející horoucnosti, kterou teď prožíval, se zdály triviální a malicherné.

Ruth si tuto situaci neuvědomovala. Neprožila zatím žádnou zkušenost srdce. Její jediné zkušenosti v tomto směru pocházely z knih, kde fantazie přenášela fakta každodenního života do neskutečné pohádkové říše. A tak si pramálo uvědomovala, že tento drsný námořník se vkrádá do jejího srdce a potají tam ukládá síly, které jednoho dne vybuchnou a zaplaví ji v ohnivých vlnách. Skutečný oheň lásky neznala. Její znalosti o lásce byly pouze teoretické a představovala si ji jako jiskřivý plamen, jemný jako padající rosa či zčeřené vlnky na tiché hladině, a chladivý jako sametová temnota letní noci. Její představa o lásce se spíš blížila krotké náklonnosti, tiše přinášející milovanému věčný klid v sešeřelé atmosféře prosycené vůní květin. Nesnila o vulkanických kře-57$

čích lásky, o jejím spalujícím žáru a planých ztrátách vychladlého popela. Neznala ani své vlastní skryté síly, ani skryté síly světa. A hlubiny života představovaly pro ni oceány iluzí. Manželská náklonnost jejích rodičů ztělesňovala pro ni ideální milostnou spřízněnost a Ruth se těšila, že jednoho dne, bez jakýchkoli otřesů nebo střetů, se probudí do stejně sladkého klidu života po boku milovaného muže.

A tak se dívala na Martina Edena jako na něco nového, jako na zvláštní lidskou bytost, a to, jak na ni působil, si spojovala s novostí a jeho zvláštností. Bylo to naprosto přirozené. Podobným způsobem si uvědomovala neobvyklé pocity, když si prohlížela divoká zvířata ve zvěřinci anebo když zažila větrnou bouři anebo se chvěla při klikatých záblescích blesku. V takových věcech bylo něco kosmického a stejně tak něco kosmického bylo i v něm. Přicházel k ní a v jeho dechu bylo širé nebe a daleké prostory. Jeho tvář promlouvala žárem tropických sluncí a jeho mocné pružné svaly prvotní silou života. Zkazil ho a zjizvil ten záhadný svět drsných mužů a ještě drsnějších skutků, jehož předsunuté pozice začínaly za jejím obzorem. Byl ještě nezkrocený, divoký a její marnivosti vskrytu lichotilo, že se s takovou mírností přiblížil k její ruce. Stejně ji vzrušovala čistě pudová touha zkrotit tu divokou bytost. Byl to neuvědomělý popud a velice vzdálený jejím úvahám a touze znovu přetvořit tuto bytost do podoby podle obrazu svého otce, obrazu, který považovala za nejdokonalejší na světě. A protože byla tak nezkušená, nebylo nic, co by ji vedlo k poznání, že onen kosmický pocit, který z něho zachytila, je vůbec tou nejkosmičtější věcí, láskou, která pudí k sobě muže i ženy stejnou silou na celém světě, nutí jeleny vzájemně se v říji zabíjet a žene dokonce jednotlivé prvky neodvolatelně ke spojení.

Jeho rychlý vývoj v ní budil překvapení a zájem. Rozpoznávala v Martinovi netušené ryzí hodnoty, které jako by rašily den po dni podobné květinám ve vhodné půdě. Četla mu nahlas Browninga a často ji překvapovaly jeho podivné interpretace probíraných pasáží. Nedokázala rozpoznat, že jeho interpretace, podložené zkušeností s muži, ženami a životem, byly správné daleko častěji než interpretace její. Jeho přístup jí připadal naivní, třebaže ji často nadchly jeho odvážné bystré postřehy, jejichž dráha mezi hvězdami byla tak

58$

široká, že ji nestačila sledovat a mohla jen sedět a vzrušeně vnímat netušenou sílu. Potom mu hrávala na klavír - ne už před ním, ale pro něho - a zkoumala ho prostřednictvím hudby, která pronikala do hlubin hlubších, než kam dosáhla její olovnice. Jeho bytost se otevírala hudbě jako květ slunci a rychle se přenášel od ragtimů a břinkaté muziky jeho vrstvy k jejím klasickým koncertním kouskům, které znala téměř nazpaměť. Přitom prokázal demokratické zalíbení ve Wagnerovi a předehra k TANNHÄUSEROVI, když mu k ní Ruth dala klíč, na něho působila víc než co jiného. Bezprostředním způsobem personifikovala jeho život. Celá jeho minulost byla v motivu VENUŠINY SLUJE, přičemž Ruth si jaksi ztotožňoval s motivem SBORU POUTNÍKŮ, a z jedinečného rozpoložení, ke kterému ho hudba povznesla, byl unášen dál a výš do oné přízračné říše tápavého duševního hledání, kde se odehrává odvěký zápas dobra a zla.

Občas zpochybňoval a vyvolával v její duši přechodnou nejistotu, zda její vlastní definice a chápání hudby jsou správné. Avšak Ruthin zpěv přijímal Martin bez otázek. Ten zpěv, to byla Ruth sama a Martin sedával oslněn božskou melodií jejího čistého sopránu. Neubránil se a stavěl proti němu chabé pištění a pronikavé trylkování podvyživených a v zpěvu neškolených děvčat z továrny a chraptivé ječení džinem propálených hrdel žen z přístavních měst. Ruth těšilo Martinovi zpívat a hrát mu na klavír. Vlastně to bylo poprvé, že si mohla pohrát s lidskou duší, a ráda hnětla tu tvárnou hlínu jeho bytosti. Byla totiž přesvědčena, že ji hněte, a její úmysly byly dobré. Kromě toho ji těšilo být v jeho společnosti. Neodpuzoval ji (digrv2rmr). Prvotní odpor byl vlastně strachem z jejího vlastního dosud neobjeveného já a tento strach pohasl. Třebaže si to neuvědomovala, cítila vůči němu jakési vlastnické právo. Navíc na ni působil jako vzpruha. Na univerzitě pilně studovala, a když se vynořila z prachu knih a ovanul ji svěží mořský vánek jeho osobnosti, jako by jí to dodávalo síly. Síla! Tu opravdu potřebovala a on jí sílu poskytoval štědrou měrou. Vejít s ním do téže místnosti anebo setkat se s ním ve dveřích znamenalo pro ni nabýt posilu pro život. A když odešel, vracela se k svým knihám s větší horlivostí a s čerstvou zásobou energie.

Znala svého Browninga, ale nikdy si nevštípila, že zahrávat

59$

si s lidskou duší je nebezpečná věc. A jak její zájem o Martina vzrůstal, modelování jeho života se pro ni stalo vášní.

„Například pan Butler,“ řekla jednou odpoledne, když odložili stranou mluvnici, aritmetiku a poezii. „Relativně neměl na počátku žádnou výhodu. Jeho otec byl pokladníkem v bance, ale léta se pozvolna ztrácel, umíral v Arizoně na souchotiny, takže když zemřel, pan Butler, tedy pan Charles Butler, se najednou octl na světě sám. Víte, jeho otec pocházel z Austrálie, a tak v Kalifornii neměl žádné příbuzné. Šel pracovat do tiskárny - často jsem ho slyšela o tom vyprávět - a vydělával tam zpočátku tři dolary týdně. Dneska dělá jeho příjem nejméně třicet tisíc ročně. Jak to dokázal? Byl čestný, věrný, pilný a šetrný. Odpíral si zábavy, v kterých si většina mladých mužů libuje. Určil si, kolik musí každý týden ušetřit, bez ohledu na to, co si musel odepřít, aby to uspořil. Samozřejmě brzy si vydělával víc než tři dolary týdně, a jak se jeho mzda zvyšovala, vzrůstaly i jeho úspory.

Ve dne pracoval a večer chodil do večerní školy. Jeho pohled byl vždycky upřen do budoucnosti. Později přešel na večerní střední školu. Bylo mu teprve sedmnáct, když dosáhl výborné mzdy jako sazeč, ale byl ctižádostivý. Chtěl dosáhnout životního úspěchu, ne si jenom vydělávat na živobytí, a pro svůj konečný cíl byl ochoten snášet bezprostřední oběti. Rozhodl se pro práva a nastoupil do kanceláře mého otce jako poslíček - jen si to představte! - a dostával pouze čtyři dolary týdně. Naučil se však hospodárnosti a i z těch čtyř dolarů si dál šetřil.“

Přestala hovořit, aby se nadechla a aby se podívala, jak na to Martin reaguje. Jeho obličej byl plný zájmu o mladistvé zápasy pana Butlera, ale také se trochu kabonil.

„No pro mladýho člověka to myslím byly pořádně tvrdý podmínky,“ poznamenal. „Čtyři dolary týdně! Jak z toho moh žít? To si teda určitě moc neužil! Vždyť já teď platím pět dolarů za byt a stravu a nic extra to není, to tedy ne. To musel žít jako pes. Jen za jídlo -“

„Vařil si sám,“ přerušila ho, „na malých petrolejových kamínkách.“

„Jídlo, co jed, muselo bejt horší, než jaký má námořník na oceánskejch lodích známejch tou nejmizernější stravou, těžko se najde místo, kde by se jedlo ještě hůř.“

60$

„Ale nezapomínejte, kde je dnes!“ zvolala se zápalem. „Nezapomínejte, co mu umožňuje jeho příjem. Odříkání v mládí se mu vyplatilo tisíckrát.“

Martin se na ni ostře podíval.

„V jedný věci se s vámi vsadím,“ řekl, „a to, že pan Butler ve svejch dnech hojnosti zrovna nežije moc vesele. Když se tolik let takhle živil, a to s chlapeckým žaludkem, vsadím se, že teď po tom všem žaludek nemá moc v pořádku.“

Před jeho pátravým pohledem sklopila oči.

„O co, že má teď trávicí potíže!“ útočil na ni Martin.

„Ano, to má,“ doznala, „ale -“

„A vsadím se,“ chrlil dál Martin, „že je důstojnej a vážnej jako stará sova a ani trochu nestojí o nějaký radovánky přes všech těch třicet tisíc ročně. A sázím se, že se ani nijak moc nenadchne, když vidí ostatní lidi, jak se radujou. Že mám pravdu?“

Souhlasně přikývla a pospíchala s vysvětlením: „Jenže on není takový typ člověka. Je od přírody střízlivý a vážný. Vždycky byl takový.“

„Aby nebyl,“ prohlásil Martin. „Tři dolary týdně, čtyři dolary týdně, mladej kluk si vaří sám na petrolejovým vařiči a ukládá peníze, celej den dělá a v noci studuje a pořád jen samá práce a žádná hra a nikdy se nenaučí, jak se pobavit řek bych, že těch třicet tisíc přišlo moc pozdě.“

Jeho soucitně chápavá fantazie mu před vnitřním zrakem vybavovala všechny ty tisíce podrobností chlapcova života a jeho omezeného duševního rozvoje v muže s třiceti tisíci dolarů ročně. V rychlém a širokém záběru svých myšlenek viděl celý Butlerův život ve své fantazii jako na dlani.

„Víte, mně je pana Butlera líto,“ dodal. „Byl příliš mladej, aby to líp chápal, ale okradl se o život kvůli třiceti tisícům dolarů ročně, kterejch je pro něho nakonec škoda. Vždyť celá ta suma, celejch těch třicet tisíc, mu dneska nekoupí to, co by si byl koupil jako kluk za těch deset centů, co si ukládal, jako cukroví a buráky anebo místo na bidýlku v divadle.“

A právě jedinečnost Martinových argumentů Ruth ohromila. Byly pro ni nejen nové a pravým opakem jejího přesvědčení, ale vždy v nich také cítila jádro pravdy, která hrozila vyvrátit nebo usměrnit její přesvědčení. Kdyby jí bylo čtrnáct místo čtyřiadvaceti, byly by ji ty argumenty mohly

61$

změnit. Jí však bylo čtyřiadvacet, od přírody i vychováním byla konzervativní a vykrystalizovala již do té přihrádky života, v níž se narodila a utvářela. Pravdou je, že jeho bizarní soudy ji ve chvílích, kdy byly vysloveny, uváděly do rozpaků, ale připisovala je nezvyklosti jeho typu a zvláštnímu způsobu jeho života a brzy na ně zapomínala. Nesouhlasila s nimi, a přesto temperament, s jakým je pronášel, a planoucí oči a vážný výraz, který je provázel, ji vždycky vzrušily a pudily k němu. Nikdy by byla nehádala, že tento muž, který se vynořil kdesi za jejím obzorem, blýská v takových momentech až za její obzor svými mnohem širšími a hlubšími myšlenkami. Meze jejího myšlení byly mezemi jejího obzoru, ale omezená mysl rozpozná omezení pouze u jiných. A tak jí připadalo, že sama má skutečně široký rozhled, a tam, kde se jejich pohledy střetávaly, spatřovala omezení jeho a snila o tom, jak mu pomůže, aby viděl tak jako ona, snila o tom, jak rozšíří jeho obzor, až se bude krýt s obzorem jejím.

„Ještě jsem vám tu historii nedovyprávěla,“ řekla. „Pracoval, aspoň otec to říká, jako dosud žádný poslíček nepracoval. Pan Butler se vždycky přímo hnal do práce. Nikdy nepřišel pozdě a zpravidla býval v kanceláři několik minut před začátkem pracovní doby. A přesto si dovedl vyšetřit čas. Každou volnou chvíli věnoval studiu. Studoval účetnictví, učil se psát na stroji a platil si hodiny těsnopisu tím, že po večerech diktoval soudnímu zpravodaji, který potřeboval praxi. V krátké době se z něho stal úředník a nepostradatelný pracovník. Tatínek si ho jako síly cenil a uvědomoval si, že to někam dotáhne. A také na otcův návrh šel studovat práva. Stal se právníkem, a sotva se vrátil zpátky do kanceláře, udělal z něho otec svého mladšího společníka. Je to skvělý člověk. Několikrát odmítl kandidovat do Senátu Spojených států a otec říká, že by se mohl stát soudcem Nejvyššího soudu, jakmile se uvolní místo, pokud bude chtít. Takový život musí být pro nás povzbuzením. Dokazuje, že člověk s pevnou vůlí se může povznést nad své okolí.“

„Je to skvělý člověk,“ souhlasil upřímně Martin.

Zdálo se mu však, že pro jeho pojetí krásy a života v tom výčtu něco skřípe. Nebyl schopen nalézt dostatečný motiv pro všechno to odříkání a živoření v životě pana Butlera.

62$

Pokud by to bylo z lásky k ženě, anebo aby dosáhl krásy, to by Martin chápal. Ten milenec šílený a bohem vyvolený dokázal pro polibek všechno, ale ne kvůli třiceti tisícům dolarů ročně. Kariéra pana Butlera ho neuspokojovala. Koneckonců je na ní něco ubohého. Třicet tisíc ročně, to je v pořádku, ale špatné trávení a neschopnost být prostě lidsky šťastný zbavují takový královský příjem veškeré hodnoty.

Mnohé z toho se pokoušel vysvětlit Ruth a šokoval ji tím, takže jí bylo jasné, že další modelování Martinovy osobnosti je nutné. I ona trpěla klamnou představou, která nutí lidské bytosti věřit, že jejich barva, víra a politické názory jsou nejlepší a jedině správné a že ostatní lidské bytosti rozseté po celém světě nemají to štěstí žít na tak správném místě jako ony. Byla to stejně klamná představa, která vedla dávné Židy k tomu, že děkovali Bohu za to, že se nenarodili jako ženy, a jež žene moderní misionáře, v zastoupení Boha, do různých konců světa. Ruth pak vedla k touze přetvářet tohoto člověka z jiné přihrádky života do podoby lidí žijících v té přihrádce života, která byla vyhrazena jí.

«KAPITOLA IX»

Martin Eden se vrátil z moře domů do Kalifornie s touhou milence. Když vyčerpal své finanční zásoby, dal se jako námořník najmout na škuner, který pátral po pokladu. Po osmi neúspěšných měsících hledání pokladu došlo na Šalomounových ostrovech k tomu, že se výprava rozpadla. Posádku vyplatili v Austrálii a Martin se rovnou vydal na zaoceánském parníku do San Franciska. Těch osm měsíců mu nejen umožnilo vydělat si dost peněz na to, aby mohl zůstat na pevnině řadu týdnů, ale poskytlo mu i možnost hodně studovat a číst.

Patřil k lidem, kteří se snadno učí, a v pozadí schopnosti učit se stála jeho nezdolná vůle a jeho láska k Ruth. Stále znova procházel gramatiku, kterou si vzal s sebou, až ji jeho neopotřebovaný mozek plně zvládl. Všímal si špatné gramatiky u svých druhů na lodi a rozhodl se je v duchu opravovat

63$

a správně konstruovat jejich neumělé vyjadřování. S velkou radostí objevil, že jeho ucho začíná být citlivé a že začíná mít smysl pro správné jazykové vyjadřování. Nespisovné vazby ho tahaly za uši, a protože dosud neměl dostatek zkušenosti, často to zaskřípalo i ve větách z jeho rtů. Jeho jazyk se vzpíral naučit se novým trikům ze dne na den.

Když několikrát prošel celou gramatiku, vzal si slovník a denně přidal dvacet slov ke své slovní zásobě. Shledal, že to není nijak snadný úkol, a u kormidla nebo ve strážním koši si opakovaně procházel stále delší seznam správné výslovnosti a významů slov, až z toho memorování obvykle usnul. V duchu si opakoval: „užívat něčeho“, „učit se něčemu“, „kdybych“ a „kdybychom“ a různé další variace vazeb a správných tvarů, aby svůj jazyk přivykl na řeč, jakou mluví Ruth. S důrazem vyslovoval konce příčestí minulých: „přinesl“, „řekl“, snad tisíckrát si to opakoval a k svému překvapení zjistil, že začíná vyslovovat čistěji a mluví správněji než sami důstojníci a dobrodružní pánové v kajutách, kteří výpravu financovali.

Kapitánem byl Nor s rybíma očima a nějakou náhodou přišel k úplnému vydání Shakespeara, kterého však nikdy nečetl. Martin mu pral prádlo a za to se mu otevřel přístup k vzácným svazkům. Na nějakou dobu propadl Shakespearovým hrám a řadě oblíbených pasáží, které se mu téměř bez velkého úsilí vryly do mozku tak, že se mu celý svět začal utvářet do podoby alžbětinské tragédie a komedie, a dokonce v blankversech i myslel. Byl to cvik pro jeho ucho, naučil se citlivě oceňovat ušlechtilou angličtinu. Přitom však se poprvé seznamoval i s mnohými archaismy a zastaralými obraty.

Bylo to osm dobře strávených měsíců a kromě toho, že se naučil mnohému, správné mluvě a vznešenému myšlení, poznal také hodně sám o sobě. S pokorou si uvědomoval, jak málo toho zná, ale zároveň vzrůstalo jeho přesvědčení o vlastní síle. Cítil prudce stoupající rozdíl mezi sebou a ostatními druhy na lodi a byl natolik moudrý, aby poznal, že rozdíl spočívá spíš v možnostech než v dosažených výsledcích. Co může udělat on, mohou oni taky, avšak v něm, cítil, pracuje jakýsi zmatený kvas, zvěstující, že má v sobě víc, než co dosud dokázal. Mučila ho jedinečná krása okol-64$

ního světa a přál si, aby tam s ním byla Ruth a sdílela ji s ním. Rozhodl se, že jí popíše různé ty krásy Jižního moře. Při té myšlence v něm vzplál tvůrčí zápal a hnal ho k tomu, aby tuto krásu zachytil pro širší publikum než jen Ruth. A pak ve vší slávě a nádheře se zrodila ta velká myšlenka. Bude psát. Stane se jedním z těch, jejichž očima se svět dívá, jedním z těch, jejichž ušima slyší, jedním z těch srdcí, kterými svět cítí. Bude psát - všechno - poezii a prózu, beletrii i reportáže, a hry jako Shakespeare. To je jeho životní cesta a způsob, jak získá Ruth. Spisovatelé jsou obry světa, považoval je za mnohem lepší než všechny pány Butlery, kteří si vydělávají třicet tisíc ročně a mohou se stát soudci Nejvyššího soudu, pokud chtějí.

Sotva se ta myšlenka zrodila, hned ho plně ovládla a zpáteční cesta do San Franciska byla jako sen. Opájel se netušenou silou a cítil, že dokáže cokoli. Uprostřed velkého a osamělého moře získal životní perspektivu. Poprvé a jasně uviděl Ruth a její svět. Představoval si ho v duchu jako něco konkrétního, co může vzít do svých rukou, obracet ho v nich a zkoumat. Bylo v tom světě mnoho nejasného a mlhavého, ale viděl ho jako celek a nikoli v podrobnostech a viděl také cestu, jak se ho zmocnit. Bude psát! Ta myšlenka v něm hořela jako oheň. Jen co se vrátí, tak začne. Ze všeho nejdřív popíše cestu hledačů pokladů. Prodá to nějakým sanfranciským novinám. Ruth o tom nic neřekne, a až uvidí jeho jméno vytištěné, překvapí ji to a potěší. A při tom psaní bude zároveň dál studovat. Každý den má dvacet čtyři hodin. Je neporazitelný. Umí pracovat a všechny bašty se před ním zřítí. Nebude už muset znovu na moře - jako námořník. A na okamžik se mihla v jeho představách parní jachta. Existují spisovatelé, kteří mají parní jachty. Samozřejmě, půjde to zpočátku pomalu, než se dostaví úspěch, varoval sám sebe, a nějaký čas se spokojí s tím, že psaním vydělá dost peněz, aby mohl dál studovat. A potom - po nějaké době - dost neurčité době - až získá vzdělání a bude připraven, napíše velké věci a jeho jméno budou vyslovovat všichni lidé. Avšak mnohem víc, nekonečně víc a vůbec nade všechno tím prokáže, že je hoden Ruth. Nežene se za slávou, je jen jedním z těch milenců šílených a bohem vyvolených.

Dorazil do Oaklandu s roličkou bankovek v kapse, znovu

65$

si najal ten starý pokojík u Bernarda Higginbothama a pustil se do práce. Ani nedal Ruth vědět, že se vrátil. Půjde ji navštívit, až dopíše ten článek o hledačích pokladů. Nebylo to tak těžké, dokázal si odříci, že ji neuvidí, protože v něm prudkým žárem plála tvůrčí horečka. A kromě toho právě ten článek, který psal, mu Ruth přiblíží. Nevěděl, jak dlouhý má ten článek napsat, ale spočítal si slova dvoustránkového článku v nedělní příloze listu SAN FRANCISCO EXAMINER a tím se řídil. V tvůrčím žáru během tří dní vyprávění dokončil, ale když je pečlivě opsal, velkými čitelnými písmeny, dozvěděl se v příručce, na kterou přišel v knihovně, že existují ještě takové věci jako odstavce a uvozovky. Nikdy předtím o takových věcech neuvažoval. Hned se pustil do práce, článek přepsal a přitom ustavičně nahlížel do stránek příručky. Za jediný den se naučil o kompozici víc než průměrný školák za rok. Když přepsal článek podruhé a pečlivě jej složil, přečetl si v jedněch novinách poznámku, upozornění pro začátečníky, a objevil nesmlouvavý zákon, že rukopisy nesmějí být nikdy přeloženy a že musí být napsané po jedné straně papíru. Překročil tedy zákon v obou bodech. A z poznámky se také dozvěděl, že nejlepší noviny platí nejméně deset dolarů za sloupec. A tak když opisoval rukopis potřetí, utěšoval se tím, že deset sloupců násobil deseti dolary. Výsledek byl pokaždé stejný, sto dolarů, a Martin dospěl k závěru, že to je lepší než plavit se po moři. Kdyby se nedopustil těch hloupých chyb, byl by měl ten článek hotový za tři dny. Sto dolarů za tři dny! Na moři by mu to trvalo tři měsíce i víc, aby si vydělal podobný obnos. To je bláznovství vydávat se na moře, když člověk může psát, usoudil, třebaže peníze samy pro něho nic neznamenaly. Jejich hodnota představuje svobodu, kterou získá, slušné oblečení, které si koupí, a to všechno ho přivede blíž, a to rychle, k té útlé bledé dívce, která ho přiměla zamyslet se nad životem a dala mu inspiraci.

Odeslal rukopis ve velké obálce s adresou redakce listu SAN FRANCISCO EXAMINER. Představoval si, že všechno, co noviny přijmou, je ihned otištěno, a protože poslal rukopis v pátek, očekával, že vyjde příští neděli. Myslel si, že bude pěkné, když tímto způsobem dá Ruth na vědomí svůj návrat. V neděli odpoledne ji potom zavolá a půjde ji navštívit. Zatím

66$

se zabýval jinou myšlenkou, kterou hrdě považoval za mimořádně rozumnou, rozvážnou a skromnou. Napíše dobrodružný příběh pro chlapce a prodá ho časopisu THE YOUTH’S COMPANION. Zašel do veřejné čítárny a prolistoval haldy čísel tohoto časopisu. Zjistil, že příběhy na pokračování vycházejí v tomto týdeníku většinou po pěti částech o rozsahu asi tří tisíc slov. Objevil několik příběhů, které měly až sedm pokračování, a rozhodl se právě pro tuto délku.

Kdysi byl v Arktidě na velrybářské výpravě, která měla trvat tři roky, ale skončila koncem šestého měsíce ztroskotáním lodi. Třebaže měl divokou představivost, někdy až fantazíroval, v podstatě miloval realitu a to ho nutilo psát o věcech, které znal. Vyznal se ve velrybářství a ze skutečných známých materiálů se pustil do konstrukce smyšlených dobrodružství dvou chlapců, z kterých hodlal vytvořit společné hrdiny. Je to snadná práce, usoudil v sobotu večer. Dopsal toho dne první pokračování o třech tisících slovech - k velké zábavě Jima a k vyslovenému posměchu pana Higginbothama, který si při jídle utahoval z nově objeveného „literáta“ v rodině.

Martin se spokojil s tím, že si v duchu maloval švagrovo překvapení v neděli ráno, až otevře svůj EXAMINER a uvidí článek o honbě za pokladem. Časně ráno toho dne šel sám k domovním dveřím a nervózně se probíral tlustými archy nedělních novin. Prolistoval je pečlivě ještě jednou, potom je složil a nechal na místě. Byl rád, že se o svém článku nikomu nezmínil. Potom usoudil, že se zřejmě mýlil, když uvažoval, jak rychle se věci dostávají do novin. Kromě toho jeho článek nepřinášel žádnou aktuální zprávu a s největší pravděpodobností mu o něm nejdřív redaktor napíše.

Po snídani psal dál svůj příběh na pokračování. Slova mu plynula z pera, třebaže psaní často přerušoval, aby si ve slovníku ověřil významy anebo nahlédl do stylistické příručky. V takových přestávkách se znovu vracel, někdy i dvakrát, k napsané kapitole. Utěšoval se, že sice nepíše velké věci, které v sobě cítí, ale že se přese všechno učí kompozici a zvyká si formulovat a vyjadřovat své myšlenky. Dřel se až do setmění, kdy odešel do čítárny a zkoumal časopisy a týdeníky, dokud se tam v deset hodin nezavíralo. To byl jeho program na celý týden. Každý den napsal tři tisíce slov a každý

67$

večer se probíral magazíny, všímal si povídek, článků a básní, které redaktoři považovali za vhodné k otištění. Jedno bylo jisté: to, co umí tahle spousta autorů, umí on taky, jenom mu dopřejte času, a on dokáže, co oni nesvedou. Potěšilo ho, když se v časopise BOOK NEWS dočetl v odstavci o honorářích časopiseckých autorů, že Rudyard Kipling nejen dostává za jedno slovo dolar, ale že minimální honorář vyplácený v prvotřídních časopisech činí dva centy za slovo. THE YOUTH’S COMPANION jistě patří k prvotřídním časopisům a při té sazbě mu tři tisíce slov, která toho dne napsal, vynesou šedesát dolarů, mzdu za dva měsíce na moři!

V pátek večer dokončil příběh na pokračování o jednadvaceti tisících slov. Dva centy za slovo, počítal, mu vynese čtyři sta dvacet dolarů. To není špatné za týdenní práci. Bylo to víc peněz, než měl kdy pohromadě. Nevěděl, jak je všechny utratí. Narazil na zlatý důl. Z toho zdroje může čerpat dál. Chystal se, že si koupí další oblečení, že si předplatí spoustu časopisů a koupí tucty příruček, kvůli kterým byl nyní nucen docházet do knihovny. A pořád ještě zbývala velká část z těch čtyř set dvaceti dolarů neutracená. To mu dělalo starost, až ho napadlo, že najme Gertrudě služku a pro Marian koupí jízdní kolo.

Poslal objemný rukopis do magazínu THE YOUTH’S COMPANION a v sobotu odpoledne, když si naplánoval článek o lovu perel, šel navštívit Ruth. Zatelefonoval jí a ona sama ho přišla uvítat ke dveřím. Tryskalo z něho staré známé sálavé zdraví, které ji udeřilo jak rána. Jako by vnikalo do jejího těla, rozlévalo se jí žilami jako tekutý žár a rozechvívalo ji silou, která na ni z něho přecházela. Prudce se zarděl, když jí stiskl ruku a podíval se jí do modrých očí, ale čerstvé opálení po osmi měsících na slunci ten ruměnec skrylo, ačkoli už neuchránilo jeho krk, do kterého se palčivě zařezával tuhý límec. Pobaveně si všimla té červené rýhy, ale úsměv ji přešel, když upřela oči na jeho oblek. Skutečně mu padl, byly to jeho první šaty šité na míru a vypadal v nich štíhlejší a urostlejší. Kromě toho látkovou čepici nahradil měkký klobouk. Přikázala mu, aby si ho nasadil, a pak mu blahopřála k tomu, jak vypadá. Nepamatovala se, kdy se naposled cítila tak šťastná. Tato změna byla jejím dílem a byla na to hrdá a hořela ctižádostí pomáhat mu dál.

68$

Nejpronikavější změnou, a ta ji potěšila ze všeho nejvíc, byla změna jeho řeči. Vyslovoval nejen správněji, ale vyjadřoval se snadněji a v jeho slovníku se objevilo mnoho nových slov. Když ho však něco vzrušilo nebo nadchlo, propadal zase starým návykům a polykal některé hlásky, zvláště na koncích slov. Někdy se také v jeho řeči objevovala podivná váhavost, když se pokoušel užívat nová slova, kterým se naučil. Na druhé straně se nejen snadněji vyjadřoval, ale projevoval i myšlenkovou lehkost a duchaplnost, která ji potěšila. Byl to jeho starý smysl pro humor a žertování, pro něž byl mezi sobě rovnými oblíbený, ale který dosud nebyl schopen v její přítomnosti uplatnit, protože mu chyběla slova a vyjadřovací zkušenost. Právě začínal nacházet půdu pod nohama a uvědomovat si, že už tu není takový vetřelec. Počínal si však opatrně, zkoušel to, nechával na Ruth, aby sama udávala tempo zábavě a veselým nápadům, držel s ní krok, ale v nejmenším se neodvážil zajít dál než ona.

Vyprávěl jí o tom, co dělal, a o svém plánu vydělávat si psaním a přitom dál studovat. Zklamalo ho však, že s ním nesouhlasila. Neměla o jeho plánu velké mínění.

„Víte,“ řekla mu otevřeně, „psaní je určitě řemeslo jako každé jiné. Samozřejmě ne že bych o tom něco věděla. Vyslovuji pouze běžný názor. Nemůžete doufat, že se stanete kovářem, aniž tři roky strávíte učením se řemeslu - anebo dokonce je to pět let? A pak, protože spisovatelé jsou daleko lépe placeni než kováři, musí být také daleko více lidí, kteří by rádi psali, kteří se pokoušejí psát.“

„A což jestli jsem speciálně já uzpůsoben k tomu, abych psal?“ tázal se a vskrytu jásal nad jazykem, kterým promluvil. Jeho rychlá fantazie promítala celý ten výjev a jeho atmosféru na rozlehlé plátno společně s tisícem dalších výjevů z jeho života - výjevů, které byly drsné a surové, hrubé a zvířecké.

Celá ta složitá vidina se vynořila rychlostí světla, aniž došlo k odmlčení v konverzaci nebo přerušení klidného toku jeho myšlenek. Na plátně své imaginace viděl sám sebe a tuto sladkou a krásnou dívku, jak sedí proti sobě a hovoří dobrou angličtinou v pokoji plném knih a obrazů a kultivované atmosféry, a to všechno jasně osvětlovalo stálé třpytivé světlo. A přitom se okolo řadily a mizely do vzdálených kon-69$

ců plátna protichůdné výjevy, každý z nich obraz, a on byl divákem, který se svobodně, podle libosti mohl dívat, nač si přál. Viděl tyto další výjevy v postupujícím lehkém oparu a v chmurně mlžných vírech, rozpadajících se v paprscích rudého a křiklavého světla. Viděl kovboje u výčepního pultu, jak pijí mizernou whisky, ovzduší plné obscénních a sprostých řečí, a viděl tam mezi nimi sám sebe, jak pije a nadává s těmi největšími neurvalci anebo jak s nimi sedí u stolu, pod čadící petrolejovou lampou, a hráčské známky pleskají a cvakají a u stolu se rozdávají karty. Viděl sám sebe do pasu svlečeného, jak holými pěstmi bojuje svůj velký zápas s Liverpoolským Zrzkem v předním podpalubí Susquehanny, a viděl krvavou palubu lodi John Rogers onoho šedivého rána, kdy došlo k pokusu o vzpouru, a lodního důstojníka zmítajícího se v smrtelných křečích na hlavním průvlaku, viděl v kapitánově ruce revolver plivající oheň a kouř, muže s tvářemi znetvořenými vášní, zvířeckými tvářemi, muže, kteří vykřikovali rouhavé sprostoty a padali kolem něho - a potom se vrátil k tomu hlavnímu výjevu, klidnému, čistému, osvětlenému stálým světlem, kde s ním uprostřed samých knih a obrazů seděla a hovořila Ruth. Viděl klavír, na kterém mu Ruth později zahraje, a slyšel ozvěnu svých vlastních vybraných a správných slov: „A což jestli jsem speciálně já uzpůsoben k tomu, abych psal?“

„I když je někdo sebevíc speciálně uzpůsoben ke kovářskému řemeslu,“ smála se, „nikdy jsem neslyšela, že by se stal kovářem, aniž předtím prošel učením.“

„Co byste radila vy?“ zeptal se. „Nezapomínejte, že v sobě cítím schopnost psát - neumím to sice vysvětlit, ale vím, že to ve mně je.“

„Musíte získat důkladné vzdělání,“ zněla odpověď, „bez ohledu na to, jestli se nakonec stanete spisovatelem nebo ne. Takové vzdělání je nezbytné, ať si zvolíte jakoukoli dráhu, a nesmí být ledabylé ani kusé. Měl byste jít na střední školu.“

„Ano,“ začal, ale přerušila ho dodatečným nápadem.

„Samozřejmě byste taky mohl pokračovat s tím psaním.“

„To budu muset,“ řekl zamračeně.

„Proč?“ Podívala se na něho dost udiveně, protože se jí nijak nelíbila vytrvalost, s jakou lpěl na svých názorech.

70$

„Protože bez psaní by žádná střední škola nebyla. Musím totiž z něčeho žít a kupovat si knihy a šaty.“

„Na to jsem zapomněla,“ rozesmála se. „Proč jste se nenarodil s pravidelným příjmem?“

„Mám radši svoje dobré zdraví a fantazii,“ odpověděl. „S pravidelným příjmem bych všechno zmáknul, ale ty ostatní věci musí pro…“ Skoro vyslovil „pro vás“, ale větu opravil na „pro člověka zmáknout příroda“.

„Neříkejte ,zmáknout’,“ zvolala sladce podrážděným tónem. „To je slang, příšerný.“

Zrudl a vykoktal: „Máte pravdu, opravujte mě.“

„To já - ráda,“ zajíkla se. „Máte v sobě tolik dobrého a já vás chci vidět dokonalého.“

Rázem byl tvárnou prstí v jejích rukou, stejně vášnivě toužící po tom, být jí modelován, jako ona prahla po tom, aby z něho stvořila ideálního muže podle svých představ. A když ho upozornila, že je právě příhodná doba, že přijímací zkoušky na střední školu začínají od příštího pondělka, okamžitě souhlasil, že se k nim přihlásí.

Potom mu hrála na klavír a zpívala, a on přitom na ni hleděl s hladovou touhou, vpíjel se do její líbeznosti a divil se, že jí tu nenaslouchá sto nápadníků a netouží po ní tak, jako jí naslouchá a touží po ní on.

«KAPITOLA X»

Zůstal u nich toho dne na večeři a k velké Ruthině spokojenosti zapůsobil na jejího otce příznivě. Hovořilo se o tom, kam to až člověk může na moři dotáhnout, a to bylo téma, které Martin suverénně ovládal. Pan Morse později poznamenal, že to je zřejmě bystrý mladík. Protože se Martin vyhýbal slangu a hledal správná slova, nutilo ho to mluvit pomalu a přitom nacházet nejlepší myšlenky. Cítil se teď při večeři volněji než tenkrát, téměř před rokem, a jeho plachost a skromnost byly pro paní Morseovou doporučením, potěšil ji jeho zřejmý vývoj k lepšímu.

„Je to první muž, který dokázal, že si ho Ruth povšimla,“

71$

řekla manželovi. „Je stále tak neuvěřitelně pozadu ve vztahu k mužům, že mně to už nějakou dobu dělá starosti.“

Pan Morse se na svou ženu překvapeně podíval.

„Myslíš, že by se mělo toho mladého námořníka využít k tomu, aby ji probudil?“ zeptal se.

„Mám na mysli, že pokud to bude v mých silách, nezemře jako stará panna,“ zněla odpověď. „A pokud v ní mladý Eden dokáže vzbudit zájem o muže obecně, bude to dobré.“

„Velmi dobré,“ poznamenal pan Morse. „Ale dejme tomu - a někdy, moje drahá, musíme předvídat, co se může stát předpokládejme, že u ní vzbudí zájem zaměřený příliš výlučně na něho?“

„To je nemožné,“ zasmála se paní Morseová. „Ruth je o tři roky starší a kromě toho to je prostě nemožné. Z toho nikdy nic nebude. Dej na mě.“

A tak byla pro Martina připravena role, zatímco on sám, zlákán Arthurem a Normanem, pomýšlel na jednu výstřednost. Bratři se chystali jet v neděli ráno na kolech do hor, což Martina nezajímalo, dokud se nedozvěděl, že Ruth také jezdí na kole a pojede s nimi. On sám na kole nejezdil, ani kolo neměl, ale když jezdí Ruth, musí začít také, rozhodl se, a když se s nimi rozloučil, zastavil se cestou domů v obchodě s koly a vydal čtyřicet dolarů za jízdní kolo. Bylo to víc než tvrdě vydělaná měsíční mzda a jeho zásoba peněz se tím překvapivě zmenšila. Když však připočetl těch sto dolarů, které dostane z EXAMINERU, k nejméně čtyřem stům dvaceti dolarům, které mu vyplatí THE YOUTH’S COMPANION, zdálo se mu, že zmenšil dilema, které mu způsobila ta neobvyklá suma. Ani mu nevadilo, že si zničil oblek, když se cestou domů učil na kole jezdit. Ještě téhož večera zastihl telefonem z obchodu pana Higginbothama krejčího a objednal si další oblek. Potom vynesl kolo po úzkém schodišti, které přiléhalo jako požární žebřík k zadní stěně domu, a když odtáhl postel od stěny, zjistil, že je v pokojíku dost místa pro něho i pro kolo.

Chystal se, že neděli věnuje studiu ke zkouškám na střední školu, ale článek o lovu perel ho od učení odváděl a ten den strávil rozpálený tvůrčí horečkou, jak se snažil zpodobit krásu a romantiku, která v něm žhnula. To, že EXAMINER toho dne jeho článek o honbě za pokladem neuveřejnil, ho na

72$

duchu nezkrušilo. Na to byl v příliš povznesené náladě, a protože zůstal hluchý k dvakrát opakovanému volání, ať jde jíst, odešel bez těžkého nedělního oběda, kterým se pravidelně honosil nedělní stůl pana Higginbothama. Pan Higginbotham takovým obědem demonstroval svůj světský úspěch a blahobyt a přitom svému blahobytu vzdával čest tím, že pronášel frázovité lekce o amerických institucích a o příležitostech, které tyto instituce skýtají každému, kdo usilovně pracuje, aby se dostal nahoru - dostat se nahoru znamenalo v jeho případě, jak neochvějně zdůrazňoval, postup z prodavače u hokynáře na vlastníka Higginbothamova obchodu, prodávajícího jen za hotové.

V pondělí ráno se Martin Eden s povzdechem podíval po nedokončeném příběhu LOVCI PEREL a jel tramvají do Oaklandu na střední školu. A když se po několika dnech dotazoval na výsledky zkoušek, dozvěděl se, že propadl ve všem kromě gramatiky.

„Vaše gramatika je vynikající,“ informoval ho profesor Hilton a prohlížel si ho tlustými skly brýlí, „ale neznáte nic, naprosto nic v ostatních předmětech a vaše znalost dějepisu Spojených států je ohavná - nemám pro to jiné slovo, ohavná. Radil bych vám

Profesor Hilton se odmlčel a upřeně si ho prohlížel, prostý vší sympatie i obraznosti jako jeho zkumavky. Byl profesorem fyziky na střední škole, vlastnil velkou rodinu, nuzný plat a vybraný fond napapouškovaných vědomostí.

„Ano, pane profesore,“ řekl Martin pokorně a neurčitě si přál, aby teď na místě profesora Hiltona byl ten člověk od pultu v knihovně.

„A radil bych vám, abyste se vrátil na základní školu alespoň na dva roky. Dobrý den.“

Martina se ten nezdar příliš hluboce nedotkl, ačkoli ho překvapil vyděšený výraz Ruth, když jí pověděl, co mu profesor radil. Byla tak viditelně zklamaná, až mu začalo být líto, že propadl, ale hlavně kvůli ní.

„Vidíte, měla jsem pravdu,“ řekla. „Znáte toho mnohem víc než studenti, kteří nastupují na střední školu, a přesto nedokážete složit zkoušky. A to je proto, že vaše vzdělání je zlomkovitě, nesoustavné. Potřebujete ukázněné studium, jaké vám mohou poskytnout jen kvalifikovaní učitelé. Musíte

73$

získat pořádné základy. Profesor Hilton má pravdu, a kdybych byla na vašem místě, šla bych do večerní školy. Za rok a půl byste mohl nahnat těch dalších šest měsíců. Kromě toho dny by vám zůstaly volné na psaní, nebo kdybyste se nemohl psaním uživit, měl byste možnost ve dne pracovat v nějakém zaměstnání.“

Ale když mně dny zabere práce a večery škola, kdy potom uvidím vás? - To byla Martinova první myšlenka, ačkoli se zdržel a nevyslovil ji. Místo toho řekl: „Chodit do večerní školy mi připadá, jako bych byl dítě. Nic bych proti tomu neměl, kdybych si myslel, že to k něčemu bude. Ale já myslím, že to k ničemu nebude. Zvládnu tu práci rychleji, než mě to dokážou naučit. Byla by to ztráta času myslel na ni a na svou touhu po ní, „nemohu si tak dlouhou dobu dovolit. Opravdu nemám času nazbyt.“

„Tolik toho budete muset udělat.“ Dívala se na něho něžně a on cítil, že se chová jako hrubec, když jí odporuje. „Fyziku a chemii - ty nemůžete studovat bez práce v laboratoři - a s algebrou a geometrií si nebudete vědět rady bez výkladu. Potřebujete kvalifikované učitele, specialisty v umění předávat znalosti.“

Chvíli mlčel, pátral, jak by se vyjádřil, aby to neznělo příliš chvástavě.

„Nemyslete si, prosím vás, že se vytahuju,“ začal. „To nechci ani v nejmenším. Mám ale pocit, že jsem, jak bych řekl, rozený student. Dovedu studovat sám. Nedělá mi to sebemenší potíže, cítím se jako ryba ve vodě. Sama vidíte, co jsem dokázal s gramatikou. A naučil jsem se spoustě jiných věcí ani ve snu by vás nenapadlo, kolik jsem toho zvládl. A to teprve začínám. Počkejte, až -“ Zaváhal a v duchu si říkal, . zda to je to pravé slovo, „až dostanu to správné tempo. Poprvé začínám mít o věcech správné ponětí, začínám umět očíhnout situaci

„Prosím vás, neříkejte ,očíhnout’,“ přerušila ho.

„Odhadnout věci,“ opravil se rychle.

„To také není dobré,“ namítla.

Pracně hledal, jak nově začít.

„Snažím se říct, že začínám mít pevnou půdu pod nohama.“

Ze soucitu se zdržela dalších připomínek a on pokračoval.

74$

„Vědění mi připomíná navigační kabinu s mapami. Kdykoli jdu do knihovny, vždycky to na mě takhle působí. Učitelům připadá úkol naučit studenty znát obsah té navigační kabiny systematickým způsobem. Učitelé jsou pouze průvodci po té navigační kabině, nic víc. Nejde o nic, co by pocházelo z jejich hlav. Nic si nevymýšlejí, nic netvoří. Všechno je v té navigační kabině a oni se v ní vyznají a jejich úkolem je ukazovat cestu těm, kteří ji neznají, kteří by tam jinak zabloudili. Ale já se tak hned neztratím. Dovedu se orientovat. Většinou odhadnu, kde by sem tak asi byl - Řekl jsem něco špatně?“

„Neříkejte ,kde by sem byl’.“

„Máte pravdu,“ řekl vděčně, „odhadnu, kde jsem. Ale kde jsem to - kde to vlastně jsem? Aha, v té navigační kabině. Ale jsou taky lidi -“

„Lidé,“ opravila ho.

„Někteří lidé potřebují průvodce, většina lidí je potřebuje, ale já myslím, že bych se bez nich obešel. Trávím v té navigační kabině teďka hodně času a skoro už se tam vyznám, vím, kde jsou mapy, na které se chci podívat, která pobřeží chci prozkoumat. A podle cesty, na kterou se chystám, probádám všechno mnohem rychleji sám. Víte, rychlost flotily závisí na rychlosti nejpomalejší lodi a rychlost vyučování je ovlivněna stejným způsobem. Učitelé nemohou postupovat rychleji, než jaký je průměr jejich žáků, a já si můžu určit rychlejší tempo, než jaké si oni určí pro celou třídu.“

„Nejrychleji cestuje, kdo cestuje sám,“ citovala.

Ale já bych stejně s vámi přesto cestoval rychleji, div to nevyhrkl, když v duchu zahlédl vidinu nekonečného světa s prostorami zalitými sluncem a hvězdným vzduchoprázdnem, kudy se hnal s ní, paží ji objímal a její světle plavé vlasy mu vlály kolem obličeje. Panebože! Kdyby jen dokázal sestavit slova tak, aby viděla, co vidí on! A cítil, jak se v něm jako žádoucně bolestná křeč rozechvěla touha vylíčit tyto vidiny, které se samovolně v záblescích objevovaly na zrcadle jeho duše. A už to má. Zachytil lem tajemství. Právě to dělají velcí spisovatelé a mistři verše. Proto jsou takovými obry. Umějí vyjádřit, co si myslí, cítí a vidí. Psi spící na slunci často kňučí a poštěkávají, ale nedokážou sdělit, co viděli a proč kňučeli a poštěkávali. Často si lámal hlavu, co asi viděli. A on

75$

je právě takovým psem, co spí na slunci. Vidí vznešené a nádherné vidiny, ale dokáže jenom kňučet a poštěkávat na Ruth. On však přestane spát na slunci. Vstaneš otevřenýma očima a bude se rvát a dřít a učit se, dokud své oči nezbaví slepoty a jazyk pout a nebude schopen sdílet s ní své bohatství vidin. Jiní lidé už přišli na to, jak se vyjadřovat, jak udělat ze slov poslušné služebníky a dát kombinaci slov větší význam, než je pouhý součet jednotlivých významů. Hluboce ho vzrušilo prchavé nahlédnutí do tohoto tajemství a znovu uvízl ve vidině sluncem zalitých prostor a hvězdného vzduchoprázdna - až si uvědomil velké ticho a uviděl Ruth, jak se na něho dívá s pobaveným výrazem a úsměvem v očích.

„Měl jsem takové velkolepé vidění,“ řekl a při zvuku vlastních slov v uších mu srdce poskočilo. Odkud se tahle slova vzala? Vyjádřila přiměřeně přestávku v rozhovoru, způsobenou tou vidinou. Je to zázrak. Ještě nikdy tak vzletně nesestavil vzletnou myšlenku. Jenže zatím se nikdy nepokusil vyjádřit vznešené myšlenky slovy. V tom to je. Tím se to dá vysvětlit. Nikdy se o to nepokusil. Zato Swinburne ano, a Tennyson a Kipling a všichni další básníci. V duchu se přenesl ke svým LOVCŮM PEREL. Nikdy dřív si netroufl na velké věci, na samého ducha krásy, která v něm hořela. Ten článek bude vypadat úplně jinak, až ho dokončí. Vyděsila ho nesmírnost té krásy, která k tomu právem patří, a znovu jeho mysl vzplála a troufala si a on se sám sebe ptal, proč by onu krásu nevyzpíval ve vznešených verších, jako to dělají velcí básníci. A je tu jeho láska k Ruth, tajemná rozkoš a zázrak duše. Proč by ji také neopěvoval, jako to dělají básníci? Zpívali o lásce. On bude také. Panebože!

A polekaně zaslechl, jak mu v uších to zvolání zní ozvěnou. U vytržení vydechl to slovo nahlas. Krev se mu hrnula do tváří, vlna za vlnou, převážila nad opálením, až se mu ruměnec studu rozlil od okraje límce až po kořínky vlasů.

„Prosím za prominutí,“ vykoktal. „Zamyslel jsem se.“

„Znělo to, jako byste se modlil,“ pronesla statečně, ale v nitru cítila svíravý zmatek. Bylo to poprvé, co slyšela takové zapřísáhnutí ze rtů muže, kterého znala, a vyděsila se, nejenom že to bylo proti jejím zásadám a vychování, ale v duchu ji šokoval ten drsný výbuch života v zahradě jejího chráněného panenství.

76$

Odpustila mu však a překvapilo ji, jak snadno. Nějak to ani nebylo těžké mu odpustit. Neměl přece možnost být jako jiní muži, a tolik se snaží a taky se mu to daří. Nikdy jí nepřišlo na mysl, že její laskavá náklonnost k němu by mohla mít jinou příčinu. Byla to něžná náklonnost, ale to nevěděla. Nemohla to také vědět. Poklidná harmonie čtyřiadvaceti let bez jediného milostného vzplanutí ji nevybavila k tomu, aby bystře a vnímavě chápala své vlastní city. Ona, která nikdy nezahořela skutečnou láskou, si neuvědomovala, že začíná hořet.

«KAPITOLA XI»

Martin se vrátil k svému článku o lovu perel, který mohl být dokončen dřív, kdyby byl práci tak často nepřerušoval pokusy psát poezii. Psal básně milostné, inspirované Ruth, ale nikdy žádnou nedokončil. Nedokázal se v jediném dni naučit zpívat ve vznešených verších. Rým, metrum a výstavba básně byly samy o sobě vážným problémem, ale kromě toho a víc než to bylo tu cosi neuchopitelného a jedinečného, co rozpoznával ve vší velké poezii, ale co ve svých vlastních verších zachytit a uvěznit nedokázal. Byl to onen nepostižitelný duch poezie samé, který cítil a o jaký se snažil, ale který nedokázal vyjádřit. Připadal mu jako záře, jako teple se šířící opar, ustavičně mimo jeho dosah, třebaže se mu občas dostalo odměny a zachytil útržky onoho oparu a vetkal je do vět, které zněly v jeho mozku vtíravými tóny anebo překrývaly jeho vidiny jako plynoucí lehká mlha nevídané krásy. Bylo to zarážející. Byl rozbolavělý touhou vyjádřit se a nedokázal než prozaicky blekotat, tak jako to uměl každý. Četl si úryvky, které napsal, nahlas. Metrum přesně dodržovalo stopy a rým odměřoval delší a stejně dokonalé rytmické celky, ale ta záře a vytržení, které v sobě cítil, tu chyběly. Nechápal to a stále znova se zoufalý, poražený a sklíčený vracel k svému článku. Próza je zřejmě snazší cesta, jak něco vyjádřit.

Po LOVCÍCH PEREL napsal článek o práci na moři, další o chytání želv a třetí o severovýchodních pasátech. Potom se

77$

pokusil na zkoušku o povídku, a než se zarazil v prvním rozběhu, dokončil šest povídek a rozeslal je různým časopisům. Byl velmi plodný, psal intenzivně od rána do večera a pozdě do noci, kromě hodin, kdy se odtrhl od práce, aby šel do čítárny anebo si vypůjčit knihy v knihovně nebo navštívit Ruth. Byl hluboce šťasten. Život byl nádherný. Žil v horečce, která neklesala. Tvůrčí radost, o níž se předpokládá, že je vyhrazena bohům, patřila jemu. Veškerý život kolem něho pach zahnívající zeleniny a pracího mýdla, sestřina ušmudlaná postava a posměšná tvář pana Higginbothama - to byl jen sen. Skutečný život probíhal v jeho hlavě a povídky, které psal, byly jen mnoha částmi skutečnosti z jeho hlavy.

Dny byly příliš krátké. Bylo toho tolik, co chtěl prostudovat. Omezil spánek na pět hodin a shledal, že s tím vystačí. Zkoušel to se čtyřmi a půl hodinou, ale s lítostí se vrátil k pěti. S radostí by dokázal věnovat všechny hodiny bdění jediné ze svých snah. S lítostí přestával psát, aby studoval, přestával studovat, aby šel do knihovny, a násilně se pak odtrhoval od té navigační kabiny vědění anebo od časopisů v čítárně, naplněných tajemstvím spisovatelů, kterým se dařilo prodávat své zboží. Když byl s Ruth a měl vstát a odejít, jako by rval srdce z těla, a potom se hnal temnými ulicemi, aby se dostal domů ke svým knihám s nejmenší ztrátou času. A ze všeho nejtěžší bylo zavřít algebru nebo fyziku, odložit poznámkový sešit a tužku a zavřít unavené oči k spánku. Nenáviděl myšlenku, že přestává žít, třebaže tak nakrátko, a jedinou útěchou mu bylo, že má budík natažený, aby ho za pět hodin vzbudil. Stejně ztratí pět hodin, než ho řinčící zvonek vytrhne z nevědomí a on bude mít před sebou další nádherný devatenáctihodinový den.

Zatím týdny ubíhaly, peněz ubývalo a nové nepřicházely. THE YOUTH’S COMPANION mu měsíc po odeslání vrátil jeho dobrodružný seriál pro chlapce. Zamítnutí bylo natolik taktní, že cítil k redaktorovi vděčnost. Vděčnost však necítil k redaktorovi časopisu SAN FRANCISCO EXAMINER. Martin čekal celé dva týdny a potom redaktorovi toho časopisu napsal. Za týden mu napsal znovu. Koncem měsíce zajel do San Franciska a osobně se k tomu redaktorovi vypravil. S onou vznešenou osobností se však nesetkal díky Kerberovi v podobě mladičkého zrzavého poslíčka, který

78$

střežil brány redakce. Koncem pátého týdne se mu rukopis vrátil poštou bez jediné poznámky. Nebylo tam žádné zamítnutí, žádné vysvětlení, nic. Podobně uvázly ostatní jeho články u dalších sanfranciských novin. Když je dostal nazpátek, poslal je do časopisů na východě Spojených států. Odtamtud se vracely mnohem rychleji a vždycky je provázelo tištěné zamítnutí.

Podobně se mu vracely povídky. Četl si je stále znovu a znovu a tolik se mu líbily, že si marně lámal hlavu, proč mu je nepřijímají, až se jednoho dne dočetl v novinách, že rukopisy musí být vždycky napsané na stroji. To bylo vysvětlení. Redaktoři samozřejmě mají spoustu práce, takže si nemohou dovolit ztrácet čas a námahu čtením rukopisu. Martin si najal psací stroj a den mu trvalo, než psaní na stroji zvládl. Každý den přepsal na stroji to, co vytvořil, a své dřívější rukopisy přepisoval stejně rychle, jak se mu vracely. Překvapilo ho, když se začaly vracet i ty, které napsal na stroji. Zatínal pevněji čelisti a bradu vysunoval útočněji a obratem rukopisy odesílal dalším redakcím.

Napadlo ho, že asi není dobrým soudcem vlastního díla. Vyzkoušel si to na Gertrudě. Četl jí povídky nahlas. Oči se jí leskly a dívala se na něho hrdě, když říkala: „To je báječný, že píšeš takovýhle věci.“

„Ano, ano,“ naléhal na ni netrpělivě. „Ale jak se ti ta povídka líbila?“

„Je to prostě báječný,“ odpověděla. „Prostě báječný a taky napínavý. Byla jsem z toho úplně vedle.“

Viděl, že jí to v hlavě jasné není. V jejím dobromyslném obličeji se zračily silné rozpaky. A tak čekal.

„Jenže poslyš, Martine,“ odvážila se konečně, „jakpak to skončilo? Dostal ji ten mladík, co se tak chvástal?“

A když jí vysvětlil závěr, o kterém se domníval, že je umělecky zřejmý, řekla: „No tohle jsem chtěla vědět. Proč jsi to tak nenapsal v tý povídce?“

O jedné věci se však poučil, když jí těch povídek přečetl víc, a to, že má ráda šťastné konce.

„Ta povídka je naprosto báječná,“ prohlásila, s unaveným povzdechem se protáhla nad neckami, v nichž prala, a otřela si pot z čela červenou rozpařenou rukou, „ale jsem z ní smutná. Chce se mi brečet. Na světě je už beztak tolik smut—

79$

nejch věcí. Dělá mi radost, když myslím na šťastný věci. Kdyby si ji bejval vzal a - nezlobíš se, Martine?“ zeptala se ustaraně. „Asi mně to myslím takhle připadá, protože jsem utahaná. Ale ta povídka je stejně báječná, vopravdu báječná. Kde ji chceš prodat?“

„Jo, to je jiná kapitola,“ zasmál se.

„Ale kdybys ji vopravdu prodal, kolik myslíš, že bys za ni dostal?“

„Takových sto dolarů. To nejmíň, podle toho, jak se dnes platí.“

„Propána! To teda doufám, že ji prodáš!“

„Snadno vydělaný prachy, viď?“ A hrdě dodal: „Napsal jsem ji za dva dny. To je padesát dolarů za den.“

Toužil přečíst svoje povídky Ruth, ale netroufl si. Počká, až některé otisknou, rozhodl se, potom Ruth pochopí, o co se snažil. Zatím se dřel dál. Dosud nikdy ho pocit dobrodružství nelákal tak silně jako za těchto úžasných výprav do říše ducha. Koupil si učebnice fyziky a chemie a stejně jako v algebře řešil příklady a zadané úkoly. Laboratorním důkazům musel věřit a jeho silná představivost mu umožňovala sledovat chemické reakce a rozumět jim víc, než jak je chápal průměrný student v laboratoři. Martin se prodíral těžkými stránkami, ohromen tím, jakých klíčů se mu dostává k povaze věcí. Přijímal dosud svět jako prostě svět, ale teď chápal, jak je uspořádán, chápal pohyb a vzájemný vztah síly a hmoty. V jeho mysli se ustavičně vynořovalo spontánní vysvětlení starých otázek. Páky a zdvihací mechanismy ho fascinovaly a v mysli se vracel k Sochorům, kladkám a kladkostrojům na moři. Najednou mu byla jasná teorie navigace, která umožňuje lodím neomylně dodržovat směr plavby přes širý oceán. Vyjasnila se mu tajemství bouře, deště a přílivu, a příčiny existence pasátů v něm vyvolaly pochybnost, zda nenapsal svůj článek o severovýchodním pasátu předčasně. Teď by ho rozhodně napsal lépe. Jednou odpoledne zašel s Arthurem na Kalifornskou univerzitu a se zatajeným dechem a pocitem zbožné úcty s ním procházel laboratořemi, sledoval pokusy a naslouchal, jak svým posluchačům přednáší profesor fyziky.

Psaní však nezanedbával. Z jeho pera se řinul proud povídek. Od nich odbočoval k jednodušším básnickým formám -

80$

takovým, jaké vídal v časopisech - třebaže propadl omylu a promarnil dva týdny psaním tragédie v blankversu a úplně mu vyrazilo dech, když mu ji rychle za sebou odmítlo půl tuctu časopisů. Potom objevil Henleyho a složil řadu básní o moři podle vzoru jeho ČRT Z NEMOCNICE. Byly to prosté básničky, plné jásavých barev, romantiky a dobrodružství. Nazval je LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE a považoval je za vůbec nejlepší, co dosud napsal. Bylo jich třicet a dopsal je během měsíce. Vždycky každý den jednu po své pravidelné práci na próze, přičemž se tato denní práce rovnala týdenní práci průměrného úspěšného spisovatele. Dřina mu nevadila. Pro něho to dřina nebyla. Nacházel řeč a veškerá krása a úžas, které byly po léta uzamčeny za jeho rty neschopnými je vyslovit, se teď z nich hrnuly v bouřlivé, mocné záplavě.

LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE nikomu neukázal, ani redaktorům ne. Přestal redaktorům důvěřovat. Nebyla to však nedůvěra, co mu zabránilo předložit jim LYRICKÉ ZPĚVY. Považoval je za tak krásné, že si je rozhodl nechat, aby se z nich jednoho krásného vzdáleného dne těšil společně s Ruth, až si dodá odvahu a přečte jí, co napsal. Do té doby si je schoval, četl si je nahlas, stále se jimi probíral, až je znal nazpaměť.

Prožíval každý okamžik doby bdění, ale stejně žil i ve spánku, kdy se jeho vnímavá mysl během té pětihodinové pauzy bouřila a spojovala myšlenky a události dne v groteskní a nemožné jevy. Ve skutečnosti nikdy neodpočíval a člověk tělesně slabší a duševně méně pevný a vyrovnaný by se už dávno celkově, fyzicky i duševně, zhroutil. Jeho podvečerní návštěvy u Ruth byly teď řidší, protože se blížil červen a Ruth měla dostat diplom a univerzitu ukončit. Bude bakalářka umění - když si pomyslel na její diplom, připadalo mu, že mu uniká rychleji, než je ji schopen sledovat.

Poskytovala mu jeden půlden týdně, a protože přicházel až pozdě odpoledne, zůstával u nich většinou na večeři a po ní na trochu hudby To byly pro něho sváteční dny Atmosféra toho domu, tak protichůdná prostředí, v kterém žil, a pouhá její blízkost v něm pokaždé posilovaly a upevňovaly rozhodnutí dosáhnout oněch výšin. Přes všechnu krásu, kterou v sobě nosil, přes bolestnou tvůrčí touhu, byla to Ruth, o kterou vedl zápas. Především a stále byl milencem. Všechno ostatní podřizoval lásce. Větší než jeho dobrodruž-

81$

ství v oblasti myšlení bylo jeho dobrodružství lásky. Svět sám nebyl tak úžasný pro své atomy a molekuly, které ho vytvářejí na základě působení nezvratitelných sil. Úžasný byl proto, že v něm žila Ruth. Ona byla tím nejúžasnějším, co kdy poznal a o čem se mu snilo či čeho se dohadoval.

Stále ho však skličovalo, jak mu je vzdálená. Byla od něho tak daleko a on nevěděl, jak se k ní přiblížit. U děvčat a žen své třídy míval úspěch, ale žádnou z nich nikdy nemiloval, zatímco Ruth miloval, a kromě toho nepatřila jen k jiné společenské vrstvě. Jeho láska sama ji povznášela nad všechny vrstvy. Byla to bytost vzdálená, tak vzdálená, že si nevěděl rady, jak se k ní přiblížit, což by jako milenec měl učinit. Bylo pravda, že získával vědomosti, učil se správně mluvit a tak se jí přibližoval, že mluvil její řečí a objevoval myšlenky a zájmy jim společné. Avšak jeho mileneckou touhu to neuspokojovalo. Jeho fantazie milence z ní dělala bytost posvátnou, příliš posvátnou, příliš duchovní, aby mezi nimi mohla vzniknout nějaká fyzická spřízněnost. Jeho vlastní láska mu ji vzdalovala, až mu připadala nedosažitelná. Láska sama mu odpírala to jediné, po čem toužil.

A potom, jednoho dne, bez předchozího upozornění, byla propast mezi nimi na okamžik překlenuta, a třebaže je později oddělovala dál, byla už stále užší. Jedli tenkrát spolu třešně - velké, šťavnaté černé třešně, které měly šťávu jako temně rudé víno. A když mu potom četla nahlas z PRINCEZNY, povšiml si, že má od třešní potřísněné rty. To na okamžik otřáslo její božskostí. Je koneckonců přece jenom tělesná, její tělo je podřízeno stejným zákonům jako tělo jeho, jako tělo všech smrtelníků. Její rty jsou hmotné jako jeho a třešně je potřísnily stejně, jako potřísnily jeho rty. A tak stejně jako s jejími rty je tomu s ní celou. Je žena, je veskrze žena, jako každá jiná. Najednou se mu v hlavě rozbřesklo. Byl to objev, který mu vzal řeč. Bylo to, jako by viděl z nebes padat slunce anebo viděl uctívat poskvrněnou čistotu.

Potom si uvědomil význam toho objevu a srdce se mu rozbušilo a vyzývalo ho, aby se nebál úlohy milence této ženy, která není žádným přízrakem z jiných světů, ale pouhou ženou, na jejíchž rtech mohou třešně zanechat skvrnu. Roztřásl se nad smělostí této myšlenky, ale celá duše se mu rozezpívala, a rozum ho s triumfálním jásotem ujišťoval, že má

82$

pravdu. Něco z té změny v jeho nitru muselo proniknout až k ní, protože přestala číst, podívala se na něho a usmála se. Sklopil pohled od jejích modrých očí k jejím rtům a pohled na tu skvrnu ho doháněl k šílenství. Div že po ní nerozpřáhl ruce a neobjal ji, jak to dělával dřív za bezstarostných dob svého života. Připadalo mu, že se Ruth k němu naklání, že čeká, a vší silou vůle se pracně držel zpátky.

„Vůbec jste mě neposlouchal,“ našpulila ústa.

Potom se zasmála, těšily ji jeho rozpaky, a když se jí Martin podíval do upřímných očí a poznal, že v nejmenším nevytušila, co se v něm děje, zastyděl se. Skutečně v myšlenkách zašel příliš daleko. Ze všech žen, které znal, nebylo jediné, která by to neuhodla - až na ni. A ona to skutečně neuhodla. V tom je ten rozdíl. Ruth je jiná. Vyděsila ho vlastní hrubost, hluboce se kořil té zjevné nevinnosti a znovu na ni upíral oči přes propast. Most se zhroutil.

Ta příhoda ho však přece jen přivedla blíž. Vzpomínka na ni žila dál a ve chvílích, kdy se cítil skoro na dně, se k ní dychtivě vracel. Propast už nebyla nikdy tak široká jako dříve. Zdolal vzdálenost mnohem větší, než je bakalářství umění nebo tucet takových bakalářství. Je čistá, to je pravda, tak jak se mu o čistotě nikdy nesnilo. Avšak přesto jí třešně poskvrnily rty. Podléhá zákonům vesmíru stejně neúprosně jako on. Musí jíst, aby žila, a když si promáčí nohy, nastydne se. Avšak o to tu nejde. Jestliže může cítit hlad a žízeň, teplo a chlad, pak může také cítit lásku - i lásku k muži. Ano, a on je muž. A proč by nemohl být právě tím určitým mužem?

„Je na mně, abych to dokázal,“ šeptal si horoucně. „Já budu tím mužem. Postarám se, abych se jím stal. Dokážu to.“

«KAPITOLA XII»

Jednou zvečera zavolali Martina k telefonu, právě když zápasil se sonetem, který jen uboze znetvořil všechnu tu krásu a myšlenku, vznášející se v zářivém oparu jeho mozku.

„Je to hlas ňáký dámy, opravdický dámy,“ šklebil se pan Higginbotham, který ho volal.

83$

Martin šel k telefonu v koutě místnosti, a když uslyšel hlas Ruth, cítil, jak jím projela horká vlna. Zápasil se sonetem tak, že zapomněl na její existenci, a při zvuku jejího hlasu ho láska k ní zasáhla jako nečekaný úder. A ten hlas - tak jemný a sladký, jako melodie slyšená z dálky, tlumená, anebo spíš jako stříbrný zvonek, dokonalý tón, křišťálově čistý. Takový hlas nemá pouhá žena. Je v něm něco nebeského, přichází z jiných světů. Stěží slyšel, co mu Ruth říká, tak ho ten hlas unášel, třebaže svůj obličej ovládal, protože věděl, že pan Higginbotham na něho upírá svoje oči lasičky.

Ruth mu toho ani moc říci nechtěla - jenom že ji měl Norman večer vzít na přednášku, ale bolí ho hlava a ona je z toho tak zklamaná a má už lístky, a jestli on nemá nic dojednáno, nedoprovodil by ji?

Jestli by ji doprovodil! Snažil se ve svém hlase potlačit dychtivost. Bylo to úžasné. Vždycky se s ní vídal jenom u nich doma. A nikdy se neodvážil ji požádat, aby s ním někam šla. Naprosto bez souvislosti, ještě u telefonu a během hovoru, pocítil neodolatelnou touhu pro ni zemřít a vidiny hrdinského sebeobětování se tvořily a zase mizely ve víru jeho představ. Tolik ji miloval, tak strašně, tak beznadějně. Ve chvíli šílené radosti, že s ním někam půjde, že s ním půjde na přednášku - s ním, Martinem Edenem - vznášela se Ruth nad ním tak vysoko, až se mu zdálo, že mu nezbývá než pro ni zemřít. Jedině tak může patřičně vyjádřit ten obrovský a vznešený cit, který k ní chová. Bylo to povznášející sebezapření pravé lásky, jaké se dostavuje u všech milenců, a jeho zastihlo tam u telefonu v ohnivě nádherném víru. A zemřít pro ni, cítil, znamená, že dobře žil i miloval. A bylo mu teprve jednadvacet a nikdy předtím se ještě nezamiloval.

Ruka se mu třásla, když zavěšoval sluchátko, a dělalo se mu slabo u srdce ze samého vzrušení. Oči mu zářily jako oči anděla a obličej měl celý proměněný, oproštěný od pozemské špíny, svatě nevinný.

„Dáváš si rande venku, co?“ ušklíbl se švagr. „Víš dobře, co to znamená. Ještě tě seberou policajti.“

Martin však nemohl sestoupit z těch výšin. Ani ta sprostě hrubá narážka ho nemohla přivést zpátky na zem. Hněv i pocit urážky zůstaly hluboko pod ním. Viděl skvostnou vidinu a byl jako bůh a mohl cítit jenom hlubokou a hroznou

84$

lítost nad tímhle lidským červem. Nedíval se na něho, a třebaže ho přejel očima, neviděl ho a jako ve snu zamířil přes místnost a šel se obléci. Teprve až byl u sebe v pokojíku a vázal si kravatu, uvědomil si nějaký zvuk, který mu nepříjemně utkvěl v uších. Až když po tom zvuku zapátral, zjistil, že to bylo závěrečné zachrčení Bernarda Higginbothama, které jaksi dřív k jeho mozku neproniklo.

Sotva se za ním a Ruth zavřely domovní dveře Morseových a on s ní kráčel dolů po schodech, uvědomil si, jak velice je rozčilený. Avšak blaho doprovázet Ruth na přednášku nebylo zcela nezkalené. Nevěděl totiž, jak si počínat. Vídal na ulicích, u lidí její třídy, že se ženy do mužů zavěšují. Ale taky je viděl chodit bez zavěšení, a proto si lámal hlavu, zda se zavěšují do mužů jenom večer anebo jenom manželé anebo příbuzní.

Ještě než došli na chodník, vzpomněl si na Minnie. Minnie ho pořád cepovala. Šla s ním teprve podruhé, když mu vynadala, protože jí šel po boku na vnitřní straně, a vyložila mu pravidlo, že džentlmen jde vždycky po vnější straně - pokud jde s dámou. A Minnie si pak zvykla kopat ho do paty, kdykoli přešli z jedné strany ulice na druhou, aby mu připomněla, že má přejít na vnější stranu. Divil se, kde asi na tuhle zásadu správného chování přišla, a jestli to k ní proniklo seshora a jestli je to tak správné. Když dorazili na chodník, rozhodl se, že tím nic nepokazí, když to zkusí, a prošel rychle Ruth za zády a zaujal místo na vnější straně. Potom se dostavil další problém. Má jí nabídnout rámě? Nikdy v životě ještě nikomu svou paži nenabídl. Děvčata, co znal, se nikdy do mládenců nezavěšovala. Nejdřív při prvních schůzkách se chodilo volně, bok po boku, a potom se vzájemně drželi v pase a tam, kde se na ulicích nesvítilo, s hlavou na rameni partnera. Jenže tohle je jiné. Ruth je dívka jiného druhu. Musí něco udělat.

Ohnul paži po jejím boku - ohnul ji jen zlehka a jaksi potají, zkusmo, ne že by ji zval, ale jakoby náhodou, jako kdyby byl zvyklý takhle chodit. A pak došlo k té nádherné věci. Pocítil její ruku na své paži. Při tom doteku jím projel záchvěv rozkoše a po několik sladkých okamžiků se mu zdálo, že opustil pevnou zemi a vznáší se s ní vzduchem.

Znovu se však na zem vrátil znepokojen novou kompli—

85$

kací. Přecházeli přes ulici. Tím se dostane na vnitřní stranu k domu. Měl by být na vnější. Má tedy její ruku pustit a přejít na druhou stranu? A když to udělá, bude muset ten manévr opakovat znovu? A pak zase? Na tom je něco špatně, a tak se rozhodl, že nebude přece poskakovat a dělat ze sebe šaška. Přesto ho to rozhodnutí neuspokojilo, a když se octl na vnitřní straně, rychle a vážně se rozhovořil, jako že je plně zaujat tím, co říká, takže pokud s tím měněním stran nemá pravdu, bude se zdát, že příčinou té nedbalosti je velké zaujetí.

Když přešli přes Broadway, octl se před novým problémem. V záři elektrických lamp uviděl Lizzie Connollyovou a její hihňavou přítelkyni. Zaváhal jen na okamžik, potom zvedl ruku a smekl. Nemůže být věrolomný k lidem své třídy a smeknutý klobouk znamenal něco víc než jen pozdrav Lizzie Connollyové. Kývla a směle se na něho podívala, ne měkkýma a něžnýma očima, jako má Ruth, ale očima, které byly krásné a tvrdé a které se přenášely přes něho k Ruth a podrobně prozkoumaly její tvář, oblečení a společenské postavení. A Martin si uvědomil, že i Ruth se rychle podívala, očima plachýma a mírnýma jako oči holubice, které však viděly i v tom pouhém letmém pohledu dívku z pracující třídy v laciných parádních šatech a v podivném klobouku, jaké právě tehdy dělnická děvčata nosila.

„Hezké děvče!“ řekla Ruth po chvilce.

Martin by jí za to žehnal, ačkoli řekl: „Nevím. Asi to vždycky záleží na osobním vkusu, mně nějak mimořádně krásná nepřipadá.“

„Vždyť nenajdete jednu ženu z tisíce, aby měla tak pravidelné rysy jako ona. Má krásné rysy. Její obličej je jemně řezaný jako kamej. A oči má nádherné.“

, „Myslíte?“ odpověděl nepřítomně Martin otázkou, protože pro něho existovala jenom jediná krásná žena na světě, a ta byla vedle něho, zavěšená do jeho paže.

„Jestli myslím? Kdyby to děvče mělo patřičnou příležitost se obléci, pane Edene, a kdyby ji někdo naučil, jak se nést, úplně by vás oslnila a ostatní muže taky.“

„Bylo by ji třeba naučit správně hovořit,“ řekl, „jinak by jí většina mužů nerozuměla. Určitě byste nerozuměla ani čtvrtině z toho, co říká, kdyby mluvila, jak je zvyklá.“

86$

„Nesmysl! Jste zrovna tak zlý jako Arthur, když chcete dokázat, že máte pravdu.“

„Zapomínáte, jak já jsem mluvil, když jste se se mnou poprvé setkala. Já se od té doby naučil novému jazyku. Předtím jsem mluvil jako tohle děvče. Teď už se dokážu natolik srozumitelně vyjadřovat vaším jazykem, abych vám vysvětlil, že jazyk té dívky neznáte. A víte, proč se nese tímhle způsobem? Přemýšlím teď o těch věcech, třebaže jsem nebyl zvyklý na ně dřív myslet, a začínám chápat - mnohé.“

„Tak proč tak chodí?“

„Po léta pracuje dlouhé hodiny u stroje. Mladé tělo je velice tvárné a těžká práce je formuje jako tmel podle povahy práce. Poznám na jediný pohled řemeslo mnoha dělníků, které na ulici potkám. Podívejte se na mě. Proč se tak zeširoka klátím po světě? To mají na svědomí roky, které jsem strávil na moři. Kdybych byl v těch letech, s tělem mladým a tvárným, musel jako kovboj hnát dobytek, tak bych nechodil zeširoka, ale měl bych nohy do O. A stejné je to s tou dívkou. Všimla jste si, že má, jak bych to nazval, tvrdé oči. S ní se nikdy nikdo nemazlil. Musela se starat sama o sebe a mladé děvče se nemůže starat o sebe a přitom si uchovat oči měkké a něžné jako - jako máte například vy.“

„Máte myslím pravdu,“ řekla Ruth tiše. „A to je moc špatné. Je to taková hezká dívka.“

Podíval se na ni a viděl, že se jí oči lesknou soucitem. A potom si připomněl, že ji miluje, a žasl nad svým štěstím, které mu dalo možnost ji milovat a doprovázet ji zavěšenou do jeho paže na přednášku.

Kdo jsi, Martine Edene? ptal se sám sebe v zrcadle, když se onoho večera vrátil do svého pokojíku. Dlouze a zvědavě se na sebe díval. Kdo jsi? Co jsi? Kam patříš? Správně patříš k dívkám, jako je Lizzie Connollyová. Patříš k zástupům těžce pracujících, ke všemu, co je nízké, hrubé a bez krásy. Patříš k tahounům a dříčům, do špinavého prostředí plného odporných pachů. Teď je tu cítit uvadlá zelenina. Ty brambory hnijou. Jen si pořádně čuchni, sakra! A přesto si troufáš otvírat knihy, naslouchat krásné hudbě, učit se milovat krásné obrazy, hovořit správnou angličtinou, přemýšlet o věcech, o nichž nikdo v tvých vrstvách nepřemýšlí, troufáš si odtrhnout se od těch tahounů a všech Lizzie Connollyových

87$

a milovat bledou éterickou ženu, která ti je vzdálená na milion mil a žije mezi hvězdami. Kdo jsi? Čím jsi? Čert tě vem! Zrovna ty chceš vyniknout?

Zahrozil na sebe do zrcadla pěstí a sedl si na okraj postele a na chvíli se zasnil s očima dokořán. Potom vytáhl sešit a algebru a ponořil se do kvadratických rovnic a hodiny plynuly, hvězdy zbledly a šeré svítání zalilo jeho okno.

«KAPITOLA XIII»

Skupina výřečných socialistů a filozofujících dělníků, kteří za teplých odpolední živě diskutovali v Radničním parku, přivedla Martina k velkému objevu. Když jel přes park cestou do knihovny, seskočil párkrát do měsíce z kola, naslouchal jejich argumentům a vždycky se od nich nerad odtrhoval. Diskuse tu bývaly mnohem drsnější než u stolu pana Morse. Ti chlapi nebyli vážní ani důstojní. Snadno vzpláli a vyjeli na sebe, z jejich rtů se ozývalo sakrování a vulgární narážky. Párkrát viděl, jak došlo i na pěsti. Přesto, aniž věděl proč, mu připadalo, že to, o čem tihle chlapi uvažují, má v sobě něco strašně důležitého. Jejich hádky o slovíčko mnohem víc podněcovaly jeho myšlení než rezervovaný klidný dogmatismus pana Morse. Tihle chlapi, kteří angličtinu přímo mordovali, kteří gestikulovali jako šílenci a s primitivní zuřivostí se přeli o svoje myšlenky, mu připadali nějak mnohem blíž životu než pan Morse a jeho starý přítel pan Butler.

Několikrát slyšel Martin v parku citovat Herberta Spencera. Jednou odpoledne se v parku objevil nějaký Spencerův stoupenec, ošumělý tramp ve špinavém kabátě upnutém až ke krku, aby skryl, že nemá košili. Rozpoutal se divoký boj, vykouřila se přitom spousta cigaret a vyplivalo moře tabákové šťávy a tulák úspěšně zastával svoje, i když se mu jeden dělník, socialista, poškleboval: „Není boha kromě Nepoznatelna a Herbert Spencer je jeho prorok.“ Martin si lámal hlavu, o čem se vlastně diskutuje, ale když dojel do knihovny, provázel ho nově vzbuzený zájem o Herberta Spencera, a protože tulák se často zmiňoval

88$

o jeho ZÁKLADNÍCH PRINCIPECH, Martin si tento svazek vypůjčil.

A to byl počátek onoho velkého objevu. Již jednou předtím to se Spencerem zkusil, a protože si na začátek vybral PRINCIPY PSYCHOLOGIE, ztroskotal na nich stejně bídně jako s paní Blavatskou. Nevěděl, jak té knize rozumět, a tak ji vrátil nečtenou. Avšak tohoto večera, po algebře a fyzice a pokusu o sonet si vlezl do postele a otevřel ZÁKLADNÍ PRINCIPY. Ráno ho zastihlo ještě při čtení. Nedokázal usnout. Toho dne ani nepsal. Ležel v posteli, až ho z toho tělo bolelo, potom to zkusil na tvrdé podlaze a četl na zádech a knihu držel nad sebou ve vzduchu, anebo se obracel z boku na bok. V noci potom spal a příští dopoledne se dal zase do psaní, ale kniha ho dál pokoušela, a tak četl celé odpoledne a úplně při tom na všechno zapomněl. Zapomněl i na to, že to je odpoledne, které mu vyhradila Ruth. Poprvé si uvědomil bezprostřední svět kolem sebe, až když Bernard Higginbotham prudce otevřel dveře a spustil, že by rád věděl, jestli si Martin náhodou nemyslí, že vedou restauraci.

Po celý život ovládala Martina Edena zvídavost. Toužil po poznání a právě tahle touha ho hnala do dobrodružství po celém světě. Teď se však učil od Spencera, že vlastně nikdy nic nevěděl a že by se byl nikdy nic nedověděl, i kdyby se plavil a toulal světem navěky. Klouzal pouze po povrchu věcí, pozoroval oddělené jevy, sbíral zlomky skutečnosti, dospíval k povrchním drobným zevšeobecněním - a všechno a každou věc viděl bez souvislosti v rozmarném a neuspořádaném světě vrtošivých náhod. Například mechanismus letu ptáků, který pozoroval a o kterém chápavě uvažoval. Nikdy mu na mysl nepřišlo, aby se pokusil vysvětlit si proces, jímž se vyvinuli ptáci jako organické létající mechanismy. Nikdy ho ve snu nenapadlo, že takový proces vůbec existuje. Netušil, že ptáci museli vzniknout. Vždycky tu byli. Prostě náhodou existují.

A stejně jako s ptáky to bylo se vším ostatním. Jeho ignorantské a nezkušené pokusy o filozofii k ničemu nevedly. Středověk připomínající metafyzika Kantova mu k ničemu nedala klíč a sloužila pouze k tomu, že zapochyboval o svých vlastních intelektuálních schopnostech. Obdobně jeho pokus studovat evoluci se omezil na beznadějně speci—

89$

ální svazek od Romanese. Ničemu v něm nerozuměl a jedinou myšlenku, kterou si odnesl, bylo, že evoluce je suchopárná teorie, dílo spousty přízemních lidiček s širokým a nesrozumitelným slovníkem. A teď najednou poznával, že evoluce není jen teorií, ale uznávaným procesem vývoje, že se vědci o to už nepřou, že se jejich rozpory týkají pouze metody evoluce.

A teď tu má Spencera, a ten člověk mu třídí všechny vědomosti, uvádí všechno v jednotu, vypracovává konečné závěry a předkládá jeho užaslému zraku vesmír realizovaný tak konkrétně, že se podobá modelu lodi, jaké vyrábějí námořníci a dávají do skleněných lahví. Neexistuje žádný rozmar, žádná náhoda. Ve všem je zákon. Ptáci létají poslušní zákona a poslušno téhož zákona se kvasící bahno svíjelo a kroutilo a vydalo ze sebe nohy a křídla a stalo se ptákem.

Martin zdolával jednu metu intelektuálního života za druhou a nyní dosáhl vyšší mety než kdykoli dříve. Všechny skryté věci odhalovaly svá tajemství. Opíjelo ho, jak najednou všechno chápal. V noci, když spal, žil s božstvy v obrovitém hrůzném snu, a ve dne, když bděl, chodil jako náměsíčný a s nepřítomným pohledem zíral na svět, který právě objevil. U stolu vůbec neslyšel hovory o přízemních nicotnostech, protože jeho dychtivá mysl vyhledávala a sledovala příčiny a následky ve všem, co měl před sebou. V mase na talíři viděl světlo slunce a sledoval jeho energii zpět přes všechny transformace k jeho zdroji vzdálenému sto milionů mil, anebo sledoval jeho energii druhým směrem k pohybujícím se svalům svých paží, které mu umožňují maso krájet, a k mozku, který přikazuje svalům pohyb a krájení masa, až nakonec vnitřním zrakem viděl samo ono slunce svítit ve svém mozku. Byl unesen svým osvícením a neslyšel, jak Jim šeptá: „Je praštěný,“ ani neviděl ustaraný sestřin výraz, ani si nevšiml, jak Bernard Higginbotham krouží prstem, aby naznačil, že se švagrovi v hlavě pletou kolečka.

Co jaksi na Martina nejvíce zapůsobilo, byly vzájemné vztahy vědění - veškerého vědění. Vždycky zvídavě toužil poznat věci a všechny znalosti, kterých nabyl, ukládal ve svém mozku do oddělených přihrádek paměti. Tak měl rozsáhlou zásobu vědomostí na téma mořeplavectví. Na téma žen měl zásobu celkem slušnou. Obě oblasti zůstaly

90$

bez vztahu. Mezi těmito dvěma oddíly paměti neexistovalo spojení. Že by v celkové náplni vědomostí bylo sebemenší spojení mezi hysterickou ženou a škunerem vzpínajícím se v bouři, by mu bylo připadalo směšné a nemožné. Avšak Herbert Spencer mu ukázal, že to nejen není směšné, ale že je nemožné, aby mezi nimi žádná spojitost nebyla. Všechny věci souvisí se všemi ostatními, od nejvzdálenější hvězdy v pustinách vesmíru až po myriády atomů v zrnku písku pod nohou. Tento nový pohled byl pro Martina zdrojem stálého údivu, zjišťoval, že se stále zabývá hledáním vztahů mezi všemi věcmi pod sluncem i na opačné straně slunce. Napsal si seznamy těch nejvíce nesourodých věcí a nebyl spokojen, dokud se mu nepodařilo stanovit mezi nimi příbuzenské vazby - vazby mezi láskou, poezií, zemětřesením, ohněm, chřestýši, duhami, vzácnými kameny, zrůdnostmi, západy slunce, řevem lvů, svítiplynem, kanibalismem, krásou, vraždou, milenci, pákami a tabákem. Tímto způsobem spojil vesmír v celek, zmocnil se ho a pozoroval jej, anebo se procházel jeho odlehlými stezkami, uličkami a džunglemi, ne jako zděšený poutník ve spleti záhad, hledající neznámý cíl, ale poutník pozorný, mapující a seznamující se se vším, co za poznání stojí. A čím víc znal, s tím větší vášní obdivoval vesmír a život a svůj vlastní život uprostřed toho všeho.

„Ty blázne!“ křikl na svůj obraz v zrcadle. „Chtěl jsi psát a pokoušel ses psát a nebylo v tobě nic, o čem bys psal. Co v tobě bylo? Několik dětských nápadů, pár nedopečených citů, spousta nestrávené krásy, velká černá masa nevědomosti, srdce naplněné k prasknutí láskou, ctižádost velká stejně jako tvoje láska a bezcenná jako tvoje nevědomost. A ty jsi chtěl psát! Vždyť jsi teprve na samém počátku, kdy do sebe vstřebáváš něco, o čem lze psát. Chtěl jsi stvořit krásu, ale jak jsi to mohl dokázat, když jsi o povaze krásy nic nevěděl? Chtěl jsi psát o životě, když jsi nevěděl nic o základních charakteristických vlastnostech života. Chtěl jsi psát o světě a o podstatě bytí a svět byl pro tebe neznámou záhadou a mohl jsi psát jedině o tom, co všechno o podstatě bytí nevíš. Ale hlavu vzhůru, Martine, hlavu vzhůru, hochu. Ještě budeš psát! Znáš toho málo, moc málo, ale jsi na správné cestě, abys poznal víc. Když budeš mít štěstí, jednoho krás-91$

ného dne se přiblížíš na dosah vědění všeho, co lze poznat. Potom budeš psát.“

Přišel se svým velkým objevem za Ruth, aby s ní sdílel svou radost a nadšení. Ale zdálo se, že tím není příliš nadšená. Přijala to mlčky a patrně na to přišla už při svém vlastním studiu. Nevzrušilo ji to tak silně jako jeho a bylo by ho to překvapilo, ale vysvětlil si to tím, že pro ni to není nové a neznámé jako pro něho. Zjistil, že Arthur i Norman věří na evoluci a Spencera četli, třebaže to na ně zřejmě neudělalo nějaký zásadní dojem. Zato ten mladík s brýlemi a čupřinou, Will Olney, se Spencerovi nepříjemně poškleboval a opakoval epigram: „Není boha kromě Nepoznatelna a Herbert Spencer je jeho prorok.“

Martin mu však to pošklebování odpustil, protože pomalu objevoval, že Olney Ruth nemiluje. Později ho omráčilo, když z různých drobných příhod poznal, že Olney nejen o Ruth nestojí, ale že je mu výslovně protivná. Martin to nemohl pochopit. Takový jev si nedovedl dát dohromady s ostatními jevy vesmíru. Přesto mu bylo mladíka líto pro velký nedostatek v jeho povaze, který mu brání, aby patřičně ocenil jemnost a krásu Ruth. Několikrát jeli v neděli na kolech do hor a Martin měl dostatek příležitosti pozorovat ozbrojené příměří, které existovalo mezi Ruth a Olneym. Olney kamarádil s Normanem a ponechával Ruth ve společnosti Arthurově a Martinově, za což mu byl Martin patřičně vděčný.

Ty neděle představovaly pro Martina báječné dny, tím báječnější, že byl s Ruth, a báječné také proto, že se víc dostával na stejnou úroveň s mladými muži její třídy. Přestože měli za sebou dlouhá léta systematického vzdělání, zjišťoval, že se jim intelektuálně vyrovná, a hodiny, které s nimi strávil v rozhovoru, byly pro něho do značné míry praktickým prověřováním znalosti gramatiky, které se tak těžce naučil. Přestal se zajímat o knihy věnované společenskému chování a vrátil se k pozorování ostatních, aby poznal, jak si má správně počínat. Pokud se nedal unést svým nadšením, byl stále ve střehu, bystře sledoval, jak se chovají, a učil se drobným zdvořilostem a jemnostem ve vystupování.

Skutečnost, že Spencer byl velmi málo čten, byla nějakou dobu pro Martina zdrojem překvapení. „Herbert Spencer,“

92$

řekl muž u pultu v knihovně, „ano, ano, velký duch.“ Jenže ten člověk zřejmě neměl tuchy o tom, co hlásá ten velký duch. Jednou večer, při večeři, když byl přítomen pan Butler, zavedl Martin řeč na Spencera. Pan Morse ostře napadl agnosticismus anglického filozofa, ale doznal, že ZÁKLADNÍ PRINCIPY nečetl. A pan Butler prohlásil, že nemůže Spencera vystát, nikdy od něho nečetl jediný řádek a daří se mu existovat docela dobře bez něho. V Martinově hlavě se objevily pochybnosti, a kdyby nebyl tak silným individuem, byl by přijal všeobecné mínění a Herberta Spencera se vzdal. Spencerovo vysvětlení jevů mu však připadalo přesvědčivé, a jak to sám pro sebe vyjádřil, vzdát se Spencera by bylo totéž, jako by navigátor na moři odhodil kompas a časoměr přes palubu. A tak Martin pokračoval s důkladným studiem evoluce, stále víc zvládal tento předmět a zároveň ho přesvědčovala souhlasná svědectví tisíce nezávislých autorů. Čím víc studoval, tím víc průhledů do neprobádaných oblastí vědění si povšiml a ustavičně naříkal, že den má k jeho lítosti jenom čtyřiadvacet hodin.

Protože dny byly tak krátké, rozhodl se jednoho dne, že nechá algebry a geometrie. O trigonometrii se zatím ani nepokusil. Potom vyškrtl ze svého studijního seznamu chemii a ponechal si jenom fyziku.

„Nejsem odborník,“ řekl na svou obranu Ruth. „Ani se nebudu snažit být odborníkem. Pro každého jedince existuje příliš mnoho speciálních odvětví a během celého života může zvládnout jen malou část. Musím se snažit dál o obecné vzdělání. Až budu potřebovat práci specialistů, obrátím se k jejich knihám.“

„Jenže to není ono, jako když tu věc ovládáte sám,“ namítla.

„Ale ovládat ji sám není nutné. Těžíme z práce odborníků. K tomu tu jsou. Když jsem k vám šel, všiml jsem si kominíků, jak pracují. Jsou to odborníci, a až budou s prací hotovi, budete se těšit z čistých komínů, aniž o konstrukci komínů něco znáte.“

„To je myslím trochu násilné srovnání.“

Dívala se na něho udiveně a v jejím pohledu i chování cítil výčitku. Byl však přesvědčený o správnosti svého stanoviska.

93$

„Všichni myslitelé, zabývající se obecnými otázkami, vlastně největší mozky světa, se spoléhají na odborníky. Herbert Spencer také. Vyvozoval všeobecné závěry ze zjištění tisíců badatelů. Byl by musel žít tisíc let, kdyby to měl všechno dokázat sám. A stejně tak Darwin. Využil všeho, co před ním poznali pěstitelé květin a chovatelé dobytka.“

„Máte pravdu, Martine,“ řekl Olney. „Víte, za čím jdete, ale Ruth to neví. Dokonce ani neví, za čím jde ona sama. - Ale ano,“ rychle pokračoval Olney, aby odrazil její námitky, „já vím, že tomu říkáte obecná kultura. Ale jestli vám jde o obecnou kulturu, nezáleží na tom, co studujete. Můžete studovat franštinu, můžete studovat němčinu, anebo obojí nechat a učit se esperantu, v každém případě získáte kultivovanost. Můžete také ke stejnému účelu studovat řečtinu anebo latinu, ačkoli vám nikdy k ničemu nebudou. Bude to ale kultura! Vždyť přece Ruth studovala starou angličtinu, šlo jí to - to bylo přede dvěma roky - a nepamatuje si z toho víc než ,Když duben vniká v šumných přeprškách’ - že je to tak?

Jenže vám to dalo kultivovanost,“ zasmál se a znovu odrazil její protest. „Znám to. Chodili jsme na stejné přednášky.“

„Ale vy mluvíte o kultuře, jako by to měl být prostředek k něčemu,“ zvolala Ruth. Oči jí blýskaly a na obou tvářích jí naskočily skvrny. „Kultura je cílem sama o sobě.“

„To ale Martin nechce.“

„Jak to víte?“

„Co chcete, Martine?“ zeptal se Olney a otočil se přímo na něho.

Martinovi to bylo velmi nepříjemné a podíval se prosebně na Ruth.

„Ano, co chcete vy?“ zeptala se Ruth. „Tím se to rozřeší.“

„Samozřejmě chci kulturu,“ zajíkal se Martin. „Mám rád krásu a kultura mi umožní citlivější a pronikavější chápání krásy.“

Přikývla s vítězným pohledem.

„Nesmysl, a vy to víte,“ reagoval Olney. „Martin se žene za úspěchem a ne za kulturou. Jenom náhodou je v jeho případě úspěch totožný s kulturou. Kdyby chtěl být chemikem, kulturu by nepotřeboval. Martin chce psát, ale bojí se to říct, protože tím by ukázal, že nemáte pravdu.

94$

A proč chce Martin psát?“ pokračoval Olney. „Protože se zrovna netopí v penězích. Proč si cpete hlavu starou angličtinou a obecnou kulturou? Protože si nemusíte sama razit cestu světem. Váš otec se stará za vás. Kupuje vám oblečení a všechno ostatní. K čemu je vůbec naše vzdělání, vaše, moje, Arthurovo a Normanovo? Topíme se v obecné kultuře, ale kdyby tatíčkové dneska zkrachovali, neobstáli bychom zítra ani u zkoušek pro učitele. Nejlepší práci, co byste, Ruth, dostala, by bylo místo venkovské učitelky nebo učitelky hudby v dívčím penzionátě.“

„A co byste, prosím vás, dělal vy?“ otázala se.

„Svatosvatě nic. Vydělal bych si tak dolar a půl denně jako nádeník a taky bych se možná uchytil jako instruktor v Hanleyho přípravce - říkám možná, všimněte si, protože by mě mohli hned na konci týdne vyhodit pro naprostou neschopnost.“

Martin pozorně sledoval jejich výměnu názorů, a třebaže byl přesvědčen, že Olney má pravdu, bylo mu proti mysli jeho dosti bezohledné jednání, kterým častoval Ruth. Jak jim naslouchal, rodil se v jeho mysli nový názor na lásku. Láska nemá nic společného s rozumem. Nezáleží na tom, zda žena, kterou miluje, uvažuje správně nebo nesprávně. Láska je něco víc než rozum. Jestliže Ruth náhodou plně nedoceňuje nutnost jeho životního úspěchu, není proto ani o trochu méně hodna jeho lásky. Je roztomilá a to, co si myslí, nemá s její roztomilostí nic společného.

„Co prosím?“ odpověděl Olneymu na otázku, která narušila proud jeho myšlenek.

„Říkal jsem, že doufám, že nebudete takový blázen, abyste se pouštěl do latiny.“

„Latina však znamená víc než kulturu,“ skočila do jeho slov Ruth „Je to výzbroj.“

„Tak co, pustíte se do ní?“ dál naléhal Olney.

Martin byl jako v obklíčení. Viděl dobře, že Ruth dychtivě čeká na jeho odpověď.

„Asi na to nebudu mít čas,“ řekl nakonec. „Rád bych, ale nebudu mít čas.“

„Tady to máte, Martin nehledá kulturu,“ jásal Olney. „Martin se snaží něčeho dosáhnout, něco dělat.“

„Je to ale duševní trénink. Učí duševní kázni. Tak se rodí

95$

ukázněná mysl.“ Ruth se dívala na Martina s očekáváním, jako by doufala, že svůj názor změní. „Víte přece, že hráči fotbalu musí projít před velkým utkáním tréninkem. A k tomu slouží pro myslitele latina. Cvičí jeho myšlení.“

„Nesmysl, pitomost! Tohle nám vykládali, když jsme byli malí. Ale jednu věc nám tenkrát neřekli. Nechali nás, ať si na to později přijdem sami.“ Olney se významně odmlčel a pak dodal: „A to, co nám neřekli, bylo, že každý mladík z dobré společnosti latinu sice musí studovat, ale že ji žádný mladík z dobré společnosti nemusí znát.“

„To není fér,“ zvolala Ruth. „Věděla jsem, že obracíte hovor jiným směrem, jenom abyste s něčím takovým vyrukoval.“

„Sice vtipkuju,“ zněla odpověď, „ale je to docela fér. Jediní lidé, kteří latinu ovládají, jsou lékárníci, právníci a profesoři latiny. A pokud se Martin chce stát jedním z nich, tak jsem to špatně odhadl. A ostatně co má tohle všechno společného s Herbertem Spencerem? Martin právě objevil Spencera a je jím posedlý. Proč? Protože Spencer ho někam vede. Mne Spencer nikam vést nemůže, ani vás. My nemáme kam jít. Vy se jednoho dne vdáte a já nebudu mít nic jiného na práci než hlídat advokáty a obchodní agenty, kteří se budou starat o peníze, co mi zanechá táta.“

Olney se zvedl k odchodu, ale u dveří se otočil a na rozloučenou vystřelil poslední šíp: „Nechte Martina na pokoji, Ruth. On ví, co je pro něho nejlepší. Podívejte se, co už dokázal. Občas mi je z něho mizerně, opravdu zle, a stydím se za sebe. Ví teď o světě a o životě, o postavení člověka a o dalších věcech vlastně víc než Arthur, Norman a já, a taky víc než vy, přes všechnu naši latinu, franštinu, starou angličtinu a kulturu.“

„Ruth je ale mým učitelem,“ odpověděl Martin rytířsky. „Má zásluhu o to málo, čeho jsem dosáhl.“

„Blbost!“ Olney se díval na Ruth se zlomyslným výrazem. „Snad mi nechcete povídat, že jste četl Spencera na Ruthino doporučení - to přece není pravda. A Ruth taky neví o Darwinovi a o evoluci o nic víc, než já vím o dolech krále Šalomouna. Jak zní ta Spencerova krkolomná definice o tom, ta, co jste na nás onehdy vytasil, tamto o té neurčité, nesouvislé homogenitě? Vytaste se s ní před Ruth a uvidíte, jestli

96$

porozumí jedinému slovu. Kdepak, to není kultura. Takže se bavte, a jestli se pustíte do latiny, Martine, přestanu si vás vážit.“

Martin byl zaujatý diskusí, ale zároveň si po celou dobu uvědomoval, že ho to unavuje. Hovořilo se o studiu a o přednáškách, jednalo se o základech vědění a ten školácký tón byl v rozporu s pocitem něčeho velkého, co se v něm probouzelo - s uchopením života - vždyť už teď se jeho prsty ohýbají jako spáry dravce -, s vesmírným vzrušením, které až bolelo, a se začínajícím vědomím, že to vše zvládne. Srovnával se s básníkem, který ztroskotá u břehů cizí země prodchnutý silou krásy a klopýtavě koktá a marně se snaží zpívat v drsném barbarském jazyce svých bratrů v nové zemi. Stejné je to s ním. Citlivě, až bolestně citlivě vnímá velké vesmírné jevy, a přesto je nucen těkat a tápat ve školáckých debatách a přít se, jestli má nebo nemá studovat latinu.

„Co s tím má sakra latina co dělat?“ ptal se toho večera před zrcadlem. „Mrtví by se přece měli nechat spát. Proč bych se měl já a ta krása, co je ve mně, řídit mrtvými? Krása je živá a věčná. Jazyky přicházejí a odcházejí. Jsou jenom prachem mrtvých.“

Pak se zamyslil nad tím, že takto formuluje svoje myšlenky velmi dobře, a už když si lehal do postele, si říkal, proč nedokáže hovořit podobně, když je s Ruth. V její přítomnosti se chová jako školák a také jako školák mluví.

„Dejte mi čas,“ řekl nahlas. „Jenom mi dejte čas.“

Čas! Čas! Čas! zněl jeho nářek bez konce.

«KAPITOLA XIV»

Nebylo to kvůli Olneymu, ale navzdory Ruth a lásce k Ruth se nakonec rozhodl, že se do latiny nepustí. Peníze znamenaly čas. Existovalo tolik mnohem důležitějších věcí než latina, spousta vědních oborů se dožadovala velitelským hlasem pozornosti. A musí také psát. Musí vydělávat peníze. Dosud mu nic nepřijali. Čtyři desítky rukopisů putovaly nekonečně dokola po časopisech. Jak to dělají ostatní? Trávil dlouhé hodiny ve veřejných čítárnách, pročítal, co napsali

97$

jiní, studoval jejich práci dychtivě a kriticky, srovnával jí se svou vlastní a neustále si lámal hlavu nad tím skrytým trikem, který oni objevili a který jim umožňoval svoje práce prodat.

Udivovalo ho nesmírné množství otištěných naprosto mrtvých věcí. Nebylo v nich žádné světlo, žádný život, žádná barva. Chyběl jim dech života, a přece šly na odbyt, dva centy za slovo, dvacet dolarů za tisíc - tak to říkal novinový výstřižek. Udivovaly ho ty spousty povídek, psaných lehce a chytře, to uznával, ale bez života a reálnosti. Život je tak podivuhodný a báječný, plný nezměrných problémů, snů a hrdinského úsilí, a přece se tyhle povídky zabývaly jenom životní všedností. On cítil tlak a napětí života, jeho horečnou lopotu a divoké vzpoury - tohle jsou přece věci, o kterých by se mělo psát! Chtěl oslavit průkopníky ztracených nadějí, šílené milence, obry, kteří se rvali v tíživých, vypjatých situacích, uprostřed tragických hrůz, až život pukal pod náporem jejich snažení. A přesto měl dojem, jako by povídkám v časopisech ležela na srdci glorifikace pánů Butlerů, glorifikace lovců špinavých dolarů a všednodenní ubohé lásky všedních lidiček. Je to snad dáno tím, že redaktoři časopisů jsou sami všední? ptal se sám sebe. Anebo se všichni bojí života, spisovatelé, redaktoři i čtenáři?

Základní problém však byl v tom, že žádné redaktory ani spisovatele neznal. A nejen že neznal žádné spisovatele, ale neznal ani nikoho, kdo by se někdy pokusil psát. Neměl nikoho, kdo by mu o tom něco pověděl, kdo by mu něco naznačil, alespoň slůvkem poradil. Začal pochybovat, zda jsou redaktoři skuteční lidé. Připadali mu jako ozubená kolečka v nějakém stroji. Ano, je to jako nějaký stroj. On vkládá svou duši do povídek, článků a básní a svěřuje je stroji. Pěkně je složí, do dlouhé obálky dá společně s rukopisem poštovní známky v patřičné výši, obálku zalepí, nalepí na ni další známky a vhodí ji do schránky. Obálka putuje přes kontinent a po určité době mu listonoš rukopis vrátí v jiné dlouhé obálce, na níž jsou přilepeny známky, které přiložil. Na druhém konci není žádný člověk, žádný redaktor, ale prostě důmyslná sestava koleček, která přesunuje rukopis z jedné obálky do druhé a nalepuje na ni známky. Připomínalo to automaty, do nichž vhodíte drobné, a po kovovém víření ve stroji

98$

vám automat vydá tyčinku žvýkací gumy anebo tabulku čokolády. Jestli člověk dostane žvýkačku nebo čokoládu, závisí na tom, do kterého otvoru vhodí minci. A tak je to i s redakčními automaty. Jeden otvor vydává šeky a druhý zamítnutí. Dosud narážel jen na ten druhý otvor.

Příšernou strojovou automatičnost celého procesu završovala právě ona tištěná zamítnutí. Tyto lístky byly tištěny stereotypním způsobem a Martin jich dostal stovky - tucet i víc na každý ze svých raných rukopisů. Kdyby ve vší té spoustě zamítnutí byl dostal jedno, které by provázel jediný řádek, jediný osobní řádek, byl by z toho měl radost. Ale ani jediný redaktor nepodal takový důkaz své existence. A tak z toho mohl Martin vyvodit jen to, že na druhém konci nejsou živoucí lidské bytosti, ale pouhá kolečka, dobře naolejovaná a skvěle fungující soukolí stroje.

Byl dobrým bojovníkem, srdnatým a paličatým, a klidně by byl dál pokračoval a celá léta tu mašinu krmil, jenže smrtelně krvácel a o jeho boji rozhodnou týdny, ne roky. Každý týden ho účet za nájem přiváděl blíž k záhubě a poštovné na čtyřicet rukopisů mu pouštělo žilou téměř stejně těžce. Už si knížky nekupoval, malicherně škudlil a hledal, jak oddálit nevyhnutelný konec, ačkoli vlastně šetřit neuměl a o týden si ten konec přiblížil, když dal sestře Marian pět dolarů na šaty.

Zápasil v temnotě, bez rady, bez povzbuzení, a kdy ho všechno jen odrazovalo. I Gertruda se na něho začala křivě dívat. Zpočátku se sesterskou láskou tolerovala to, co sama pokládala za pošetilost. Teď se však o něho se sesterskou starostlivostí čím dál víc bála. Připadalo jí, že jeho pošetilost se mění v posedlost. Martin to věděl a trpěl tím hůř než otevřeným, rýpavým pohrdáním Bernarda Higginbothama. Věřil si, ale byl ve své víře sám. Ani Ruth nevěřila. Chtěla, aby se věnoval studiu, a třebaže svůj nesouhlas s jeho psaním nevyslovila otevřeně, nikdy s tím nesouhlasila.

Nikdy jí nenabídl, že jí svou práci ukáže. Bránila mu v tom přehnaná citlivost. Kromě toho přece studovala pilně na univerzitě a příčilo se mu připravovat ji o čas. Když však nakonec získala diplom, požádala ho sama, aby jí ukázal něco z toho, co dělá. Martina to povzbudilo, ale ostýchal se. Tady má soudce. Je přece bakalářkou umění. Studovala literaturu

99$

pod vedením odborných učitelů. Možná že redaktoři jsou také schopnými soudci. Ona však bude jiná než oni. Ona mu nepodá lístek se stereotypním zamítnutím, ani mu neoznámí, že sice jeho dílo nepřijímá, což však nutně neznamená, že nemá svou hodnotu. Ona s ním promluví jako živá lidská bytost, promluví svým rychlým bystrým způsobem, a co je nejdůležitější, pozná přitom skutečného Martina Edena. Z jeho díla rozpozná, jaké má Martin srdce a duši, a částečně pochopí, alespoň částečně, o čem Martin sní a jak mocná je jeho síla.

Martin sebral několik kopií svých povídek, chvíli zaváhal a pak přidal své LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE. Jednou odpoledne na konci června nasedli na kola a vyjeli si do hor. Bylo to podruhé, co byl s ní venku sám, a jak jeli za příjemného tepla, které vánek od moře lahodně, svěže ochlazoval, hluboce prožíval pocit, že na světě je krásně, všechno je na něm dobře uspořádáno a že je báječné být naživu a milovat. Nechali si kola u silnice a vylezli na hnědé temeno holého kopce, kde sluncem sežehlá tráva vydechovala žňovým dechem suché lahody a spokojenosti.

„Má svou práci za sebou,“ řekl Martin, když si sedali. Ona si sedla na jeho kabát a on se natáhl přímo na teplou zem. Nadechoval mdlou vůni zhnědlé trávy, která pronikala do jeho mozku a rozvířila jeho myšlenky od jednotlivosti k všeobecným úvahám. „Dosáhla smyslu své existence,“ pokračoval a láskyplně hladil suchou trávu. „Za smutných lijáků minulé zimy nabyla síly, probojovala se za drsného časného jara, rozkvetla, přilákala hmyz a včely, roztrousila svoje semena, vyrovnala se se svou povinností a se světem a

„Proč se vždycky díváte na věci tak příšerně praktickým pohledem?“ přerušila ho.

„Asi proto, že jsem studoval evoluci. Když mám říct pravdu, naučil jsem se vidět teprve nedávno.“

„Ale mně se zdá, že ztrácíte schopnost vidět krásu, když jste tak praktický, že ničíte krásu jako chlapci, kteří chytají motýly a otírají jim pel z jejich krásných křídel.“

Zavrtěl hlavou.

„Krása má svůj smysl, ale já jsem její smysl nikdy dřív neviděl. Přijímal jsem krásu jako něco, co nemá žádný význam, jako něco, co je prostě krásné a nemá žádnou logiku. Nic

100$

jsem o kráse nevěděl. Ale teď už vím, nebo spíš začínám vědět. Tahle tráva je teď pro mě krásnější, když vím, proč je to tráva, a vím o skrytých chemických pochodech slunce, deště a země, které z ní dělají trávu. Vždyť životní cesta každé trávy má svou romantiku, ano - i dobrodružství. Vzrušuje mě to, když na to pomyslím. Když se zamyslím nad tou hrou síly a hmoty a vším tím úporným zápasem, který se v tom skrývá, mám pocit, že bych mohl napsat epos o trávě.“

„Mluvíte velice dobře,“ řekla zamyšleně a Martin si povšiml, že si ho zkoumavě prohlíží.

Rázem propadl zmateným rozpakům, krev se mu červeně rozlila po krku i na čele.

„Doufám, že se učím mluvit,“ vykoktal. „Řekl bych, že toho je spousta, co chci vyslovit. Ale je to nad moje síly. Nemohu najít způsob, jak říci všechno, co ve mně je. Někdy se mi zdá, že celý svět, celý život, prostě všechno se ve mně usídlilo a dožaduje se, abych byl jeho mluvčím. Cítím - ne, nedokážu to popsat - cítím, jak je to obrovské, ale když mluvím, blábolím jako dítě. Je to těžký úkol, převést pocity a vjemy do řeči, ať psané či tištěné, tak, aby v tom, kdo ji čte či naslouchá jí, se zpětně proměnily do stejných pocitů a vjemů. Je to vznešený úkol. Vidíte, zabořím tvář do trávy a to, co nadechnu, mě rozechvěje tisícem myšlenek a představ. Nadechl jsem se dechu vesmíru. Znám píseň a smích, úspěch a bolest, zápas a smrt a vidím vidiny, které v mém mozku nějakým způsobem vznikají z vůně trávy, a chtěl bych je sdělit vám a světu. Ale jak? Jazyk mám svázaný. Právě teď se vám snažím mluveným slovem popsat, jak na mě působí vůně trávy. Ale nepodařilo se mi to. Stěží jsem to nemotorně naznačil. Připadá mi, jako bych plácal. A přitom se dusím touhou to vypovědět. Ale -“ rozhodil ruce v zoufalém gestu, „nejde to! Nedá se tomu rozumět! Je to nesdělitelné!“

„Vy ale mluvíte opravdu dobře,“ tvrdila Ruth. „Jen si vezměte, jak jste se za tu krátkou dobu, co vás znám, zlepšil. Pan Butler je významný veřejný řečník. Státní výbor ho vždycky zve, aby během volební kampaně pronášel projevy. A přece jste hovořil stejně dobře jako on onehdy při večeři. On se jenom víc ovládal. Vy se příliš vzrušujete, ale praxí to překonáte. Jistě z vás bude dobrý řečník. Dotáhnete to daleko když budete chtít. Jste schopný. Jsem si jistá, že dokážete vést

101$

lidi, a nevidím důvod, proč byste neměl mít úspěch v čemkoli, do čeho se pustíte, stejně jako jste měl úspěch s gramatikou. Byl by z vás dobrý právník. V politice byste musel vyniknout. Nic vám nemůže zabránit, abyste měl stejně velký úspěch jako pan Butler. A to bez té dyspepsie,“ dodala s úsměvem.

Hovořili dál. Ona se jemně, ale vytrvale vracela k tomu, jak potřebné je získat plné základní vzdělání a jaké přednosti má latina jako základ pro každou životní kariéru. Líčila svůj ideál úspěšného muže a byl to převážně obraz jejího otce s několika nepochybnými rysy a barvami z obrazu pana Butlera. Dychtivě jí naslouchal, ležel na zádech a díval se vzhůru a těšil se z každého pohybu jejích rtů, jak hovořila. Jeho mozek však nevnímal. V obrazech, které mu líčila, nebylo nic lákavého a on si uvědomoval tupou bolest zklamání a tím palčivější pocit lásky k ní. Ve všem, co říkala, se ani v nejmenším nezmínila o jeho psaní a rukopisy, které vzal s sebou, aby jí je přečetl, ležely bez povšimnutí na zemi.

Nakonec, když se na chvíli odmlčela, se zahleděl na slunce, odhadl, jak vysoko je nad obzorem, a připomněl svoje rukopisy tím, že je zvedl.

„Zapomněla jsem,“ řekla Ruth rychle. „A tolik se těším, co uslyším.“

Přečetl jí jednu povídku, tu, o které si troufal soudit, že patří k nejlepším. Nazval ji VÍNO ŽIVOTA a to víno, které mu stouplo do hlavy, když ji psal, mu teď při čtení stouplo do hlavy znovu. V původním námětu bylo jisté kouzlo a on je obdařil dalším kouzlem slovesného vyjádření. Znovu se v něm zrodil starý oheň a vášeň, s jakou ji psal, a nechal se příběhem ukolébat a unést, takže byl slepý i hluchý k jeho chybám. Ruth však ne. Její cvičené ucho rozpoznalo slabá a přepjatá místa, začátečnické přehánění a okamžitě registrovala, kdykoli větný rytmus zadrhl nebo klopýtl. Jinak si rytmu sotva povšimla, až na ty případy, kdy začal být příliš pompézní, kdy na ni nepříjemně zapůsobil svým diletantstvím. Takový byl její závěrečný soud o té povídce jako celku - je diletantská, avšak neřekla mu to. Místo toho, když povídku dočetl, poukázala na menší nedostatky a řekla, že se jí líbila.

Jeho to však zklamalo. Její kritika byla správná. To uzná-

102$

val, ale zdálo se mu, že se s ní nepodílel o svou práci proto, aby mu jako ve škole opravovala chyby. Na detailech nezáleží. Ty se o sebe postarají. Může je opravit, může se naučit, jak je opravit. Zachytil ze života cosi velkolepého a pokusil se to uvěznit v povídce. Četl jí o čemsi velkém ze života, a ne větné konstrukce a středníky. Chtěl, aby s ním procítila tu jeho velkou věc, to, co viděl na vlastní oči, čeho se zmocnil svým mozkem a vložil tam na ty stránky vlastníma rukama ve slovech vyklepaných na stroji. Zkrátka se mu to nepodařilo, usoudil potají. Redaktoři asi měli pravdu. Cítil tu velkolepou věc, ale nedokázal ji přetvořit. Skryl své zklamání a připojil se jakoby nic k její kritice, takže si neuvědomila, jak se v něm kdesi hluboko žene silný nesouhlasný spodní proud.

„Tuhle další věc jsem nazval DŽBÁN,“ řekl a otevřel rukopis. „Už ji odmítlo čtyři nebo pět časopisů, ale pořád si myslím, že je dobrá. Vlastně nevím, co si o ní myslet, jedině že se mi v ní podařilo něco zachytit. Možná že na vás nebude tak působit jako na mě. Je to kratičká věc - jenom dva tisíce slov.“

„To je příšerné!“ zvolala, když povídku dočetl. „To je strašné, že se to ani nedá vyjádřit!“

Všiml si, jak je ve tváři bledá, všiml si široce otevřených, napjatých očí a zaťatých rukou se skrývaným uspokojením. Podařilo se mu to. Dokázal někomu předat představy a city, které vznikaly v jeho mozku. Dosáhl cíle. Ať už se jí to líbí nebo ne, zaujalo ji to a strhlo, přimělo ji to sedět a naslouchat a zapomenout na detaily.

„To je život,“ řekl, „a život není vždycky krásný. A přesto, možná protože jsem nějaký divný, nacházím v tom něco krásného. Zdá se mi, že krása to desetkrát umocňuje právě proto, že v tom je -“

„Ale proč ta ubohá ženská!“ skočila mu bez souvislosti do řeči. Dál se už nesnažila vyjádřit protest svých myšlenek a zvolala: „Je to ponižující. Není to hezké! Je to ohavné.“

Na okamžik měl dojem, že se mu srdce zastavilo. Ohavné! To ho ani ve snu nenapadlo. Tak to nemyslel. Celou črtu měl před očima v planoucích literách a v tom jasném žáru marně hledal nějakou ohavnost. Potom se mu srdce znovu rozbušilo. Není to jeho vina.

103$

„Proč jste si nevybral nějaké hezké téma?“ říkala. „Víme, že na světě jsou ohavné věci, ale to ještě není důvod -“

Hovořila dál rozhořčeným tónem, ale on ji nesledoval. Sám pro sebe se usmíval, jak se díval do jejího panenského obličeje, tak nevinného, tak pronikavě nevinného, že jeho čistota jako by vždycky do něho vstoupila a táhla ho pryč ze vší špíny a koupala ho v jakémsi nadzemském lesku, který byl tak chladivý, sametově měkký jako světlo hvězd. Víme, že na světě jsou ohavné věci! Pohrával si s představou, že to Ruth ví, a usmíval se tomu jako milostnému žertu. V příští chvíli mu v mysli bleskla vidina nesčetných podrobností, celého moře životních ohavností, které poznal, přes které a skrze které se prodíral, a odpustil jí, že povídku nepochopila. Není to její chyba, že ji nedokázala pochopit. Děkoval bohu za to, že se narodila v takové nevinnosti a uchovala si ji. On ale život zná, zná jeho podlost i krásu, jeho velkolepost navzdory všemu ohavnému slizu, kterým je zamořen, a dá bůh, že o tom všem něco světu poví. Světci na nebesích - copak můžou být jiní než poctiví a čistí? Ti chválu nepotřebují. Zato světci uprostřed ohavného slizu - to je přece věčný zázrak! To je něco, pro co stojí žít! Vidět, jak se morální velikost zvedá z žumpy ničemnosti, sám se pozvednout a poprvé spatřit krásu, slabou a vzdálenou, očima, z nichž ještě kape kal, vidět, jak se uprostřed slabosti, křehkosti, neřesti a vší té propastné zvířeckosti zvedá síla, pravda a svrchovaný dar ducha. -

Zachytil zbloudilý sled vět, které právě pronášela.

„Nese se to celé v takové nízké poloze. A existuje tolik věcí, které jsou vznešené. Vezměte si například Tennysonovu báseň IN MEMORIAM.“

Měl tisíc chutí připomenout jeho LOCKSLEY HALL a byl by to udělal, pokud by se ho zase nezmocnila vidina, takže zůstal na ni upřeně hledět - na ženu svého vlastního druhu, která se z prvopočátečního kvasu plazila a lezla po obrovitém žebříku života miliony let, až se vynořila na nejvyšší příčce v jedinečné podobě, jako čistá, krásná a božská Ruth, obdařená silou, která mu dává poznat lásku a která ho žene k čistotě a touze ochutnat oné božskosti - jeho, Martina Edena, který rovněž vzešel jakýmsi podivuhodným způsobem z vrásnění a bahna a bezpočtu chyb a nezdarů nekonečného

104$

tvoření. Právě v tom je ta romantika, zázrak a sláva. To je látka, o níž by měl psát, jen kdyby k tomu nalézal dost slov. Světci na nebesích! - Ti nejsou než světci a k ničemu jim to není. On ale je člověk.

„Vy máte sílu,“ slyšel ji, jak říká, „je to ale neskolená síla.“

„Jako slon v porcelánu,“ nadhodil a vyloudil od ní úsměv.

„A musíte se naučit věci rozlišovat. Musíte zvážit vkusnost, jemnost a celkový tón.“

„Příliš si troufám,“ zamumlal.

Souhlasně se usmála a ztichla, aby vyslechla další povídku.

„Nevím, co si o tom budete myslet,“ řekl omluvně. „Je to taková divná věcička. Asi to bylo nad moje síly, ale úmysl jsem měl dobrý. Drobností si nevšímejte. Jenom posuďte, jestli v tom zachytíte pocit něčeho velkého. Velké to je a pravda taky, ačkoli je pravděpodobné, že se mi to nepodařilo srozumitelně vyjádřit.“

Četl a při čtení ji pozoroval. Myslel si, že k ní konečně pronikl. Seděla bez hnutí, oči na něho upřené, ani nedýchala, zasažena a u vytržení, jak si myslel, kouzlem toho, co stvořil. Nazval povídku DOBRODRUŽSTVÍ a byla oslavou dobrodružství - ne dobrodružství z knih, ale dobrodružství skutečného, toho surového pána, ať strašně trestá či odměňuje, zrádného a rozmarného, žádajícího příšernou trpělivost a dny a noci srdcervoucí dřiny, nabízejícího zářivý slunečný jas slávy anebo chmurnou smrt na konci žízně a hladu nebo dlouhého usilování a zrůdného deliria zhoubné horečky, pána, který v krvi a potu a bodání hmyzu člověka žene v dlouhých poutech malicherných a nízkých spojení ke královským výšinám a vznešeným skutkům.

A právě tohle všechno a ještě víc vložil do té povídky a právě tohle, jak věřil, ji zaujalo, jak tu teď sedí a naslouchá mu. Oči měla dokořán otevřené, její bledé tváře zrůžověly, a než povídku dočetl, zdálo se mu, že jí to skoro bere dech. Opravdu ji to strhlo, nestrhla ji však povídka sama, ale Martin. O povídce velké mínění neměla, zato intenzita Martinovy osobnosti, ona stará překypující síla jako by se rozlévala z jeho těla a pohlcovala ji. Paradoxem bylo, že tu jeho sílu v sobě nesla právě ta povídka - že byla v oné chvíli řečištěm, odkud se k ní jeho síla valila. Uvědomovala si pouze onu sílu

105$

a ne cestu, kudy k ní přichází, a když se nejvíc zdálo, že ji unáší to, co napsal, unášelo ji ve skutečnosti něco, co tomu bylo zcela cizí - myšlenka, strašná a nebezpečná, která sama, nezvaná, vznikala v jejím mozku. Přistihla se, že uvažuje, jak asi vypadá manželství, a vyděsilo ji to, když si uvědomila nevypočitatelnost a palčivost té myšlenky. To se na dívku nesluší. Taková přece není. Nikdy ji nemučila představa ženství, žila v snové říši poezie Alfreda Tennysona, nevnímala ani plný smysl jemných narážek tohoto citlivého mistra na smyslnou tělesnost, která se vtírá do vztahů královen a rytířů. Dosud jako by stále spala a teď jí život velitelsky bušil do všech dveří. V duchu chtěla v panickém strachu zastrčit závory a spustit všechny mříže, ale instinkty ji prostopášně vyzývaly rozevřít všechny brány a vyzvat slastně podivného návštěvníka, aby vstoupil.

Martin s uspokojením čekal na její verdikt. Nepochyboval, jak bude rozsudek znít, a ohromilo ho, když ji slyšel, jak říká:

„Je to krásné.“

„Opravdu to je krásné,“ opakovala s důrazem po krátké odmlce.

Samozřejmě že to je krásné, ale je v tom ještě něco víc než pouhá krása, něco palčivě nádherného, čemu je krása pouze služkou. Ležel tiše na zemi a díval se, jak se před ním zvedají nestvůrné obrysy velké pochybnosti. Nepodařilo se mu to. Neumí se vyjádřit. Viděl jednu z nejskvělejších věcí na světě a nedokázal ji vyjádřit.

„Co říkáte tomu -“ zaváhal, zrozpačitěl, protože se poprvé pokoušel užít nezvyklý výraz, „tomu motivu?“ zeptal se.

„Působil zmateně,“ odpověděla. „To je moje jediná kritická připomínka v širším slova smyslu. Sledovala jsem příběh, ale zdálo se, že je tam ještě spousta jiných věcí. Je to příliš rozvláčné. Zatěžujete děj tím, že uvádíte tolik vedlejšího materiálu.“

„To byl právě ten hlavní motiv,“ vysvětloval spěšně, „velký spodní motiv, ono kosmické a univerzální. Snažil jsem se, aby ten motiv udržel společný rytmus s tím příběhem, který je ostatně jenom vnějškový. Byl jsem tomu na stopě, ale zřejmě se mi to nepovedlo. Nedokázal jsem navodit to, k čemu jsem mířil. Ale časem to dokážu.“

Nerozuměla mu. Byla bakalářkou umění, ale překročil její

106$

obzory. Tohle nechápala a své neporozumění přisuzovala jeho nesouvislému podání.

„Byl jste příliš mnohoslovný,“ řekla. „Ale bylo to krásné, místy.“

Slyšel její hlas jakoby z dálky, protože se rozhodoval, zda jí má přečíst LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE. Ležel tam s pocitem tupého zoufalství a ona na něho pátravě upírala oči a znovu v duchu probírala ty nezvané a rozmarné myšlenky o manželství.

„Chcete být slavný?“ zeptala se ho zčistajasna.

„Trochu ano,“ doznal. „To už patří k tomu dobrodružství. Nejde o to, být slavný, ale spíš o to, jak toho člověk dosáhne. A ostatně být slavný by bylo pro mne jenom prostředkem k dosažení něčeho jiného. Kvůli té věci a z toho důvodu si velice přeji, abych byl slavný.“

„Kvůli vám,“ chtěl dodat, a asi by to i dodal, pokud by ji bývalo nadchlo, co jí přečetl. Jenže ona byla v duchu příliš zaměstnaná, rýsovala mu kariéru, která by aspoň trochu byla uskutečnitelná, takže se ho nezeptala, co to má být, ten konečný cíl, kterého se dotkl. V literatuře na něho úspěch nečeká. O tom byla přesvědčená. Dnes to svými amatérskými a začátečnickými výtvory potvrdil. Mluvit umí dobře, ale není schopen vyjádřit se literárně. Srovnala si ho s Tennysonem, Browningem a svými oblíbenými mistry prózy a dopadlo to pro něho beznadějně. Neřekla mu to však celé otevřeně. Její podivný zájem o něho ji přiměl vyčkávat. Jeho touha psát je ostatně jen slabůstkou, z které časem vyroste. Potom se bude plně věnovat vážnějším životním záležitostem. A dosáhne taky úspěchu. To věděla. Je tak silný, že nemůže neuspět - jenom kdyby nechal toho psaní.

„Přála bych si, abyste mi ukázal všechno, co píšete, pane Edene,“ řekla.

Radostí se zarděl. Zajímá ji to, to je jisté. A alespoň mu nedala tištěné odmítnutí. Nazvala některé části jeho práce krásnými, a to bylo první povzbuzení, kterého se mu vůbec od někoho dostalo.

„Ukážu,“ sliboval nadšeně. „A slibuju vám, slečno Morseová, že to dokážu. Došel jsem už daleko, to vím, a mám před sebou ještě dlouhou cestu, ale zvládnu ji. Kdybych se měl plazit po všech čtyřech.“ Zvedl svazek rukopisů. „Tady mám

107$

LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE. Až se vrátíme k vám, dám vám je, abyste si je přečetla, až budete mít čas. A musíte mi určitě říct, co si o nich myslíte. Nejvíc ze všeho, víte, potřebuji kritiku. A buďte ke mně, prosím, upřímná.“

„Budu naprosto upřímná,“ slíbila s nepříjemným přesvědčením, že k němu zatím upřímná nebyla, a s pochybností, zda k němu dokáže být upřímná příště.

«KAPITOLA XV»

„První bitva vybojována a u konce,“ řekl Martin zrcadlu o deset dní později. „Jenže dojde ke druhé bitvě a ke třetí, a bude jich bezpočet, pokud…“ Větu nedokončil, místo toho se rozhlížel po ubohém pokojíku a jeho oči se smutně zarazily na kupě vrácených rukopisů ve velkých obálkách, které ležely v koutě na podlaze. Neměl známky, aby je dál mohl posílat do světa, a tak se tu už týden hromadily. Zítra přijdou další a pak pozítří a další dny, až tu budou všechny. A nebude je moci znovu rozeslat. Byl už měsíc pozadu s nájmem za psací stroj, nemohl ho zaplatit, protože mu stěží zbývalo na týdenní nájemné, které bylo splatné, a na poplatky v zprostředkovatelně práce.

Posadil se a zamyšleně se díval na stůl. Byly na něm skvrny od inkoustu a on si najednou uvědomil, jak má ten stůl rád.

„Ty můj staroušku,“ obrátil se ke stolu, „prožil jsem s tebou pěknou řádku šťastných hodin a byls celkem vzato dobrý kamarád. Nikdy ses ke mně neobrátil zády, nikdy jsi mi nepředal cenu za neúspěch v podobě tištěného zamítnutí, nikdy sis nestěžoval na práci přes čas.“

Složil paže na stůl a zabořil do nich obličej. Hrdlo se mu svíralo, bylo mu do pláče. Připomnělo mu to jeho první zápas, když mu bylo šest let, kdy rozdával rány, ačkoli mu slzy tekly po tvářích, zatímco ten druhý kluk, o dva roky starší, ho tloukl a bušil do něho až do vyčerpání. Viděl kluky, kteří stáli okolo á vyli jako divoši, když šel konečně k zemi a svíjel se v křečích, jak mu bylo zle, krev mu tekla z nosu a slzy z podlitých očí.

108$

„Ubožáčku malej,“ mumlal si. „Teď ti napráskali stejně zle. Rozemleli tě napadrť. Vyřídili tě.“

Ale vidina té první rvačky stále setrvávala pod jeho víčky, a jak se na ni díval, viděl, že se rozplývá a mění v řadu rvaček, které následovaly. O šest měsíců později mu Sejrák (tak tomu klukovi říkali) nařezal znovu. Tentokrát však Sejrák od něho schytal podlitinu pod okem. To už bylo něco. Viděl ty rvačky všechny, jednu po druhé, jak ho vždycky Sejrák zpráskal a pak nad ním jásal. On ale nikdy neutekl. Vzpomínka na to mu dodávala síly. Vždycky tam zůstal a spolykal ty hořké kapky. Sejrák byl do rvaček celý divý a nikdy s ním neměl nejmenší slitování. On ale vytrval! Vytrval do konce!

Potom uviděl úzkou uličku mezi zchátralými dřevěnými domky. Konec uličky blokovalo jednopatrové cihlové stavení, z kterého se neslo rytmické dunění rotaček, tisknoucích první vydání listu ENQUIRER. Bylo mu jedenáct a Sejrákovi třináct a oba roznášeli ENQUIRER. Proto tam oba byli a čekali na svoje výtisky. A Sejrák se samozřejmě do něho zase pustil a došlo k další rvačce, která skončila nerozhodně, protože ve tři čtvrti na čtyři se otevřely dveře tiskárny a dovnitř se nahrnula parta kluků, aby si naskládali svoje výtisky.

„Zejtra tě vyřídím,“ slyšel, jak mu Sejrák slibuje, a slyšel i svůj pisklavý hlásek, roztřesený zadržovanými slzami, jak souhlasí, že tam zítra počká.

A následujícího dne se tam skutečně dostavil. Spěchal ze školy, aby tam byl první, a předběhl Sejráka o dvě minuty. Ostatní kluci ho povzbuzovali a radili mu, upozorňovali ho, jaké chyby dělá, když útočí, a slibovali mu vítězství, jestli se bude řídit podle jejich pokynů. Stejní kluci radili taky Sejrákovi. Ti se těmi rvačkami přece bavili! Zastavil se ve svých vzpomínkách a záviděl jim tu podívanou, co jim se Sejrákem předváděli. A pak ta řež začala a pokračovala bez jakýchkoli kol třicet minut, než se otevřela vrata tiskárny.

Díval se na tu svou mladičkou postavičku, jak den co den spěchá ze školy do uličky u ENQUIRERU. Nedařila se mu rychlá chůze. Byl strnulý a zchromlý od neustávajícího boje. Předloktí od zápěstí až po lokty měl samou modřinu od bezpočtu ran, které odrazil, a tu a tam se mu rány začínaly podebírat. Bolela ho hlava, paže i ramena, bolel ho zadek -

109$

bolelo ho vlastně všechno a hlavu měl těžkou a jako omámenou. Ve škole si nehrál. Ani se neučil. Dokonce to, že musel sedět celý den tiše v lavici, bylo pro něho utrpení.

Připadalo mu to jako celá staletí, co začal denně svádět další kola boje, a čas se rozrůstal v děsivou můru nekonečné budoucnosti každodenních rvaček. Proč to jednou nemůže zchytat taky Sejrák? říkal si často. To by Martina z té bídy vysvobodilo. Nikdy ho však nenapadlo, že by s tím rvaním mohl přestat on, že by se mohl nechat Sejrákem porazit.

A tak se vlekl do té uličky u ENQUIRERU s bolavým tělem i duší, ale učil se dlouhé trpělivosti, vlekl se, aby se střetl se svým věčným protivníkem Sejrákem, který byl stejně jako on celý bolavý a dokonce trochu nakloněn toho nechat, kdyby nebylo té party kluků od novin, kteří se na ně dívali a kvůli kterým se nemohl přes všechnu bolest vzdát své hrdosti. Jednoho odpoledne, když už se dvacet minut zoufale snažili jeden druhého zničit podle stanovených pravidel, která nedovolovala kopání, rány pod pás ani rány, kdy byl jeden na zemi, nabídl Sejrák, který sotva lapal po dechu a motal se, nerozhodný výsledek. A Martin teď, s hlavou na pažích, dojatě hleděl na ten obrázek sebe sama v té chvíli kdysi dávno odpoledne, kdy se motal, těžce oddychoval a dusil se krví, která mu z rozbitých rtů tekla do úst a do hrdla, kdy se dopotácel k Sejrákovi, vyplivl z úst krev, aby mohl promluvit, a vykřikl, že na žádný nerozhodný výsledek nepřistoupí, ačkoli se Sejrák může vzdát, jestli chce. A Sejrák se nevzdal a boj pokračoval.

Příští den a další dny, bez konce jeden za druhým byly svědky odpoledních zápasů. Paže ho příšerně bolely, když je každý den na počátku rvačky zvedl, a první rány, které zasazoval i sklízel, znamenaly pro něho duševní trýzeň, ale potom jako by všechno otupělo a on se slepě bil a jako ve snu viděl, jak před ním křepčí a kymácí se silná postava a planoucí zvířecké oči Sejráka. Soustředil se na tu tvář, všechno ostatní kolem byla vířivá prázdnota. Na světě existovala jenom ta tvář a on nikdy nepozná klid, požehnaný klid, dokud tu tvář svými krvácejícími kotníky nerozbije napadrť, anebo pokud krvácející kotníky, které jaksi k té tváři patří, nerozbijí napadrť jeho. A potom, ať už to bude tak nebo onak, bude

110$

mít klid. Ale nechat toho - aby toho on, Martin, jen tak nechal - to bylo nemožné.

Nastal den, kdy se přivlekl do uličky u tiskárny, a Sejrák nikde. Vůbec nepřišel. Kluci mu gratulovali, a říkali mu, že nad Sejrákem zvítězil. Martin však spokojený nebyl. Nezvítězil nad Sejrákem ani Sejrák nezvítězil nad ním. Problém zůstal otevřený. Teprve později se dozvěděli, že právě toho dne Sejrákovi zemřel náhle otec.

Martin potom přeskočil celá léta až k tomu večeru nahoře na bidýlku v Auditoriu. Bylo mu sedmnáct a právě se vrátil z moře. Došlo ke rvačce. Někdo tam na někoho pouštěl hrůzu a Martin zasáhl a octl se přímo proti planoucím očím Sejráka.

„Po představení si to s tebou vyřídím,“ sykl jeho dávný nepřítel.

Martin přikývl. Uvaděč, který měl na starosti pořádek na bidýlku, si razil cestu k výtržníkům.

„Sejdem se venku, až bude po představení,“ zašeptal Martin, zatímco jeho tvář budila dojem, že soustředěně pozoruje složité taneční kreace na jevišti. Uvaděč se po nich podíval a odešel.

„Máš partu?“ zeptal se Sejráka na konci čísla.

„Samo.“

„Tak si-ji taky seženu,“ oznámil Martin. Mezi čísly si sehnal svou družinu - tři mladíky, které znal z hřebíkárny, jednoho topiče z lokomotivy, půl tuctu kluků z party Výtržníků a stejně tolik z další obávané party z křižovatky Osmnácté ulice a Market Street.

Když bylo po představení, obě party se nenápadně vydaly po protějších stranách ulice. Když došli k tichému rohu, dali se dohromady a uspořádali válečnou poradu.

„Vhodný místo je most na Osmý ulici,“ řekl zrzavý mladík, který patřil k Sejrákově partě. „Můžete se rvát uprostřed pod elektrickou lampou, a ať se tam policajti přiženou, vodkud chtěj, vytratíme se opačným směrem.“

„To mi vyhovuje,“ řekl Martin, když se poradil se zkušenými kluky ze své party.

Most na Osmé ulici, který přetínal rameno zátoky San Antonio, byl dlouhý jako tři domovní bloky. Uprostřed mostu a na obou koncích byly elektrické lampy. Žádný

111$

policista nemohl projít kolem těch koncových lamp, aniž ho zahlédli. Bylo to bezpečné místo na rvačku, kterou si teď Martin pod zavřenými víčky živě vybavil. Viděl obě party, útočné a nemluvné, strnule zachovávající vzájemný odstup a kryjící záda svých borců, a viděl sebe a Sejráka, jak se svlékají. Kousek dál rozestavěli hlídky s úkolem hlídat osvětlené konce mostu. Jeden člen bandy Výtržníků držel Martinovi sako, košili a čepici, připravený utíkat s nimi do bezpečí, pokud by zasáhla policie. Martin se viděl, jak nastupuje doprostřed proti Sejrákovi, jak varovně pozvedá ruku, a slyšel se, jak říká:

„Tady žádný podávání ruky nebude. Rozumíš? Nic než nakládačka. Žádný házení ručníku do ringu. Žádnej přátelskej zápas, tady se jede až do konce. Chápeš? Jeden z nás bude vyřízenej.“

Sejrák chtěl něco namítat - Martin to na něm viděl - ale dotkl se staré Sejrákovy nebezpečné pýchy před oběma tlupami.

„Dej se do toho,“ odpověděl. „K čemu o tom mlít pantem? Jedeme až do konce.“

A pak se do sebe pustili, jako mladí býčci, se vší slávou mládí, holými pěstmi, s nenávistí, s touhou zranit, zmrzačit, zničit druhého. Všechno to, co člověk bolestně po tisíciletí na své cestě vzhůru tvořivým vývojem nabyl, bylo rázem ztraceno. Zůstalo jenom elektrické světlo, milník na cestě velkého dobrodružství lidského druhu. Martin a Sejrák byli dva divoši z doby kamenné, kdy se dřepělo na zemi a úkryt se hledal v korunách stromů. Propadali se stále hlouběji do bahnité propasti, zpět do bláta drsných začátků života, zápolili slepě, tak jak se střetávají chemické prvky, jako se střetávají atomy, tak jako se hvězdný prach nebes střetává, sráží, odpoutává od sebe a znovu a bez konce se vzájemně sráží.

„Proboha! Jsme to zvířata! Úplné šelmy!“ mumlal si hlasitě Martin, jak v duchu přihlížel postupujícímu boji. Při jeho báječné schopnosti všechno si živě vybavit mu to přišlo, jako by se díval do kinetoskopu. Zároveň byl divákem i účastníkem. Při tom pohledu se dlouhé měsíce věnované kultuře a kultivovanému počínání hroutily, potom jako by někdo z jeho vědomí přítomnost vymazal a posedly ho přízraky

112$

minulosti a on byl znovu Martinem Edenem, který se právě vrátil z moře a bojuje se Sejrákem na mostě Osmé ulice. Trpěl a namáhal se, potil se a krvácel a jásal, když se jeho holé klouby strefily.

Byli jako dva propletené víry nenávisti, hrůzně se točili kolem sebe. Čas ubíhal a obě nepřátelské tlupy naprosto ztichly. Nikdy ještě nebyli svědky tak krajní zuřivosti a budila v nich úctu. Ti dva zápasící byli brutálnější než oni. Někdejší nádherné sametové ostří mládí a síly se otupilo a oni teď zápasili s mnohem větší obezřetností a rozvahou. Zatím nikdo nenabýval vrchu. Martin slyšel, jak kdosi říká: „Šance maj stejný.“ Potom odrazil výpad, doprava, doleva, protivník podnikl divoký protiútok a Martin cítil, že má tvář rozraženou až na kost. Holé kotníky prstů by to nedokázaly. Slyšel udivené mumlání nad tou příšernou ránou, co utržil, a zalila ho vlastní krev. Nedal ale nic najevo. Začal být velice opatrný, protože dobře znal nízkou lstivost a podlou ničemnost těchhle rváčů. Dával pozor a čekal, pak provedl náznak prudkého výpadu, uprostřed kterého se však zarazil, protože zahlédl záblesk kovu.

„Zvedni ruku nahoru!“ zařval. „Máš mosazný prstýnky a s nima jsi mě praštil!“

Obě tlupy se vrhly kupředu s výhružným hukotem. V okamžiku z toho bude všeobecná řež a jeho to připraví o pomstu. Zuřil.

„Vy se do toho nepleťte!“ zaječel ochraptěle. „Rozumíte? Slyšíte, rozuměli jste?“

Stáhli se. Byli jak dravé šelmy, ale on byl šelma ze všech nejdravější, ztělesněný postrach, tyčil se nad nimi a ovládal je.

„Tohle je moje rvačka a žádnej jinej mi do toho nepoleze. Dej sem ty prstýnky.“

Sejrák, najednou střízlivý a trochu vystrašený, mu tu špinavou zbraň vydal.

„Tys mu to podal, zrzku, jak ses tam vzadu vochomejtal,“ pokračoval Martin a hodil prstýnky do vody. „Já tě viděl a bylo mi divný, vo co ti jde. Ještě jednou si něco takovýho zkus a vymlátím z tebe duši. Rozuměls?“

Rvali se dál až do naprostého vyčerpání a ještě dál, do vyčerpání, jaké se ani změřit nedá, ani si ho představit nelze, až

113$

ta smečka šelem, nasycená podívanou na krev a vyděšená tím, co viděla, je začala oba nestranně prosit, ať toho nechají. A Sejrák, zralý padnout a umřít nebo vydržet na nohou a umřít, obludný zjev, z kterého už všechnu podobnost se Sejrákem dávno Martin vymlátil, se potácel a váhal, ale Martin útočil a bez přestání do něho bušil dál.

Přešlo snad celé století a Sejrák rychle ochaboval a tu se při výměně ran ozvalo hlasité křupnutí a Martinovi klesla pravačka k boku. Byla to zlomená kost. Všichni to slyšeli a věděli, oč jde, i Sejrák to věděl a jako tygr se vrhal, aby smůly druhého využil, a jeho rány jen pršely. Martinova tlupa se pohnula kupředu, aby zakročila. Martin, omámený rychlým sledem ran, je hnal zpátky sprostými, vážně míněnými nadávkami, které ze sebe vyvzlykal v krajní nouzi a zoufalství.

Utočil už jen levačkou, a jak jí vyrážel, umíněně, jen zpola při vědomí, slyšel jakoby z velké dálky vyděšené mumlání v obou tlupách a někoho, jak přeskakujícím hlasem říká: „Tohle už přestává bejt rvačka, pánové. To je vraždárna a to bysme měli zarazit.“

Nikdo to však nezarazil a on byl rád, unaveně a donekonečna vyrážel jednou rukou, ustavičně bušil do té krvavé změti před sebou, tvář to nebyla, ale cosi hrůzného, jakási míhající se, hrůzná a blekotající bezejmenná věc, která setrvávala před jeho nejistým zrakem a pořád nechtěla zmizet. A on vyrážel pěstí stále znovu a čím dál pomaleji, jak z něho prchaly poslední zbytky života, probíjel se staletími a celými věky a nekonečnými prostorami času, až si najednou mdle uvědomil, že ta bezejmenná věc klesá, zvolna klesá k drsným fošnám mostu. A v další chvíli už nad tou věcí stál, vrávoral a kymácel se na nejistých nohou, chňapal po vzduchu, aby se o něco opřel, a hlasem, který nepoznával, říkal: „Ještě nemáš dost? Tak co, ještě nemáš dost?“

Pořád, donekonečna to opakoval - naléhavě a výhružně se dožadoval odpovědi, dorážel, jestli to stačí - až ucítil, že se ho chápou kluci z jeho tlupy, poplácávají ho po zádech a snaží se mu obléct kabát. A potom se rázem přivalila černá tma a zapomnění.

Plechový budík na stole odtikával, ale Martin Eden, s hlavou zabořenou do založených paží, ho neslyšel; Neslyšel nic.

114$

Nemyslel. Prožíval minulý život znovu tak absolutně, že ztratil vědomí stejně jako tenkrát před lety na mostě Osmé ulice. Celou minutu trvala ta černočerná tma nevědomí. Potom vyskočil, jako by vstal z mrtvých, oči mu plály, pot se mu lil z obličeje a křičel: „Vyřídil jsem tě, Sejráku! Trvalo mi to jedenáct roků, ale vyřídil jsem tě!“

Kolena se pod ním chvěla, div neomdlel. Dopotácel se zpátky k posteli, klesl na ni a zůstal sedět na pelesti. Minulost ho stále ještě držela ve svých spárech. Rozhlížel se po pokoji, zmatený, vyděšený, divil se, kde to je, až zahlédl v koutě kupu rukopisů. Potom se kola paměti protočila vpřed přes tři roky a on si uvědomil přítomnost, uvědomil si knihy, které mu prošly rukama, a svět, který z jejich stránek získal, uvědomil si svoje sny a ctižádostivou touhu a svou lásku k bledé přízračné dívce, citlivé, hýčkané a éterické, která by hrůzou zemřela, kdyby byla svědkem jediného okamžiku z toho, co právě prožil - jediného okamžiku ze všeho toho bahna života, kterým se dosud brodil. Zvedl se a podíval se na sebe do zrcadla.

„A tak jsi povstal z bahna, Martine Edene,“ prohlásil slavnostně. „A pročišťuješ si oči ve velkém jasu a prodíráš se rameny mezi hvězdy, děláš to, čím prošlo všechno živé, necháváš tu opici i tygra pojít, domáháš se nejvyššího dědictví od všeho, co je silné.“

Zadíval se na sebe důkladněji a zasmál se.

„Trochu hysterie a trochu sentimentalita, co říkáš?“ obrátil se k sobě. „No, nesejde na tom. Vyřídils Sejráka a vyřídíš jednou redaktory, i kdyby to trvalo třikrát jedenáct let. Teď se nemůžeš zastavit. Musíš jít dál. Až do samého konce, to už znáš.“

«KAPITOLA XVI»

Zvonek budíku se rozezněl a vytrhl Martina ze spánku s takovou prudkostí, že každého, kdo by neměl tak skvělý organismus, by z toho rozbolela hlava. Třebaže hluboce spal, probudil se okamžitě, jako kočka, a probudil se s dychtivostí,

115$

že těch pět hodin nevědomí má za sebou. Nenáviděl zapomnění přinášené spánkem. Je toho tolik co dělat, tolik života chce prožít. Vztekle bránil každý okamžik života, o který ho spánek připravil, a než budík přestal řinčet, už měl celou hlavu i uši v umyvadle a radoval se ze štiplavě studené vody.

Nepokračoval však podle svého obvyklého programu. Žádná nedokončená povídka nečekala na jeho ruku, žádný nový příběh se nedomáhal, aby byl vysloven. Studoval dlouho do noci a byl pomalu čas na snídani. Pokoušel se přečíst jednu kapitolu z Fiskea, ale v hlavě měl neklid a knihu zavřel. Ten den měl být začátkem nové bitvy, kdy po nějakou dobu žádné psaní nebude. Uvědomoval si smutek podobný smutku, s jakým člověk opouští domov a rodinu. Podíval se na rukopisy v koutě. Ano, je to tak. Odchází od nich, od svých ubohých, znectěných dítek, která nikde nikdo nechce. Šel k nim a začal se jimi probírat, tu a tam kousek přečetl, svoje oblíbené pasáže. DŽBÁNU se dostalo pocty, že ho přečetl nahlas, a stejně tak DOBRODRUŽSTVÍ. Povídka RADOST, jeho dítko nejmladší, dokončené předchozího dne a odhozené do kouta, protože neměl známky, získala nejnadšenější pochvalu.

„Nerozumím tomu,“ mumlal si. „Anebo spíš redaktoři nerozumějí. Není to nijak špatné. Každý měsíc vydají věci horší. Všechno, co vydávají, je horší - aspoň skoro všechno.“

Po snídani uložil psací stroj do kufříku a donesl ho dolů do Oaklandu.

„Jsem dlužný za jeden měsíc,“ řekl muži za pultem. „Řekněte ale šéfovi, že nastupuju do práce a že asi tak do měsíce se vrátím a všechno vyrovnám.“

Převozním parníkem se převezl do San Franciska a vydal se do zprostředkovatelny práce. „Jakoukoli práci vezmu, žádný řemeslo,“ řekl zprostředkovateli a byl přerušen dalším příchozím, oblečeným dost švihácky, jak se oblékají někteří dělníci se smyslem pro hezké věci. Zprostředkovatel beznadějně zavrtěl hlavou.

„Nemůžete nic sehnat, co?“ řekl ten druhý muž. „No, já dneska někoho potřebuju.“

Otočil se a zadíval se na Martina a Martin, který se zase zadíval na něho, si povšiml oteklého a bledého obličeje,

116$

hezkého a ochablého, a odhadl, že ten člověk v noci asi flámoval.

„Hledáte práci?“ zeptal se ten druhý. „Co umíte?“

„Nádenickou práci, námořnickou, umím psát na stroji, ale neznám těsnopis, umím se posadit na koně, jsem ochotný dělat cokoli a pustit se do čehokoli,“ zněla odpověď.

Druhý přikývl.

„To by šlo. Já se jmenuju Dawson, Joe Dawson a pokouším se splašit člověka do prádelny.“

„To bude na mě moc.“ Martin si pobaveně sám sebe představil, jak žehlí nadýchané bílé věcičky, jaké nosí ženy. Avšak ten člověk se mu zalíbil a tak dodal: „Obyčejný praní bych asi zvládnul. To jsem se naučil na moři.“

Joe Dawson chvíli zřejmě uvažoval.

„Podívejte se, dáme se dohromady a promyslíme to. Máte zájem?“

Martin přikývl.

„Jde o malou prádelnu nahoře v kraji, patří k Shelly Hot Springs - totiž hotelu. Dělají tam dva chlapi, šéf a pomocník. Já jsem šéf. Nepracujete pro mě, ale pode mnou. Myslíte, že byste se to chtěl naučit?“

Martin se na chvíli zamyslel. Vyhlídka to byla lákavá. Pár měsíců to vydrží a bude mít pro sebe čas na studování. Může tvrdě dělat i studovat.

„Strava dobrá a pokoj pro sebe,“ řekl Joe.

To rozhodlo. Pokoj pro sebe, kde si může svítit petrolejem třeba do půlnoci, aniž ho někdo ruší.

„Ale dřina je to pekelná,“ dodal druhý.

Martin si významně přejel po vypracovaných svalech na pažích. „To je všechno od těžké práce.“

„Tak se do toho pustíme,“ Joe si na chvíli přitiskl ruku k čelu. „Šmarjá, mám hlavu jako střep. Sotva vidím. Včera jsem to všechno přetáh - všecko - úplně všecko. Takhle by to teda vypadalo: Mzda pro oba dělá stovku a ubytování. Já jsem bral šedesát a ten druhej chlap čtyřicet. Ale ten to znal. Vy jste zelenáč. Než vás zapracuju, budu za vás muset na začátku dělat spoustu práce. Dejme tomu, že začnete na třiceti a dopracujete se ke čtyřiceti. Budu s váma jednat poctivě. Jakmile zvládnete svůj podíl práce, dostanete čtyřicet.“

117$

„Jsem pro,“ oznámil Martin a napřáhl ruku, kterou mu ten druhý potřásl. „Co záloha? - na vlak a další výdaje?“

„Prochlastal jsem ji,“ odpověděl Joe smutně a zase si sáhl na třeštící hlavu. „Zbyl mně jenom zpáteční lístek.“

„A já jsem na dně - když zaplatím byt.“

„Vykašlete se na to,“ radil Joe.

„Nemůžu. Dlužím to sestře.“

Joe dlouze, zaraženě hvízdl a začal si s tím lámat hlavu, ale k ničemu to nevedlo.

„Mám akorát na skleničku,“ řekl zoufale. „Pojďte, a třeba přitom něco upečeme.“

Martin odmítl.

„Nepřítel alkoholu?“

Martin tentokrát přikývl a Joe naříkavě spustil: „Kdybych tak já byl! Ale mně to prostě nějak nejde,“ prohlásil na omluvu. „Když se celej tejden dřu jak vůl, tak to nakonec musím zapít. Kdybych se nenamazal, podřezal bych si krk nebo ten barák podpálil. Jsem rád, že nepijete. Jen to vydržte.“

Martin si uvědomoval obrovskou propast, jaká ho od toho muže odděluje - propast, kterou vyhloubily knihy, ale nedělalo mu žádné potíže dostat se přes ni zpátky. Celý svůj dosavadní život prožil ve světě pracujících a kamarádství v práci mu bylo druhou přirozeností. Problém dopravy, který byl nad síly zmučené Joeovy hlavy, vyřešil sám. Pošle svoje zavazadlo do Shelly Hot Springs na Joeův lístek. On sám má přece kolo. Je to sedmdesát mil a může je ujet za neděli a v pondělí ráno začít pracovat. Zatím zajde domů a zabalí si věci. Neměl, s kým by se loučil. Ruth s celou rodinou trávila dlouhé léto v horách u jezera Tahoe.

Dojel do Shelly Hot Springs unavený a uprášený v neděli večer. Joe ho nadšeně vítal. S mokrým ručníkem kolem bolavé hlavy už celý den dělal.

„Nakupila se mně část prádla z minulýho týdne, když jsem byl pryč a sháněl tě,“ vysvětloval. „Tvoje bedna v pořádku došla. Máš ji v pokoji. Tomu se snad ani nedá říkat zavazadlo. Co to v tom máš? Zlatý cihly?“

Joe seděl na posteli, když si Martin vybaloval věci. Ta bedna byla vlastně obal od obilných vloček k snídani a pan Higginbotham mu za ni naúčtoval půl dolaru. Dvě provazová ucha, která si k ní Martin přidělal, bednu technicky přemě-

118$

nila na kufr, který byl vhodný k přepravě v zavazadlovém vagonu. Joe přihlížel s vykulenýma očima, jak se z bedny vynořuje pár košil a několik kousků spodního prádla a potom knihy a zase knihy.

„Samý knihy, až do dna?“ zeptal se.

Martin přikývl a rovnal si knihy na kuchyňský stůl, který v místnosti sloužil jako stojan na umyvadlo.

„Šmarjá!“ vybuchl Joe a pak mlčky čekal, až z toho jeho mozek něco vyvodí. Konečně.

„Poslyš, ty o holky moc nestojíš, co?“ zeptal se.

„Ne,“ zněla odpověď. „Dost jsem se za nimi honil, než jsem narazil na knihy. Ale od té doby není čas.“

„A tady taky nebude. Nezbude ti než dělat a spát.“

Martin si v duchu připomněl, že spí denně jen pět hodin, a usmál se. Pokoj byl nahoře nad prádelnou a byl ve stejném domě jako motor, který čerpal vodu, vyráběl elektřinu a poháněl pračky. Strojník, který bydlel ve vedlejším pokoji, k nim zaskočil, aby přivítal nového pracovníka, a pomohl Martinovi upevnit žárovku k drátům prodlužovací šňůry, kterou vedli od stolu k posteli.

Příštího rána ve čtvrt na sedm ho probudili, aby se připravil k snídani ve tři čtvrti na sedm. V prádelně náhodou měli pro personál vanu a Martin Joea vyděsil, když se vykoupal ve studené vodě.

„Páni, ty jseš ale kabrňák!“ prohlásil Joe, když zasedli k snídani v koutě hotelové kuchyně.

Snídal s nimi ten strojník, zahradník a zahradníkův pomocník a pár chlapců ze stájí. Jedli ve spěchu a podmračení, moc toho nenamluvili, a když Martin jedl a naslouchal jim, uvědomoval si, jak dalekou cestu urazil od jejich způsobu života. Jejich úzký duševní obzor ho deprimoval a toužil se od nich dostat pryč. A tak zhltal snídani, odporný bleptavý pokrm, stejně rychle jako ostatní a s úlevou si oddechl, když vyšel z kuchyňských dveří.

Byla to dokonale zorganizovaná malá parní prádelna, v níž nejmodernější stroje dělaly všechno, čeho jsou stroje schopny. Martin po krátkém poučení třídil velké kupy špinavého šatstva a Joe zatím spustil pračku a připravil čerstvou dávku mazlavého mýdla, obsahujícího čpavé chemikálie, které ho nutily obalit si ústa, nos i oči do osušek, takže

119$

se podobal mumii. Když Martin skončil s tříděním, pomáhal se ždímáním. Ždímalo se tak, že se prádlo házelo do pohyblivé nádrže, která se otáčela rychlostí přes tisíc otáček za minutu a odstraňovala vodu z prádla odstředivou silou. Potom Martin střídavě obsluhoval sušičku a ždímačku a mezitím „roztřásal“ ponožky a punčochy. Odpoledne ponožky a punčochy mandlovali, jeden je do mandlu strkal a druhý je vytahoval, a zatím se ohřívaly žehličky. Potom došlo na rozpálené žehličky a spodní prádlo, až do šesti hodin, kdy Joe zavrtěl pochybovačně hlavou.

„Máme zpoždění,“ řekl. „Musíme dělat po večeři.“

A po večeři dělali až do deseti hodin v oslnivém elektrickém světle, dokud nebyl poslední kousek prádla vyžehlený, složený a připravený ve výdejně. Byla horká kalifornská noc, a třebaže okna měli dokořán, místnost s kamny pod žehličkami do ruda rozpálenými připomínala pec. Martin a Joe, jen v tričku a s holými pažemi, se potili a lapali po dechu.

„Jako když se nakládá zboží v tropech,“ poznamenal Martin, když šli po schodech nahoru.

„Svedeš to,“ odpověděl Joe. „Dovedeš za práci popadnout jako chlap. Když vydržíš tempo, budeš dělat za třicet dolarů jenom měsíc. Druhý měsíc dostaneš čtyřicet. A nepovídej mně, žes nikdy nežehlil. To já poznám.“

„Do dneška, na mou duši, jsem nevyžehlil jediný hadr,“ namítal Martin.

Když se dostal do pokoje, překvapilo ho, jak je unavený, zapomínal, že stál na nohou a bez přestávky pracoval čtrnáct hodin. Nařídil si budík na šestou a odpočítal pět hodin. Až do jedné může číst. Vyzul se, aby ulevil naběhlým nohám, a sedl si ke stolu, kde měl knihy. Otevřel si Fiskea v místě, kde přede dvěma dny skončil, a začal číst. Měl však potíže už s prvním odstavcem a začal ho pročítat znovu. Potom se probudil s bolestí ve ztuhlém svalstvu a třásl se zimou ve větru z hor, který začal vanout otevřeným oknem. Podíval se \ na budík. Byly dvě hodiny. Čtyři hodiny spal. Svlékl si šaty a zalezl do postele, kde upadl do spánku, sotva se hlavou dotkl polštáře.

Úterý byl podobný den neustávající dřiny. Rychlost, s jakou Joe pracoval, si získala Martinův obdiv. Joe byl do prá-

120$

ce jako tucet čertů. To, jak pracoval, byl koncert, za celý dlouhý den nebylo okamžiku, kdy by Joe nesváděl boj s časem. Soustřeďoval se plně na práci, a jak ušetřit čas, a poučoval Martina, kde dělá zbytečně pět pohybů, když postačí tři, anebo kde dělá tři, když stačí dva. „Vyloučení zbytečného pohybu,“ definoval to Martin, když ho pozoroval a napodoboval. Sám byl dobrý dříč, rychlý a schopný, a vždycky se pyšnil, že nikdo nedokáže zvládnout tolik práce co on, natož dokonce víc. To vedlo k tomu, že se soustředil s obdobnou cílevědomostí, a lačně se chápal návodů a rad, které na něho jeho druh chrlil. „Mnul“ límce a manžety, mnul škrob mezi dvojitým plátnem, tak aby potom při žehlení nevznikaly puchýře, a dělal to tempem, že ho Joe musel pochválit.

Neexistovala přestávka, kdy nebylo třeba honem se něčeho chopit. Joe na nic nečekal, nevyčkával, vrhal se od jednoho úkolu k druhému. Škrobili dvě stě košil, jediným obratným pohybem chytili košili tak, že okraje u zápěstí, u límečku, sedlo a náprsenka vyčnívaly z kroužící pravačky. V stejném okamžiku levá ruka přidržela zbytek košile tak, aby nepřišla do škrobu, a zároveň pravá ruka se ponořovala do škrobu - do škrobu tak horkého, že museli ruce ustavičně znovu namáčet do vědra se studenou vodou, aby ho mohli vyždímat. A toho večera pracovali až do půl jedenácté, škrobili „parádičky“, nabírané a nadýchané jemné ženské prádlo.

„To radši tropy a chodit nahatý,“ smál se Martin.

„A já bych byl bez práce,“ odpověděl Joe vážně. „Neumím nic jinýho než dělat v prádelně.“

„A umíš to dobře.“

„Aby ne. Začal jsem na Contra Costa v Oaklandu, když mně bylo jedenáct, roztřásal jsem prádlo do mandlu. To bylo před osmnácti roky a nikdy jsem o jinou práci ani nezavadil. Ale tady je nejhorší dřina, co jsem zažil. Chtělo by to tu nejmíň ještě jednoho člověka. Zítra večír děláme. Ve středu večír se vždycky mandluje - límce a manžety.“

Martin si natáhl budík, přitáhl si židli ke stolu a otevřel Fiskea. Nedočetl první odstavec. Řádky se mu rozplývaly a překrývaly a hlava mu klimbala. Začal přecházet sem a tam, divoce se bušil pěstmi do hlavy, ale nedokázal překo—

121$

nat otupující ospalost. Podložil si knihu před sebou a prsty si přidržel víčka, a usnul s očima dokořán. Potom to vzdal, a aniž si uvědomoval, co dělá, svlékl si šaty a vlezl do postele. Sedm hodin spal těžkým, živočišným spánkem a vzbudil se, až když zvonil budík, s pocitem, že se dost nevyspal.

„Čteš hodně?“ zeptal se Joe.

Martin zavrtěl hlavou.

„Nic si z toho nedělej. Dneska večír musíme mandlovat, ale ve čtvrtek s tím praštíme v šest. To budeš mít možnost.“

Martin pral toho dne vlněné věci, ručně, ve velkém sudu, silným mýdlem s pomocí náboje od kola vozu, nasazeného na tyčku, která se ponořovala a byla připojená nahoře k další tyčce jako páce.

„Můj vynález,“ hlásil Joe hrdě. „Překoná to valchu a naše klouby a kromě toho to ušetří nejmíň patnáct minut času týdně. V tomhle baráku nad patnácti minutama nikdo neohrne nos.“

Mandlovat límce a manžety byl také Joeův nápad. Když se toho večera dřeli s mandlováním při elektrickém světle, Joe to Martinovi vysvětlil.

„To je něco, co žádná prádelna nedělá, kromě týhle. A dělat to musím, když chci skončit v sobotu ve tři. Vím, jak na to, a v tom to vězí. Musím mít správný teplo, správný tlak a prohnat je mandlem třikrát. Koukni se na to!“ Zvedl jednu manžetu. „Líp bych to ručně nesved, ani na ,žehláku’.“

Ve čtvrtek se Joe rozzuřil. Dostali mimořádný balík „parádiček“ ke škrobení.

„Praštím s tím tady,“ oznámil. „Nedám si to líbit. Prostě s tím praštím. K čemu mně to je, že dřu celej tejden jak votrok a šetřím minuty, když si pak přijdou a hoděj mně tyhle další parádičky. Tohle je svobodná země a já to tomu tlustýmu Holandrovi povím, co si vo něm myslím. A servítek si brát nebudu. Mně stačí amerikánština. Bude mně sem házet extra dávky parádiček!“

„Večír budeme muset dělat,“ oznámil po chvíli, když svůj názor zrevidoval a podrobil se osudu.

A večer se čtením nebylo nic. Martin po celý týden neviděl jediné noviny a kupodivu ani netoužil je vidět. Nezajímalo ho, co je nového. Byl příliš znavený a utahaný, aby ho vůbec něco zajímalo, třebaže si plánoval, že jestli v sobotu

122$

odpoledne skončí ve tři, sebere se a odjede na kole do Oaklandu. Bylo to sedmdesát mil a stejná vzdálenost zpátky v neděli odpoledne bude znamenat, že si do práce dalšího týdne vůbec neodpočine. Jednodušší by bylo jet vlakem, ale zpáteční lístek stál dva a půl dolaru a Martin si umínil, že bude šetřit.

«KAPITOLA XVII»

Martin se mnoha věcem naučil. V průběhu prvního týdne zvládli s Joem v jediném odpoledni dvě stě košil. Joe pracoval na „žehláku“, což bylo zařízení, kde horká žehlička byla zavěšená na ocelovém peru, které vyvíjelo potřebný tlak. Tímto způsobem žehlil sedlo košile, manžety košile a úzký límec, přičemž ho upravil do patřičného úhlu ke košili, a nakonec do lesku vyžehlil náprsenku. Jakmile byl hotový, házel košile na věšák, který byl mezi ním a Martinem, a Martin je tam odebíral a dělal jim „záda“. Tento úkol spočíval v tom, že žehlil veškeré nenaškrobené části košile.

Byla to vyčerpávající práce, vykonávaná po celé hodiny v nejvyšším tempu. Venku na rozlehlých terasách hotelu pánové a dámy v chladivých bílých šatech usrkávali chlazené nápoje a hověli si, aniž jim bylo teplo. V prádelně se vzduch přímo škvařil. Obrovská kamna byla rozpálená do ruda až do běla, a od žehliček pohybujících se po vlhkých tkaninách, se nesla oblaka páry. Žár těchto žehliček byl jiný než u těch, jakých užívají hospodyně. Žehlička, kterou si můžeme vyzkoušet vlhkým prstem, byla pro Joea a pro Martina příliš chladná, takové zkoušky jim k ničemu nebyly. Spoléhali se na přidržení žehličky těsně u tváře, posuzovali žár jakýmsi skrytým duševním pochodem, který Martin obdivoval, ale kterému nerozuměl. Když byla čerstvá žehlička moc žhavá, zavěsili ji na železnou tyč a ponořili do studené vody. I to vyžadovalo přesný a jemný odhad. Zlomek sekundy déle ve studené vodě stačil a jemný odstín správného žáru byl ten tam a Martin se až divil, jaké přesnosti v tom dosáhl - automatické přesnosti, založené na jakoby strojových a neomylných zásadách.

123$

Moc času však na to divení neměl. Veškeré jeho vědomí se soustřeďovalo na práci. Inteligentní mechanismus, s hlavou i rukama v neustálé činnosti, všechno, co z něho vytvářelo člověka, směřovalo k zajištění této inteligence. V jeho mozku nebylo místa pro vesmír a jeho hluboké problémy. Všechny široké a prostorné síně jeho mysli se uzavřely a hermeticky zapečetily. Ozvučná komora jeho duše byla uzounkým prostorem, strážnou věží, odkud byly řízeny jeho paže a svaly jeho ramenou, deset zručných prstů a hbitá žehlička, v rozmáchlých úderech se ženoucí stopami páry, tolik a tolik úderů, a o nic víc, jenom takhle daleko, ani o kousínek dál, ženoucí se po nekonečných rukávech, přednicích, zádech a podolcích a odhazující dožehlenou košili tak, aby se nepomačkala, na odkládací rám. I ve chvíli, kdy jeho uspěchaná duše košili odhazovala, chápala se už košile další. Tohle pokračovalo, hodinu za hodinou, zatímco venku celý svět umdléval pod kalifornským sluncem vysoko nad hlavou. Ale v přehřáté místnosti nemohlo být nejmenší řeči o umdlévání. Svěží hosté na terasách potřebovali čisté prádlo.

Pot se z Martina lil. Pil obrovská kvanta vody, ale žár dne a námaha byly tak velké, že se voda procedila jeho tělem a unikala všemi póry. Na moři, kromě řídkých přestávek, mu práce, kterou dělal, vždycky poskytla dostatek příležitosti k tomu, aby se sám nad sebou zamyslel. Kapitán lodi byl pánem Martinova času, ale tady ředitel-hotelu byl také pánem Martinových myšlenek. Neměl žádné myšlenky, jenom dřinu, drásající nervy a hubící tělo. Neuvědomoval si, že miluje Ruth. Ani neexistovala, protože jeho uhoněná duše neměla čas na ni vzpomínat. Jedině když večer lezl do postele anebo ráno vstával k snídani, vtírala se Ruth do jeho prchavých vzpomínek.

„Peklo, co?“ poznamenal jednou Joe.

Martin přikývl, ale jaksi ho to konstatování podráždilo. Bylo to přece očividné a zbytečné. Při práci nemluvili. Hovor je vytrhoval z tempa, stejně jako teďka to vedlo k tomu, že Martin vynechal jeden pohyb žehličkou a teprve po dvou dalších pohybech se zase dostal do tempa.

V pátek ráno běžela pračka. Dvakrát týdně museli prát hotelové prádlo, povlaky, polštáře, prostěradla, ubrusy a ubrousky. Když s tím byli hotovi, pustili se znovu do „pa—

124$

rádiček“. Byla to pomalá práce, choulostivá a jemná, a Martinovi se ji nepodařilo tak rychle zvládnout. Kromě toho nemohl riskovat. Omyly znamenaly katastrofu.

„Podívej se na tohle,“ řekl Joe a zvedl průsvitný živůtek, který by dokázal skrýt v jedné ruce. „Spálíš to a strhnou ti dvacet dolarů.“

A tak to Martin nespálil a uvolnil svalstvo, ačkoli nervové napětí se přitom víc než zvýšilo, a s porozuměním naslouchal, jak jeho druh kleje, když se dřel a mořil nad krásnými věcičkami, které ženy nosí, když si nemusí samy prát. Škrobené „parádičky“ byly jak Martinovou, tak Joeovou noční můrou. Právě ty ženské „parádičky“ je připravovaly o těžce nabyté minuty. Dřeli se s tím celý den. V sedm večer toho nechali, aby společně vymandlovali hotelové prádlo. V deset hodin, když už hoteloví hosté spali, se ti dva pradláci potili nad „parádičkami“ až do půlnoci, do jedné, do dvou. O půl třetí toho nechali.

V sobotu ráno zase „parádičky“ a různé zbytky a drobnosti a ve tři odpoledne celotýdenní práce skončila.

„Přece ještě k tomuhle všemu nepojedeš navíc sedmdesát mil do Oaklandu?“ zeptal se Joe, když si sedli na schody a dali si vítěznou cigaretu.

„Musím,“ zněla odpověď.

„Proč jedeš - kvůli holce?“

„Ne, ale abych ušetřil dva a půl dolaru za lístek na vlak. Chci si prodloužit pár knih v knihovně.“

„Proč je tam nepošleš expres? To by tě stálo čtvrťák tam a čtvrťák zpátky.“

Martin se nad tím zamyslel.

„A zítra si dej pohov,“ naléhal druhý. „Potřebuješ to. Já vím, že to taky potřebuju. Jsem dočista oddělanej.“

Bylo to na něm vidět. Nezdolný, bez odpočinku, celý týden zápasil o sekundy a minuty, vyhýbal se ztrátám času a tvrdě zdolával překážky, zdroj neodolatelné energie, vysoce výkonný lidský motor, ďábel na práci - ale teď, když zvládl týdenní úkol, byl na zhroucení. Vypadal sešle a přepadle a jeho hezký obličej vyčerpáním pohasl a uvadl. Malomyslně nasával cigaretu a jeho hlas zněl podivně mrtvě a monotónně. Všechen švih a oheň z něho vyprchaly. Jeho vítězství vypadalo žalostně.

125$

„A příští týden to začne všechno nanovo,“ řekl smutně. „A k čemu je to vůbec dobrý? Někdy si říkám, že bych byl radši tulák. Nepracujou a uživí se. Šmarjá! Dal bych si pivo, ale nejsem ani schopnej se sebrat a zajít si pro něj do vesnice. Ty tady zůstaň a pošli knihy expres, nebuď přece pitomec.“

„Ale co tu budu dělat celou neděli?“ zeptal se Martin.

„Odpočívat. Ani si neuvědomuješ, jak jseš utahanej. Já jsem v neděli vždycky tak utahanej, že ani nemám sílu si přečíst noviny. Jednou jsem byl marod - měl jsem tyfus. Dva a půl měsíce v nemocnici. Celou dobu jsem na nic nemáknul. To byla nádhera.

To byla nádhera,“ opakoval zasněně po minutě.

Martin se vykoupal a potom zjistil, že vrchní pradlák zmizel. Nejspíš si šel na pivo, řekl si Martin, ale jít půl míle dolů do vsi, aby to zjistil, mu připadala dlouhá cesta. Ležel na posteli bez bot a snažil se rozhodnout. Po knize nesáhl. Byl příliš vyčerpaný, aby cítil ospalost, a ležel, skoro bez myšlenek, napůl otupělý únavou, až byl čas k večeři. Joe se neobjevil ani k jídlu, a když Martin zaslechl poznámku zahradníka, že nejspíš zápasí s pultem u baru, pochopil. Hned potom si šel lehnout a ráno shledal, že si výborně odpočinul. Protože Joe byl ještě pryč, obstaral si Martin nedělní noviny a lehl si do stinného koutku pod strom. Dopoledne minulo, ani nevěděl jak. Nespal, nikdo ho nerušil a noviny nedočetl. Vrátil se k nim odpoledne, po obědě, a usnul nad nimi.

Tak přešla neděle a v pondělí ráno už zase tvrdě pracoval, třídil prádlo a Joe zatím s ručníkem ovázaným pevně kolem hlavy pouštěl se sténáním a kletbami pračku a míchal mazlavé mýdlo.

„Nemůžu si zkrátka pomoct,“ vysvětloval. „Jak přijde sobota večír, musím se napít.“

Přešel další týden, velká bitva, která pokračovala pod elektrickým světlem večer co večer a která vyvrcholila v sobotu odpoledne ve tři, kdy Joe okusil chvíli skličujícího triumfu a potom odtáhl dolů do vesnice zapomenout. Martinova neděle uplynula stejně jako předchozí. Spal ve stínu stromů, prodíral se bezcílně novinami a dlouhé hodiny strávil na zádech, nic nedělal a na nic nemyslel. Byl příliš otupělý na to, aby přemýšlel, ale uvědomoval si, že se sám sobě

126$

nelíbí. Byl si protivný, jako by nějak klesl anebo vnitřně selhal. Všechno, co v něm bylo božské, dočista zmizelo. Ostří ctižádosti otupělo, nebylo v něm dost života, aby jím mohl být hnán. Byl mrtev. Jeho duše se zdála mrtvou. Byl jako zvíře, tažné zvíře. Neviděl žádnou krásu v záři slunce, které pronikalo zeleným listovím, ani mu jako kdysi nenašeptávala azurová klenba nebes a neupozorňovala ho na kosmickou rozlehlost a na tajemství čekající na své odhalení. Život byl nesnesitelně tupý a hloupý a měl z něho v ústech nepříjemnou chuť. Přes zrcadlo jeho vnitřních vidin visela černá clona a fantazie spočívala chorá na lůžku v setmělém pokoji. Záviděl Joeovi tam dole ve vesnici - rozkurážněně tam zápasí s výčepním pultem, v mozku se mu rozlézají divní brouci, plačtivě se rozplývá nad plačtivými hloupostmi a je fantasticky a báječně opilý a ani si nevzpomene na pondělní ráno a na příští týden umrtvující dřiny.

Přešel třetí týden a Martin nenáviděl sebe i život. Tížil ho pocit prohry. Musí být důvod, proč redaktoři jeho věci odmítají. Viděl to teď jasně a smál se sám sobě i snům, které snil. Ruth mu vrátila LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE poštou. Apaticky si přečetl její dopis. Snažila se, seč byla schopna, vyjádřit, že se jí líbily a že jsou krásné. Nedovedla však lhát a nedovedla sama sobě pravdu zastřít. Věděla, že jsou nanic, a vyčetl její odmítavý názor ve všech těch formálních řádkách dopisu, kterým chybělo nadšení. A má pravdu. Utvrdil se v tom, když si ty básně pročetl znovu. Krása a úžas ho opustily, a jak ty básně četl, přistihl se, že vlastně ani dobře neví, co měl při jejich psaní na mysli. Jeho smělé vyjadřování mu připadalo groteskní, jeho ladné výrazy jako obludnosti a všechno to bylo absurdní, nereálné, nemožné. Na místě by byl LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE spálil, kdyby měl dostatečně silnou vůli je podpálit. Byla tu strojovna, ale nestálo to za tu námahu, aby se s nimi nesl k peci. Všechno jeho úsilí se vyčerpalo praním prádla pro druhé. Nic mu z něho nezbylo na soukromé věci.

Rozhodl se, že se v neděli vzchopí a odpoví Ruth na její dopis. Avšak když v sobotu odpoledne skončila práce a on se vykoupal, přemohla ho touha zapomenout. „Asi zajdu dolů a podívám se, jak se vede Joeovi,“ tak si to říkal, a už v té chvíli věděl, že lže. Neměl však dost energie, aby o té lži uva—

127$

žoval. Kdyby byl měl dost energie, odmítl by vůbec o té lži uvažovat, protože chtěl zapomenout. Vydal se k vesnici pomalu a jakoby náhodou a proti své vůli zrychlil krok, když se blížil k hospodě.

„Já myslel, že jseš abstinent,“ pozdravil ho Joe.

Martin se nenamáhal s vysvětlením, ale poručil si whisky a naplnil si skleničku po okraj, než podal láhev Joeovi.

„Ať ti to netrvá celej večír,“ prohlásil drsně.

Joe si pohrával s lahví a Martin na něho odmítl počkat, hodil do sebe skleničku na jeden lok a znova si nalil.

„Teď na tebe už můžu počkat,“ řekl zamračeně. „Ale pospěš si.“

Joe si pospíšil a napili se společně.

„To ta práce, co?“ ptal se Joe.

Martin se o tom odmítl bavit.

„Já vím, je to vopravdu peklo,“ pokračoval druhý, „ale nějak mi to je proti srsti, Martine, žes začal pít. Tak na zdraví.“

Martin pil mlčky, odměřeně odsekával své objednávky a svá pozvání k přípitku a budil přitom bázeň výčepního, zženštilého venkovského mladíka s vodově modrýma očima a s pěšinkou uprostřed vlasů.

„Je to přece škandál, jak z nás chudáků dřou kůži,“ poznamenal Joe. „Kdybych se nenamazal, nejspíš bych se utrh a ten barák podpálil. To moje chlastání je vlastně zachraňuje, to ti povídám.“

Martin však neodpověděl. Ještě pár skleniček a už si začínal uvědomovat, jak se mu v mozku rozlézají brouci opojení. Žije, poprvé za tři týdny se nadechl života. Sny se mu vrátily. Fantazie vylezla z temné komůrky a vábila ho planoucím jasem. Jeho zrcadlo vidin bylo stříbřitě jasné, blýskavý, oslnivý palimpsest obraznosti. Úžas a krása ho provázely ruku v ruce a zas cítil svou sílu. Snažil se to říci Joeovi, ale Joe měl svoje vlastní vidiny, zaručené plány, s jejichž pomocí unikne otročině v prádelně a stane se sám majitelem velké parní prádelny.

„Povídám, Martine, u mě žádný děcka v prádelně dělat nebudou - to si piš. A živá duše u mě po šestý večer dělat nebude! Slyšíš, co říkám! Bude tam dost strojů a lidí, aby to zvládli v slušný pracovní době, a Martine, ruku na to, tebe udělám v tom baráku správcem - správcem toho všeho, úplně

128$

všeho. To je ten plán. Přestanu chlastat a za dva roky našetřím peníze - našetřím a

Ale Martin se odvrátil, nechal ho, ať to vykládá výčepnímu, až toho ctěného pána odvolali, aby připravil pití pro dva farmáře, kteří po příchodu přijali Martinovo pozvání. Martin si počínal s královskou velkorysostí, všechny zval, čeledíny, kočího a zahradníkova pomocníka z hotelu, výčepního i tuláka, který tam pokradmu vklouzl jako stín a jako stín setrvával na konci výčepního pultu.

«KAPITOLA XVIII»

V pondělí ráno naříkal Joe nad prvním vozíkem prádla do pračky.

„Poslouchej,“ spustil.

„Nemluv na mě,“ vyštěkl Martin.

„Promiň, Joe,“ řekl pak v poledne, když přestali dělat, aby se najedli.

Druhému vstoupily do očí slzy.

„V pořádku, kamaráde,“ řekl. „Je to peklo a nemůžem si pomoct. A víš, já tě mám nějak opravdu rád. Proto mě to tak mrzí. Líbil ses mně, už co jsem tě uviděl.“

Martin mu stiskl ruku.

„Jdeme odtud,“ navrhl Joe. „Praštíme s tím a staneme se tulákama. Nikdy jsem to nezkusil, ale musí to bejt strašně jednoduchý. A nic na práci. Jen si to představ, vůbec nic na práci. Já byl jednou nemocnej, s tyfem, v nemocnici, a to ti byla krása. Kdybych tak zase jednou byl marod.“

Týden se vlekl dál. Hotel byl plný a hrnula se na ně mimořádná nadělení „parádiček“. Dokázali úctyhodný výkon. Večer co večer pozdě do noci bojovali pod elektrickými světly, zhltli jídlo a dokonce zvládli i půl hodiny práce před snídaní. Martin se už ráno ve studené vodě nekoupal. Každý okamžik znamenal hon, hon a zase hon a Joe byl mistrným pastýřem okamžiků, pečlivě je sbíral do stáda, nikdy jediný neztratil, pořád je počítal, jako lakomec počítá zlato, pracoval jako šílený, prací přímo posedlý, jako horečnatý stroj, kte-129$

rému schopně napomáhal ten druhý stroj, který si o sobě myslel, že kdysi byl Martinem Edenem, člověkem.

Pouze ve vzácných okamžicích byl Martin schopen myslet. Dům myšlení se uzavřel, okna byla zabedněna a z Martina se stal přízrak domovníka. Byl z něho opravdu přízrak. Joe má pravdu. Oba nejsou víc než přízraky a tohle je nekonečný očistec dřiny. Nebo to je sen? Občas uprostřed páry a syčivého žáru, když rychle přejížděl těžkými žehličkami sem a tam po bílých oděvech, mu přišlo, že je to sen. Zakrátko, anebo třeba po tisíci letech či tak nějak se probudí ve svém pokojíku s pokaňkaným stolem a bude pokračovat v psaní tam, kde předchozího dne přestal. Anebo i to je sen a probuzení bude znamenat střídání hlídek, kdy seskočí ze svého kotce na rozhoupané přídi a půjde na palubu, pod tropické hvězdy, chopí se kormidla a pocítí chladivý pasát, který jako by mu až vnikal do těla.

Nastala sobota a pochybné vítězství ve tři hodiny.

„Asi si zajdu dolů na sklenici piva,“ řekl Joe zvláštním monotónním hlasem, provázejícím jeho zhroucení na konci týdne.

Martin jako by se najednou probudil. Otevřel brašnu a namazal si kolo, promazal řetěz a přitáhl kónusy. Joe už byl na půl cestě k hospodě, když kolem něho Martin projížděl skloněný k řídítkům. Nohy poháněly velký převodník silnými rytmickými záběry, tvář soustředěná k sedmdesáti mílím silnice, stoupání a prachu. Té noci spal v Oaklandu a v neděli jel těch sedmdesát mil nazpátek. A v pondělí ráno se pouštěl unavený do práce nového týdne, ale vydržel zůstat střízlivý.

Prošel pátý týden a šestý, a Martin žil a dřel jako stroj, zbývala v něm jen jiskřička z něčeho víc, jenom blikotavý kousek duše, který ho nutil na konci každého týdne zdolávat rekord sto čtyřiceti mil. Odpočinek to však nebyl. Už se pohyboval jen jako nějaký superstroj a pomáhalo to v něm udusit ten blikotavý kousek duše, který mu zbýval z předchozího života. Koncem sedmého týdne, aniž to zamýšlel, příliš sláb, aby odolal, vyrazil dolů do vesnice s Joem a život utopil a znovu ho našel až v pondělí ráno.

A opět se o víkendech lopotil na kole sto čtyřicet mil a zapomínal na otupělost z hrozné dřiny tím, že ji překonával

130$

otupělostí z dřiny ještě větší. Koncem třetího měsíce zašel do vesnice s Joem potřetí. Zapomněl na všechno a znovu žil a při tom žití v jasné chvilce prohlédl a uviděl, jaké ze sebe dělá zvíře - ne tím, že pije, ale že se tak dře. Pití bylo výsledek, a ne příčina. Dostavovalo se nevyhnutelně po práci, tak jako noc následuje po dni. Když bude jenom dřít jako zvíře, žádné výšiny nezdolá, to poselství mu našeptávala whisky, a on souhlasně přikývl. Whisky byla moudrá. Vyzradila svoje tajemství.

Poručil si papír a pero a pití pro všechny, a zatímco mu připíjeli na zdraví, opíral se o pult a psal.

„Telegram, Joe,“ řekl. „Přečti si ho.“

Joe ho četl opile pomrkávajícíma očima. Z toho, co četl, však zřejmě vystřízlivěl. Podíval se na svého druha vyčítavě, slzy se mu nahrnuly do očí a tekly mu po tvářích.

„Přece mě nenecháš na holičkách, Martine?“ zeptal se zoufale.

Martin přikývl a požádal jednoho z mladých povalečů, aby vzkaz donesl na poštu.

„Počkej,“ zamumlal Joe chraplavě. „Nech mě, ať se rozmyslím.“

Přidržoval se pultu, nohy se pod ním podlamovaly, Martin ho objímal paží a podpíral a Joe přitom uvažoval.

„Přepiš to na dva pradláky,“ řekl úsečně. „Půjč to sem, já to opravím.“

„Proč toho chceš nechat?“ zeptal se Martin.

„Ze stejnýho důvodu jako ty.“

„Ale já jdu na moře. To ty nemůžeš.“

„To ne,“ odpověděl, „ale můžu docela dobře žít jako tulák. Docela dobře.“

Martin se na něho zkoumavě podíval a potom zvolal: „Pánbůh ví, že máš pravdu! Lepší se toulat než dřít jako hovado. Vždyť ty, člověče, budeš žít. A to je víc, než se ti kdy podařilo.“

„Jednou jsem byl v nemocnici,“ opravil ho Joe. „Byla to krása. Měl jsem tyfus - neříkal jsem ti to?“

Zatímco Martin opravoval telegram na „dva pradláky“, Joe pokračoval: „Co jsem byl v nemocnici, nikdy jsem neměl chuť na pití. Divný, co? Ale když jsem celej tejden dělal jak otrok, prostě jsem chlastat musel. Všim sis, že kuchaři pijou

131$

jak duha? - a pekaři taky? To je z práce. Prostě musej. Počkej, zaplatím půlku za ten telegram.“

„Hodíme si o to kostky,“ nabídl Martin.

„Tak pojďte se všichni napít,“ volal Joe, když potřásali kostkami a vrhali je na vlhký výčepní pult.

V pondělí ráno Joe napjatě čekal, co bude. Nevadilo mu, že ho bolí hlava, ani se nezajímal o svou práci. Celé stádo okamžiků se odplížilo a zmizelo a jejich nedbalý pastýř zatím zíral z okna na slunce a stromy.

„Jenom se na to podívej!“ volal. „To všechno je moje. Zdarma. Můžu si lehnout támhle pod ty stromy a spát tisíce let, když budu chtít. Poslyš, Martine, praštíme s tím rovnou. Na co ještě čekat. Támhle venku je země, kde není nic na práci, a já tam mám lístek - a to si piš, že to není zpáteční lístek!“

Když za pár minut potom nakládal do vozíku špinavé prádlo určené do pračky, objevil v něm košili, která patřila řediteli hotelu. Znal jeho značku a v náhlém nádherném vědomí svobody s ní praštil na zem a začal po ní dupat.

„Ty jeden pitomej Holandře, přál bych si, abys byl v tý košili,“ křičel. „Abych tě měl tady na zemi. Tu máš! Tu máš! A ještě jednou. Čert tě vem! Podržte mě někdo! Podržte mě někdo!“

Martin se smál a držel ho k práci. V úterý večer dorazili noví pradláci a zbytek týdne strávili tím, že je zaučovali do chodu práce v prádelně. Joe posedával a vysvětloval svůj systém, ale sám už nepracoval.

„Už na nic nemáknu,“ oznámil. „Na nic nemáknu. Jestli chtěj, můžou mě vyhodit, a jestli mě vyhoděj, rovnou půjdu. Žádnou práci už neznám, pěkně děkuju! Na mě teď čekaj náklaďáky a chládek ve stínu stromů. Jen do toho, otroci! Tak je to správný. Pěkně v potu otročit. V potu tváře otročit. A až pojdete, budete hnít stejně tak jako já, a koho bude zajímat, jak žijete? Co? Jen mi to řekněte - co na tom vlastně záleží?“ V sobotu si vybrali mzdu a nastal čas se rozejít.

„Asi se tě zbytečně ptám, jestli ses nerozmyslel a nedáš se na vandr se mnou?“ zeptal se Joe bez nějaké naděje.

Martin mu podal ruku a Joe ji chvíli podržel a přitom řekl:

„My se jednou setkáme, Martine, než umřem. Docela určitě. Cítím to v kostech. Sbohem, Martine, a měj se. Ty víš, že tě mám zatraceně rád.“

132$

Stál tam, ztracená postavička, uprostřed silnice a díval se, až Martin zahnul do zatáčky a zmizel z dohledu.

„je to správnej kluk,“ mumlal si. „Správnej kluk.“

A pak se sám pustil po silnici k vodní nádrži, kde na vedlejší koleji čekalo půl tuctu odstavených prázdných vagonů na náklad.

«KAPITOLA XIX»

Ruth s rodinou byla zase doma a Martin po návratu do Oaklandu za ní často chodil. Ruth už nestudovala, měla už diplom. A Martin, protože při té dřině ochabl na duchu i na těle, nic nepsal. Tak měli pro sebe čas jako nikdy předtím a jejich sblížení rychle vyzrávalo.

Martin zprvu nedělal nic, než odpočíval. Hodně spal a dlouhé hodiny strávil sněním, přemýšlením a nicneděláním. Byl jako člověk, který se sbírá z nějaké těžké rány. První známky toho, že se opět probouzí, se dostavily, když u sebe shledal víc než jen mdlý zájem o denní tisk. Potom začal znovu číst - lehké romány a poezii, a po několika dalších dnech byl už po hlavu zabořený do svého dlouho zanedbávaného Fiskea. Jeho skvěle zdravé tělo znovu nabylo své vitality a nechybělo mu nic z pružnosti a elánu mládí.

Když oznámil, že se vydá na další plavbu na moře, jen co si pořádně odpočine, Ruth dala svoje zklamání jasně najevo.

„Proč to chcete udělat?“ zeptala se.

„Kvůli penězům,“ zněla odpověď. „Musím si udělat nějakou zásobu, než zase zaútočím na redakce. Peníze jsou v mém případě zdrojem válečné síly - peníze a trpělivost.“

„Ale když vám jde jenom o to, abyste získal peníze, proč jste nezůstal v prádelně?“

„Protože ta prádelna ze mě dělala zvíře. Příliš mnoho práce tohoto druhu dohání člověka k pití.“

Podívala se na něho s hrůzou v očích.

„Chcete říct -?“ zajíkla se.

Snadno se z toho mohl vykroutit, ale spontánně tíhl

133$

k upřímnosti a navíc si vzpomněl, že si umínil být upřímný za všech okolností.

„Ano,“ odpověděl. „Přesně tak. Několikrát.“

Zachvěla se a odtáhla se od něho.

„Žádný muž, kterého znám, se ještě neopil - nikdy neopil.“

„To ale taky nikdy nedělal v prádelně v Shelly Hot Springs,“ zasmál se hořce. „Dřina je dobrá věc. Je lidskému zdraví prospěšná, jak tvrdí všichni kazatelé, a nebesa mně dosvědčí, že jsem se žádné dřiny nikdy nebál. Ale jak známo, příliš mnoho dobrého škodí, a to pro mě znamenala ta prádelna. Proto se dám ještě jednou na moře. Myslím, že už naposled, protože až se vrátím, proniknu do těch časopisů. Jsem si tím jist.“

Mlčela, bez nejmenší účasti, a on se na ni rozladěně díval. Uvědomoval si, že není schopná pochopit, co prožil.

„Jednoho dne to sepíšu - nazvu to DEGRADUJÍCÍ VLIV TĚŽKÉ PRÁCE nebo PSYCHOLOGIE ALKOHOLISMU U PRACUJÍCÍCH nebo tak nějak podobně.“

Od prvního setkání si spolu nikdy nepřipadali tak vzdálení jako onoho dne. Jeho doznání, vyslovené se vší upřímností, se vzpurným spodním tónem, ji odpuzovalo. Šokoval ji však spíš její odpor sám než příčiny tohoto odporu. Jasně jí to ukázalo, jak k němu začala mít blízko, a když si to přiznala, otvíralo jí toto doznání cestu k ještě větší důvěrnosti. Probudil se v ní také soucit a nevinné, idealistické představy o tom, jak ho napraví. Zachrání toho drsného mladého muže, který už urazil tak dalekou cestu. Zachrání ho před prokletím prostředí, v kterém vyrůstal, a zachrání ho jemu navzdory před ním samým. A to všechno v ní utvrzovalo vědomí nejvyšší ušlechtilosti; ve snu ji nenapadlo, že se za tím vším a pod tím vším skrývá žárlivost a touha po lásce.

V příjemném podzimním počasí jezdili spolu hodně ven na kole a v horách si četli nahlas verše, chvíli on a chvíli ona, velkolepé verše, které povznášely jejich myšlenky. Odříkání, oběti, trpělivost, píle a ušlechtilé snažení představovaly principy, které Ruth takto nepřímo hlásala - byly to abstraktní pojmy, které si v duchu objektivizovala na svém otci a na panu Butlerovi a na Andrewovi Carnegiem, který se

134$

povznesl z chudého chlapce, přistěhovalce, na dárce osvěty pro celý svět.

Martin to všechno oceňoval a těšilo ho to. Cesty jejího myšlení mu teď byly jasnější, když je sledoval, a její duše už pro něho nebyla tajemným zázrakem jako dřív. Teď už se jí intelektuálně vyrovnal. A jeho lásky se nedotklo, v čem se s ní rozcházel. Jeho láska byla ještě horoucnější než dříve, protože ji miloval takovou, jaká byla, a dokonce její fyzická křehkost umocňovala v jeho očích její kouzlo. Četl o churavé Elizabeth Barrettové, která po léta neopustila lůžko, až do onoho vášnivého dne, kdy uprchla s Browningem a postavila se vlastníma nohama na zem pod otevřenou oblohou, a co dokázal Browning pro ni, to si Martin umínil dokázat pro Ruth. Nejdřív ho však musí milovat. Ostatní půjde snadno. On jí dá sílu i zdraví. A letmo si vybavil jejich život v budoucích letech, kdy na pozadí práce, pohodlí a vůbec blahobytu viděl sebe a Ruth, jak si čtou a debatují o poezii, Ruth se opírá na zemi o kupu polštářů a předčítá mu nahlas. To byl klíč k životu, který povedou. A stále se mu ten výjev vracel. Někdy, když četl, se o něho opírala a on ji jednou rukou objímal a ona měla hlavu na jeho rameni. Někdy společně hleděli na potištěné stránky té krásy. A k tomu měla také ráda přírodu a on si ve své bohaté fantazii vybavil jinou scenerii pro jejich společnou četbu - někdy si četli v sevřených údolích s příkrými stráněmi nebo na vysokých horských loukách a pak zase dole u šedých písečných dun s věncem vln u nohou anebo kdesi v dáli na nějakém vulkanickém tropickém ostrově, kde se shora řítí v mlžném oparu vodopády a spějí k moři v závoji páry, který se vlní a chvěje v náhodných náporech větru. Vždycky však v popředí spočívali jako vládci krásy on a Ruth a bez konce si četli a vzájemně tu krásu sdíleli a přitom vždy kdesi v pozadí, ještě za tím přírodním pozadím, se v nejasném oparu skrývala práce a úspěch a vydělané peníze, které je osvobozovaly od světa a všech jeho pokladů.

„Měla bych svou holčičku upozornit, aby byla opatrná,“ varovala ji jednoho dne matka.

„Vím, co máš na mysli. Ale to nepřichází v úvahu. On není

Ruth se červenala, ale byl to panenský ruměnec dívky, která

135$

poprvé měla hovořit o posvátných věcech života s matkou, považovanou za stejně posvátnou bytost.

„Člověk tvého druhu,“ dokončila matka větu za ni.

Ruth přikývla.

„Nechtěla jsem to říci, ale není. Je drsný, brutální, silný příliš silný. Nežil

Zaváhala, nevěděla, jak pokračovat. Bylo to pro ni něco nového, hovořit o takových věcech s matkou. A znovu matka za ni myšlenku dokončila.

„Nežil čistým životem, to jsi chtěla říct.“

Znovu Ruth přikývla a znovu se jí ruměnec rozlil po tváři.

„Právě tak,“ řekla. „Není to jeho chyba, ale příliš přišel do styku -“

„S černou špínou?“

„Ano, s černou špínou. A děsí mě. Někdy se ho opravdu děsím, když mluví tak volně a jakoby nic o věcech, které dělal a dělá - jako by na tom nezáleželo. Ale na tom přece záleží, viď?“

Seděly spolu a objímaly se, a když se odmlčela, matka ji pohladila po ruce a čekala, co Ruth řekne dál.

„Strašně mě ale zajímá,“ pokračovala. „Svým způsobem je to můj chráněnec. A taky můj první přítel - ale ne přesně přítel, spíš chráněnec a přítel dohromady. Někdy mi taky, když mě děsí, připadá jako buldok, kterého jsem si našla pro zábavu, jako to dělávají některá děvčata na univerzitě, ale on mě pořád někam táhne a cení zuby a hrozí, že se vyškubne a uteče.“

Matka znovu mlčky čekala.

„Myslím, že mě zajímá jako takový buldok. A je v něm hodně dobrého, ale také hodně toho, co bych neměla ráda, kdyby to mělo být jinak. Víš, uvažuji o tom. Kleje, kouří, pije, rval se na pěsti - sám mi to povídal a líbí se mu to, sám to říká. Je všechno, jaký by muž neměl být - muž, kterého bych chtěla za svého -“ hlas jí přeskočil a klesl - „za manžela. A pak je také příliš silný. Můj princ musí být vysoký a štíhlý a tmavovlasý - půvabný, okouzlující princ. Nehrozí nejmenší nebezpečí, že bych se do Martina Edena zamilovala. To by byl ten nejhorší osud, který by mě mohl potkat.“

„To ale není to, o čem jsem hovořila,“ řekla matka neurči—

136$

tě. „Přemýšlela jsi o něm? Že je ve všech směrech nežádoucí, to ti je jasné, a co když se do tebe zamiluje?“

„Ale on mě už miluje,“ zvolala Ruth.

„To se dalo čekat,“ řekla paní Morseová jemně. „Copak by si tě někdo, kdo tě poznal, nezamiloval?“

„Olney mě nenávidí!“ rozohnila se Ruth. „A já nenávidím Olneyho. Připadám si vždycky jako kočka, když se objeví. Mám pocit, že na něho musím být ošklivá, a když náhodou takový pocit nemám, tak zas je on ošklivý na mě. Ale s Martinem Edenem jsem šťastná. Nikdo mě předtím nemiloval myslím žádný muž - takovým způsobem. Ty víš, jak to myslím, maminko. Je to strašně krásné cítit, že jsem skutečně a doopravdy žena.“ Zabořila tvář do matčina klína a rozplakala se. „Já vím, ty si myslíš, že jsem hrozná, ale já jsem upřímná a říkám ti to tak, jak to cítím.“

Paní Morseová byla podivně smutná i šťastná. Její dcera, bakalářka umění, není už děvčátko, ale dospělá žena. Pokus se podařil. Ona podivná prázdnota v Ruthině povaze se zaplnila, a zaplnila se bez nebezpečí, aniž za to bylo třeba tvrdě zaplatit. Ten drsný námořník tu posloužil jako nástroj, a třebaže ho Ruth nemilovala, přiměl ji k tomu, aby si uvědomila svoje ženství.

„Ruka se mu chvěje,“ doznávala Ruth s tváří zabořenou do matčina klína, protože se styděla. „Je to moc zábavné a směšné, ale je mi ho také líto. A když se mu ruce moc chvějí a oči se mu moc lesknou, tak ho začnu poučovat o jeho životě, a jak špatně si vede, přesto, že se chce napravit. Vím ale, že mě zbožňuje. Jeho oči a ruce nelžou. Když na to pomyslím, stačí si to jen připomenout a připadám si najednou dospělá. A zdá se mi, že je ve mně něco, co patří plným právem jen mně - že tím se stávám stejná jako ostatní dívky a - ostatní mladé ženy. A pak jsem si také uvědomila, že jsem předtím nebyla stejná jako ony, a uvědomila jsem si, že ti to dělalo starost. Myslela sis, žes mi tu svou láskyplnou starost nedala najevo, ale já si ji uvědomila a chtěla jsem být - ,být hodná’ , jak říká Martin Eden.“

Pro matku i dceru to byla svatá hodina a s očima zvlhlýma hovořily až do soumraku, Ruth s vroucně nevinnou upřímností, matka klidně vysvětlující a usměrňující, s chápavým porozuměním.

137$

„Je o čtyři roky mladší než ty,“ řekla. „Nijak ve světě nezakotvil. Nemá žádné postavení ani příjem. Je nepraktický. Když tě miluje, už ve jménu zdravého rozumu by měl dělat něco, co by mu dávalo právo se oženit, a ne se pořád piplat s těmi svými povídkami a dětinskými sny. Obávám se, že Martin Eden nikdy plně nedospěje. Nebere na sebe odpovědnost a pracovní povinnosti, jaké ve světě příslušejí mužům, tak jako to dělá tvůj otec anebo všichni naši přátelé, například pan Butler. Obávám se, že Martin Eden nebude nikdy umět vydělávat peníze. A svět je už tak zařízený, že ke štěstí jsou třeba peníze - ne nějaké přehnané bohatství, to ne, ale dostatek peněz, který by umožnil běžný komfort a slušný život. A on - on se ještě nikdy nevyslovil?“

„Jediné slůvko nevydechl. Ani se o to nepokusil, ale pokud by se chtěl pokusit, nedovolila bych mu to, protože ho, jak víš, nemiluji.“

„To jsem ráda. Nebylo by mi to jedno, kdybych viděla svou dceru, svou jedinou dceru, čistou a nevinnou, jak miluje člověka, jako je on. Na světě přece jsou ušlechtilí muži, muži, kteří jsou čistí, věrní i mužní. Počkej si na ně. Jednoho dne nějakého najdeš a budeš ho milovat a on tebe a budeš s ním šťastná, jako jsme šťastní my dva s tatínkem. A nezapomínej přitom ještě na jednu věc

„Ano, maminko.“

Tiše a sladce zazněl hlas paní Morseové, když říkala: „A to na děti.“

„Já - já na ně myslela,“ doznala Ruth a vzpomněla si na ty nemravné myšlenky, které ji v minulosti sužovaly, a tváře jí zase hořely panenským studem, že o takových věcech vůbec mluví.

„A právě proto, kvůli dětem, je pan Eden nevhodný,“ pokračovala paní Morseová rázně. „Jejich dědictví musí být čisté, a on, obávám se, čistý není. Tvůj otec mi líčil, jak žijí námořníci, a - rozumíš mi.“

Ruth souhlasně stiskla matčinu ruku s pocitem, že jí rozumí, třebaže v jejích představách šlo o cosi tak vágního, cizího a strašného, že se to vymykalo její obrazotvornosti.

„Víš, že nedělám nic, o čem bych ti neřekla,“ začala. „Jenom někdy se mě musíš zeptat, jako teďka. Chtěla jsem ti to říci, ale nevěděla jsem jak. Já vím, že to je falešný stud,

138$

ale můžeš mi to ulehčit. Někdy, tak jako teďka, se mě musíš zeptat, musíš mi dát příležitost. Vždyť ty jsi, maminko, přece taky žena!“ pronesla jásavě, když se zvedly. Popadla matku za obě ruce a zůstala vzpřímeně stát v soumraku čelem k matce, s vědomím zvláštního sladkého pocitu rovnosti. „Kdybychom si dnes spolu nepromluvily, nikdy by mě nenapadlo takhle na tebe vůbec pomyslet. Musela jsem poznat, že jsem žena, abych si uvědomila, že ty jsi žena také.“

„Obě jsme ženy,“ řekla matka, přitáhla ji k sobě a políbila. „Obě jsme ženy,“ opakovala, když odcházely z pokoje s pažemi vzájemně kolem pasu a s novým pocitem družnosti v překypujících srdcích.

„Z naší holčičky se stala žena,“ hlásila hrdě paní Morseová o hodinu později manželovi.

„To znamená,“ řekl, když se na svou ženu dlouze zadíval, „to znamená, že se zamilovala.“

„To ne, je ale milována,“ zněla úsměvná odpověď. „Pokus se podařil. Konečně se probudila.“

„Potom se ho ale musíme zbavit.“ Pan Morse hovořil rázným, věcným, obchodnickým tónem.

Jeho manželka však zavrtěla hlavou. „To nebude nutné. Ruth říká, že za několik dní pojede zase na moře. Až se vrátí, Ruth tady nebude. Pošleme ji k tetě Claře. A kromě toho rok na Východě, v jiném podnebí, mezi jinými lidmi, myšlenkami a vůbec vším, je právě to, co potřebuje.“

«KAPITOLA XX»

V Martinovi se znovu probouzela touha psát. Povídky a básně se mu v hlavě spontánně rodily a vybavovaly a on si o nich dělal poznámky pro budoucí časy, kdy jim dá tvar a výraz. Nepsal však. Dal si malé prázdniny, rozhodl se, že je věnuje odpočinku a lásce, a v obou směrech se mu dařilo. Brzy překypoval temperamentem a každého dne, kdy se s ní setkal, prožívala Ruth známý pocit zděšení z jeho síly a zdraví.

139$

„Buď opatrná,“ varovala ji matka znovu. „Zdá se mi, že se s Martinem Edenem vídáš příliš často.“

Ruth se však smála s pocitem bezpečí. Byla si sebou jistá a on bude za pár dní pryč na moři. A až se Martin vrátí, bude ona na návštěvě na východě Spojených států. Martinova síla a zdraví měly však pro ni své kouzlo. Také Martin se dozvěděl o její zamýšlené cestě na Východ a cítil, že si musí pospíšit. Přesto nevěděl, jak si namluvit dívku jako Ruth. A potom také mu byly na překážku bohaté zkušenosti, které měl s dívkami a ženami naprosto jinými než ona. Ty měly své znalosti o lásce, životě i flirtu, jenže ona o takových věcech neměla nejmenší ponětí. Děsil se její velkolepé nevinnosti, horoucí výřečnost mu z ní mrzla na rtech, jemu navzdory ho přesvědčovala, že jí není hoden. A měl ještě další nevýhodu. Nikdy předtím nebyl zamilovaný. V té své bouřlivé minulosti míval ženy rád a některé ho silně přitahovaly, nevěděl však, co to znamená milovat. Stačilo mu jen písknout tím svým bezstarostně suverénním způsobem, a ony k němu samy přišly. Znamenaly pro něho rozptýlení, epizody, součást hry, jakou muži hrají, ale nejvýš jen malou součást. A teď, a ještě poprvé, se z něho stal prosebník, něžný, plachý, plný pochybností. Neznal způsoby lásky ani její řeč a přitom se děsil čisté nevinnosti své milované.

Jak se seznamoval s různorodým světem a nechal se unášet ve víru jeho věčných proměn, naučil se jednomu pravidlu jednání, totiž tomu, že když člověk hraje neznámou hru, má přenechat první tah druhému. To se mu vyplatilo nejmíň tisíckrát a také ho to vycvičilo jako pozorovatele. Naučil se pozorovat neznámou věc a čekat na projev slabosti nebo na příležitost, jak zasáhnout a projevit se. Bylo to jako šermování pěstmi při zápase, než našel příležitost k výpadu. A když se taková příležitost objevila, uměl jí na základě dlouhé zkušenosti plně využít a hrát tvrdě.

A tak i ve vztahu k Ruth vyčkával a pozoroval ji, toužil jí vyznat svou lásku, ale neodvažoval se. Bál se, aby ji nevyděsil, a nebyl si jistý, jak postupovat. Kdyby tak věděl, že postupuje přesně, jak je to v jejím případě správné! Láska přišla na svět dřív než artikulovaná řeč a ve svých raných počátcích se naučila cestám a prostředkům, které nikdy nezapomněla. A právě tímto dávným, primitivním způsobem

140$

se Martin ucházel o Ruth. Zpočátku si ani neuvědomoval, že to dělá, ačkoli později to vytušil. Dotek jeho ruky na její byl mnohem účinnější než jakékoli slovo, které mohl vyslovit, jeho síla působila na její fantazii mnohem svůdněji než tištěné verše a slovy vyjádřené vášně tisíce generací milenců. Všechno, co mohl svým jazykem vyjádřit, by zčásti působilo na její rozum, ale dotek ruky, prchavý kontakt, pronikal přímo k jejím instinktům. Její rozum byl stejně mladý jako ona sama, ale její instinkty byly staré jako lidstvo samo, dokonce starší. Ty byly mladé, když byla láska mladá, a teď jsou moudřejší než konvence a názory a všechny nově zrozené věci. A tak její rozum nezasahoval. Nic ho k činnosti nevybízelo a Ruth sama si neuvědomovala, jakou silou Martin neustále působí na její vrozené milostné city. To, že ji miluje, jí bylo na druhé straně jasné jako den a vědomě se těšila z toho, když viděla projevy jeho lásky oči zářící něžným svitem, chvějící se ruce a vytrvalý hluboký ruměnec, který se temně rozléval pod jeho opálenou pokožkou. Dokonce šla dál, svým plachým způsobem ho provokovala, počínala si však tak jemně, že to vůbec netušil, a dělala to jen zpola vědomě, že to stěží sama tušila. Vzrušovaly ji tyto důkazy vlastní síly, které potvrzovaly, že je ženou, a začala se jako pravá Eva těšit z toho, jak ho trápí a jak si s ním zahrává.

Martin, kterému svazovala jazyk nezkušenost a přemíra úsilí, se jí dvořil spontánně a toporně a dále hledal cestu ke sblížení doteky. Dotek jeho ruky jí byl příjemný, dokonce v něm bylo něco rozkošného, byl víc než příjemný. To Martin nevěděl, ale uvědomoval si, že jí to není proti mysli. Ne že by se rukama často dotýkali, jedině při setkání a loučení. Ale když si brali kola a upevňovali na nosič knížky veršů, které si vezli do hor, nebo když společně nahlíželi do knížek, stávalo se, že se jejich ruce mimoděk dotkly. A stejně tak se příležitostně její vlasy otřely o jeho tvář anebo se vzájemně dotkli rameny, když se skláněli nad krásou těch knih. V duchu se usmívala bezděčným nápadům, které se braly bůhví odkud a ponoukaly ji, aby mu vjela rukou do vlasů. A on zatím, když je unavilo čtení, strašně toužil po tom, položit jí hlavu do klína a snít se zavřenýma očima o budoucnosti, která bude patřit jim. Když kdysi jezdíval v neděli na pikniky

141$

do Shellmound Parku a Schuetzen Parku, kladl hlavu do mnoha klínů a obvykle zdravě a sobecky usnul, zatímco mu dívky stínily obličej před sluncem a láskyplně k němu shlížely a podivovaly se, s jakou suverénní lhostejností přijímá jejich lásku. Složit hlavu do dívčina klína bylo pro něho dosud nejsnadnější věcí na světě, ale Ruthin klín mu teď připadal nedostupný a nedosažitelný A právě v jeho zdrženlivosti spočívala síla jeho dvoření. Právě díky této zdrženlivosti ji nikdy nevyděsil. Sama nepřístupná a plachá, vůbec si neuvědomovala, jakým nebezpečným směrem se jejich styky vyvíjejí. Zvolna a nevědomky k němu začala lnout, byla mu stále bližší a on, který vycítil rostoucí náklonnost, toužil být odvážnější, ale zároveň se toho bál.

Jednou se odvážil, bylo to odpoledne, když ji našel v setmělém obývacím pokoji se zataženými závěsy, protože ji hrozně bolela hlava.

„Vůbec nic na to nepomáhá,“ odpověděla na jeho otázky. „A ostatně neberu prášky na bolení hlavy. Doktor Hall mi to nechce dovolit.“

„Myslím, že to vyléčím, a bez léků,“ odpověděl Martin. „Nejsem si samozřejmě zcela jistý, ale rád bych to zkusil. Je to prostě masáž. Naučil jsem se to poprvé od Japonců. Japonci jsou totiž národ masérů. Potom jsem se tomu naučil s určitými obměnami znovu od Havajců. Říkají tomu lomi-lomi. Dokáže to skoro všechno, co svedou prášky, a dokonce ještě něco navíc, co prášky nedovedou.“

Sotva se jeho ruce dotkly její hlavy, hluboce vydechla.

„To mi dělá tak dobře,“ řekla.

Po půlhodině se ozvala opět, zeptala se: „Nejste unavený?“

Byla to formální otázka, věděla, jak bude znít odpověď. Potom propadla dřímotné úvaze nad uklidňujícím balzámem jeho síly. Z konečků jeho prstů proudil život, hnal před sebou bolest, měla aspoň ten dojem, až se jí ulevilo natolik, že usnula, a on tiše odešel.

Večer mu zavolala telefonem, aby mu poděkovala.

„Spala jsem až do večeře,“ řekla. „Vy jste mě úplně uzdravil, pane Edene, nevím, jak vám poděkovat.“

Rozehřálo ho to, neuměl se vyjádřit a cítil se navýsost šťastný, když jí odpovídal, a při tom telefonním rozhovoru

142$

mu v hlavě tančila vzpomínka na Browninga a churavou Elizabeth Barrettovou. Co se stalo jednou, může se stát znovu, a on, Martin Eden, to může dokázat a také to dokáže pro Ruth Morseovou. Vrátil se do svého pokoje a ke svazku Spencerovy SOCIOLOGIE, který ležel otevřený na jeho posteli. Nedokázal však číst. Láska ho soužila a přemáhala jeho vůli, takže přes všechno odhodlání skončil u stolku potřísněného inkoustem. Sonet, který toho večera složil, byl první z milostného cyklu padesáti sonetů, který dokončil během dvou měsíců. Při jejich psaní měl na mysli PORTUGALSKÉ SONETY a psal za ideálních podmínek k vzniku velkého díla, v kritické chvíli života, v zápalu vlastního nádherného šílenství lásky.

Všechen čas, kdy nebyl s Ruth, věnoval tomuto cyklu VERŠŮ LÁSKY a četbě doma i ve veřejných čítárnách, kde se blíže seznamoval se současnými časopisy a charakterem jejich zaměření a obsahu. Hodiny, které strávil s Ruth, byly stejně vzrušující svými přísliby a nenaplněností. Týden potom, co jí pomohl od bolení hlavy, přišel Norman s návrhem, aby si vyjeli při měsíčku na jezeru Lake Merritt, a Arthur s Olneym ten návrh podpořili. Martin z nich byl jediný, kdo uměl plachetnici ovládat, a tak se toho musel ujmout. Ruth si sedla blízko něho na zádi a ostatní tři mládenci lenošili ve středu člunu, zabraní do slovní potyčky o nějakých studentských záležitostech.

Měsíc ještě nevystoupil a Ruth zahleděná do hvězdné klenby nebes a v té chvíli stejně jako Martin nemluvná najednou pocítila osamělost. Podívala se na Martina. Nápor větru nakláněl loď na bok, až se paluba zalila vodou, a on s jednou rukou na páce kormidla a druhou na hlavní plachtě přitáčel loď proti větru a zároveň upíral oči kupředu, aby rozeznal blízký severní břeh. Neuvědomoval si její pohled a ona si ho upřeně prohlížela a uvažovala snivě, jaký zvláštní rys duše vede tohoto mladého muže pozoruhodných schopností k tomu, aby promarňoval svůj čas psaním povídek a básní předem odsouzených k průměrnosti a neúspěchu.

Bloudila očima po jeho silné šíji, stěží viditelné ve svitu hvězd, a po pevně vztyčené hlavě a znovu se jí zmocnila ta stará touha položit mu na šíji své ruce. Táž síla, kterou si

143$

protivila, ji zároveň přitahovala. Pocit osamělosti se stal ještě palčivější a Ruth pocítila únavu. Sedět na naklánějící se lodi ji unavovalo, všechno ji bolelo a vzpomněla si, jak jí vyléčil bolest hlavy a jaký má v sobě konejšivý klid. Seděl vedle ní, těsně vedle ní, a loď jako by ji k němu nakláněla. Najednou se jí impulzivně chtělo opřít se o něho, spočinout v té jeho síle - byl to pouhý neurčitý impulz, který ji ovládl, ještě než ho stačila domyslet, a přiměl ji, aby se o něho opřela. Anebo to všechno bylo jen tím, že se loď nakláněla na bok? To nevěděla. A nikdy se to nedozvěděla. Věděla jenom, že se o něho opírá a že pocit uvolnění a konejšivý klid jsou velmi příjemné. Snad to bylo vinou lodi, ale Ruth se nijak nepokusila odtáhnout. Opírala se o jeho rameno lehce, ale opírala se. A opírala se o ně dál, i když se posunul, aby se jí sedělo pohodlněji.

Bylo to šílenství, ale odmítla to za šílenství považovat. Už to nebyla ona, ale žena, s ženskou touhou k někomu se přivinout. A třebaže se o něho opírala jen lehce, její touhu to zřejmě uspokojilo. Už nepociťovala únavu. Martin nemluvil. Kdyby promluvil, bylo by kouzlo to tam. Ale jeho zdrženlivost to kouzlo prodlužovala. Byl jako oslněný a omámený. Nechápal, co se to děje. Bylo to příliš nádherné, skutečné delirium. Přemohl šílenou touhu pustit plachtu i kormidlo a sevřít ji do náručí. Intuitivně vycítil, že by to nebylo správné, a byl rád, že plachta i kormidlo zaměstnávají jeho ruce a chrání ho před pokušením. Řídil však teď loď proti větru méně citlivě, ostudně ztrácel vítr z plachty, tak aby prodloužil cestu k severnímu břehu. Břeh ho donutí změnit směr a to bude konec toho kouzelného doteku. Plachtil obratně, přerušoval tah lodi, aniž vzbudil pozornost polemizujících mladíků, a v duchu děkoval svým nejtěžším plavbám, protože mu umožnily tuto zázračnou noc, protože ho naučily ovládat moře, loď i vítr tak, že se může plachtit s Ruth po boku a váhu té drahé bytosti cítit na svém rameni.

Když se první světlo vycházejícího měsíce dotklo plachty a ozářilo loď perleťovou září, Ruth se od něho odtáhla. Jak se odtahovala, cítila, že i on se stahuje. Pohnutka vyhnout se odhalení byla vzájemná. Ta epizoda zůstala mlčky a v tajnosti jen mezi nimi. Seděla kus od něho s rozpálenými tvářemi, když jí to plně došlo. Provinila se něčím, co by nechtěla,

144$

aby viděli její bratři ani Olney. Proč to udělala? Něčeho takového se v životě ještě nedopustila, a přece už byla dřív plachtit při měsíčku s mladými muži. Nikdy předtím nezatoužila něco takového udělat. Přemohl ji stud a záhadnost jejího klíčícího ženství. Podívala se kradmo po Martinovi, který měl práci s otáčením lodi, a málem ho nenáviděla za to, že ji přiměl k něčemu tak neslušnému a zahanbujícímu. Ze všech mužů právě on! Matka asi měla pravdu, vídá se s ním příliš často. Už se to nikdy nestane, umínila si, a napříště se s ním bude stýkat méně. Napadla ji divoká myšlenka, že mu to, hned jak budou spolu sami, vysvětlí, že mu zalže, že se jakoby nic zmíní o tom, jak ji, ještě než vyšel měsíc, náhle přemohla hrozná slabost. Potom si vzpomněla, jak se oba před tím zrádným měsícem od sebe odtáhli, a uvědomila si, že by její lež prohlédl.

V příštích rychle následujících dnech to už nebyla ona, ale podivné, zmatené stvoření, které se zatvrzele brání rozumu a nechce se zamyslet nad svými pocity, které odmítá zahledět se do budoucnosti a uvažovat o sobě a říci si, kam se vlastně žene. Zmítala jí horečka vzrušujícího tajemství, střídavě se cítila vyděšena a okouzlena, jako ve stálém úžasu. Jedna myšlenka v ní však byla pevně zakořeněná a to jí zaručovalo bezpečnost. Nedovolí Martinovi, aby jí vyznal lásku. Pokud to dokáže, všechno bude v pořádku. Za pár dní bude daleko na moři. A i kdyby promluvil, všechno bude v pořádku. Jinak to ani nemůže být, protože ho nemiluje. Samozřejmě pro něho to bude bolestná půlhodina a pro ni půlhodina trapná, protože to pro ni bude první vyznání. Ta myšlenka ji příjemně vzrušovala. Je už skutečně žena a je tu muž zralý, aby ji požádal o ruku. Bylo to vábivé kouzlo přitahující vše, co bylo podstatou jejího pohlaví. Tkáň jejího života, všechno, co ji utvářelo, se stále víc vzrušeně rozechvívalo. Ta myšlenka se jí v hlavě třepotala jako můra přitahovaná plamenem. Zašla až tak daleko, že si Martina představovala, jak ji žádá o ruku, sama mu vkládala slova do úst a opakovaně si zkoušela své odmítnutí, které mírnila laskavým tónem a provázela výzvou k pravému a ušlechtilému mužství. A zvláště musí přestat kouřit cigarety. Na tom bude trvat. Ale ne, nesmí mu vůbec dovolit, aby se vyjádřil. Dokáže ho zarazit a taky

145$

to řekla mamince, že ho zarazí. Celá zrůžovělá a rozpálená se s lítostí vzdala té kouzelné chvíle. První nabídku k sňatku musí odložit na vhodnější dobu a pro vhodnějšího nápadníka.

«KAPITOLA XXI»

Nadešel krásný podzimní den, teplý a malátný, pulzující tichem měnícího se ročního období, den kalifornského babího léta, se sluncem v mlžném oparu a zbloudilými nápory vánku, který nestačí rozčeřit ospalý vzduch. Průsvitný purpurový opar, který nebyl z par, ale byl látkou utkanou z barev, zakrýval horské průrvy. San Francisco se rozkládalo jako rozmazaná skvrna kouře na svých výšinách. Uprostřed ležící záliv připomínal mdlý lesk roztaveného kovu a plachetnice na něm spočívaly nehnutě anebo se nechaly unášet lenivými vlnami. Vzdálená hora Tamalpais, sotva viditelná v stříbřitém oparu, se mocně dmula za Zlatou bránou, připomínající bledě zlatou stezku v slunci klesajícím k západu. A vzadu Pacifik, nejasný a rozlehlý, zvedal na svém obzoru nakupená mohutná mračna, která se táhla k pevnině a varovně připomínala první bouřlivý dech zimy.

Definitivní konec léta byl na dosah. A přesto léto ještě setrvávalo, uvadalo a umdlévalo mezi kopci, dobarvovalo purpur svých údolí, tkalo mlžný rubáš z ochabujících sil a naplněných extází, umíralo klidně, s uspokojením, že opravdu žilo a že žilo dobře. A uprostřed kopců, na oblíbeném vršku, seděli bok po boku Martin a Ruth, skláněli hlavy společně nad stejnou stránkou a on četl nahlas milostné sonety ženy, která milovala Browninga tak, jak je dáno jen málo mužům.

Avšak jejich společné čtení vázlo. Kouzlo odcházející krásy všude kolem nich bylo příliš silné. Zlatý rok umíral tak, jak žil, jako nádherný rozkošník, který se nekaje, a vzduch byl prosycen prožitými extázemi a spokojeným naplněním. Snivá a mdlá atmosféra je oba prostupovala, oslabovala vlákna předsevzetí, zakrývala tvář morálky a soudnosti mlžně purpurovým oparem. Martin cítil, jak celý jihne něhou, a co chvíli

146$

ho polila horká vlna. Hlavu měl těsně u její, a když zbloudilé nápory vánku rozvlnily její vlasy, takže se dotkly jeho tváře, začaly se mu tištěné stránky před očima rozplývat.

„Nevěřím, že vnímáte, co čtete,“ řekla jednou, když ztratil řádku.

Podíval se na ni planoucíma očima a div si nepřipadal jako nemotora, když mu na rty přišla odpověď.

„Myslím, že vy také ne. O čem byl ten poslední sonet?“

„Nevím,“ zasmála se upřímně. „Už jsem to zapomněla. Nebudeme už číst. Dnes je příliš krásný den.“

„Na nějaký čas to bude náš poslední den v horách,“ oznámil vážně. „Tam dole při moři se žene bouřka.“

Kniha mu vyklouzla z rukou na zem a oni zůstali nečinně a mlčky sedět, zahleděni do dáli přes opar zálivu zasněnýma a nevidoucíma očima. Ruth stočila oči k jeho šíji. Naklonila se k němu. Hnala ji jakási síla mimo ni, síla silnější než zemská přitažlivost, silná jako osud. Stačilo se naklonit jen o pár centimetrů a stalo se tak bez její vůle. Její rameno se dotklo jeho ramena lehounce, jako se motýl dotýká květiny, a stejně lehká byla odezva z jeho strany. Cítila, jak se jeho rameno tiskne k jejímu a jak jím projelo rozechvění. To byl čas, kdy se měla stáhnout zpátky. Avšak začala jednat úplně automaticky. Její počínání se vymklo kontrole její vůle - v tom lahodném šílenství, které se jí zmocnilo, jí ani na mysl nepřišla nějaká kontrola nebo vůle. Jeho ruka se začala kradmo sunout zezadu kolem ní. Vnímala ten pomalý pohyb se sladkou trýzní. Čekala, ani nevěděla na co. Oddechovala suchými rozpálenými rty. Tep jí divoce bušil a v krvi cítila jakési horečnaté očekávání. Paže, která ji objímala, se posunula výše a přivinula ji k němu pomalu a něžně. Nedokázala už déle čekat. Unaveně vzdechla a impulzivně, spontánně, aniž o tom předem uvažovala, jakoby v náhlé křeči mu položila hlavu na prsa. Jeho hlava se nad ni rychle sklonila, a jak se k ní jeho rty blížily, rozletěly se jim její rty vstříc.

Tohle musí být láska, pomyslela si v jediné rozumné chvíli, která jí byla dopřána. Pokud to není láska, je to příliš nestoudné. Nic jiného než láska to být nemůže. Miluje toho muže, jehož paže ji objímají a jehož rty se tisknou k jejím. Přitiskla se k němu úžeji, přitulila se k němu pohybem celého těla. A o chvíli později se napůl vymkla z jeho objetí, vztáhla

147$

náhle a vítězně paže a položila obě ruce kolem Martinovy opálené šíje. Muka naplněné lásky a touhy, byla tak silná, že tiše zasténala, uvolnila ruce a zůstala ležet v jeho náručí napůl v mdlobách.

Nepromluvili ani slovo a nemluvili ještě dlouhou dobu potom. Dvakrát se sklonil a políbil ji a její rty mu vždy plaše vyšly vstříc a její tělo se vždycky šťastně a přítulně pohnulo. Tiskla se k němu, nebyla schopná se od něho odloučit, a on seděl, napůl ji podpíral v náručí a nevidoucíma očima se díval na nejasné velkoměsto za zálivem. Tentokrát se v jeho mozku nehonily žádné vidiny. Pulzovaly v něm jen barvy, světla a záblesky, planoucí jako přítomný den a jako jeho láska. Sklonil se k ní. Něco říkala.

„Kdy jsi mě začal milovat?“ šeptala.

„Hned od počátku, od samého počátku, od první chvíle, kdy jsem tě viděl. Už tehdy jsem po tobě šílel láskou a celý ten dlouhý čas od té doby šílím po tobě stále víc. Teď jsem, miláčku, už úplně zešílel. Připadám si skoro jako šílenec, hlava se mi točí radostí,“

„Jsem ráda, že jsem žena, Martine - miláčku,“ prohlásila, když si nejprve dlouze vzdychla.

Stále znovu ji svíral a drtil v náručí a potom se zeptal: „A co ty - kdy jsi to poprvé poznala?“

„Věděla jsem to po celou dobu, skoro od počátku.“

„A já byl slepý jako krtek,“ zvolal a jeho hlas zněl skoro roztrpčeně. „Ani ve snu mě to nenapadlo, až do této chvíle, když - když jsem tě políbil.“

„To jsem nemyslela.“ Poněkud se od něho odtáhla a podívala se na něho. „Chtěla jsem říci, že jsem věděla, že mě miluješ, skoro od první chvíle.“

„A ty?“ dožadoval se.

„Přišlo to najednou.“ Mluvila velice pomalu, v očích teplý, těkavý a něžný pohled a na tvářích mírný ruměnec, který nezmizel. „Nikdy jsem si to neuvědomila, až teprve teď, když - když jsi mě objal. A nikdy jsem si nemyslela, že se za tebe provdám, Martine, až do téhle chvíle ne. Jak jsi to dokázal, že tě miluji?“

„Nevím,“ zasmál se, „snad jen tím, že jsem tě miloval, protože jsem tě miloval tak silně, že by se roztavilo srdce z kamene, natož srdce žijící a dýchající ženy, jako jsi ty.“

148$

„Tolik se to liší od toho, jak jsem si lásku představovala,“ prohlásila bez souvislosti.

„A jak sis ji představovala?“

„Nemyslela jsem si, že to bude takhle.“ Dívala se mu v té chvíli do očí, ale když pokračovala, sama oči sklopila: „Víš, nevěděla jsem, jaké to je.“

Chystal se ji k sobě znovu přivinout, ale byl to pouze bezděčný záchvěv svalů objímající paže, protože se obával, aby nevypadal příliš chtivý. Potom cítil, jak se její tělo poddává, a ona se znovu k němu v objetí těsně vinula a rty se tiskly ke rtům.

„Co tomu řeknou naši?“ položila si najednou v obavách mezi polibky otázku.

„Nevím. Zjistíme to velice snadno, jakmile budeme chtít.“

„Jenže co když bude mít maminka námitky? Já se jí to bojím povědět.“

„Tak mi dovol, abych jí to řekl já,“ nabídl se statečně. „Myslím, že mě tvoje matka nemá ráda, ale já si ji získám. Člověk, který získá tebe, dokáže získat všechno. A když se nám to nepodaří

„Ano?“

„Budeme mít přece jeden druhého. Ostatně není žádné nebezpečí, že bychom nezískali tvou matku pro náš sňatek. Má tě přece tolik ráda.“

„Nerada bych jí zlomila srdce,“ řekla Ruth zamyšleně.

Měl chuť ji ujistit, že srdce matek se tak snadno nezlomí, ale místo toho řekl: „A láska je to největší na světě.“

„Víš, Martine, ty mě někdy děsíš. Teď právě se děsím, když na tebe myslím, když myslím na to, čím jsi byl. Musíš být na mne moc hodný. Pamatuj si, že jsem vlastně ještě dítě. Nikoho jsem ještě nemilovala.“

„Já také ne. Oba jsme děti. A máme strašně velké štěstí, protože jsme jeden v druhém našli svou první lásku.“

„Ale to přece není možné!“ zvolala a vykroutila se z jeho objetí rychlým vášnivým pohybem. „U tebe to není možné. Jsi námořník a námořníci, jak jsem slyšela, jsou - jsou -“

Hlas jí selhal a odumřel.

„Jsou zvyklí mít ženu v každém přístavu?“ dořekl za ni. „Tohle jsi měla na mysli?“

„Ano,“ odpověděla tiše.

149$

„To ale není láska.“ Vykládal přesvědčivě. „Byl jsem v mnoha přístavech, ale nepoznal jsem ani náznak lásky, než jsem tenkrát večer poprvé poznal tebe. Víš, že tenkrát, když jsem řekl dobrou noc a odešel, že mě skoro zatkli?“

„Zatkli?“

„Ano. Ten policajt si myslel, že jsem opilý, a já opravdu byl - láskou k tobě.“

„Ale řekl jsi, že jsme děti, a já řekla, že to není u tebe možné, a to jsme zamluvili.“

„Řekl jsem, že jsem nikdy nemiloval nikoho jiného než tebe,“ odpověděl. „Ty jsi první, úplně první.“

„Ale stejně jsi byl námořník,“ namítla.

„To mi ale nebrání, abych tě miloval jako první.“

„Stýkal ses přece s ženami - jinými ženami -!“

A k Martinovu krajnímu překvapení propukla v bouřlivý pláč, který si vyžádal víc než jediný polibek a mnoho něžností, než ji uklidnil. A přitom mu celou dobu zněly v hlavě Kiplingovy verše: „Vždyť žena plukovníka stejně jak venkovská holka jsou pod kůží veskrze stejné.“ Je to pravda, usoudil, třebaže romány, které četl, se ho snažily přesvědčit o opaku. Představoval si, a za to mohly ty romány, že ve vyšších vrstvách jsou možné jenom obřadné nabídky k sňatku. V prostředí, z kterého vyšel, to bylo pro chlapce a děvčata běžné a v pořádku, že se vzájemně získávali doteky, ale připadalo mu nemyslitelné, že by si stejným způsobem projevovaly lásku vznešené bytosti v nejvyšších kruzích. A přece romány neměly pravdu. Tady má důkaz. Stejná objetí a něžnosti, nepotřebující doprovod slov, které byly účinné u dělnických děvčat, působily i na dívky z vyšších vrstev. Všechny byly koneckonců stejné podstaty, pod kůží veskrze stejné. A mohl to vědět, pokud by si vzpomněl na Spencera. Když držel Ruth v náručí a konejšil ji, byla mu velkou útěchou myšlenka, že žena plukovníkova i venkovská holka si jsou pod kůží velice podobné. Ruth mu tím byla bližší, dosažitelnější. Její drahé tělo je stejného druhu jako všechna ostatní, i jako jeho vlastní. Nic nestojí v cestě jejich manželství. Jediný rozdíl byl třídní rozdíl a to je něco, na čem nezáleží. To se dá změnit. Otrok, četl kdysi, se povznesl k římskému purpuru. Pokud je tomu tak, může se on povznést k Ruth. Při vší své čisté a svaté nevinnosti, kultuře

150$

a éterické kráse duše je ve věcech bytostně lidských úplně stejná jako Lizzie Connollyová a vůbec jako všechny Lizzie Connollyové. Co bylo možné u nich, je stejně možné u ní. Může milovat a nenávidět, třeba i být hysterická, a určitě dovede být žárlivá, protože právě teď, kdy se zajíká posledními vzlyky v jeho náručí, žárlí.

„A pak jsem taky starší než ty,“ vyhrkla najednou, široce rozevřela oči a podívala se na něho, „o tři roky starší.“

„Ale jdi, vždyť ty jsi dítě, já jsem se svými zkušenostmi o čtyřicet let starší,“ zněla odpověď.

Co se týče lásky, byli oba po pravdě dětmi a byli v projevech své lásky stejně naivní a nezralí jako dvojice dětí, a to navzdory skutečnosti, že ona měla v sobě spoustu univerzitních vědomostí a on měl hlavu plnou vědy a filozofie a tvrdých životních skutečností.

Seděli dál spolu v pohasínající záři dne, povídali si, tak jak tomu u milenců bývá, podivovali se zázraku lásky a osudu, který je tak podivně svedl dohromady, a posedle věřili, že milují jeden druhého s takovou intenzitou, s jakou ještě žádní milenci před nimi nemilovali. A stále znovu dokola se vraceli a opakovali si vzájemně své první dojmy a beznadějně se pokoušeli co nejpřesněji rozebrat, co jeden k druhému cítí a jak je ten cit hluboký.

Zapadající slunce dorazilo k mohutným oblakům na západním obzoru, kruh oblohy zrůžověl a zenit zářil stejně teplým zbarvením. Růžové světlo je obklopovalo kolem dokola a zaplavovalo je, když Ruth začala zpívat „Buď sbohem, dni milý“. Zpívala tiše, ležela v jeho objetí, ruce v jeho dlaních a oba se srdcem v rukou druhého.

«KAPITOLA XXII»

Paní Morseová ani nepotřebovala mateřskou intuici, aby v dceřině tváři, když se Ruth vrátila domů, vyčetla vše jako z inzerátu. Ruměnec, který neopouštěl tváře Ruth, vypovídal o prostém příběhu a ještě výmluvnější byly oči, velké a rozzářené, odrážející bez nejmenší pochyby vnitřní blaženost.

151$

„Co se stalo?“ zeptala se paní Morseová a počkala si na vhodnou chvíli, když se Ruth ukládala ke spánku.

„Ty to víš?“ zeptala se Ruth a rty se jí třásly.

Místo odpovědi ji matka jednou paží objala a rukou ji hladila po vlasech.

„On nemluvil,“ vyhrkla. „Nechtěla jsem, aby se to stalo, a byla bych mu nikdy nedovolila, aby o tom začal mluvit, jenže on nemluvil.“

„Ale když nemluvil, tak se přece nic nemohlo stát, ne?“

„Ale stejně se stalo.“

„Propána, dítě, co to povídáš?“ polekala se paní Morseová. „To tedy nechápu, k čemu vlastně došlo. Co se stalo?“

Ruth se na matku překvapeně podívala.

„Myslela jsem, že to víš. No přece zasnoubili jsme se s Martinem.“

Paní Morseová se nevěřícně a ztrápeně usmála.

„Opravdu nemluvil,“ vysvětlovala Ruth. „Prostě mně projevil svou lásku, to bylo všechno. Byla jsem stejně tak překvapená jako ty teď. Neřekl ani slovo. Jenom mě vzal kolem ramenou. A já - já snad nebyla při smyslech. A on mě políbil a já políbila jeho. Nemohla jsem si pomoci. Prostě jsem musela. A v té chvíli jsem poznala, že ho miluji.“

Odmlčela se a čekala, přesvědčená, že jí matka požehná polibkem, ale paní Morseová chladně mlčela.

„Já vím, že to je strašná věc,“ začala znovu Ruth selhávajícím hlasem. „Nevím, jestli mi vůbec někdy odpustíš. Nemohla jsem si ale pomoci. Až do té chvíle mě ve snu nenapadlo, že ho miluji. A musíš to za mě povědět tatínkovi.“

„Nebylo by lepší vůbec to tatínkovi neříkat? Nech mě, a já se sejdu s Martinem, promluvím s ním a vysvětlím mu to. Pochopí to a nechá tě být.“

„Ne! To ne!“ vykřikla Ruth a zvedala se. „Já nechci, aby mě nechal. Miluji ho a láska je strašně krásná. Provdám se za něho - samozřejmě pokud mně to dovolíte.“

„Tatínek a já máme s tebou jiné plány, holčičko - ne, neboj se, nevybrali jsme ti žádného muže, nic takového. Naše plány nejdou dál, než aby sis vzala někoho naší společenské úrovně, dobrého a čestného muže, kterého si sama vybereš, až se do něho zamiluješ.“

„Já ale už miluji Martina,“ bránila se plačky.

152$

„Tvůj výběr nebudeme nikterak ovlivňovat, ale jsi naše dcera a asi bychom těžko snášeli, kdybychom se měli dívat, jak uzavíráš takovéhle manželství. Za tvou jemnost a ušlechtilost ti nemůže výměnou nabídnout nic než drsnost a hrubost. Vůbec ničím se k tobě nehodí. Nebyl by schopen tě uživit. Neděláme si žádné pošetilé představy o bohatství, ale pohodlí je něco jiného, a naše dcera by si přinejmenším měla vzít muže, který jí je schopen pohodlí zaručit - a ne dobrodruha bez peněz, námořníka, kovboje, pašeráka a bůhvíco ještě, který navíc ke všemu je potrhlý a nezodpovědný.“

Ruth byla zticha. Uznávala, že to jsou všechno pravdivá slova.

„Mrhá časem na to svoje psaní a snaží se dosáhnout toho, čeho občas dosahují géniové a výjimeční lidé s univerzitním vzděláním. Muž, který myslí na ženění, by se na ženění měl připravovat. On však ne. Jak jsem řekla, a vím, že se mnou souhlasíš, je nezodpovědný. A proč by takový nebyl? Takoví už jsou námořníci. Nikdy se nenaučil šetrnosti a střídmosti. Marnotratná léta ho poznamenala. Samozřejmě že to není jeho chyba, ale to ještě nemění jeho povahu. A pomyslelas na to, že má nutně za sebou léta nevázaného života? Pomyslelas na to, dceruško? Víš, co přece manželství znamená.“

Ruth se zachvěla a přivinula se k matce.

„Myslela jsem na to.“ Ruth dlouho čekala, než si svou myšlenku v duchu srovnala. „A je to hrozné. Je mi z toho zle, když na to myslím. Říkala jsem ti, že to je hrozná věc, to, že ho miluji. Ale nemůžu si pomoct. Mohla bys nemilovat tatínka? A se mnou to je stejné. Něco je ve mně a v něm - až do dneška jsem o tom neměla tušení - ale je to ve mně a nutí mě to, abych ho milovala. Nikdy mě nenapadlo, abych ho milovala, a vidíš, miluji ho,“ skončila s jistým nesmělým triumfem v hlase.

Dlouho spolu hovořily a k ničemu to nevedlo. Nakonec se dohodly, že po jistou dobu počkají, aniž co podniknou.

K stejnému závěru dospěli o něco později téhož večera manželé Morseovi, když paní poctivě doznala, jak její plány ztroskotaly.

„To mohlo těžko dopadnout jinak,“ soudil pan Morse. „Ten mladý námořník je vlastně jediný muž, s kterým se stý-

153$

kala. Dříve nebo později se musela probudit, a skutečně se probudila, jenže tu bohužel byl ten námořník, v té chvíli jediný dostupný muž, a tak se samozřejmě rovnou zamilovala do něho, nebo si myslí, že se do něho zamilovala, což vychází nastejno.“

Paní Morseová vzala na sebe úkol spíš na Ruth pomalu a nepřímo působit, než proti ní zaútočit. Bude na to spousta času, protože Martin nemá postavení, aby se mohl ženit.

„Nech ji, ať se s ním vídá, jak chce často,“ radil pan Morse. „Vsadím se, že čím víc ho pozná, tím míň ho bude milovat. A dej jí poznat co nejvíc kontrastů. Postarej se, abychom u nás často měli mladé lidi. Mladé ženy a mladé muže, nejrůznější mladé muže, chytré muže, kteří něco dokázali anebo něco zajímavého dělají, muže její vlastní třídy - skutečné džentlmeny. Bude si ho moci s nimi srovnat. Tak se jí ukáže v pravém světle. Koneckonců je to teprve jednadvacetiletý mladík. Ruth je sotva víc než dítě. Je to pro oba jenom dětské vzplanutí a oba z toho vyrostou.“

A tak to zatím nechali být. Rodina vzala na vědomí, že Ruth je s Martinem zasnoubená, ale veřejně to neohlásili. Rodina se domnívala, že to vůbec nebude kdy nutné. A také se mlčky soudilo, že zasnoubení nebude dlouhé. Nežádali na Martinovi, aby si našel práci ani aby přestal psát. Nijak ho nemínili povzbuzovat, aby se napravil. A on jim v jejich nepřátelských záměrech napomáhal, protože jít do práce mu ani na mysl nepřišlo.

„Jsem zvědavý, co řekneš tomu, co jsem udělal!“ řekl Martin Ruth za několik dní. „Přišel jsem na to, že bydlení u sestry je moc drahé, a tak jsem se rozhodl, že budu hospodařit sám. Najal jsem si pokojík v Severním Oaklandu, v takovém odlehlém koutě, snad si to umíš představit, a koupil jsem si petrolejový vařič, na kterém si budu vařit.“

Ruth to nadchlo. Zvlášť měla radost z toho petrolejového vařiče.

„Takhle začínal pan Butler,“ řekla.

Martin se při zmínce o tom váženém pánovi v duchu naježil a pokračoval: „Znovu jsem nalepil známky na všechny svoje rukopisy a rozeslal jsem je redakcím. A dnes jsem se nastěhoval a zítra začnu pracovat.“

„Ty máš místo!“ zvolala a radostné překvapení vyzařovalo

154$

z celé její bytosti. Přitulila se k němu úžeji, tiskla mu ruku a usmívala se. „A vůbec ses nezmínil! Co to je?“

Zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem tím, že zase začnu psát.“ Zatvářila se zklamaně a Martin honem pokračoval. „Nesmíš se na to špatně dívat. Tentokrát se do toho nechci pouštět s žádnými duhovými ideály. Bude to chladná, prozaická a věcná obchodní nabídka. Je to lepší než jet znovu na moře a vydělám víc peněz, než může v Oaklandu získat nekvalifikovaný pracovník v jakémkoli zaměstnání.

Víš, to volno, které jsem si dopřál, mi pomohlo vidět, jak dál. Nedřel jsem se až k smrti, ani jsem nepsal, alespoň ne pro tisk. Nedělal jsem nic, než že jsem tě miloval a přemýšlel. Taky jsem trochu četl, ale to patřilo k tomu přemýšlení, četl jsem hlavně časopisy. Uvažoval jsem obecně o sobě a o světě, o svém místě ve světě, a jakou mám naději získat postavení, které bude pro tebe vhodné. Také jsem si přečetl Spencerovu FILOZOFII STYLU a objevil tam spoustu věcí, které se mě týkají - či spíš mého psaní a ostatně i většiny toho, co se každý měsíc objevuje v časopisech. Avšak výsledek toho všeho - mého uvažování, čtení i lásky - je takový, že se přidám k literárním nádeníkům. Nechám mistrovská díla mistrovskými díly a dám se na řemeslo - anekdoty, článečky, různé zajímavosti, humorné verše a společenské verše - všechnu tu ubohost, po které je zřejmě taková poptávka. A pak jsou tu novinářské syndikáty a syndikáty novinových povídek a syndikáty nedělních příloh. Můžu se do toho pustit a vyťukat to, co chtějí, a tím si vydělat stejně, kolik dělá slušný plat. Existují autoři, kteří z toho žijí, jak víš, a vydělají si dokonce čtyři až pět set měsíčně. Nemusím ani vydělat tolik, co oni, ale budu mít slušné živobytí a spoustu času pro sebe, který bych v jiném zaměstnání neměl.

Potom budu mít čas ke studiu a na skutečnou práci. A mezi tím řemeslem se pokusím o skutečné umění a budu studovat a připravovat se na psaní skutečného umění. Sám se už divím, jakou dálku jsem urazil. Když jsem prvně zkoušel psát, neměl jsem nic, o čem bych psal, kromě několika ubohých zážitků, které jsem stejně nechápal a které jsem nedovedl ocenit. Chyběly mně ale myšlenky. Opravdu. Chyběla mi i slova, kterými bych myšlenky vyjadřoval. Moje zkušenosti představovaly je-155$

nom řadu obrazů bez hlubšího významu. Ale jak jsem si začal doplňovat znalosti a taky slovník, začal jsem ve svých zážitcích vidět něco víc než jenom obrazy. Uchoval jsem si ty obrazy a objevil jejich význam. Tehdy jsem začal psát dobré věci, to bylo v době, když jsem napsal DOBRODRUŽSTVÍ, RADOST, DŽBÁN, VÍNO ŽIVOTA, RVÁČSKOU ULIČKU, VERŠE LÁSKY a LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE. Napíšu víc takových věcí, lepších, ale budu je psát ve volném čase. Stojím teď nohama na pevné zemi. Nejdřív literátské řemeslo a peníze, skutečné umění až potom. Jenom pro tebe na ukázku jsem včera večer napsal půl tuctu anekdot pro humoristické týdeníky, a už když jsem šel spát, tak mě napadlo, abych zkusil napsat triolet - humorný triolet. A během hodiny jsem napsal čtyři. Měly by mít hodnotu asi dolaru za kus. Čtyři dolary prostě za pár nápadů, než jsem si šel lehnout.

Samozřejmě že to všechno nemá žádnou hodnotu, že je to jenom nudná a špinavá dřina, ale o nic nudnější a špinavější než účtařská práce za šedesát dolarů měsíčně, sčítání nekonečných sloupců nesmyslných čísel až do smrti. A navíc při literárním řemesle zůstanu ve styku s literaturou a poskytne mi to čas, abych to zkusil s většími věcmi.“

„Ale k čemu ti jsou ty větší věci, ta mistrovská díla?“ zeptala se Ruth. „Prodat je nedokážeš.“

„Uvidíš, že dokážu,“ začal, ale Ruth ho přerušila.

„Ale ze všech těch věcí, co jsi jmenoval a o kterých sám říkáš, že jsou dobré - jsi nic neprodal. Nemůžeme uzavřít sňatek na základě uměleckých děl, která nikdo nekoupí.“

„Pak se tedy vezmeme na základě trioletů, které půjdou na odbyt,“ tvrdil houževnatě a přitom svou velice chladně se tvářící dívku objal a přitáhl k sobě.

„Poslechni si tohle,“ pokračoval a pokoušel se o veselý tón. „Umění to není, ale je to dolar.

Přišel k nám,

když já byl pryč, chtěl půjčit džbán, tak přišel k nám,

však s prázdnou šel pryč.

Já došel zatím zpátky k nám nic naplat, byl už pryč.“

156$

Veselý tón, který se snažil vložit do té rýmovačky, vůbec neladil se sklíčeností, která se mu objevila v obličeji, když básničku dočetl. Nevyloudil u Ruth nejmenší úsměv. Dívala se na něho vážně a ustaraně.

„Možná že je to dolar,“ řekla, „ale je to dolar kašpara, honorář šaška. Copak nevidíš, Martine, jak je to celé ponižující? Chci, aby muž, kterého miluji a ctím, byl něco mnohem lepšího než výrobce žertíků a říkaček.“

„Chceš, abych byl něco jako - řekněme pan Butler?“ nadhodil.

„Já vím, že pana Butlera nemáš rád,“ začala.

„Proti panu Butlerovi nic nemám,“ přerušil ji. „Jenom jeho trávicí potíže považuji za pochybené. Ale na mou spásu, nevidím žádný rozdíl mezi psaním žertů či komických veršů a psaním na stroji, zapisováním diktátů nebo vedením účetnictví. Jsou to všechno prostředky k určitému cíli. Tvoje teorie je, že bych měl začít účetnictvím, aby se ze mne stal úspěšný právník nebo podnikatel. Moje teorie znamená začít s literárním řemeslem a dopracovat se na schopného spisovatele.“

„Rozdíl tu je,“ trvala na svém.

„A to jaký?“

„No v tom, že svoje dobrá díla, která ty sám označuješ jako dobrá, nemůžeš prodat. Zkoušels to - sám to dobře víš - ale redaktoři to nechtějí koupit.“

„Musíš mi dát čas, miláčku,“ prosil ji. „Ta řemeslná literatura je jenom provizorium a neberu ji nijak vážně. Dej mi dva roky. Během té doby dosáhnu úspěchu a redaktoři budou rádi kupovat moje dobré práce. Vím, co říkám. Věřím si. Vím, co v sobě nosím, teď už vím, co to je literatura. Vím, jaký ubohý průměr ze sebe chrlí spousta přízemních psavců, a vím, že na konci těch dvou let budu mít cestu k úspěchu plně otevřenou. Pokud jde o obchodní podnikání, to pro mne nikdy nebude. To mi nesedí. Připadá mi to nudné, hloupé, zištné a neseriózní. Stejně pro to nemám vlohy. Nedotáhl bych to nikdy dál než k úředničině, a jak bychom my dva mohli být šťastní při bídném platu úředníčka? Chci pro tebe to nejlepší na světě a nebudu to chtít jen tehdy, když se naskytne něco ještě lepšího. A já to pro tebe získám, všechno to získám. Vedle příjmů úspěšného spisovatele je pan Butler úplný chudák. Za bestseller dostaneš všude padesát až sto tisíc

157$

dolarů - někdy víc a někdy míň, obvykle se to ale točí kolem této cifry.“

Ruth mlčela, nedovedla skrýt zklamání.

„Tak co?“ zeptal se.

„Doufala jsem a plánovala jsem to jinak. Myslela jsem si a dosud si to myslím, že by pro tebe bylo nejlepší naučit se těsnopisu - psát na stroji už umíš - a jít k otci do kanceláře. Hlavu máš dobrou a věřím, že by z tebe byl úspěšný právník.“

«KAPITOLA XXIII»

To, že Ruth měla v jeho spisovatelské schopnosti pramalou víru, ji v Martinových očích nijak nezměnilo ani nesnížilo. Ve chvíli oddechu o prázdninách, které si dopřál, strávil mnoho hodin tím, že se zabýval sám sebou, a tak o sobě mnoho poznal. Objevil, že miluje krásu víc než slávu, a že pokud touží po slávě, je to převážně kvůli Ruth. A právě z tohoto důvodu byla jeho touha po slávě tak silná. Chtěl být velkým v očích světa, „prosadit se“, jak to vyjadřoval, tak, aby žena, kterou miloval, byla na něho hrdá a vážila si ho.

On sám krásu vášnivě miloval a služba kráse mu byla dostatečnou odměnou. A ještě víc než krásu miloval Ruth. Považoval lásku za nejlepší věc na světě. To láska ho radikálně změnila, z neohrabaného námořníka udělala studenta a umělce. Proto pro něho větší než vzdělanost a umění byla láska nejkrásnější a největší z této trojice. Zjistil už, že schopnostmi svého mozku předčí Ruth, stejně jako její bratry a mozek jejího otce. Přes veškeré výhody univerzitního vzdělání a navzdory její hodnosti bakalářky umění ji intelektuálními schopnostmi zastiňoval a jeho zhruba roční samostatné studium a jeho zkušenosti mu umožnily zvládnout záležitosti světa, umění i života tak, jak se jí nikdy přese všechno nepodaří.

To všechno si uvědomoval, ale nijak to neovlivnilo jeho lásku k ní, ani její lásku k němu. Láska byla něco příliš krásného a vznešeného a on byl příliš oddaným milencem, aby poskvrnil lásku kritikou. Má snad láska něco společného s odlišnými Ruthinými názory na umění, na správné chování,

158$

na Francouzskou revoluci nebo na rovné volební právo? To jsou záležitosti rozumu, ale láska stojí mimo dosah rozumu, je nadracionální. Nedokázal lásku snižovat. Uctíval ji. Láska spočívá na vrcholcích hor za údolními nížinami rozumu. Je to umocněný způsob bytí, nejvyšší vrcholek života, a dostavuje se zřídka. Díky učení filozofů vědy, ke kterým se přiklonil, si uvědomoval biologický význam lásky, ale složitými pochody téhož vědeckého uvažování dospěl k závěru, že lidský organismus dosahuje svého nejvyššího smyslu v lásce, že o lásce nelze pochybovat, ale musí být přijímána jako nejvyšší odměna života. Proto považoval milence za bytost mezi ostatním tvorstvem požehnanou a s potěšením si připomínal onoho „milence šíleného a bohem vyvoleného“, povznášejícího se nad věci pozemské, nad bohatství a rozum, veřejné mínění a pochvalu, povznášejícího se nad sám život a „umírajícího polibkem“.

Mnoho z toho už Martin promyslel a něco z toho promyslel později. Zatím pracoval, žádný oddych si nedopřál kromě toho, když šel k Ruth, a žil úplně spartánsky. Platil nájem dva a půl dolaru měsíčně za malý pokojík, který dostal u portugalské domácí Marie Silvové, statné, těžce pracující vdovy drsnější povahy, které se jakž takž dařilo vychovávat velké hejno dětí a která čas od času utápěla žal i únavu v demižonu slabého kyselého vína, které si kupovala v hokynářství a výčepu na rohu za patnáct centů. Martin si ji zpočátku ošklivil, protivil se mu její způsob řeči, ale postupně ji začal obdivovat, když sledoval její statečný boj. Domek měl jenom čtyři místnosti či tři, odečteme-li Martinův pokojík. Jedna z nich, parádní pokoj, který vesele působil barevným kobercem a smutně pohřebním oznámením a posmrtnou fotografií jednoho z jejích mnoha zesnulých dětí, byl určen výhradně pro návštěvy. Rolety byly stále staženy a Maria svému bosému potomstvu nikdy nedovolila vstoupit do těch posvátných končin kromě mimořádných příležitostí. Vařila a všichni jedli v kuchyni, kde také prala, škrobila a žehlila denně po celý týden kromě neděle. Vydělávala si převážně praním prádla, které si nosila od lépe situovaných sousedů. Zbývala ložnice, malá jako místnost, kterou měl Martin, do níž se ona a jejích sedm potomků denně vtěsnali ke spánku. Martinovi to připadalo jako věčný zázrak, že to dokázali, a na své straně tenké přepážky večer co

159$

večer slyšel všechny podrobnosti, jak se ukládali ke spánku, křik a hádky, tiché švitoření a ospalé štěbetání připomínající ptáky. Dalším zdrojem příjmu byly pro Marii její krávy, měla dvě, které dojila večer a ráno a které se jakž takž uživily na prázdných parcelách a na trávě, která rostla podél chodníků. Hlídal je vždycky jeden nebo několik jejích otrhaných kluků a jejich dohled znamenal především dávat pozor, jestli se někde nablízku neobjeví městský dozorce.

Ve své malé místnosti Martin žil, spal, studoval, psal a hospodařil. U jediného okna, které vedlo na malou přední verandu, měl kuchyňský stůl, který mu sloužil jako psací stůl, knihovna i stolek pod psací stroj. Postel u zadní stěny zabírala dvě třetiny celkové plochy místnosti. K jedné straně stolu byl přiražen malý parádní sekretář, vyrobený jen pro zisk a ne k užitku, a tenká dýha se na něm den co den víc odlupovala. Tenhle sekretář stál v koutě a v protějším rohu, na druhé straně stolu, byla kuchyň - petrolejový vařič na obyčejné bedně a v ní měl nádobí a potřeby k vaření, a na stěně poličku na potraviny a na podlaze vědro s vodou. Martin si musel nosit vodu od kuchyňské výlevky, protože v pokoji neměl kohoutek. Ve dnech, kdy se při vaření hodně pářilo, olupovala se ze sekretáře zvlášť štědrá úroda. Nad postelí měl jízdní kolo, vytahoval je ke stropu na kladce. Ze začátku ho zkoušel nechávat ve sklepě, ale ta cháska malých Silvů, kteří mu uvolňovali šrouby a matky a propichovali pneumatiky, ho odtamtud vypudila. Potom to zkusil na malé přední verandě, než mu jednou skučící jihovýchodní vítr hnal déšť na kolo po celou noc. Potom se s ním uchýlil k sobě do pokoje a vytahoval ho ke stropu.

V malé skříni měl šatstvo a knihy, které si nastřádal a pro které nebylo dost místa na stole ani pod stolem. Zároveň si při čtení zvykl dělat poznámky a dělal si je tak podrobné, že by mu v tom omezeném koutku nezbyl žádný životní prostor, kdyby si přes pokoj nenatáhl několik prádelních šňůr, na které si poznámky zavěšoval. Přesto tam měl jednu věc na druhé, takže prodrat se pokojem byl nesnadný úkol. Nemohl zavřít dveře, pokud dřív nezavřel dveře skříně, a naopak. Nikde nemohl projít pokojem přímo. Dostat se ode dveří k hlavám postele znamenalo prodírat se cik cak a ve tmě to nikdy nezvládl, aniž do něčeho vrazil. Když překonal obtíže

160$

s těmi dvěma dveřmi, které si překážely, musel namířit ostře doprava, aby se vyhnul kuchyni. Potom se uhnul doleva, aby nenarazil do nohou postele, ale pokud se uhnul příliš moc, skončil u rohu stolu. Prudce sebou trhl a sklonil se a tak ten kormidlovací manévr zvládl a zamířil doprava do jakéhosi průplavu, jehož břehy tvořily na jedné straně postel a na druhé stůl. Když jediná židle stála na svém místě v pokoji u stolu, byl tento průplav nesplavný. Pokud židli neužíval, ležela na posteli, třebaže někdy na židli sedával při vaření a četl knihu, než se voda začala vařit, a dokonce dokázal přečíst pár odstavců, než se usmažil řízek. Koutek vyhrazený kuchyni byl dokonce tak malý, že když seděl, dosáhl na všechno, co potřeboval. Vlastně to bylo výhodné při vaření sedět, vstoje často sám sobě překážel.

Měl skvělý žaludek, který strávil všechno, a nadto dobře známá mu byla jídla zároveň výživná a levná. Hrachová polévka byla v jeho jídelníčku běžná, a stejně brambory a fazole, a to velké hnědé fazole, které si dělal po mexicku. Rýže, kterou si vařil způsobem, jakým ji americké hospodyňky nikdy nevaří a ani se vařit nenaučí, se na Martinově stole objevovala nejméně jednou denně. Sušené ovoce bylo levnější než čerstvé, a obyčejně ho míval po ruce celý hrnek, rozvařené, protože si jím mazal chléb místo máslem. Občas poctil svůj stůl kouskem hovězího nebo morkovou kostí. Dvakrát denně pil černou kávu, bez mléka a bez smetany, a večer místo ní čaj. Avšak kávu i čaj vařil výtečné.

Musil si počínat šetrně. Ty jeho prázdniny pohltily téměř všechno, co si vydělal v prádelně, a odbyt pro jeho práce se tak hned nedostaví, uplynou jistě týdny, než, jak doufal, uvidí nějaké peníze za svoje řemeslné literární výrobky. Kromě chvil, kdy navštěvoval Ruth anebo se zaskočil podívat k sestře Gertrudě, žil jako poustevník a denně pracoval za tři. Spal sotva pět hodin a jenom člověk s železnou povahou by se dokázal tak jako Martin přinutit den co den celých devatenáct hodin tvrdě dřít. Nepromarnil jediný okamžik. Na zrcadle měl seznamy definic a správné výslovnosti slov, a když se holil, oblékal, anebo si česal vlasy, učil se z nich stále dokola. Podobné seznamy měl na stěně nad petrolejovým vařičem a podobně se z nich učil, když se věnoval vaření anebo mytí nádobí. Nové seznamy ustavičně nahrazovaly

161$

staré. Každé cizí nebo jen zčásti známé slovo, s kterým se při čtení setkal, si hnedka zaznamenal, a jakmile se jich nahromadil dostatečný počet, opsal si je na stroji a připevnil na stěnu nebo na zrcadlo. Dokonce je nosil i po kapsách a díval se do nich ve volných chvilkách na ulici, anebo když čekal u řezníka nebo u hokynáře, až bude obsloužen.

Šel v té věci ještě dál. Když četl díla autorů, kteří se prosadili, dělal si poznámky o každé jejich úspěšné práci a pátral po všech prostředcích, kterými toho dosáhli - jak obratně napsat líčení, expozici, jak stylizovat, jak využít vypravěčského hlediska, kontrastů, epigramatických prvků. Neopičil se po nich. Hledal principy. Vytvořil si seznamy účinných a působivých manýr, až jich vytáhl z řady autorů tolik, že z nich mohl odvodit obecný princip, a takto připraven se pouštěl do svých nových a původních stylových postupů, zvažoval je, měřil jejich účinnost a kriticky je hodnotil. Obdobným způsobem sebral seznamy působivých idiomatických obratů, živé, hovorové fráze, věty sžíravé jako kyselina a pálící jako plamen, anebo věty, které zářily a působily měkce a sladce uprostřed vyprahlé pouště běžné řeči. Stále pátral po principu, který se za tím vším skrývá. Chtěl poznat, jak se co dělá, a potom to dokáže také. Nespokojil se s půvabnou tváří krásy. Pitval krásu v laboratoři své přecpané ložnice, kde se kuchyňské pachy mísily s bláznivým ječením, které sem doléhalo zvenčí od malých Silvů. A když krásu rozpitval a poznal její anatonomii, hned byl blíž tomu, jak krásu sám vytvořit.

Byl svým založením takový, že mohl pracovat jen při plném porozumění věci. Nedovedl pracovat slepě, v temnotě, aniž věděl, co vytváří, jen věřit náhodě a dobré hvězdě svého génia, že výsledek bude působivý a dobrý. Nesnášel náhodné efekty. Chtěl vědět proč a jak. Jeho tvůrčí nadání nebylo ukvapené, a než začal povídku nebo báseň, žila už celá věc v jeho hlavě včetně závěru, a prostředky, jakými tohoto závěru dosáhne, měl zcela jasné. Jinak bylo jeho úsilí odsouzeno k nezdaru. Na druhé straně dovedl ocenit náhodnou působivost slov a obratů, které se mu v hlavě vybavovaly lehce a bez obtíží a které později obstály ve všech zkouškách měřících krásu a sílu a které rozvíjely úžasné a nesdělitelné souvislosti. Před takovými efekty se skláněl s obdivným

162$

úžasem, věděl, že se vymykají záměrné tvorbě člověka. A bez ohledu na to, jak hodně pitval krásu při svém pátrání po principech, na nichž je krása vystavěna a z nichž vyrůstá, byl si zároveň stále vědom nejskrytějšího tajemství krásy, k němuž nepronikl a k němuž nikdy nikomu nebylo dáno proniknout. Věděl velice dobře ze svého Spencera, že člověk nikdy nedosáhne konečného poznání věcí a že tajemství krásy je stejné jako tajemství života - a dokonce něčím víc -, že vlákna krásy a života se vzájemně proplétají a že on sám je pouhým kouskem téže nepochopitelné látky utkané zázračně ze slunečních paprsků a hvězdného prachu.

A vlastně právě když měl hlavu plnou těchto myšlenek, napsal esej s názvem HVĚZDNÝ PRACH, kde se pustil nikoli do kritických zásad, ale do takzvaně zásadních kritiků. Byla to skvělá esej, měla filozofickou hloubku a jemný humorný tón. A časopisy ji opět okamžitě zamítaly, a to ve všech případech, kdy ji předložil. Avšak tím, že svému mozku od té myšlenky ulevil, mohl klidně pokračovat dál. Vytvořil si zvyk nechat čerstvou myšlenku o nějaké otázce v hlavě dozrát a potom ji spěšně vrhl do stroje. Že se nedočkala vytištění, nebylo pro něho tak důležité. Sepsání myšlenky dovršilo dlouhý duševní proces, propojení roztroušených nitek myšlení a konečné zevšeobecnění veškerých údajů, které zatěžovaly jeho hlavu. Napsat takový článek znamenalo vědomé úsilí, kterým osvobozoval svou mysl a kterým ji připravoval na nový materiál a nové problémy. Podobalo se to běžnému zvyku mužů i žen, které trápí skutečné anebo smyšlené křivdy, že čas od času a mnohomluvně prolomí svoje trýznivé mlčení a „vyjádří svůj názor“ a mluví, dokud všechno nevypovědí do posledního slova.

«KAPITOLA XXIV»

Míjely týdny. Martinovi došly peníze a šeky nakladatelů byly stejně v nedohlednu jako dříve. Všechny jeho důležité rukopisy se vrátily a on je rozeslal znovu, a podbízivé řemeslné texty na tom nebyly lépe. Jeho kuchyňku už nezdobil

163$

výběr potravin. Přišla na něho nouze, kdy měl jen necelý pytlík rýže a něco přes kilo sušených meruněk, a tak rýže s meruňkami představovaly jeho jídelníček třikrát denně po pět dnů za sebou. Potom začal využívat úvěru. Portugalský hokynář, kterému dosud platil hotově, mu úvěr zarazil, až když jeho účet dosáhl velkomyslné sumy tří dolarů pětaosmdesáti centů.

„Vy přece vidět,“ prohlásil hokynář, „vy nenajít práce a já ztratit peníz.“

A Martin na to neměl odpověď. Nijak to nemohl vysvětlit. Dávat zboží na úvěr statnému mládenci z pracující třídy, který je příliš líný, aby někde dělal, se příčilo zdravým obchodním principům.

„Vy si sehnat práce a já vám dát víc jídlo,“ ujistil hokynář Martina. „Žádná práce, žádná jídlo. To je obchod.“ A potom, aby mu ukázal, že to je jenom obchodnická opatrnost a ne předsudek, dodal: „Napijte se, na podnik - i tak všecko mezi náma všecko dobrý.“

A Martin se tedy svým lehkomyslným způsobem napil, aby ukázal, že dál zůstává přítelem podniku, a potom si šel bez večeře lehnout.

Zelinářství, kde kupoval zeleninu, vedl Američan, jehož obchodní zásady byly tak chabé, že nechal Martina udělat účet za pět dolarů, než mu úvěr zastavil. Pekař zarazil prodej na dluh na dvou dolarech a řezník na čtyřech. Martin si dluhy sečetl a zjistil, že všeho všudy dohromady má na celém světě úvěr pouhých čtrnácti dolarů a pětaosmdesáti centů. Právě mu končil pronájem psacího stroje, ale odhadoval, že mu ho po dva měsíce nechají na úvěr, což bude dělat osm dolarů. Až k tomu dojde, bude mít veškerý možný úvěr vyčerpaný.

Poslední nákup v zelinářství byl velký pytlík brambor, a celý týden žil o bramborách a o ničem jiném než o bramborách třikrát denně. Příležitostné večeře u Ruth ho držely fyzicky při síle, ačkoli bylo pro něho mučením odmítat pobízení, aby si přidal, když jím při pohledu na tu spoustu předložených pokrmů chuť k jídlu přímo zmítala. Tu a tam, ačkoli se za to v duchu moc styděl, zaskočil k sestře v době jídla a snědl, kolik se jen odvážil - víc, než si troufl u stolu Morseových.

164$

Den co den se dál lopotil a den co den mu listonoš doručoval vrácené rukopisy. Neměl peníze na známky, a tak se rukopisy kupily na hromadě pod stolem. Nadešel den, kdy po čtyřicet hodin neměl v ústech sousto. Nemohl doufat, že se nají alespoň u Ruth, protože ta byla na čtrnáct dní na návštěvě v San Rafaelu, a k sestře nemohl jít čistě ze studu. Na dovršení neštěstí mu listonoš při odpolední roznášce přinesl pět vrácených rukopisů. A tak Martin zanesl dolů do Oaklandu svrchník a vrátil se bez něho, v kapse mu však cinkalo pět dolarů. Každému z těch čtyř obchodníků splatil dolar a v kuchyni si usmažil řízek na cibuli, uvařil kávu a podusil velký hrnek sušených švestek. A když se najedl, sedl si ke stolu a ještě před půlnocí dopsal esej s názvem DŮSTOJNOST PENĚŽNÍCH PŮJČEK. Když ji dopsal, hodil ji pod stůl, protože mu z pěti dolarů nezbylo nic, za co by koupil známky.

Později dal do zastavárny svoje hodinky a ještě později kolo, přičemž částku na potraviny omezil tím, že na všechny rukopisy nalepil známky a odeslal je. Řemeslné práce mu přinesly jen zklamání. Nikdo o ně nestál. Srovnával je s tím, co nacházel v novinách, týdenících i bulvárních časopisech, a usuzoval, že jeho věci jsou lepší, mnohem lepší než průměr, ale přesto na odbyt nešly. Potom objevil, že většina novin tiskne spoustu takzvaných značkovaných příspěvků, a sehnal si adresu společnosti, která je dodává. Práce, které jim zaslal, mu vrátili s rozmnoženou informací, že pracovníci společnosti připravují všechny potřebné texty sami.

V jednom z velkých časopisů pro mládež si všiml celých dlouhých sloupců drobných historek a anekdot. To byla příležitost. Jeho článečky mu vrátili, a třebaže to opakovaně zkoušel, nikdy se mu je nepodařilo udat. Později, když už na tom nezáleželo, se dozvěděl, že pomocní redaktoři a redakční elévové si vylepšují platy tím, že tyhle krátké poznámky sami píší. Humoristické časopisy mu vrátily jeho anekdoty a humorné verše, a také lehké společenské verše, které psal pro velké časopisy, nikde nezakotvily. Pak ještě existovaly kratičké novinové povídky. Věděl, že dokáže napsat lepší, než jaké se tiskly. Když se mu podařilo získat adresy dvou novinových syndikátů, zahrnul je těmito drobnými povídkami. Když jich napsal dvacet a ani jednu z nich neumístil,

165$

nechal toho. A přitom den co den četl v denících a týdenících povídky, veletucty povídek, z nichž ani jediná nesnesla srovnání s jeho. Malomyslně dospěl k závěru, že mu chybí schopnost to posoudit, že se nechává zaslepit tím, co sám napsal, a že se domýšlivě přeceňuje.

Odlidštěný redakční mechanismus se dál hladce točil. Přikládal k rukopisům známky, házel je do schránek a nato do týdne až do měsíce se dostavil na schody listonoš a rukopisy mu vrátil. Na druhém konci určitě neexistují redaktoři z masa a krve. Jsou to všechno jen do sebe zapadající a dobře namazaná ozubená kola - důmyslný mechanismus, který pracuje automaticky. Dospíval až ke stadiu zoufalství, kdy pochyboval, zda redaktoři vůbec existují. Ještě nikdy se mu nedostalo důkazu o jejich existenci, a protože zamítání všeho, co napsal, nedovedl rozumově vysvětlit, zdálo se mu docela možné, že redaktoři jsou mýtus, vyrobený a udržovaný redakčními poslíčky, sazeči a tiskaři.

Jediné šťastné hodiny, které ještě měl, byly hodiny strávené s Ruth, ale ani ty nebyly všechny šťastné. Stále ho trápil sžíravý nepokoj, mnohem mučivější než tenkrát v těch dnech, než získal její lásku, protože když mu teď její láska patřila, ona sama mu zůstala stejně vzdálená jako dříve. Požádal o dva roky, a čas prchal a on zatím ničeho nedosáhl. A přitom si stále uvědomoval, že Ruth s tím, co on dělá, nesouhlasí. Neříkala to přímo. Avšak nepřímo mu to dávala najevo tak jasně a kategoricky, jako by to vyslovovala nahlas. Nehněvala se, ale nesouhlasila, ačkoli asi méně laskavá žena by se hněvala, zatímco ona jenom dávala najevo svoje zklamání. Podstatou jejího zklamání bylo, že tento muž, kterého chtěla utvářet podle svého, se tomu vzepřel. Shledala, že je z tvárného materiálu jen do určité míry, potom však najednou ten materiál začal být nepoddajný a vzpíral se tomu, aby byl utvářen do podoby jejího otce anebo pana Butlera.

Ušlo jí, co v něm bylo velké a silné, anebo ještě hůř, nepochopila to. Tohoto muže z materiálu tak tvárného, že mohl žít v bezpočtu úzce vymezených přihrádek lidské existence, považovala ona za umíněného a tvrdohlavého, protože se jí ho nedařilo utvářet tak, aby mohl žít v její přihrádce, jediné, jakou kdy ona poznala. Nedokázala sledovat rozlet jeho myšlení, a když jeho intelekt přesáhl její, považovala ho za

166$

výstředního. Ještě ničí intelekt se nevymykal jejímu chápání. Vždycky intelektuálně stačila otci i matce, bratrům i Olneymu. Proto když nedokázala chápat Martina, věřila, že chyba je na jeho straně. Byla to stará tragédie úzkého obzoru, který chce mentorsky poučovat vesmír.

„Klaníš se před svatostánkem zavedených hodnot,“ řekl jí jednou, když hovořili o dílech Prapsových a Vanderwaterových. „Uznávám, že jsou skutečně skvělými autoritami, které lze citovat - ve Spojených státech dvojice předních literárních kritiků. Všichni učitelé v celé zemi vzhlížejí k Vanderwaterovi jako váženému patriarchovi americké kritiky. Přesto při čtení jeho věcí mám dojem mistrovství v dokonale vyjádřené prázdnotě. Vždyť podle Geletta Burgesse není ničím víc než mocným uspávadlem. A Praps není o nic lepší. Například jeho MECHY A BOLEHLAV je krásně napsaná věc. Každá čárka na svém místě a celkový tón - vznešený, tak vznešený. Je to ve Spojených státech nejlépe placený kritik. Jenže - probůh, vůbec to kritik není. V Anglii dělají kritiku lépe.

Vtip je v tom, že vyhovují obecnému vkusu, a dovedou mu vyhovět tak krásně, morálně a k všeobecné spokojenosti. Jejich kritiky mi připomínají nudnou britskou neděli. Jsou to jen oblíbené hlásné trouby. Kryjí záda vašim profesorům angličtiny a vaši profesoři angličtiny kryjí je. A ve svých lebkách nemají jedinou originální myšlenku; Znají jen zavedené hodnoty - vlastně oni sami jsou těmi zavedenými hodnotami. Jsou to autority mdlého ducha a zavedené hodnoty jsou jejich značkou stejně jako jméno pivovaru na láhvi piva. A jejich úkolem je pochytat všechny mladé chlapce, co chodí na univerzitu, a vyhnat jim z hlav každou jiskřičku originality, která by se tam náhodou vyskytla, a nalepit jim nálepku zavedených hodnot.“

„Myslím, že jsem pravdě blíž, když se hlásím k zavedeným hodnotám, než když ty kolem sebe řádíš - jako nějaký obrazoborecký ostrovan z Jižních moří,“ odpověděla Ruth.

„Modly přece rozbíjeli misionáři,“ smál se Martin. „A naneštěstí všichni misionáři jsou venku mezi pohany, a tak doma nezbývá žádný, který by rozbil ty dvě staré modly, pana Vanderwatera a pana Prapse.“

„A také univerzitní profesory,“ dodala.

Prudce zavrtěl hlavou. „Ne, profesoři přírodních věd musí

167$

žít. Ti jsou výborní. Ale rozbít hlavy devíti profesorům angličtiny z deseti - všem těm papouškům s mikroskopickými mozky, to by byl dobrý skutek!“

Vůči profesorům to bylo poněkud příkré, ale pro Ruth to bylo rouhání. Nedovedla se ubránit a měřila profesory, hezky vyhlížející, učené, v dobře padnoucích šatech, hovořící pěkně modulovanými hlasy, z nichž přímo vyzařuje kulturnost a uhlazenost, s tímto téměř nepopsatelným mladým mužem, kterého z neznámých důvodů milovala. Šaty mu nikdy nepadnou, jeho silné svaly svědčí o pořádně tvrdé práci, při hovoru se snadno vzruší a pak klidná konstatování přecházejí v nadávky a klidné sebeovládání ve vášnivé výbuchy. Ti profesoři alespoň mají dobré platy a jsou - ano, donutila se k tomu, aby si to přiznala - jsou to džentlmeni. A on si nedokáže vydělat ani groš a vůbec má do nich daleko.

Nevážila Martinova slova ani nesoudila jeho argumenty jen dle nich. Závěru, že jeho argumenty nejsou správné, dosahovala - pravda nevědomky - na základě srovnání vnějších znaků. Profesoři mají pravdu ve svých literárních soudech, protože jsou úspěšní. Martinovy literární soudy jsou špatné, protože své výrobky nedokáže prodat. Aby užila jeho vlastního obratu, oni něčeho dosáhli, kdežto on nedosáhl ničeho. A pak odporovalo logice, že by měl pravdu - on, který právě tady v tomto pokoji ještě nedávno stál neohrabaný a celý červený, děkoval za představení, ustrašeně se kolem sebe rozhlížel po různých drobnůstkách, jimž hrozilo, že je rozmáchlými pohyby ramen rozbije, a který se ptal, jak je to dlouho, co zemřel Swinburne, a pyšně hlásil, že si přečetl EXCELSIOR a ŽALM ŽIVOTA.

Ruth bezděčně sama potvrzovala jeho názor, že se klaní zavedeným hodnotám. Martin sledoval pochody jejích myšlenek, zdržel se však toho, zajít ještě dále. Nemiloval ji přece kvůli tomu, co si myslela o Prapsovi a Vanderwaterovi a o profesorech angličtiny, ale postupně si uvědomoval, s rostoucím přesvědčením, že některé okruhy jeho myšlení a oblasti vědění ona nikdy nepochopí a nedozví se ani o jejich existenci.

Jeho názory na hudbu považovala za přehnané, a pokud jde o operu, tak nejen za přehnané, ale vědomě zvrácené.

168$

„Jak se ti to líbilo?“ zeptala se ho jednou večer, když šli domů z opery.

Byl to večer, kdy ji pozval za cenu tvrdého šetření na jídle po celý měsíc. Položila mu tu otázku, když marně čekala, až se o tom rozhovoří, sama dosud rozechvělá z toho, co viděla a slyšela.

„Líbila se mi předehra,“ zněla Martinova odpověď. „Byla nádherná.“

„Ano, a co sama opera?“

„Ta byla taky nádherná, totiž orchestr, jenom bych z toho měl větší požitek, kdyby ti paňácové byli zticha a zmizeli z jeviště.“

Ruth to vzalo dech.

„Snad nemyslíš Tetralaniovou a Barilla?“ zeptala se.

„Všechny - celou tu bandu vespolek.“

„Ale vždyť to jsou velcí umělci,“ namítla.

„Přesto tu hudbu zkazili tím svým pitvořením a svou nepravděpodobností.“

„Ale copak se ti nelíbí Barillův hlas?“ zeptala se Ruth. „Říká se, že se skoro vyrovná Carusovi.“

„Samozřejmě že se mi líbí, a ještě víc se mi líbí Tetralaniová. Má skvělý hlas - aspoň si to myslím.“

„Jenže -“ zakoktala se Ruth. „Potom nechápu, co máš na mysli. Obdivuješ jejich hlasy a přitom říkáš, že tu hudbu zkazili.“

„Přesně tak. Dal bych nevím co, abych je slyšel na koncertě, a dal bych ještě trochu víc, abych je neslyšel, když hraje orchestr. Jsem asi beznadějný realista. Velcí zpěváci nejsou velkými herci. Slyšet Barilla zpívat milostnou árii hlasem anděla a slyšet Tetralaniovou odpovídat jako další anděl a slyšet to všechno za doprovodu dokonalé orgie zářivé a barevné hudby - to je úchvatné, nesmírně úchvatné. Nejen že to připouštím. Tvrdím to. Ale všechna působivost je ta tam, když se na ně podívám - na Tetralaniovou, která jen tak v punčochách má skoro sto osmdesát a váží přes pětaosmdesát kilo, a na Barilla, který měří jen něco přes sto šedesát, v obličeji je celý umaštěný, hruď má jako přičaplý mrňavý kovář, a pak na tu dvojici společně, jak tam pózují, chytají se za prsa a rozhazují paže do vzduchu jako choromyslní šílenci někde v blázinci. A když se ode mne očekává, že to všech-169$

no přijmu jako věrnou iluzi milostné scény štíhlé a krásné princezny a hezkého, romantického mladého prince - tak to prostě přijmout nemůžu. To je nesmyslné. Je to absurdní, a neskutečné. V tom je celý problém. Není to skutečné. Neříkej mi, že si někdy někdo na tomhle světě takhle vyznával lásku. Vždyť kdybych ti takhle vyznával lásku, tak bys mi napohlavkovala.“

„Ty to ale špatně chápeš,“ protestovala Ruth. „Každé umění má svoje meze.“ (Honem si snažila připomenout jednu přednášku o konvencích v umění, kterou slyšela na univerzitě.) „V malířství existují na plátně jenom dva rozměry, a přesto přistupujeme na iluzi o trojrozměrnosti, kterou malíři umožňuje na plátně vyvolat jeho umění. Stejně při spisovatelské práci musí být autor všemohoucí. Přistupujeme jako na zcela zákonitý jev, že autor popisuje hrdinčiny skryté myšlenky, a přitom jsme si vědomi po celou dobu, že hrdinka byla sama, když takto uvažovala, a že ty myšlenky ani autor, ani nikdo jiný nemohl slyšet. A stejně tak tomu je na jevišti, v sochařství, v opeře, v každém umění. Některé nesrovnalosti musíme přijmout.“

„Ano, to jsem pochopil,“ odpověděl Martin. „Veškerá umění mají své konvence.“ (Ruth překvapilo, když ho slyšela užít toto slovo. Znělo to, jako by sám studoval na univerzitě, a ne jako by byl jen chatrně vyzbrojen znalostmi náhodně posbíranými při četbě knih v knihovně.) „Ale i samy konvence musí být reálné. Stromy namalované na ploché lepence a postavené po obou stranách jeviště považujeme za les, to je dostatečně reálná konvence. Ale naopak nebudeme považovat za les namalované moře. To nedokážeme. To znásilňuje naše smysly. A také nemůžeme či spíš bychom neměli přijímat jančení, svíjení a mučivé křeče těch dvou šílenců dnes za přesvědčivé zobrazení lásky.“

„Myslíš si, že jsi snad něco víc než všichni hudební kritici?“ namítla.

„I kdepak, ani na okamžik ne. Pouze si uchovávám svoje individuální právo. Právě jsem ti říkal, co si myslím, abych ti vysvětlil, proč to sloní hopsání madam Tetralaniové mi kazí požitek z orchestru. Všichni hudební kritici světa mohou mít pravdu. Já jsem ale já a nehodlám podřizovat svůj vkus jednomyslnému soudu lidstva. Jestli se mi něco nelíbí,

170$

tak se mi to nelíbí, nic víc. A neexistuje žádný důvod pod sluncem, proč bych se měl opičit v tom, že se mi to líbí, jen proto, že se to líbí většině mých bližních, anebo že předstírají, že se jim to líbí. Neumím se řídit módou v tom, co se mi líbí a co ne.“

„Hudba je ale přece věcí průpravy,“ tvrdila Ruth, „a opera tím spíš předpokládá průpravu. Není to tím

„Že nemám pro operu patřičnou průpravu?“ skočil jí do řeči. Přikývla.

„Přesně tak,“ souhlasil. „A myslím, že mám štěstí, že mě v mládí nepolapili. Pokud by k tomu došlo, možná že bych dnes večer ronil sentimentální slzy a šaškovské pitvoření toho vzácného páru by pro mne umocňovalo krásu jejich hlasů a krásu orchestru, který je doprovází. Máš pravdu. Je to převážně otázka průpravy. A já jsem teď už příliš starý. Potřebuju něco reálného, anebo nic. Iluze, která není přesvědčivá, je očividná lež, a to je pro mne opera, kde mrňavý Barillo dostane záchvat, popadne mohutnou Tetralaniovou do náručí (ta má také záchvat) a vykládá jí, jak vášnivě ji zbožňuje.“

Ruth znova měřila jeho myšlenky srovnáváním vnějších rysů a v souladu se svou vírou v zavedené hodnoty. Kdo je vlastně Martin? Copak on může mít pravdu a ostatní kulturní svět se snad mýlí? Jeho slova a myšlenky na ni neudělaly žádný dojem. Příliš pevně vězela v zajetí zavedených hodnot, aby sebemíň sympatizovala s revolučními názory. Odjakživa byla na hudbu zvyklá a operu měla ráda už od dětských let a celý její svět také měl operu rád. Jakým právem se tedy Martin vynořil - ke všemu teprve nedávno - z té své jazzové muziky a dělnických písniček a vyslovuje najednou soudy o světové hudbě. Zlobila se na něho, a jak po jeho boku kráčela, neubránila se jakémusi neurčitému pocitu pohanění. Přinejlepším, když byla nejvíc shovívavá, považovala jeho tvrzení a jeho názory za rozmar, za výstřední a nevhodný vtip. Když ji však u dveří sevřel do náruče a políbil ji něžně, milenecky na dobrou noc, zapomněla na všechno v přívalu své vlastní lásky. A později, když ne a ne usnout, jí vrtalo v hlavě - a stávalo se jí to poslední dobou často - čím to, že miluje tak zvláštního člověka a že ho miluje přesto, že její rodina s tím nesouhlasí.

171$

A příštího dne odsunul Martin Eden své řemeslné literární výrobky stranou a na jeden zátah vyťukal na stroji esej, kterou nazval FILOZOFIE ILUZE. Známka ji vypravila na cestu, ale bylo jí souzeno, aby dostala v následujících měsících ještě mnoho známek a byla vypravena na mnoho cest.

«KAPITOLA XXV»

Mari Silvová byla chudá a všechny podoby chudoby jí byly známé. Pro Ruth slovo chudoba znamenalo nepěkný způsob existence. To bylo všechno, co o ní věděla. Věděla, že Martin je chudý, a jeho situaci si v duchu spojovala s dětstvím Abrahama Lincolna anebo pana Butlera a dalších mužů, kteří dosáhli úspěchu. Uvědomovala si sice, že chudoba vůbec není nijak příjemná, ale měla také pocit, pohodlný středostavovský pocit, že chudoba je zdravá, že to je řezavá ostruha, která pobízí k úspěchu všechny, kteří se nenechali zlomit a z kterých se nestali beznadějní otroci. A tak když se dozvěděla, že Martin je tak chudý, že musel dát do zastavárny hodinky a svrchník, nijak ji to neznepokojilo. Dokonce to považovala za nadějnou stránku celé situace, protože věřila, že dříve nebo později ho to vyburcuje a donutí, aby toho svého psaní zanechal.

Ruth nikdy nevyčetla hlad v Martinově obličeji, který pohubl a jehož mírně propadlé tváře se prohloubily. Vlastně si té změny v jeho obličeji povšimla s uspokojením. Připadalo jí, že to zjemňuje jeho rysy, že ho to značně zbavuje nízké živočišnosti a příliš smyslné síly, která ji přitahovala, třebaže si ji zároveň ošklivila. Někdy, když byli spolu, si povšimla neobvyklého jasu v jeho očích a ten obdivovala, protože pak vypadal víc jako básník a vědec - tedy jako to, čím by on rád byl a čím by ho ráda měla ona. Maria Silvová však četla v propadlých tvářích a planoucích očích jinou historii a sledovala, že se mění ze dne na den podle toho, jak se Martinovi střídavě dařilo. Viděla ho, jak odchází z domu se svrchníkem a vrací se bez něho, třebaže den byl sychravý a mrazivý, a hned si povšimla, když se mu tváře lehce vyplnily a z očí

172$

zmizel horečnatý lesk z hladu. Obdobně viděla, jak mizí jeho kolo a hodinky, a po každé z těch událostí zase viděla, jak se mu znovu vrací životní síla.

Stejně tak sledovala jeho úpornou práci a věděla, kolik petroleje po nocích propálí. Práce! Věděla, že dělá víc než ona, třebaže je to práce jiného druhu. A překvapovalo ji, když zjistila, že čím méně má Martin jídla, tím usilovněji pracuje. Příležitostně a jakoby mimochodem, když si myslela, že ho hlad nejvíc trápí, mu posílala čerstvě upečený bochník chleba a neobratně přitom své gesto skrývala žertováním v tom smyslu, že je to chleba mnohem lepší, než jaký by uměl on. Jindy zase za ním poslala jednoho ze svých capartů s velkým džbánem horké polévky a přitom si říkala, zda má vůbec právo brát ji od úst svým vlastním potomkům. Martin nebyl nevděčný, dobře znal život chudých, a že jestli vůbec lze mluvit o dobrých skutcích, tak je to v tomto případě.

Jednoho dne, když Maria nasytila svou drobotinu vším, co v domě zbylo, vynaložila posledních patnáct centů na demižon laciného vína. Když si šel Martin do kuchyně nabrat vodu, pozvala ho, aby se posadil a napil. Připil jí na zdraví a ona zase na oplátku připila jemu. Potom mu připila na zdar jeho počínání a on připil naději, že se objeví James Grant a zaplatí jí za vyprání prádla. James Grant byl potulný tesař, který své účty vždycky hned nevyrovnal a který Marii dlužil tři dolary.

Maria a Martin pili spolu to kyselé mladé víno na prázdné žaludky, a tak jim rychle stoupalo do hlavy. Třebaže oba byli tak naprosto odlišnými bytostmi, byli ve své bídě osamělí, a třebaže bídy mlčky nedbali, představovala pouto, které je k sobě táhlo. Maria se s údivem dozvěděla, že byl na Azorských ostrovech, kde žila až do jedenácti let. Dvojnásob ji udivilo, že byl na Havajském souostroví, kam se z Azor se svou rodinou přestěhovala. Avšak její údiv neznal mezí, že byl na Ostrově Maui, zrovna tam, kde se stala ženou a kde se provdala. Na Kahului, kde se poprvé setkala se svým mužem, byl Martin dokonce dvakrát! Ano, Maria si pamatuje na ty parníky s cukrovou třtinou, a on byl tedy na nich - no ne, jak je ten svět malý. A na Wailuku! Tam taky! Setkal se tam s vrchním dozorcem na plantáži? Ano, a vypil s ním pár skleniček.

A tak vzpomínali a utápěli svůj hlad v mladém kyselém

173$

víně. Martinovi už nepřipadala budoucnost tak kalná. Úspěch se třepotal blízko před ním. Měl ho skoro na dosah ruky. Potom se pozorně zahleděl do hlubokých vrásek v tváři udřené ženy před sebou, připomněl si její polévky a bochníky čerstvého chleba a cítil, jak se v něm probouzí ta nejvřelejší vděčnost a láska k bližnímu.

„Maria,“ zvolal najednou. „Co byste chtěla mít?“

Udiveně se na něho podívala.

„Co byste chtěla mít teď, v téhle chvíli, kdyby to šlo?“

„Boty pro všecky ta moje děti - sedum párů boty.“

„Budete je mít,“ vyhlásil a ona přitom vážně přikyvovala. „Já mám ale na mysli nějaké velké přání, něco velkého, co byste chtěla.“

Oči jí dobrácky jiskřily. Chce s ní zřejmě žertovat, s ní, Marií, s níž v těchto dnech už málokdo žertoval.

„Rozmyslete si to pořádně,“ nabádal ji, už když skoro otevírala ústa.

„Tak dobrá,“ odpověděla. „Myslela pořádně. Chtěla by sem dům, tahleta dům - celá moje, a neplatila činži, sedum dolarů každá měsíc.“

„Budete ho mít,“ souhlasil velkomyslně. „A to v krátké době. A teď vyslovte to veliké přání. Myslete si, že jsem Bůh a že vám říkám, že můžete mít, cokoli si přejete. Tak si to přejte a já poslouchám.“

Maria dlouho vážně uvažovala.

„Vy nemít žádná strach?“ zeptala se varovně.

„Ne, vůbec se nebojím,“ smál se, „jen pokračujte.“

„Nejvíc moc velká,“ varovala ho.

„V pořádku. Jen spusťte.“

„Tak teda -“ Nadechla se jako dítě, jak se s krajním úsilím snažila vyslovit všechno, co by ráda žádala od života. „Já ráda by mít farma na mlíko - dobrá farma na mlíko. Moc kráva, moc pole, moc tráva. Ráda farma blízko San Leandro, tam žít moje sestra. Já prodávala mlíko do Oakland. Já vydělala spousta peníze. Joe a Nick nehonit víc kráva. Oni chodit do školy, možná udělat dobrý mašinista a dělat u dráha. Jo, já mít ráda farma na mlíko.“

Odmlčela se a podívala se na Martina a oči se jí leskly.

„Budete ji mít,“ odpověděl bez zaváhání.

Přikývla a zdvořile se dotkla rty sklenky na zdraví dárce

174$

daru, který, jak věděla, darován nikdy nebude. Srdce má Martin dobré a sama ve svém srdci si vážila jeho úmyslu stejně, jako by ho provázel dar sám.

„Ano, Maria,“ pokračoval Martin. „Nick a Joe nebudou muset prodávat mléko a všechny vaše děti budou moci chodit do školy a nosit boty po celý rok. Bude to výborná mléčná farma - s prvotřídním vybavením. Bude mít obytný dům a stáj pro koně a samozřejmě chlévy. Budou tam slepice, prasata, záhony zeleniny, ovocné stromy a všecko ostatní. A bude tam dostatek krav, abyste si mohla najmout jednoho nebo dva čeledíny. Pak nebudete mít nic víc na práci než starat se o děti. Ostatně, když najdete hodného muže, můžete se vdát a nehonit se, přenechat starost o farmu jemu.“

A obratem po té velké štědrosti, udělené na účet budoucnosti, odnesl Martin svůj jediný dobrý oblek do zastavárny. Znamenalo to, že je v zoufalé situaci, protože tím se odloučil od Ruth. Neměl žádný další slušný oblek, ve kterém by se mohl objevit, a třebaže mohl jít k řezníkovi a pekaři, a dokonce občas k sestře, nemohl si ani ve snu troufat, že by vstoupil k Morseovým tak hanebně oblečen.

Dřel se dál, zbědovaný, a skoro ztrácel naději. Začínal si uvědomovat, že tu druhou bitvu také prohrál a že bude muset do práce. Tím uspokojí všechny - hokynáře, sestru, Ruth, a dokonce i Marii, které dlužil nájem za měsíc. Dva měsíce byl dlužný za psací stroj a půjčovna se domáhala splátky anebo vrácení stroje. V zoufalství, skoro připraven se vzdát, smířit se s osudem, než bude moci znovu začít, podrobil se zkouškám pro státní zaměstnance u železniční pošty. Překvapilo ho, že se umístil jako první. Práci měl zajištěnou, ačkoli nikdo nevěděl, kdy ho povolají, aby nastoupil do služby.

A právě v této době, za nejhlubšího odlivu, se hladce běžící redakční mechanismus porouchal. Nějaký zub v soukolí vyskočil anebo vyschlo mazání, protože listonoš mu jednou dopoledne přinesl malou tenkou obálku. Martin se podíval na horní levý roh a četl jméno a adresu měsíčníku TRANSCONTINENTAL MONTHLY. Srdce mu mocně poskočilo a bylo mu najednou mdlo, zdálo se mu, že padne k zemi, a kolena se mu roztřásla. Vpotácel se do pokoje a sedl si na postel s obálkou dosud neotevřenou, a v té chvíli po-175$

chopil, jak je možné, že lidé najednou padají mrtvi k zemi, když obdrží mimořádně dobrou zprávu.

Samozřejmě že to je dobrá zpráva. V té tenké obálce není rukopis, a tak to znamená, že ho přijali. Věděl, kterou povídku nabídl TRANSCONTINENTALU. Byl to HLAS ZVONŮ, jedna z jeho hrůzostrašných povídek, a měla rovných pět tisíc slov. A protože magazíny první třídy vždycky platí hned, jak práci přijmou, je uvnitř šek. Dva centy za slovo dvacet dolarů za tisíc. Šek musí být na sto dolarů. Jedno sto dolarů! Když trhal obálku - mihaly se mu v hlavě všechny položky jeho dluhů - 3,85 dolaru hokynáři, řezníkovi rovné

4,00 dolary, pekaři 2,00 dolary, v zelinářství 5,00 dolarů, to je dohromady 14,85 dolaru. Potom tu je nájemné, 2,50 dolaru, a další měsíc předem, také 2,50 dolaru. Dva měsíce za psací stroj, 8,00 dolarů, a měsíc napřed, 4,00 dolary, celkem 31,85 dolaru. A nakonec musí přičíst položky v zastavárně včetně úroku - za hodinky 5,00 dolarů, za svrchník 5,50, za kolo 7,75, za oblek 5,50 (šedesátiprocentní úrok, ale co na tom záleží) - celkový součet 56,10 dolaru. Viděl celou tu částku, jako by ji měl před očima ve vzduchu napsanou svítícími číslicemi, i následný odpočet, takže zbytek činil 43,90 dolaru. Po zaplacení všech dluhů, vyrovnání všech položek v zastavárně, bude mu pořád ještě cinkat v kapse královských 43,90 dolaru. A k tomu navíc bude mít na měsíc předem zaplacený nájem za stroj i za byt.

Zatím vytáhl jediný list strojem psaného dopisu a rozevřel ho. Žádný šek tam nebyl. Podíval se do obálky, podržel ji proti světlu, ale nemohl uvěřit svým očím a v nervózním spěchu a celý rozechvělý obálku spěšně roztrhl. Šek nikde. Četl dopis, letěl od řádky k řádce, přes redaktorova pochvalná slova o příběhu k jádru dopisu, k oznámení, proč mu šek neposlali. Žádné takové oznámení tam však nenašel, zato našel jiné, po kterém rázem ochladl. Dopis mu vyklouzl z ruky. Oči mu pohasly a Martin si lehl na podušku, zabalil se do deky a přitáhl si ji až k bradě.

Pět dolarů za HLAS ZVONŮ - pět dolarů za pět tisíc slov! Místo dvou centů za slovo deset slov za cent! A to redaktor příběh chválí. A šek dostane, až povídka vyjde. Potom tedy všechno bylo jen balamucení, dva centy za slovo jako minimální sazba a honorář po přijetí rukopisu. Je to lež a zaved—

176$

la ho na scestí. Nikdy by se nepokoušel psát, kdyby to byl věděl. Šel by pracovat - pracovat pro Ruth. Vzpomněl si na první den, kdy se poprvé pokusil psát, a zděsil se té spousty promrhaného času - a to všechno kvůli jednomu centu za deset slov. A ty ostatní velké odměny spisovatelů, o nichž četl, musí být také vylhané. Jeho převzaté představy o spisovatelské práci byly mylné, tady má důkaz.

Jedno číslo TRANSCONTINENTALU se prodávalo za pětadvacet centů a důstojná, umělecká obálka ho řadila mezi prvotřídní časopisy. Byl to vážný, seriózní časopis a vycházel bez přestání už dlouho předtím, než se Martin narodil. Vždyť přece na obálce každý měsíc tisknou slova jednoho velkého světového autora, slova hlásající vznešené poslání TRANSCONTINENTALU z úst literární hvězdy, jejíž první pablesky se objevily právě uvnitř obálky téhož magazínu. A tenhle vynikající, vznešený a posvěcený TRANSCONTINENTAL platí pět dolarů za pět tisíc slov! Nedávno ten velký spisovatel v cizině zemřel - v nejhlubší bídě, vzpomněl si Martin, a vůbec není divu, když člověk uváží ty skvělé honoráře, co spisovatelé dostanou.

Je to tak, nechal se nachytat na návnadu, noviny o spisovatelích a jejich honorářích lžou, a on tím promarnil dva roky. Však on tu návnadu ze sebe nějak dostane. Už nikdy nenapíše jedinou řádku. Udělá, co po něm chce Ruth a co na něm chtějí všichni - najde si nějaké zaměstnání. Myšlenka, že půjde do zaměstnání, mu připomněla Joea - Joea, který se toulá po zemi nicnedělání. Martin si hluboce povzdechl závistí. Těžce na něho dopadla reakce na devatenáctihodinovou námahu po tolik dní. Jenže Joe nebyl zamilovaný. Láska ho v ničem nezavazovala a mohl si toulky po zemi nicnedělání dovolit. On, Martin, má pro co pracovat, a do práce tedy půjde. Zítra časně ráno vyrazí hledat práci. A také dá Ruth vědět, že se napravil a že je ochotný nastoupit v kanceláři jejího otce.

Pět dolarů za pět tisíc slov, deset slov za cent, to je tržní cena umění. Jeho myšlenky se utápěly ve zklamání, lživosti a hanebnosti toho všeho. A pod zavřenými víčky ho pálily ohnivé číslice 3,85 dolaru, které dlužil hokynáři. Třásl se a uvědomil si bolesti v kloubech. Zvláště ho bolelo v kříži. Bolela ho hlava, bolelo ho vzadu na hlavě a na temeni, i mo—

177$

zek v hlavě ho bolel, jako by otékal, a přitom zároveň bolest na čele byla přímo nesnesitelná. A dole pod čelem, skryto pod víčky, pálilo nemilosrdně těch 3,85 dolaru. Otevřel oči, aby tomu unikl, ale bílé světlo pokoje jako by mu chtělo vypálit oči a nutilo ho oči zavřít, a to musel znovu čelit těm 3,85 dolaru.

Pět dolarů za pět tisíc slov, deset slov za cent - tato myšlenka se mu uhnízdila v mozku a nemohl jí uniknout o nic víc než těm 3,85 dolaru pod svými víčky. To číslo jako by se ale proměňovalo, zvědavě na ně hleděl, až místo něho plály

2,00 dolary. Aha, došlo mu, to je pekař. Další částka, která se objevila, bylo 2,50 dolaru. Divil se tomu a uvažoval o tom, jako by řešení znamenalo otázku života a smrti. Někomu dluží dva a půl dolaru, to je jisté, ale komu? Úkol zjistit to mu uložil velitelský a nenávistný vesmír a Martin bloumal nekonečnými chodbami paměti, otvíral všechny komory s haraburdím a prostory s uskladněnými útržky a zbytky vzpomínek a vědomostí, ale marně hledal odpověď. Po několika staletích si na to vzpomněl docela snadno, bez námahy, byla to Maria. S velkou úlevou obrátil svou duši k tomu mučivému promítacímu plátnu pod víčky. Problém vyřešil, teď si může odpočinout. Ale ne, těch 2,50 dolaru se rozplynulo a na jejich místě plálo 8,00 dolarů. Kdo má být tohleto? Znovu se musí vydat na chmurnou cestu ve své paměti a zjistit to.

Jak dlouho po tom pátral, nevěděl, ale po čase, který mu připadal jako strašně dlouhá doba, ho probralo klepání na dveře. Maria se ho ptala, jestli mu něco není. Odpověděl jí přidušeným hlasem, který nepoznával, řekl, že si jenom zdříml. Překvapilo ho, když si všiml, že v pokoji je tma jako v noci. Dopis dostal ve dvě hodiny odpoledne. Uvědomil si, že je nemocný.

Potom mu částka 8,00 dolarů opět začala doutnat pod víčky a vrátil se do jejího područí. Avšak už na ni vyzrával. Nemusel už bloudit svou pamětí. Byl prve blázen. Zatáhl za páku a roztočil kolem sebe svou mysl jako obludné kolo štěstěny, jako kolotoč paměti, jako otáčející se kruh moudrosti. Kruh se točil stále rychleji, až ve víru Martina do sebe vtáhl, roztočil a vrhl do černého chaosu.

S naprostou samozřejmostí se octl u mandlu, do kterého strkal naškrobené manžety. A jak je do něho vkládal, všiml

178$

si na manžetách vytištěných čísel. To je nový způsob značkování prádla, říkal si, ale pak se podíval blíž a viděl na jedné manžetě 3,85 dolaru. Potom mu došlo, že to je účet od hokynáře a že se tam na válci mandlu točí kolem dokola jeho účty. Napadla ho chytrá myšlenka. Nahází účty na podlahu a tak unikne placení. Sotva ho to napadlo, už ty manžety zlomyslně mačkal a házel na nezvykle špinavou podlahu. Hromada rostla a rostla, a třebaže se každý účet objevoval v tisíci kopiích, přišel jenom na jediný, který zněl na dva a půl dolaru, a to byla částka, kterou dlužil Marii. Znamenalo to, že Maria nenaléhá na zaplacení, a on se velkomyslně rozhodl, že jedině tento účet zaplatí. A tak po tom jejím účtu začal pátrat v hromadě odhozených manžet. Hledal ho zoufale, celé věky, a pořád ho ještě hledal, když vešel ředitel hotelu, ten tlustý Holanďan. Ve tváři brunátný hněvem, křičel hromovým hlasem, který se rozléhal po celém vesmíru: „Srazím vám cenu těchhle manžet ze mzdy!“ Kupa manžet rostla, až z ní byla hora, a Martin si uvědomil, že je mu souzeno dřít po tisíc let, aby je zaplatil. Nezbývá tedy nic než zabít ředitele a prádelnu podpálit. Avšak ten obrovský Holanďan mu to překazil, protože ho popadl vzadu za krk a cloumal s ním nahoru dolů. Cloumal s ním přes žehlicí stoly, kamna a mandl a pak ven do prádelny, přes ždímačku a pračku. Martin poletoval, až mu zuby cvakaly a hlava bolela, a divil se, že je Holanďan takový silák.

A pak se zase objevil u mandlu, tentokrát odebíral manžety od redaktora nějakého časopisu, který je dával do mandlu na druhé straně. Každá manžeta byl šek, a Martin si je dychtivě prohlížel v horečnatém očekávání, ale ani jeden nebyl vyplněný. Stál tam a odebíral prázdné šeky snad skoro milion let, ani jeden nenechal proklouznout, protože se bál, že třeba bude vyplněný. Nakonec ho našel. S chvějícími prsty si ho přidržel ke světlu. Byl na pět dolarů. „Cha, cha, cha,“ smál se redaktor na druhé straně mandlu. „Dobrá, tak tě zabiju,“ řekl Martin. Odešel do prádelny, aby si přinesl sekeru, a tam našel Joea, jak škrobí rukopisy. Chtěl po něm, aby toho nechal, a pak se po něm sekerkou rozmáchl. Zbraň však zůstala trčet ve vzduchu, protože Martin zase objevil sám sebe v žehlírně uprostřed sněžné bouře. Ne, to nepadal sníh, ale šeky na velké částky, i nejmenší nezněl na míň než na

179$

tisíc dolarů. Začal je sbírat a třídit do balíčků po sto kusech, a každý balíček důkladně svázal provázkem.

Zvedl oči od svého úkolu a viděl před sebou Joea, jak tam stojí a pohazuje žehličkami, naškrobenými košilemi a rukopisy. Občas natáhl ruku a hodil svazek šeků do létající směsice, která stoupala nahoru střechou a pryč z dohledu v obrovitém kotouči. Martin po něm máchl, ale Joe sekyru popadl a přihodil ji k letícímu kotouči. Potom popadl Martina a hodil do toho i jeho. Martin proletěl střechou a chňapal po rukopisech, takže když dopadl dolů, měl jich plnou náruč. Ale jen byl dole, zase vzhůru a podruhé a potřetí a nesčetněkrát proletěl tím kotoučem. Z dálky slyšel dětsky přeskakující hlásek, jak zpívá: „Roztoč mě dokola, Willie, ve valčíku, roztoč mě, roztoč mě, roztoč!“

Sekeru našel uprostřed Mléčné dráhy šeků, naškrobených košil a rukopisů, připraven Joea zabít, jen co se octne dole. Ale dolů se nedostal. Místo toho přišla k němu ve dvě v noci do pokoje Maria, protože přes úzkou přepážku slyšela jeho sténání, a přiložila mu k tělu horké žehličky a vlhký hadr na bolavé oči.

«KAPITOLA XXVI»

Martin Eden nevyrazil ráno hledat práci. Bylo už pozdní odpoledne, když se probral ze svého deliria a bolavýma očima se začal rozhlížet po místnosti. Osmiletá Mary z té Silvovic čeládky, která ho hlídala, spustila křik, když viděla, že se mu vrací vědomí. Maria přispěchala do pokoje z kuchyně. Položila mu mozolnatou ruku na horké čelo a nahmatala mu pulz.

„Vy chtět jíst?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. Jídlo bylo vůbec to poslední, co si přál, a divil se, že měl vůbec někdy v životě hlad.

„Je mi zle, Maria,“ řekl slabě. „Co to je? Nevíte?“

„Chřipka,“ odpověděla Maria. „Dva tři dny a budete celý dobře. Teď nejlíp nejíst. Brzy moct jíst spousta, možná jíst zítra.“

180$

Martin nebyl na marodění zvyklý, a když Maria s holčičkou odešly, pokusil se vstát a obléci se. S krajním vypětím vůle, s motající se hlavou a očima, které ho bolely tak, že je nemohl udržet otevřené, se mu podařilo dostat se z postele, ale smysly ho opustily a ztroskotal na stole. Po půl hodině se mu podařilo dostat se zase zpátky do postele, kde rád zůstal ležet s očima zavřenýma a rozbíral si všechny svoje bolesti a slabosti. Maria mu přišla několikrát vyměnit studený obklad na čele. Jinak ho nechala v klidu, moudře ho nechtěla obtěžovat povídáním. Dojalo ho to a vděčně si šeptal: „Vy, Maria, tu farma na mlíko budete dostat, určitě, určitě.“

Potom si vzpomněl na hluboce zasutou minulost včerejšího dne. Připadalo mu, jako by od té doby, co dostal z TRANSCONTINENTALU dopis, uplynul celý život, celý život od té doby, kdy bylo po všem, kdy byl konec a kdy obrátil novou stránku. Vystřelil svůj šíp, prudce ho vystřelil, a teď leží na zádech. Kdyby se tak neumořil hladem, žádná chřipka by ho nepotrefila. Byl vyčerpán a neměl sílu vypudit bakterie choroby, která vnikla do jeho těla. Tohle byl výsledek.

„Jaký zisk z toho člověk má, když napíše celou knihovnu a přitom se připraví o život?“ uvažoval nahlas. „Tohle není věc pro mě. V životě už žádnou literaturu. Jsem pro účtárnu a hlavní účetní knihu, pro měsíční plat a útulný domov s Ruth.“

Po dvou dnech, když snědl vajíčko, dva krajíčky opečeného chleba a vypil šálek čaje, se zeptal po své poště, ale zjistil, že oči ho dosud příliš bolí a nedovolují mu číst.

„Přečtěte mi to, Maria,“ řekl. „Nevšímejte si těch silných dlouhých obálek. Hoďte je pod stůl. Přečtěte mi ty malé dopisy.“

„To neumět,“ zněla odpověď. „Teresa, ta chodit do škola, ta číst.“

A tak mu devítiletá Teresa Silvová otvírala dopisy a četla mu je. Naslouchal nepřítomně dlouhé naléhavé upomínce z půjčovny psacích strojů, hlavu plnou úvah, jakým způsobem si najde práci. Najednou se otřesen probral k vědomí.

„Nabízíme vám čtyřicet dolarů za práva otisknout celou vaši povídku na pokračování,“ slabikovala pomalu Teresa, „za předpokladu, že budete souhlasit s navrženými změnami. „

181$

„Co je to za časopis?“ vykřikl Martin. „Ukaž, dej mi to sem.“

Najednou viděl natolik, že mohl číst, a vůbec si přitom bolest neuvědomoval. Časopis, který mu nabízel čtyřicet dolarů, se jmenoval WHITE MOUSE a šlo o povídku VODNÍ VÍR, další z jeho prvních hrůzostrašných historek. Pročítal dopis pořád dokola. Redaktor mu otevřeně psal, že myšlenku patřičně nezpracoval, ale že právě tu myšlenku kupují, protože je originální. Pokud jim dovolí seškrtat povídku o jednu třetinu, přijmou ji a pošlou mu čtyřicet dolarů po obdržení jeho odpovědi.

Nechal si podat pero a inkoust a sdělil redaktorovi, že může povídku seškrtat třeba o dvě třetiny, pokud chce, a aby mu hnedka poslal těch čtyřicet dolarů.

Přikázal Terese hodit dopis do schránky a zase si lehl a přemýšlel. Nakonec to lež není. WHITE MOUSE platí po přijetí textu. VODNÍ VÍR má tři tisíce slov. Když odečteme zkrácení o třetinu, zbudou dva tisíce. Při čtyřiceti dolarech to dělá dva centy za slovo. Honorář po přijetí a dva centy za slovo - noviny měly pravdu. A on považoval WHITE MOUSE za časopis třetího řádu! Je zřejmé, že ty magazíny nezná. Soudil, že TRANSCONTINENTAL je měsíčník prvního řádu, ale ten platí cent za deset slov. WHITE MOUSE hodnotil jako časopis zcela bezvýznamný, a tam platí dvacetkrát víc než TRANSCONTINENTAL a navíc platí po přijetí rukopisu.

Jedna věc je zkrátka jistá: až mu bude dobře, nepůjde si hledat práci. V hlavě má víc povídek stejně dobrých jako VODNÍ VÍR a při čtyřiceti dolarech za kus si může vydělat mnohem víc než v jakékoli práci či místu. Právě ve chvíli, kdy si myslel, že bitvu prohrál, ji má vyhranou. Prokázal svoje schopnosti pro tuto kariéru. Cesta je jasná. Počínaje časopisem WHITE MOUSE bude přidávat časopis po časopisu k rostoucímu seznamu svých příznivců. Podřadné literární řemeslo může odložit. Ostatně byl to promarněný čas, protože mu to nevyneslo ani dolar. Plně se věnuje práci, dobré práci, a vydá ze sebe to nejlepší, co v něm je. Přál si tu mít Ruth, aby s ním sdílela jeho radost, a jak se probíral dopisy, které zůstaly ležet na posteli, našel jeden dopis od ní. Byl něžně vyčítavý, divila se, co se stalo, že nepřišel tak příšerně

182$

dlouho. Četl si ten dopis znovu se zbožnou úctou. Spočinul pohledem na jejím rukopisu, s láskou sledoval každý tah pera a nakonec dopis políbil.

A když jí psal odpověď, oznámil jí bezohledně, že ji nebyl navštívit, protože má svoje nejlepší šaty v zastavárně. Sdělil jí, že byl nemocný, ale je mu zase skoro dobře a že do deseti dnů anebo dvou týdnů (tak rychle, jak dlouho trvá cesta dopisu do New Yorku a zpátky) si šaty vyplatí a přijde za ní.

Ruth však neměla chuť čekat deset dnů nebo dva týdny. Ostatně její miláček je nemocný! Následující odpoledne přijela za doprovodu Arthura v kočáru Morseových k nesmírné radosti hejna Silvů i všech děcek na ulici a k velkému zděšení Marie. Uštědřila pár pohlavků malým Silvům, kteří se tlačili kolem návštěvníků na malé verandičce, a s angličtinou ještě příšernější, než mluvila obvykle, se snažila omluvit, jak vypadá. Vyhrnuté rukávy na pažích zacákaných od mydlin a zmáčený hrubý pytel kolem pasu výmluvně dokládaly, při jaké práci ji zastihli.

Tolik ji rozčililo, že se takoví dva vznešení mladí lidé ptají po jejím nájemníkovi, že je zapomněla pozvat, aby si sedli do jejího salonku. Aby se dostali k Martinovi do pokoje, prošli kuchyní, horkou, vlhkou a plnou páry, protože se tam právě pralo velké prádlo. Maria samým vzrušením zaklesla do sebe dveře ložnice s dveřmi šatníku a po pět minut se pootevřenými dveřmi řinuly do pokoje nemocného oblaka páry, páchnoucí mydlinami a špínou.

Ruth se podařilo projít doprava, doleva a zase doprava a proběhnout úzkou uličkou mezi stolem a postelí až k Martinovi. Arthur však zabočil příliš daleko a skončil s rachotem a břinkáním hrnků a pánví v koutě, kde si Martin vařil. Arthur se dlouho nezdržel. Ruth zasedla jedinou židli, a tak když učinil své povinnosti zadost, odešel ven a zůstal stát u branky uprostřed sedmi udivených Silvů, kteří na něho civěli jako na nějakou raritu v zábavním parku. A dokola kolem kočáru se nakupily děti z okolních bloků, dychtivě čekaly na odhalení nějaké tragédie nebo něčeho příšerného. Kočáry se v jejich ulici objevovaly jen o svatbách a o pohřbech. Tady nešlo ani o svatbu, ani o pohřeb. Bylo to proto něco, co se vymykalo zkušenosti, a stálo za to, aby si na to počkaly.

183$

Martin už šílel po tom, aby zase Ruth viděl. Láska mu byla bytostně vlastní a jeho potřeba sympatie byla větší než u průměrného člověka. Hladověl po sympatii, pro něho znamenala chápavé porozumění. Teprve však měl poznat, že sympatie Ruth je převážně založena na citu a taktu a že vychází spíš z jemné povahy než z pochopení objektu sympatie. A tak když ji Martin držel za ruku a radostně hovořil, vedla ji její láska k tomu, že mu odpovídala stiskem ruky a oči se jí leskly slzami při pohledu na jeho bezmocnost a stopy utrpení, které poznamenaly jeho obličej.

Jakmile jí však vyprávěl o přijetí dvou rukopisů, o svém zoufalství, když dostal zprávu z TRANSCONTINENTALU, a naopak jak ho potěšilo, když mu přišel dopis od časopisu WHITE MOUSE, přestala ho chápat. Slyšela pronášená slova a rozuměla jejich významu, ale nesdílela ani jeho zoufalství, ani jeho radost. Nedovedla překonat sama sebe. Nezajímalo ji prodávání povídek magazínům. Pro ni bylo důležité manželství. Nebyla si toho však vědoma o nic víc, než si uvědomovala, že její přání, aby šel Martin někam do místa, bylo instinktivním a přípravným impulzem k mateřství. Byla by se červenala, kdyby jí to někdo jasně a srozumitelně řekl, a navíc by se asi rozhořčila a tvrdila, že ji Martin zajímá jen jako člověk, kterého miluje, a že jenom touží, aby se něčím stal. A tak zatímco jí Martin vyléval své srdce v povznesené náladě z prvního úspěchu, kterého dosáhl prací, kterou si sám zvolil, Ruth věnovala pozornost jen holým slovům a stále znovu se rozhlížela po místnosti, zděšená tím, co viděla.

Ruth se poprvé dívala do ubohé tváře chudoby. Hladovějící milenci jí vždycky připadali romantičtí, ale nikdy dřív neměla nejmenší představu, jak hladovějící milenci žijí. Nikdy jí ani ve snu nepřišlo, že by to mohlo vypadat takhle. Její pohled stále těkal od místnosti k Martinovi a zase zpět. Z páry a pachu špinavého prádla, který vnikl do pokoje, když sem vstoupila, se jí dělalo zle. Jestli ta příšerná ženská pere často, Martin tím musí být nasáklý, říkala si Ruth. Taková je tedy nákaza degradace. Když se podívala na Martina, přišlo jí, že prostředí zanechalo na jeho tváři stopu. Nikdy ho neviděla neoholeného a třídenní porost na jeho tváři ji odpuzoval. Nejenom tím nabýval téměř temného a pochybného vzezření jako domek Silvových, a to zevnitř

184$

i zvenčí, ale jako by to zvýrazňovalo i tu živočišnou sílu, kterou si ošklivila. A najednou ho tady utvrzují v jeho šílenství dva přijaté rukopisy, o čemž jí tak hrdě vykládá. Stačilo málo, a byl by se vzdal a nastoupil do práce. Teď ale bude dál v tomhle příšerném domě psát a hladovět několik dalších měsíců.

„Co to tu páchne?“ zeptala se najednou.

„Asi cítíš Mariino prádlo,“ odpověděl. „Já už si na ty pachy celkem zvykl.“

„Ne, ne, to ne. To je něco jiného. Takový zatuchlý, odporný pach.“

Martin zkoumavě zavětřil, než odpověděl.

„Nic jiného necítím, jedině zatuchlý tabákový kouř,“ prohlásil.

„To je ono. Je to příšerné. Proč tolik kouříš, Martine?“

„Nevím, snad jen kouřím víc než jindy, když se cítím osamělý. A taky jsem na kouření strašně dlouho zvyklý. Naučil jsem se kouřit už jako kluk.“

„Víš přece, že to není hezký zvyk,“ pokárala ho. „Je to hrůza, jak to páchne.“

„To je vinou tabáku. Můžu si dovolit jenom ten nejlevnější. Počkej, až dostanu ten šek na čtyřicet dolarů. Koupím si značku, která neuráží ani anděly. Ale že to nebylo špatné, dva přijaté rukopisy během tří dnů? Těch pětačtyřicet dolarů postačí zhruba na všechny moje dluhy.“

„Za dva roky práce?“ odpověděla otázkou.

„Ne, za míň než týdenní práci. Prosím tě, podej mi tamhle ten sešit vzadu na stole, tu účetní knihu v šedých deskách.“ Otevřel ji a začal rychle obracet stránky. „Ano, mám pravdu, čtyři dny na HLAS ZVONŮ a dva na VODNÍ VÍR. Takže to dělá pětačtyřicet dolarů za týdenní práci, sto osmdesát dolarů za měsíc. To je víc než plat, který bych mohl vůbec dostat. A nezapomínej, že teprve začínám. Tisíc dolarů měsíčně není nijak moc na to, abych ti koupil všechno, co pro tebe chci. Plat pět set měsíčně by byl moc malý. Těch pětačtyřicet dolarů je jenom začátek. Počkej, až to roztočím. To budeš koukat, jak se ze mě bude kouřit.“

Ruth jeho slova nepochopila a vrátila se k cigaretám.

„Kouříš už teďka víc než dost a druh tabáku to nijak nezmění. Kouření samo není hezké, bez ohledu na druh tabá-

185$

ku. Jsi jako komín, živá sopka, kráčící tovární komín, milý Martine, vedeš si ostudně, dobře to víš.“

Naklonila se k němu, v očích naléhavou prosbu, a jak se Martin zadíval do jejího jemného obličeje a jejích čistých jasných očí, znovu jím otřásl pocit, že jí není hoden.

„Přála bych si, abys už vůbec nekouřil,“ šeptala. „Prosím tě - už - už kvůli mně.“

„Dobře, přestanu,“ zvolal. „Udělám všechno, co chceš, miláčku, všechno, vždyť víš.“

Zmocnilo se jí velké pokušení. Jaksi jí utkvěla v mysli velkorysost a bezstarostná stránka jeho povahy a byla si jista, že její přání splní i tehdy, jestliže ho požádá, aby nechal těch pokusů psát. Na zlomek okamžiku se jí ta slova chvěla na rtech. Nevyslovila je však. Neměla k tomu dost odvahy, netroufala si. Místo toho se sklonila vstříc jeho pažím a v objetí šeptala: „Víš, opravdu to nechci kvůli sobě, Martine, ale kvůli tobě. Kouření ti určitě škodí a potom také není dobré být něčeho otrokem, a nejmíň nějakých drog.“

„Navždycky budu tvým otrokem,“ usmál se.

„V tom případě začnu vydávat svoje rozkazy.“

Šibalsky se na něho podívala, ačkoli v hloubi duše už litovala, že nedala přednost svému hlavnímu přání.

„Žiju jen, abych vás byl poslušen, Vaše Veličenstvo.“

„Tedy dobře, moje první přikázání zní: neopomeneš se každého dne oholit. Podívej se, jak jsi mě poškrábal na tváři.“

A tak všechno skončilo v něžnostech a milostném laškování. V jedné věci však dosáhla svého. Nemohla čekat, že se jí najednou podaří víc. Byla žensky pyšná na to, že ho přiměla, aby nechal kouření. Příště ho přesvědčí, aby si našel místo, vždyť přece prohlásil, že udělá všechno, co si ona bude přát.

Zvedla se od něho, aby se porozhlédla po pokoji, prohlížela si šňůry s poznámkami nad hlavou, seznámila se s tajemstvím kladky, kterou používal k zavěšení kola ke stropu, a zachmuřila ji spousta rukopisů pod stolem, která pro ni znamenala stejnou spoustu promarněného času. Petrolejový vařič získal její obdiv, ale když se podívala do poliček na potraviny, zjistila, že jsou prázdné.

„Vždyť tady nemáš nic k jídlu, chudáčku,“ ozvala se něžně a soucitně. „Musíš mít hlad.“

186$

„Uložil jsem si jídlo k Marii do špajzky a do kredence,“ lhal. „Líp tam vydrží. Žádný hlad mi nehrozí. Jen se podívej.“

Vrátila se k němu a viděla, jak v lokti ohýbá paži a jak se mu pod rukávem košile svaly pohybují a nabíhají v pevný a tvrdý uzel. Ten pohled ji odpuzoval. Citově se jí to protivilo. Ale její tep, její krev, každé vlákno jejího těla to milovalo a toužilo po tom a ona se tím dávným nevysvětlitelným způsobem k němu skláněla, místo aby se odtahovala. A v následující chvíli, kdy ji drtil ve svém náručí, se v ní mozek bouřil, protože si všímal jen povrchních stránek života, kdežto její srdce, srdce ženy, které šlo o sám život, vítězně jásalo. Právě v takových chvílích nejmocněji prožívala svou nesmírnou lásku k Martinovi, protože téměř omdlévala radostí, když cítila, jak ji jeho silné paže objímají, pevně svírají, až jí ten horoucí stisk působí bolest. V takových chvílích nalézala ospravedlnění pro to, že zrazuje své zásady chování, že znesvěcuje své vlastní vysoké ideály a ze všeho nejvíc že mlčky odpírá poslušnost svým rodičům. Nechtějí, aby se za tohoto muže provdala. Děsilo je, že ho miluje. Ji to také občas děsilo, když byla od něho daleko a chladně, rozumově uvažovala. Když byla s ním, milovala ho - byla to po pravdě nejednou láska plná trápení a soužení, ale láska to byla, a to láska silnější než ona sama.

„Tahle chřipka, to nic není,“ říkal. „Trochu je člověku zle a ohavně ho bolí hlava, ale je to nic proti kloubové chřipce.“

„To jsi také měl?“ ptala se nepřítomně, zaujatá tím, že v jeho náručí nalézá ospravedlnění jakoby seslané z nebes.

Dál roztržitě svými otázkami rozvíjela rozhovor, až ji najednou jeho slova vyděsila.

Ano, měl tu horečku v tajné kolonii třiceti malomocných na jednom z Havajských ostrovů.

„Proč jsi tam chodil?“ zeptala se.

Tak lehkomyslně nedbat na své vlastní zdraví jí připadalo zločinné.

„Protože jsem to nevěděl,“ odpověděl. „Neměl jsem potuchy o malomocných. Když jsem dezertoval z lodi a dostal se na pobřeží, zamířil jsem si to do vnitrozemí, někam, kde bych se schoval. Tři dni jsem se živil plody kujavy, jablky a banány, které tam v džungli divoce rostly. Čtvrtého dne

187$

jsem objevil stezku - úzkou pěšinku. Vedla do vnitrozemí a stále vzhůru. Bylo to směrem, kterým jsem chtěl jít, a zřejmě po ní někdo nedávno šel. Na jednom místě vedla po vrcholu hřebene podobného ostří nože. Stezka nahoře nebyla ani metr široká a po obou stranách hřeben prudce padal do propastí přes třicet metrů hlubokých. Jeden člověk s dostatkem střeliva by to místo uhájil proti statisícům.

Byla to jediná cesta k úkrytu. Tři hodiny po tom, co jsem tu stezku objevil, jsem tam dorazil, do malého horského údolí, jakési prohlubně uprostřed lávových vrcholků. Celé údolí bylo terasovitě upravené se záhony kalokázií taro, rostly tam ovocné stromy a bylo tam asi tak osm nebo deset chatrčí z trávy. Sotva jsem zahlédl obyvatele, bylo mi jasné, kam jsem se to dostal. Jeden pohled na ně mi stačil.“

„Co jsi udělal?“ zeptala se Ruth. Skoro nedýchala, naslouchala mu jako každá Desdemona, zděšená a okouzlená.

„Dělat jsem nemohl nic. Jejich vůdcem byl takový postarší chlapík, značně zchátralý, ale vládl tam jako král. Objevil to malé údolí a založil tam osadu - všechno v rozporu se zákonem. Měl ale pušky, spoustu munice a ti Kanakové, zvyklí střílet divoký skot a divoká prasata, byli přesní střelci. Ne, tady Martin Eden neměl kam utéci. Zůstal - tři měsíce.“

„Ale jak jsi unikl?“

„Byl bych tam dodnes, nebýt jedné dívky, napůl Číňanky, z jedné čtvrtiny bělošky a z jedné Havajanky. Chudinka, byla to kráska a měla vzdělání. Její matka v Honolulu měla aspoň milionové jmění. No a tahle dívka mě nakonec odtamtud dostala. Její matka totiž osadu financovala, a proto se ta dívka nebála, že ji potrestají, když mi umožní odejít. Nejdřív jsem jí ale musel odpřisáhnout, že jejich úkryt nikdy nevyzradím. A taky jsem nevyzradil. Tohle je poprvé, co se o tom vůbec zmiňuji. To děvče mělo teprve první příznaky malomocenství. Prsty pravé ruky měla trochu zkroucené a na paži měla malou skvrnku. To bylo všechno. Teď je asi mrtvá.“

„Ale copak ses nebál? A nebyl jsi rád, že jsi odtamtud unikl a tu příšernou nemoc nechytil?“

„To je tak,“ doznal, „ze začátku jsem z toho byl trochu roztřesený, ale zvykl jsem si na to. Přesto mi bylo toho ubohého děvčete líto. Proto jsem se také zapomněl bát. Byla to krasavice, krásná svou duší i zevnějškem, a nemoc ji zatím jen leh—

188$

ce zasáhla. Přesto jí bylo souzeno tam žít, žít životem primitivních divochů a pomalu uhnívat. Malomocenství je mnohem strašnější, než si člověk představuje.“

„Chudinka,“ šeptala Ruth tiše. „To je zázrak, že tě nechala odejít.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Martin bezděčně.

„Protože tě musela milovat,“ vysvětlovala Ruth stále tiše. „Řekni upřímně, nemilovala tě?“

Martinovo opálení vybledlo při práci v prádelně a současným způsobem života uvnitř domu a jeho obličej byl bledý i hladem a nemocí. Jeho bledost však teď pomalu přikryl ruměnec. Už otvíral ústa a chtěl odpovědět, ale Ruth ho zarazila.

„To nevadí, neodpovídej, není třeba,“ smála se.

Přišlo mu však, že její smích zní jaksi kovově a že světlo jejích očí je chladné. Rázem mu to připomnělo vichřici, kterou kdysi zažil v severním Pacifiku. A na okamžik se mu před očima vybavila vidina bouře - prudké noční bouře, s jasným nebem a ve světle úplňku, kdy se obrovité vlny chladně třpytily v měsíčním světle. A potom viděl to děvče v úkrytu malomocných a vzpomínal, že mu umožnila odejít z lásky k němu.

„Byla šlechetná,“ řekl prostě. „Darovala mi život.“

Víc o té příhodě neřekl, ale slyšel, jak Ruth v hrdle dusí suchý pláč, a všiml si, že odvrátila obličej a dívá se z okna. Když se k němu zase obličejem otočila, tvářila se klidně a v očích nebylo po bouři nejmenší stopy.

„Já jsem tak hloupá,“ prohlásila smutně. „Nemůžu za to. Tolik tě miluju, Martine, opravdu. Časem budu velkorysejší, ale zatím se nedovedu ubránit a žárlím na přízraky minulosti a ty víš, že v tvé minulosti jich je plno.

Musí být,“ umlčela jeho námitku. „Jinak to nemůže být. A chudák Arthur na mě mává, abych šla. Už ho to čekání unavuje. A tak tedy na shledanou, miláčku.

Existuje nějaká směs, připravují ji v drogeriích, co mužům pomáhá odvykat tabáku,“ zavolala ještě ode dveří, „já ti jí trochu pošlu.“

Dveře se zavřely a znovu otevřely.

„Miluji tě, miluji tě,“ zašeptala a pak opravdu zmizela.

Maria ji vyprovodila ke kočáru s uctivým pohledem

189$

v očích, které si však zároveň bystře všimly látky, z jaké měla Ruth šaty, i jejich střihu (nezvyklého střihu, který vyvolával dojem záhadné krásy). Dav zklamaných děcek civěl za kočárem, dokud jim nezmizel z dohledu, a potom obrátily pohled na Marii, která se rázem stala nejdůležitější osobností v ulici. Mariina sláva však splaskla, když jeden její potomek vytroubil, že ti vznešení návštěvníci byli u jejího nájemníka. Pak se Maria znovu propadla do své staré bezvýznamnosti a Martin začal pozorovat, že se k němu ten drobný potěr ze sousedství chová s jistou úctou. Co se týče Marie, stoupl Martin v jejích očích o plných sto procent, a kdyby byl tu odpolední návštěvu v kočáře viděl i ten portugalský hokynář, poskytl by Martinovi další úvěr ve výši tří dolarů pětaosmdesáti centů.

«KAPITOLA XXVII»

Vzešlo slunce Martinova štěstí. Den po Ruthině návštěvě mu přišel šek na tři dolary z jednoho newyorského bulvárního týdeníku jako honorář za tři jeho triolety. Dva dni nato jedny noviny, vydávané v Chicagu, přijaly jeho HLEDAČE POKLADŮ a slíbily mu za ně vyplatit deset dolarů po otištění. Byl to nízký honorář, ale šlo o první článek, který napsal, vůbec o první pokus vyjádřit svou myšlenku na stránkách tisku. A korunou všeho bylo, že dobrodružný seriál pro chlapce, jeho druhý pokus, byl koncem týdne přijat měsíčníkem pro mládež, který se jmenoval YOUTH AND AGE. To čtení na pokračování mělo pravda jednadvacet tisíc slov a oni mu nabídli zaplatit hned po vydání šestnáct dolarů, což bylo zhruba tak pětasedmdesát centů za tisíc slov. Ovšem bylo také pravda, že šlo o druhou věc, kterou se pokusil sepsat, a že si sám plně uvědomoval její pochybnou cenu.

Avšak ani jeho nejranější pokusy nenesly stopy neobratnosti věcí průměrných. To, co je charakterizovalo, byla neobratnost z příliš velké síly - neobratnost, jakou se vyznačuje začátečník, když se pouští do motýlů s beranidlem a jemné ozdoby vytepává válečným kyjem. A tak Martin své rané po—

190$

kusy prodával rád i za pakatel. Byl si vědom jejich hodnoty a netrvalo mu dlouho, aby to poznal. Neochvějně však věřil ve své pozdější práce. Snažil se přece stát se něčím víc než pouhým časopiseckým autorem. Hledal přece, jak se vyzbrojit nástroji umělecké tvorby. Na druhé straně neobětoval nic ze své síly. Jeho vědomým cílem bylo umocnit svou sílu tím, že se vyhne přemíře síly. A stejně tak se neodchýlil od své lásky k realitě. Jeho dílo bylo realistické, třebaže se ho snažil sloučit s obrazy a krásou imaginace. Snažil se o vášnivě procítěný realismus, prodchnutý lidským usilováním a vírou. Chtěl zachytit život takový, jaký je, s veškerým tápáním lidského ducha, a vystihnout lidskou duši.

Při své četbě objevil dvě literární školy. Pro jednu byl člověk bohem a opomíjela jeho pozemský původ. Pro druhou byl člověk hroudou a opomíjela jeho sny, které byly darem nebe a božských možností. Obě školy, škola boha i škola hroudy, se podle Martina mýlily, jejich chybou bylo přílišné zjednodušování pohledu a cíle. Existoval však kompromis, který se pravdě blížil, třebaže škole o bohu nelichotil a škole o lidské hroudě vytýkal brutální nekultivovanost. A právě o své povídce DOBRODRUŽSTVÍ, která kdysi zaujala Ruth, byl Martin přesvědčen, že v ní dosáhl svého ideálu pravdivosti v literatuře, a svoje názory na tuto otázku obecně vyjádřil v eseji BŮH A HROUDA.

Avšak povídka DOBRODRUŽSTVÍ a všechny práce, které považoval za své nejlepší, se pořád ještě doprošovaly pozornosti redakcí. Rané práce neznamenaly v Martinových očích nic než peníze, které mu vynesly, a svoje hrůzostrašné povídky, z nichž dvě prodal, nepovažoval za velkou literaturu ani za své nejlepší věci. Podle něho všechny otevřeně vycházely z imaginace a fantazie, třebaže byly nabité veškerým kouzlem reality, v čemž spočívala jejich síla. Na toto vnášení groteskních a nepravděpodobných prvků do reality se díval jako na chytrý kousek - v nejlepším případě jako na šikovně udělaný trik. Velká literatura nemá co dělat v těchto končinách. Řemeslně byly na vysoké úrovni, ale popíral hodnotu umělecké dovednosti, pokud se rozcházela s lidskou opravdovostí. Trik spočíval v tom, přetáhnout přes tvář vlastní řemeslné dovednosti masku lidské opravdovosti, a tak to také provedl v půltuctu svých povídek hrůzostrašného

191$

rázu, které napsal, než se dopracoval svých vrcholných příběhů, jako byly DOBRODRUŽSTVÍ, RADOST, DŽBÁN a VÍNO ŽIVOTA.

Těch tří dolarů, které obdržel za triolety, využil k zvládnutí nejisté existence, než dojde šek z redakce WHITE MOUSE. První šek proměnil u podezíravého portugalského hokynáře, dolar mu splatil na účet a zbývající dva dolary rozdělil mezi pekaře a zelináře. Nebyl na tom ještě tak dobře, aby si mohl dovolit maso, a než přišel šek z redakce WHITE MOUSE, živil se co nejskromněji. Rozvažoval, jak a kde šek promění. V životě nebyl v bance, tím spíš obchodně, a měl naivní a dětskou touhu vkráčet do jedné z velkých bank v centru Oaklandu a hodit jim tam svůj podepsaný šek na čtyřicet dolarů. Na druhé straně mu praktický zdravý rozum velel, že ho musí proměnit u hokynáře a tím udělat dojem, který později povede k zvýšení úvěru. Zdráhavě se podrobil nárokům hokynáře, účet mu zaplatil v plné výši a nazpět dostal plnou kapsu cinkavých mincí. Také ostatním obchodníkům zaplatil v plné výši, vyplatil si oblek i kolo, zaplatil měsíční poplatek za psací stroj a Marii splatil dlužné nájemné za jeden měsíc a jeden měsíc dopředu. V kapse mu pak zůstal na nutné výdaje zbytek ve výši téměř tří dolarů.

Tato sumička sama mu připadala jako jmění. Hned jak si vyzvedl oblek, šel navštívit Ruth a cestou neodolal a cinkal si drobnými stříbrnými mincemi v kapse. Byl tak dlouho bez peněz, že jako člověk zachráněný před smrtí hladem není schopen odtrhnout oči od nesnědeného jídla, nedokázal Martin odtrhnout ruku od svých stříbrňáků. Nebyl spořivý, ani lakomý, ale ty peníze pro něho znamenaly víc než jejich hodnota v dolarech a centech. Znamenaly úspěch a orlové vyražení na mincích pro něho představovali stejné množství okřídlených vítězství.

Najednou se mu zdálo, že svět je báječný. Nesporně mu připadal krásnější. Po celé týdny to byl svět příliš chmurný a střízlivý, zato teď, když má skoro všechny dluhy splacené, v kapse mu cinkají tři dolary a v hlavě má vědomí úspěchu, slunce svítilo jasně a teple, a dokonce prudký déšť, který nečekaně promáčel chodce, mu připadal jako veselý zážitek. Ve dnech, kdy ho soužil hlad, často v myšlenkách zabloudil k tisícům lidí na celém světě, kteří, jak věděl, hladovějí. Když

192$

však teď byl plně nasycen, myšlenka hladovějících tisíců už jeho mozek netížila. Zapomněl na ně, a protože byl zamilovaný, připomínal si bezpočet milenců po celém světě. Aniž by o tom záměrně uvažoval, stále víc jeho mozek vzrušovaly milostné lyrické motivy. Tvůrčí podnět ho zaujal tak, že vystoupil z tramvaje o dva bloky dál za svou křižovatkou, aniž ho to mrzelo.

V domě Morseových narazil na spoustu lidí. Byly tu na návštěvě dvě Ruthiny sestřenice ze San Rafaelu a paní Morseová, pod záminkou, že se o ně stará, sledovala svůj plán obklopit Ruth mladými lidmi. Své tažení začala v době Martinovy nucené nepřítomnosti a teď už probíhalo plnou parou. Paní Morseová myslela na to, aby se v domě objevovali muži, kteří dělají něco významného. A tak kromě sestřenek Dorothy a Florence se Martin setkal s dvěma univerzitními profesory, z nichž jeden přednášel latinu a druhý angličtinu, dále s jedním mladým důstojníkem, který se nedávno vrátil z Filipín a kdysi chodil s Ruth do školy, potom s mladým mužem jménem Melville, soukromým tajemníkem Josepha Perkinse, ředitele sanfranciské společnosti, a konečně s jedním z těch pravých mužů, s opravdovým bankovním pokladníkem, jistým Charlesem Hapgoodem, mladě vyhlížejícím pětatřicátníkem, absolventem Stanfordské univerzity, který byl členem dvou předních klubů a konzervativním řečníkem republikánské strany ve volebních kampaních - zkrátka v každém ohledu úspěšným mladým mužem. Mezi ženami byla jedna, která malovala portréty, další byla profesionální hudebnicí a jedna měla dokonce doktorát sociologie a byla v místě známá svou sociální činností v sanfranciských čtvrtích chudiny. Na ženách však v plánu paní Morseové příliš nezáleželo. Nebyly víc než nutným doplňkem. Muže, kteří něco významného dělají, je třeba do domu přilákat.

„Nerozčiluj se, až budeš mluvit,“ nabádala Ruth Martina, než začalo utrpení s představováním.

Zpočátku se choval trochu strnule, tísnil ho pocit vlastní nemotornosti, zvlášť si uvědomoval svoje ramena, která zase jako kdysi hrozila, že poničí nábytek a ozdobné drobnosti. Také přítomní ho uváděli do rozpaků. Nikdy předtím se nedostal do styku s tak vznešenými osobami, ani s tak počet—

193$

nou společností. Zaujal ho bankovní pokladník Hapgood a rozhodl se, že ho při první příležitosti musí poznat blíž. V Martinově úctě se však skrývalo jeho vlastní sebevědomé já a naléhavě zatoužil poměřit se s těmito muži a ženami a zjistit, čemu se oni naučili z knih a ze života a čemu se on dosud nenaučil.

Oči Ruth k němu často zaběhly, aby věděla, jak mu to jde, a překvapilo ji a potěšilo, jak přirozeně se seznámil s jejími sestřenicemi. Určitě se nerozčilil, protože sezení ho zbavuje obav, co s rameny. Ruth sestřenice znala jako chytré dívky, na povrchu brilantní, a stěží mohla pochopit, když později večer před spaním na Martina pěly chválu. Zato on, vtipálek mezi příslušníky své třídy, člověk, který uměl všechny rozesmát na tancovačkách i na nedělních piknicích, shledal, že v tomto prostředí žertovat a být vtipný je docela snadné. A toho večera mu stál úspěch za zády, poklepával mu na rameno a chválil ho, že si dobře vede, takže si mohl dovolit smát se a rozesmávat ostatní bez jakýchkoli rozpaků.

Později se Ruthiny obavy ukázaly oprávněné. Martin a profesor Caldwell se octli nápadně v koutě, a třebaže Martin už rukama nešermoval, Ruthino kritické oko postřehlo, že si dovoluje příliš často blýskat planoucíma očima, že hovoří příliš rychle a vášnivě, že se nechává unést a neovládá pobouřenou krev, která mu příliš rozpaluje tváře. Chybělo mu slušné vystupování a sebeovládání a markantně se lišil od mladého profesora angličtiny, se kterým hovořil.

Martin však vůbec nemyslel na to, jakým dojmem působí. Rychle si totiž povšiml zkušeného intelektu toho člověka a ocenil jeho široké znalosti. Kromě toho profesor Caldwell neodpovídal Martinově představě běžného profesora angličtiny. Martin s ním chtěl hovořit o jeho oboru, a třebaže profesor k tomu zpočátku neměl chuť, podařilo se mu ho k tomu přimět. Martin totiž nechápal, proč by člověk neměl hovořit o svém oboru.

„Je to absurdní a nesprávná námitka, že se ve společnosti nemá hovořit o vlastním oboru,“ řekl už před několika týdny Ruth. „Jaký jiný důvod pod sluncem vede lidi k tomu, aby se scházeli, kdyby si neměli mezi sebou vyměňovat, co je v nich nejlepší. A nejlepší v nich je to, co je zajímá, čím si vydělávají na živobytí, to, na co se specializují a nad čím ve

194$

dne v noci sedí, a dokonce i o čem sní. Představ si pana Butlera, jak se řídí touhle společenskou etiketou a vykládá své názory na Paula Verlaina nebo na německé drama anebo na D’Annunziovy romány. Nudili bychom se k smrti. Co se mne týče, když už mám naslouchat panu Butlerovi, slyším ho raděj hovořit o právu. To je v něm to nejlepší a život je tak krátký, že chci od každého muže a od každé ženy, se kterými se setkám, to nejlepší.“

„Ale jsou přece také věci, které zajímají všechny,“ namítala Ruth.

„V tom se mýlíš,“ spěšně pokračoval. „Všichni lidé ve společnosti, všechny uzavřené skupinky ve společnosti - anebo lépe skoro všichni lidé a všechny skupinky se opičí po těch, co jsou nad nimi. A kdo jsou ti nejlepší, ti nad nimi? Zahaleči, bohatí zahaleči. Ti zpravidla neznají nic o věcech, které znají lidé, kteří něco na světě dělají. Naslouchat konverzaci o takových věcech by pro ně znamenalo nudit se, a proto tito zahaleči stanovili, že o problémech vlastního oboru se mluvit nesluší. Stejně tak určují, na které věci se to nevztahuje a o kterých je dovoleno se bavit, a takovými věcmi jsou nejnovější opery, nejnovější romány, karty, kulečník, koktajly, auta, aukce koní, chytání pstruhů a tuňáků, lov vysoké zvěře, plachtění na jachtách a tak dále - a dobře si všimni, to jsou všechno věci, co zahaleči znají. Po pravdě to jsou věci, které u zahalečů znamenají mluvení o oboru. A nejsměšnější na tom je, že mnoho chytrých lidí a všichni rádoby chytří lidé dovolují zahalečům, aby jim takhle předpisovali co a jak. Pokud jde o mě, já chci od každého, co je v něm nejlepší, říkej takovému hovoru nevychovanost či jak chceš.“

A Ruth mu tehdy neporozuměla. Tenhle útok na zavedené hodnocení jí prostě příliš připadal jako názorová umíněnost.

A tak Martin nakazil profesora Caldwella svým vážným zájmem a přiměl ho, aby vyslovil, co si myslí. Když se Ruth u nich zastavila, slyšela, jak Martin říká: „Takovéhle kacířství jistě nehlásáte na Kalifornské univerzitě?“

Profesor Caldwell pokrčil rameny. „To víte, poctivý daňový poplatník a politik. Sacramento nám poskytuje naše dotace, a tak před ním poklonkujeme, stejně jako před univerzitní radou a tiskem strany či tiskem obou našich stran.“

195$

„Ano, to je jasné, ale co vy?“ naléhal na něho Martin. „Musíte se cítit jako ryba na suchu.“

„Myslím, že v tom univerzitním rybníku jich je málo jako já. Občas si dost uvědomuji, že jsem jako ryba na suchu a že bych spíš patřil do Paříže, někam mezi novinářské škrabaly, do nějaké poustevnické jeskyně anebo mezi nějakou divokou bohému, která popíjí klaret - taliánské červené se mu říká v San Francisku - která večeří v laciných hospůdkách Latinské čtvrti a hlučně projevuje své radikální názory na veškeré tvorstvo. Často si jsem skutečně téměř jistý, že jsem byl stvořen k tomu, stát se radikálem. Jenže potom se objeví tolik otázek, kde mi chybí jistota. Zaleknu se, když mám čelit své vlastní lidské křehkosti, a to mi vždycky zabrání, abych pochopil všechny složky problémů - lidských, životně důležitých problémů, chápete.“

A jak dál pokračoval, uvědomil si Martin, že se mu dere na rty PÍSEŇ PASÁTU:

Nejsilnější jsem za poledne,

dřív však, než luna zbledne, už vypínám pevně plachtu.

Skoro si ta slova pobrukoval, až mu blesklo hlavou, že mu jeho společník připomíná pasát, severovýchodní pasát, vytrvalý, chladný a silný. Je klidný, dá se na něho spolehnout, a nadto má v sobě něco překvapujícího. Martin měl pocit, že profesor ještě nikdy plně nevyslovil, co si myslí, stejně jako často míval pocit, že pasáty nikdy nevanou s plnou silou, ale že si ponechávají v zásobě jistou rezervu, které nikdy neužívají. Martinova schopnost evokovat si vidiny se opět projevila. Jeho mozek byl snadno přístupnou zásobárnou zapamatovaných faktů a představ a zdálo se, že jeho obsah je stále pohotově připraven k použití. Ať v přítomné chvíli došlo k čemukoli, Martinova mysl mu okamžitě k tomu nabízela protiklady nebo podobnosti, které se mu ztvárňovaly v jeho vidinách. Dělo se to naprosto automaticky a jeho stálé vidiny představovaly neselhávající doprovod živoucí přítomnosti. Stejně tak jako mu Ruthina tvář ve chvíli žárlivosti vybavila před očima zapomenutou bouři v záři měsíce a jako mu profesor Caldwell znovu vybavoval pohled na se-196$

verovýchodní pasát ženoucí bílé vlny na purpurovém moři, tak se mu co chvíli - a ne že by ho rušily, ale spíš přispívaly k vymezení a třídění jevů - zjevovaly nové vidiny vzpomínek, prostíraly se mu pod víčky anebo se odrážely na plátně jeho vědomí. Tyto vidiny vycházely z minulých činů a prožitků, z věcí, událostí a knih včerejšího dne či minulého týdne - nekonečný zástup zjevení, který ustavičně procházel jeho myslí, ať bděl nebo spal.

A tak se stalo, že když naslouchal lehce plynoucím slovům profesora Caldwella - hovoru bystrého, vzdělaného muže - Martin měl přitom neustále před očima celou svou minulost. Viděl se, jak jeden čas patřil ke skutečným rváčům, kdy nosil širák s tvrdým okrajem a hranaté dvouřadové sako, pohupoval rameny a jeho ideálem bylo vystupovat natolik tvrdě, nakolik mu to před policií projde. Nijak si to nezastíral ani se nepokoušel to nějak mírnit. V jedné etapě svého života byl prostě obyčejným rváčem, vůdcem party, která dělala policii starosti a která terorizovala počestné dělnické domácnosti. Jeho ideály se však změnily. Prohlížel si kolem sebe dobře vychované a dobře oblečené muže a ženy a nabíral do svých plic ušlechtilé kulturní ovzduší a zároveň si přízrak jeho raného mládí, v širáku a hranatém kabátě, houpavým krokem a se vší drsností vykračoval přes místnost. Tuto postavu pouličního rváče viděl, jak splývá s ním, s Martinem, který tu sedí a hovoří se skutečným univerzitním profesorem.

Ostatně vždyť ještě nikdy nenašel trvalé bydliště. Zapadl všude, ať se octl kdekoli, vždycky a všude si ho oblíbili, protože si jak při práci, tak ve hře uměl hájit svoje a byl ochoten a schopen rvát se za svoje práva a budit respekt. Nikdy však nikde nezakořenil. Zapadl dostatečně mezi ostatní, aby uspokojil svoje druhy, ale ne aby uspokojil sebe. Stále ho mátl pocit nepokoje, stále slyšel nějaké daleké volání a putoval životem, hledal je, až našel knihy a umění a lásku. A tady teď stojí uprostřed toho všeho a jako jediný ze všech kamarádů, s kterými prožíval různá dobrodružství, dokázal, že je žádoucím návštěvníkem v domě Morseových.

Tyto myšlenky a vidiny mu však nebránily, aby profesora Caldwella pozorně sledoval. A přitom, jak ho chápavě i kriticky sledoval, si povšiml nezoraného pole profesorových

197$

znalostí. Pokud se jeho samého týče, rozhovor mu ukázal mezery a otevřené prostory, celá témata, která mu nebyla známá. Přesto díky svému Spencerovi viděl, že ovládá základní obrysy celé sféry vědění. Je jen otázka času, kdy ty obrysy zaplní. Pak si dejte všichni pozor, napadlo ho - pozor na mělčiny! Měl pocit, jako by seděl profesorovi u nohou, a zbožně hltal jeho slova. Jak mu však naslouchal, začínal v profesorových soudech rozpoznávat slabá místa - slabosti tak sporadické a nepostižitelné, že by je ani nepostřehl, kdyby se nevyskytovaly stále. A jakmile si jich povšiml, hned se mu cítil roven.

Ruth k nim přistoupila podruhé, právě když Martin začal hovořit.

„Povím vám, kde nemáte pravdu, či spíš co oslabuje vaše soudy,“ řekl. „Chybí vám znalost biologie. Ve vaší soustavě nemá žádné místo. - Ano, mám na mysli skutečnou interpretační biologii, pěkně od základů, od laboratoře a zkumavek a oživených neústrojných struktur, až k nejširším estetickým a sociologickým zevšeobecněním.“

Ruth se zděsila. Absolvovala dva cykly přednášek profesora Caldwella a vzhlížela k němu jako k živoucí pokladnici všeho vědění.

„Nějak vám nerozumím,“ řekl s pochybností v hlase.

Martin si nebyl jistý, jak to profesor míní.

„Pak se vám to pokusím vysvětlit,“ řekl. „Pamatuji se, že jsem v dějinách Egypta četl cosi v tom smyslu, že egyptskému umění neporozumíme, aniž nejprve prostudujeme zemědělskou otázku.“

„Zcela správně,“ přikývl profesor.

„A zdá se mi,“ pokračoval Martin, „že naopak právě znalost zemědělské otázky je podmíněna předchozím poznáním podstaty a povahy života. Jak můžeme porozumět zákonům a institucím, náboženství a zvykům, aniž rozumíme nejen povaze tvorů, kteří je vytvořili, ale povaze látky, z nichž jsou tito tvorové utvářeni? Je literatura méně lidským produktem než egyptská architektura a sochařství? Existuje jediná věc ve známém vesmíru, která by nepodléhala zákonu evoluce? - Samozřejmě, vím, že byly propracovány vývojové teorie různých oborů umění, ale připadají mi příliš mechanické. Lidská bytost sama je opomíjena. Vývoj

198$

nástroje, harfy, hudby, písně a tance, to všechno je krásně rozpracované, ale co vývoj samotného člověka, vývoj jeho základního a vnitřního ustrojení, které v něm bylo, než vyrobil první nástroj anebo vykoktal první popěvek? To je to, co neberete v úvahu a čemu já říkám biologie. Je to biologie v nejširších aspektech.

Vím, že se vyjadřuji nesouvisle, ale snažil jsem se dát té myšlence tvar. Napadla mě během našeho rozhovoru, takže jsem si předem nemohl připravit, jak ji vyjádřit. Vy sám jste hovořil o lidské křehkosti, která člověku brání vzít v úvahu všechny faktory. A vy naopak - nebo se mi to tak zdá - opomíjíte biologický faktor, právě ten materiál, z něhož je utkaná látka veškerého umění, osnova a útek všech lidských činů a úspěchů.“

K úžasu Ruth Martin nebyl na místě rozdrcen a způsob, jakým profesor Martinovi odpověděl, se jí jevil jako shovívavost k Martinovu mládí. Profesor Caldwell plnou minutu mlčky seděl a prsty si pohrával s řetízkem u hodinek.

„Víte,“ řekl nakonec, „stejné kritiky se mi dostalo už jednou - a to od jednoho velkého muže, vědce a evolucionisty Josepha Le Contea. Je však mrtev a já si myslel, že zůstanu neodhalen, a teď se tu objevíte vy a takhle mě demaskujete. Jenže vážně - a to je doznání - myslím, že na tom vašem tvrzení něco je, dokonce hodně. Mám příliš klasické vzdělání a nedržím dost krok s interpretačními odvětvími vědy a na svou obhajobu mohu uvést jen nevýhody plynoucí z mého vzdělání a jistou povahovou pohodlnost, což mi brání, abych se do té práce pustil. Věřil byste, že jsem ještě nikdy nebyl ve fyzikální ani chemické laboratoři? Přesto je to pravda. Le Conte měl pravdu a vy také, pane Edene, alespoň do určité míry - nakolik, to nevím.“

Ruth odtáhla Martina pod nějakou záminkou pryč. Když ho dostala stranou, zašeptala: „Nemůžeš si profesora Caldwella takhle přivlastňovat. Jiní by si s ním možná také rádi promluvili.“

„Moje chyba,“ připustil Martin kajícně. „Ale podařilo se mi ho vyprovokovat a byl tak zajímavý, že jsem na nic jiného nemyslel. Víš, je to nejbystřejší a nejintelektuálnější člověk, s jakým jsem kdy hovořil. A řeknu ti ještě něco. Kdysi jsem si myslel, že každý, kdo má univerzitu nebo zaujímá

199$

vysoké postavení ve společnosti, je stejně skvělý a inteligentní jako on.“

„On je výjimka,“ odpověděla.

„To bych řekl. S kým bys teď chtěla, abych si promluvil? Poslyš, doveď mě k tomu pokladníkovi.“

Martin s ním hovořil patnáct minut a Ruth si nemohla přát od svého milého lepší chování. Ani jednou mu v očích nezajiskřilo a tváře mu rudě nevzplály a klid a vyrovnanost, s jakou hovořil, ji překvapily. Avšak v Martinových očích celá ta kasta bankovních pokladníků klesla o pár set procent a po celý zbytek večera se vyrovnával s dojmem, že bankovní pokladníci a prázdní žvanilové jsou synonyma. V důstojníkovi objevil dobrosrdečného a prostého, zdravého a rozumného mladého muže, spokojeně zaujímajícího to místo v životě, kam ho vrhl jeho původ a osud. Když se Martin dozvěděl, že dva roky studoval na univerzitě, divil se v duchu, kam se to jeho vzdělání podělo. Přesto mu byl milejší než žvanivý bankovní pokladník.

„Já opravdu nic nemám proti prázdnému žvanění,“ říkal později Ruth, „ale co mně jde na nervy, je pompézní pedantská samolibost, nadřazená jistota, s jakou se žvaní, a kolik času na to padne. Vždyť za dobu, kterou on potřeboval k tomu, aby mi vylíčil, že se spojená dělnická strana dala dohromady s demokraty, bych já tomu chlapíkovi vyložil celou historii reformace. Víš, ten člověk zachází se slovy, jako profesionální hráč pokeru zachází s kartami, které dostal při rozdávání. Jednou ti ukážu, co tím míním.“

„Je mi líto, že ho nemáš rád,“ odpověděla. „Je to oblíbenec pana Butlera. Pan Butler o něm říká, že je důvěryhodný a čestný - nazývá ho skálou, Petrem, a říká, že na něm lze dobře postavit jakoukoli bankovní instituci.“

„O tom nepochybuji - i z toho mála, co jsem ho viděl, a ještě menšího mála, co jsem o něm slyšel. Ale už si tolik nemyslím o bankách jako dřív. Nevadí ti, miláčku, že otevřeně říkám, co si myslím?“

„Ne, kdepak, je to velmi zajímavé.“

„Ano,“ pokračoval Martin bodře, „nejsem nic víc než barbar, který získává první dojmy o civilizaci. Takové dojmy musí být pro civilizovaného člověka zábavné a nové.“

„Co jsi říkal mým sestřenicím?“ vyptávala se Ruth.

200$

„Líbily se mi víc než ostatní ženy. Je s nimi dost legrace a nic moc nepředstírají.“

„Takže ostatní ženy se ti také líbily.“

Zavrtěl hlavou.

„Ta, co se věnuje sociální práci, není nic víc než sociologický papoušek. Přísahám ti, že kdybys měla oddělit plevy od zrní, nenašla by se v ní ani jediná původní myšlenka. Ta, co maluje portréty, to je nuda sama. Z ní by byla dobrá žena pro toho pokladníka. A ta hudebnice! Pro mne za mne může mít prsty hbité, dokonalou techniku a báječný výraz - fakt je, že o hudbě neví nic.“

„Hraje krásně,“ namítla Ruth.

„Ano, nepochybně si dokáže nacvičit vnější, technický projev, ale o vlastním niterném duchu hudby nemá tušení. Zeptal jsem se jí, co pro ni hudba znamená - víš, tohleto mě vždycky zajímá, a ona nevěděla, co pro ni hudba znamená, než že ji zbožňuje, že je to největší ze všech umění a že je pro ni víc než život.“

„Ty je nutíš, aby mluvili o své práci,“ vytkla mu Ruth.

„To přiznávám. A jestliže zklamali ve svém oboru, představ si moje utrpení, kdyby byli mluvili o jiných věcech. Já si kdysi myslel, že tady, kde lidé mohou užívat všech výhod kultury -“ Na chvíli se odmlčel a sledoval svůj vlastní mladistvý stín, jak v klobouku s tvrdým okrajem a v hranatém obleku vstupuje do dveří a hrdě se nese přes pokoj. „Jak jsem říkal, myslel jsem si, že tady nahoře ve vyšší společnosti všichni muži i ženy přímo jiskří a září. Teď ale z toho mála, co jsem o nich poznal, mi většina z nich připadá jako houf hlupáků, a devadesát procent ze zbývajících, to je úplná nuda. A pak je tu profesor Caldwell - ten je jiný. To je skutečný člověk, každým coulem a každým atomem své šedé hmoty.“

Tvář Ruth se rozjasnila.

„Pověz mi o něm,“ naléhala. „Ne že je velký a skvělý - tyhle jeho vlastnosti znám, ale pověz mi o svých nepříznivých dojmech. Na to jsem moc zvědavá.“

„To se asi dostanu do pěkně nepříjemné situace.“ Martin chvíli pobaveně přemýšlel. „Co kdybys začala první ty. Možná že ale na něm shledáváš všechno báječné.“

„Navštěvovala jsem dvě jeho přednášky na univerzitě

201$

a znám ho dva roky. Proto bych ráda slyšela tvůj první dojem.“

„Myslíš špatný dojem? Prosím, tady ho máš. Řekl bych, že má všechny ty krásné vlastnosti, jak si myslíš. Alespoň představuje nejlepší ukázku intelektuálního člověka, s jakým jsem se dosud setkal. Je to ale člověk, který tají jednu hanbu. - Ne, ne!“ zvolal rychle. „Nemyslím nic malicherného nebo vulgárního. Co chci říci, je, že mi připadá jako člověk, který se dostal až na dno věcí a děsí se toho, co viděl, tolik, že si sám sobě namlouvá, že to nikdy neviděl. Možná že to tím nevyjadřuju zcela jasně. Řekněme to jinak. Člověk, který našel cestu k skrytému chrámu, ale nevydal se po ní, který patrně dokonce zahlédl ten chrám a potom se snažil sám sebe přesvědčit, že to byl jen přelud listoví. A ještě jinak: Člověk, který mohl vykonat velké činy, ale nepřikládal jejich konání žádnou cenu a který po celou dobu v hloubi svého srdce lituje, že je nevykonal. Člověk, který se v skrytu vysmíval odměnám za ně a přitom ještě skrytěji toužil po těch odměnách a po radosti z jejich konání.“

„Já ho takhle nevidím,“ řekla. „A proto také přesně nechápu, co myslíš.“

„Z mé strany je to jenom takový neurčitý pocit,“ připustil Martin. „Nemám pro to žádný důkaz. Je to jen pocit a patrně mylný. Ty ho určitě musíš znát líp než já.“

Z večírku u Ruth si Martin odnášel zvláštní zmatek a protichůdné pocity. Zklamal ho dosažený cíl, zklamali ho lidé, do jejichž společnosti pronikl. Na druhé straně ho povzbudil vlastní úspěch. Ta cesta nahoru byla snazší, než čekal. Snadno překonal tu strmou cestu vzhůru a (nezastíral si to s žádnou falešnou skromností) byl lepší než bytosti, do jejichž středu pronikl - ovšem s výjimkou profesora Caldwella. O životě a knihách věděl víc než oni a uvažoval nad tím, do jakých koutů a skulin odhodili svoje vzdělání. Nevěděl, že on sám je obdařen neobvyklou rozumovou silou. Nevěděl také, že muže, kteří se věnují zkoumání hlubin a promýšlení nejhlubších idejí, nelze hledat v salonech světa Morseových. Ani mu nikdy ve snu nepřišlo, že takoví lidé jsou jako osamělí orlové vznášející se samotářsky na azurové obloze vysoko nad zemí a nad její hemživou zátěží stádního života.

202$

«KAPITOLA XXVIII»

Úspěch však ztratil Martinovu adresu a jeho poslové přestali chodit k Martinovým dveřím. Celých pětadvacet dní, kdy pracoval i v neděli a o svátcích, se dřel s dlouhou eseji asi o třiceti tisících slov, nazvanou HANBA SLUNCE. Byl to záměrný útok na mystičnost Maeterlinckovy školy - útok z tvrze pozitivistické vědy na žasnoucí snílky, útok, který přesto respektoval hodně krásy i úžasu, ovšem takového, který je slučitelný se zjištěnými fakty. O něco později pokračoval v tomto útoku dvěma krátkými esejemi, ŽASNOUCÍ SNÍLKOVÉ a MÍRA VLASTNÍHO JÁ. A esejím, dlouhým i krátkým, začal platit cestovní výdaje od magazínu k magazínu.

Během těch pětadvaceti dní, které věnoval HANBĚ SLUNCE, prodal asi za šest a půl dolaru laciných řemeslných výplodů. Jedna anekdota mu vynesla padesát centů, druhá, kterou prodal do předního humoristického týdeníku, mu vydělala dolar. Potom mu dvě humorné básničky vynesly jedna dva a druhá tři dolary. Když pak vyčerpal úvěry u obchodníků (třebaže svůj úvěr u kupce zvýšil na pět dolarů), došlo na to, že jízdní kolo a oblek se vrátily do zastavárny. Z půjčovny strojů znovu vymáhali peníze, vytrvale poukazovali na to, že podle smlouvy je třeba nájemné platit přesně a předem.

Povzbuzen tím, že těch několik drobností prodal, začal Martin zase psát řemeslné věci. Snad se tím přece jenom uživí. Pod stolem měl uloženo dvacet krátkých historek, které odmítl syndikát novinových povídek. Znovu si je přečetl, aby zjistil, jak nepsat krátké novinové povídky, a přitom na ně vymyslel dokonalý recept. Zjistil, že novinové povídky nikdy nesmějí být tragické, nikdy nesmějí končit nešťastně a nikdy se nesmějí vyznačovat nějakou krásou jazyka, myšlenkovou vytříbeností anebo skutečnou citovou jemností. Sentiment v nich být musí, a to spousty sentimentu, čistého a vznešeného citu onoho druhu, kterému sám ve svém raném mládí tleskal na bidýlku v divadle - sentimentu typu „Za vlast a za cara“ a „Třebaže chudá, přesto počestná“.

Když si uvědomil, čeho se musí vyvarovat, poučil se ještě

203$

o správném tónu na VÉVODKYNI a začal pracovat pěkně podle receptu. Recept se skládal ze tří částí: (1) pár milenců je od sebe odtržen; (2) nějaký skutek nebo událost je znovu svede dohromady; (3) svatební zvony vyzvánějí. Ta třetí část představovala neproměnnou složku, ale první a druhá mohly procházet nekonečnou řadou obměn. Tak například milenecký pár mohl být od sebe odtržen pro nepochopení záměrů druhého, osudovou náhodou, žárlivými soky, rozhněvanými rodiči, prohnanými poručníky, intrikami příbuzných a tak dále a tak dále. Dohromady mohli být opět svedeni statečným činem milence, obdobným skutkem milenky, zvratem v srdci jednoho či druhého, vynuceným doznáním prohnaného poručníka, intrikujícího příbuzného nebo žárlivého soka, anebo jejich dobrovolným doznáním, objevem nějakého netušeného tajemství, tím, že milenec dobyl dívčina srdce, anebo milencovým dlouhým a vznešeným sebeobětováním a tak dále, donekonečna. Velice okouzlující bylo nechat dívku, aby se sama vyznala ze své lásky při opětovném shledání, a kousek po kousku Martin objevoval další nesporně pikantní a působivé lsti. Avšak vyzvánějící svatební zvony na konci byla jediná věc, se kterou si nesměl nijak zahrávat. I kdyby se nebe sesulo a hvězdy padaly, svatební zvony musí přese všechno znít. Pokud jde o délku, předpisoval recept jako minimální dávku dvanáct set slov a patnáct set slov jako maximum.

Než se Martin s uměním těchhle povídek dostal dostatečně daleko, vypracoval si do zásoby půl tuctu schémat, ke kterým se při skládání těch krátkých povídek uchyloval. Tato schémata byla jako důmyslné tabulky užívané matematiky, k nimž lze přistupovat shora, zdola, zprava i zleva, jejichž údaje se skládají ze spousty řádek a desítek sloupců a z nichž lze odvodit bez uvažování a přemýšlení tisíce různých závěrů, všechny nezvratitelně přesné a správné. Takto během půl hodiny dokázal Martin nad svými tabulkami dát dohromady hlavní obrysy tuctu povídek, které pak odložil stranou a dotvářel je podle svých možností. Zjistil, že jedno schéma dokáže vyplnit po celodenní vážné práci během hodiny před spaním. Jak později doznal v hovoru s Ruth, mohl to dělat téměř ve spánku. Skutečnou práci představovalo sestavení kostry povídek, a i to byla pouze mechanická práce.

204$

Naprosto nepochyboval o účinnosti svého receptu a tentokrát odhadl názory redakcí správně, když si výslovně řekl, že první dvě, které odešle, mu přinesou šek. A po dvanácti dnech šeky taky došly, každý na čtyři dolary.

Co se týče magazínů, dospíval mezitím k zcela novým a zarážejícím objevům. Třebaže TRANSCONTINENTAL vydal HLAS ZVONŮ, žádný šek se neobjevoval. Martin ho potřeboval a tak si o něj napsal. Dostal však jen vyhýbavou odpověď s žádostí o další práce. Už dva dny při čekání na odpověď hladověl, a právě tehdy dal kolo znovu do zastavárny. Pravidelně dvakrát týdně psal do TRANSCONTINENTALU o svých pět dolarů, třebaže z nich jen občas vymámil odpověď. Nevěděl, že TRANSCONTINENTAL se už celá léta stěží drží nad vodou, že je to časopis čtvrtého či desátého řádu, bez pevné pozice, s chatrným nákladem, který závisí zčásti na malicherném povykování a zčásti na vlasteneckých výzvách a inzerátech, které byly sotva víc než charitativní almužnou. Nevěděl také, že TRANSCONTINENTAL je jediným živobytím jeho redaktora a jeho obchodního ředitele a že z něho mohou vyždímat svoje živobytí jen tím, že se stěhují, aby se vyhnuli placení nájemného, a že nikdy nezaplatí žádný účet, když se mohou zaplacení vyhnout. Nemohl také tušit, že právě těch jeho pět dolarů si přivlastnil obchodní ředitel na nátěr svého domu v Alamedě a že si ten nátěr provedl sám, během několika odpolední, protože si nemohl dovolit platit mzdy stanovené odbory a protože pod prvním odborově neorganizovaným natěračem, kterého si najal, někdo podtrhl žebřík a on musel do nemocnice se zlomenou klíční kostí.

Martinovi nepřišlo ani těch deset dolarů, za které prodal chicagským novinám HLEDAČE POKLADU. Článek vyšel, jak si ověřil v regálech ústřední čítárny, ale z redakce nevymohl jediné slůvko. Nevěnovali jeho dopisům pozornost. Aby se ujistil, že je opravdu dostali, poslal jich několik doporučeně. Není to nic než zlodějna, řekl si nakonec - chladnokrevná krádež. Hladověl, a přitom ho okrádali o to, co vyrobil, o jeho zboží, jehož prodej znamenal jediný způsob, jak si obstarat chléb.

YOUTH AND AGE byl týdeník a uveřejnil už dvě třetiny jeho příběhu na pokračování o jednadvaceti tisících slov,

205$

když zkrachoval. Tím byl konec všem Martinovým nadějím, že dostane šestnáct dolarů.

Korunou všeho bylo, že přišel o DŽBÁN, který považoval za jednu z nejlepších věcí, co napsal. V zoufalství, když šíleně pátral po nějakém časopisu, ho poslal do společenského týdeníku THE BILLOW v San Francisku. Hlavní důvod, proč ho nabídl právě tomuto časopisu, byl ten, že může rychle dostat odpověď, protože půjde poštou z Oaklandu jen přes záliv. Za čtrnáct dní s velkou radostí uviděl na novinových Stáncích poslední číslo a v něm na čestném místě otištěnou svou povídku, celou a s ilustracemi. Šel domů, srdce mu bušilo a uvažoval, kolik mu za jednu z nejlepších věcí, kterou napsal, asi zaplatí. Příjemná byla i myšlenka, že tak rychle povídku přijali a otiskli. Překvapení bylo tím větší, že ho redakce vůbec neinformovala o tom, že povídku přijímají. Když čekal týden, dva a pak ještě půl, překonalo zoufalství ostych a napsal redakci časopisu THE BILLOW, připomněl jim, že patrně nějakým opomenutím obchodního ředitele přehlédli jeho malou pohledávku.

I když to není víc než pět dolarů, říkal si Martin, dá se za ně koupit tolik fazolí a hrachové polévky, aby mohl napsat půl tuctu podobných povídek a možná stejně dobrých.

Nato dostal od redaktora chladný dopis, který alespoň vyvolal Martinův obdiv.

„Děkujeme Vám,“ stálo v něm, „za Váš vynikající příspěvek. Všem se nám v redakci velice líbil, a jak je vám známo, umístili jsme ho na čelném místě a ihned otiskli. Upřímně doufáme, že se Vám líbily ilustrace.

Když jsme si znovu přečetli Váš dopis, nabyli jsme dojmu, že podléháte nesprávnému názoru, že platíme za nevyžádané rukopisy. To však není naším zvykem a ovšem Váš příspěvek jsme si nevyžádali. Když jsme Vaši povídku obdrželi, předpokládali jsme přirozeně, že je Vám to známo. Můžeme pouze vyslovit hluboké politování nad tímto nešťastným nedorozuměním a ujistit Vás o své trvalé úctě. Znovu Vám děkujeme za Váš laskavý příspěvek a doufáme, že od Vás vbrzku obdržíme další, a zůstáváme…“

Byl tam ještě dovětek v tom smyslu, že třebaže časopis THE BILLOW nevede volné výtisky, s velkým potěšením mu posílají čestné předplatné na následující ročník.

206$

Po této zkušenosti psal Martin vždycky na první stránku všech svých rukopisů strojem: „K otištění podle vaší obvyklé sazby.“

A přijde den, utěšoval se, že moje příspěvky budou k otištění podle mé vlastní obvyklé sazby.

V tom období v sobě objevil vášnivou touhu po dokonalosti a ta ho dohnala k tomu, že znovu přepsal a propracoval RVÁČSKOU ULIČKU, VÍNO ŽIVOTA, RADOST a LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE a další své starší práce. Stejně jako dřív mu devatenáctihodinový pracovní den byl příliš krátký, aby ho uspokojil. Velmi mnoho psal a velmi mnoho četl a při usilovné práci zapomínal na muka vyvolaná tím, že se vzdal kouření. Ruthin slíbený lék proti kouření s pestrou nálepkou ukryl do nejméně přístupného koutku prádelníku. Zvlášť během dlouhých etap hladovění trpěl nedostatkem tabáku. Přestože už tolikrát překonal tu mučivou touhu, zůstávala v něm stále silná. To, že nekouřil, považoval za největší věc, které dosáhl. Podle názoru Ruth dělal prostě jen to, co je správné. Přinesla mu prostředek proti tabáku, který koupila z vlastního kapesného, a za pár dní na všechno zapomněla.

Jeho mechanicky vyráběné povídky měly úspěch, třebaže je nenáviděl a vysmíval se jim. S jejich pomocí vyplatil věci ze zastavárny, zaplatil většinu účtů a koupil si nové obutí na kolo. Ty krátké povídky ho aspoň držely při životě a poskytovaly mu čas k ctižádostivější práci. Povzbuzovalo ho přitom, že z časopisu WHITE MOUSE dostal tenkrát čtyřicet dolarů. K tomu upnul svou víru a s důvěrou čekal, že skutečně prvořadé časopisy vyplatí neznámému autorovi přinejmenším stejný honorář, anebo ještě vyšší. Problémem bylo, jak se do těch prvotřídních časopisů dostat. Jeho nejlepší povídky, eseje a básně se všechny marně doprošovaly pozornosti časopisů, a přesto každý měsíc četl spoustu archů nudných, všedních, neuměleckých výplodů uvnitř jejich různých obálek. Kdyby aspoň jeden redaktor sestoupil z výše své pýchy a napsal mi jednu povzbudivou řádku, říkal si někdy v duchu. I když možná jsou moje práce nezvyklé, i když se třeba nehodí k otištění na stránkách jejich časopisů, protože oni sami jsou opatrní, určitě se v nich přece najdou nějaké jiskřičky, alespoň někde několik málo, které je musí rozehřát alespoň ke slůvku uznání. A potom si vytáhl

207$

některý ze svých rukopisů, jako třeba DOBRODRUŽSTVÍ, a četl si ho znovu a znovu v marném úsilí něčím ospravedlnit mlčení redaktorů.

Jakmile nastalo sladké kalifornské jaro, jeho období dostatku skončilo. Po několik týdnů ho zaráželo zvláštní mlčení ze strany syndikátu novinových povídek. Potom mu jednoho dne přišlo poštou zpátky deset z těch jeho dokonalých, mechanicky vyrobených krátkých povídek. Byl u nich přiložen stručný dopis v tom smyslu, že syndikát má nadbytek zásob a že zase budou rukopisy kupovat teprve po uplynutí několika měsíců. Martin si už dokonce na konto těch deseti povídek vedl marnotratně. Poslední dobou za ně syndikát platil po pěti dolarech a přijímal všechny, které jim poslal. A tak těch deset povídek považoval vlastně za prodané a podle toho žil, jako by měl padesát dolarů v bance. A tak se stalo, že pro něho rázem nastaly hubené dny, kdy však dál prodával své starší pokusy časopisům, které neplatily, anebo nabízel svoje pozdější věci magazínům, které je koupit nechtěly. Také zase obnovil cesty do zastavárny v centru Oaklandu. Pár anekdot a drobty humorných veršíků, které prodal v newyorských týdenících, ho stěží držely při životě. A právě v této době napsal několika velkým měsíčníkům a čtvrtletním revue dopisy s žádostí o informaci a z odpovědi se dozvěděl, že se jen zřídka zabývají nevyžádanými články a že většinu obsahu jejich časopisů na základě objednávky píší známí odborníci, kteří jsou autoritami ve svých oborech.

«KAPITOLA XXIX»

Pro Martina to bylo těžké léto. Lektoři rukopisů a redaktoři byli na prázdninách a časopisy, které obvykle oznamovaly svá rozhodnutí do tří týdnů, si teď rukopisy ponechávaly tři měsíce i déle. Jedinou útěchu mu dávalo, že tenhle mrtvý bod povede alespoň k úspoře poštovného. Jenom ty zlodějské časopisy zřejmě dál čile obchodovaly, a těm Martin přenechal všechny svoje začátečnické pokusy, jako

208$

LOVCE PEREL, MOŘE JAKO POVOLÁNÍ, CHYTÁNÍ ŽELV a SEVEROVÝCHODNÍ PASÁTY. Za tyto rukopisy nikdy nedostal ani groš. Je pravda, že po půlročním dopisování dosáhl kompromisu, takže za CHYTÁNÍ ŽELV dostal holicí strojek, a že časopis THE ACROPOLIS, s kterým se dohodl, že mu dají pět dolarů na hotovosti a pět ročních předplatných za SEVEROVÝCHODNÍ PASÁTY, splnil druhou část úmluvy.

Za sonet o Stevensonovi se mu podařilo vyždímat dva dolary od jednoho bostonského redaktora, který řídil časopis s vkusem Matthewa Arnolda a s měšcem opatrným na každý groš. NYMFA A PERLA, chytrá básnická parodie o dvou stech verších, právě dokončená a ještě celá horká, jak ji v mozku ukoval, získala srdce redaktora sanfranciského časopisu vydávaného pro jednu velkou železniční společnost. Když mu redaktor napsal a nabídl honorář v jízdenkách, odpověděl mu Martin dotazem, zda jsou ty jízdenky přenosné na jinou osobu. Nebyly, a tak když je neměl možnost dál prodat, vyžádal si báseň zpět. A tak se vrátila s redaktorovým politováním a Martin ji znovu poslal do San Franciska, tentokrát do okázalého měsíčníku THE HORNET, jehož slávu kdysi rozdmýchal až mezi hvězdy první velikosti jeden skvělý žurnalista, který ho založil. Záře měsíčníku THE HORNET se začínala kalit dlouho předtím, než se Martin narodil. Redaktor slíbil Martinovi za báseň patnáct dolarů, ale když vyšla, jako by na to zapomněl. Když Martin na několik dopisů nedostal odpověď, napsal útočný zlostný dopis, na který odpověď přišla. Tu napsal nový redaktor, který Martina chladně informoval, že odmítá nést odpovědnost za chyby svého předchůdce a že ostatně o NYMFĚ A PERLE nemá valné mínění.

Avšak nejkrutějším způsobem se k Martinovi zachoval chicagský časopis THE GLOBE. Martin se celou dobu zdráhal nabídnout k otištění svoje LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE, až ho k tomu nakonec dohnalo hladovění. Když je tucet časopisů odmítlo, zůstaly nakonec v redakci časopisu THE GLOBE. Sbírka měla třicet básní a za každou měl dostat dolar. První měsíc byly otištěny čtyři a obratem dostal šek na čtyři dolary. Když si však časopis prohlížel, zděsilo ho, jak básně zmrzačili. Párkrát změnili název: například místo FINIS dali

209$

KONEC a místo ZPĚV VNĚJŠÍHO ÚTESU ZPĚV KORÁLOVÉHO ÚTESU. V jednom případě nahradili název úplně jiným titulem, který se vůbec nehodil. Místo jeho vlastního názvu SVĚTLA MEDÚZY vytiskla redakce ZPÁTEČNÍ CESTA. Avšak to, jak zmrzačili básně samy, bylo hrozné. Martin zpoceně úpěl a rval si vlasy. Jeho obraty, verše a strofy nahradili jinými. Nemohl uvěřit, že by normálně myslící redaktor mohl mít na svědomí takový zločin, a nejvíc se přikláněl k dohadu, že jeho básně takhle zmordoval redakční poslíček nebo stenograf. Martin hned redakci napsal, žádal, aby LYRICKÉ ZPĚVY přestali uveřejňovat a vrátili mu je. Psal znovu a znovu, prosil, zapřísahal je, vyhrožoval, ale nikdo na jeho dopisy nereagoval. Měsíc po měsíci to mordování veršů pokračovalo, než bylo otištěno všech třicet básní, a měsíc co měsíc dostával šek na ty, které se objevily v posledním čísle.

Přes všechny ty různé nezdary vzpomínka na čtyřicetidolarový šek z časopisu WHITE MOUSE ho držela, třebaže musel stále víc a víc vyrábět řemeslné čtivo. Objevil žírné pole v zemědělských týdenících a obchodních časopisech, ale u náboženských týdeníků zjistil, že by snadno zahynul hlady. V nejhorším období, když měl tmavý oblek v zastavárně, se mu podařil jedinečný tah - tak mu to alespoň připadalo - v soutěži o ceny, vypsané okresním výborem republikánské strany. Soutěž měla tři odvětví a Martin se účastnil všech a sám sobě se hořce vysmíval, že ho život zahnal takhle na mělčinu. Jeho báseň získala první cenu ve výši deseti dolarů, jeho píseň k volební kampani druhou cenu pět dolarů, jeho esej o zásadách republikánské strany první cenu ve výši dvaceti pěti dolarů. Bylo to velice potěšující až do chvíle, kdy si chtěl peníze vyzvednout. Něco se v tom okresním výboru zvrtlo, a třebaže jeho členy byli i bohatý bankéř a senátor státu Kalifornie, peníze stále nepřicházely. A zatímco se vlekla tahle záležitost, prokázal, že chápe zásady demokratické strany, tím, že získal první cenu za esej v obdobné soutěži. A navíc obdržel peníze, pětadvacet dolarů. Avšak čtyřicet dolarů, které vyhrál v první soutěži, nikdy nedostal.

Octl se v úzkých, jak dál vídat Ruth. Přiznal se, že dlouhá cesta pěšky ze severního Oaklandu k domu Morseových

210$

a zase nazpátek mu zabere příliš mnoho času, a proto nechal černý oblek dál v zastavárně místo jízdního kola. Kolo pro něho znamenalo tělesný pohyb, ušetřilo mu celé hodiny na práci a přitom mu umožnilo vídat Ruth. Pumpky a starý svetr mu posloužily jako slušné oblečení na kolo, takže mohl s Ruth jezdit na odpolední vyjížďky. Kromě toho neměl už tolik příležitostí vídat ji u nich doma, kde paní Morseová pokračovala ve své hostitelské kampani. Vznešené bytosti, s kterými se tam setkával a ke kterým ještě před nedávnem vzhlížel, ho teď nudily. Přestaly být vznešené. Byl nervózní a podrážděný, protože prožíval zlé časy a zklamání, příliš se upínal k práci a hovor s takovými lidmi ho dováděl k šílenství. Nebyl nijak nepatřičně samolibý. Porovnával úzkoprsost jejich myšlení s úvahami myslitelů v knihách, které četl. V domově Ruth se nikdy nesetkal s nějakou velkou osobností, s výjimkou profesora Caldwella, a Caldwella tam potkal jenom jednou. Ostatní byli hlupáci, nuly, povrchní, dogmatické a nevědomé. A právě jejich ignorance ho ohromovala. Co to s nimi je? Co to udělali se svým vzděláním? Byly jim přístupné stejné knihy jako jemu. Jak je to možné, že si z nich nic nevzali?

Věděl, že existují velikáni ducha, hlubocí a důslední myslitelé. Měl o tom svoje důkazy z knih, a to z knih, které mu poskytovaly větší vzdělání, než byla úroveň Morseových. A věděl, že ve světě lze najít lidi vyššího intelektu, než jsou lidé z okruhu Morseových. Četl anglické společenské romány, kde si všímal mužů a žen hovořících o politice a filozofii. A četl o velkoměstských salonech, dokonce i ve Spojených státech, kde se sdružovalo umění a intelekt. V minulosti si bláhové představoval, že všechny pěkně oblečené osoby, stojící nad pracující třídou, jsou lidé se silným intelektem a smyslem pro krásu. Kultura a bílé límce mu splývaly a klamně ho vedly k víře, že univerzitní vzdělání a vysoká intelektuální úroveň je jedno a totéž. Bude si tedy dál probojovávat cestu stále vzhůru. A Ruth vezme s sebou. Ji totiž hluboce miloval a věřil, že zazáří kdekoli. Protože jasně viděl, že mu bylo na překážku neblahé prostředí jeho mládí, usuzoval, že i jí bylo podobně na překážku její prostředí. Neměla možnost růstu. Knihy v knihovně jejího otce, obrazy na stěnách, hra na klavír - všechno v sobě mělo spoustu křiklavé okáza-211$

losti. Opravdová literatura, opravdové malířství a opravdová hudba byly pro Morseovy a lidi jejich druhu zcela mrtvé. A větší než to všechno byl život, který nechápali, o kterém beznadějně nic nevěděli. Přes svoje unitářské sklony a masku konzervativní velkodušnosti zůstávali o dvě generace pozadu za poznáním vědy. Jejich duševní pochody byly středověké a Martin zdrceně shledal, že jejich uvažování o nejvlastnějších hodnotách bytí a o vesmíru se řídí touž metafyzickou metodou, která byla stejně mladá jako nejmladší rasa, stejně stará jako člověk jeskynní a starší - touž metodou, která hnala prvního pleistocenního opočlověka k tomu, aby se bál tmy, která hnala prvního ukvapeného židovského divocha, aby si ztělesňoval Evu z Adamova žebra, která hnala Descarta k vytvoření idealistického systému vesmíru projekcí svého vlastního nicotného já a která přiměla známého britského duchovního zavrhnout evoluci tak sžíravou satirou, že si vysloužil okamžitý potlesk a zanechal své jméno jako smutně proslulou škrábanici na jedné stránce historie.

Tak Martin uvažoval a šel v myšlenkách ještě dál, až mu svitlo, že rozdíl mezi těmito právníky, úředníky, podnikateli a bankovními pokladníky, s kterými se setkal, a příslušníky pracující třídy, které znal, se rovná rozdílu ve stravě, kterou jedí, v šatstvu, které nosí, v prostředí, ve kterém žijí. Určitě jim všem chybělo to něco navíc, co shledával u sebe a v knihách. Morseovi mu předvedli to nejlepší, co může zplodit jejich společenské postavení, ale na něho to neudělalo dojem. Sám chuďas, otrok lichvářů, věděl, že stojí výš než ti, s kterými se u Morseových setkal. A když svůj jediný slušný oblek neměl v zastavárně, pohyboval se mezi nimi jako pán života a chvěl se pocitem urážky podobným utrpení prince, kterého by odsoudili k životu mezi pasáky koz.

„Bojíte se socialistů a nenávidíte je,“ poznamenal jednou večer při večeři k panu Morseovi. „Ale proč? Neznáte je, ani jejich učení.“

Rozhovor stočila tímto směrem paní Morseová, která provokativně pěla chvály na pana Hapgooda. Pokladníka měl Martin plné zuby a při hovoru o tom prázdném žvanilovi neměl dost trpělivosti.

„Ano,“ reagoval na to, „Charley Hapgood je, jak se říká, mladý muž na vzestupu - někdo mi to tak řekl. A je to prav—

212$

da. Než umře, dotáhne to na místo guvernéra, anebo kdo ví - třeba do Senátu Spojených států.“

„Proč si to myslíte?“ zeptala se nato paní Morseová.

„Slyšel jsem jeho předvolební projev. Bylo to tak chytře hloupé a nepůvodní, a zároveň přesvědčivé, že političtí předáci prostě nemohou jinak než ho považovat za bezpečnou a spolehlivou osobu, a navíc jeho povrchní fráze jsou tak podobné povrchním frázím průměrného voliče, že - no, vždyť dobře víte, jak každému zalichotí, když se mu jeho vlastní myšlenky vyšperkují a pak předloží.“

„Já si vážně myslím, že na pana Hapgooda žárlíš,“ vpadla do toho Ruth.

„Chraň bůh!“

Výraz zděšení na Martinově tváři podnítil paní Morseovou k bojovnosti.

„Přece tím nechcete říci, že je pan Hapgood hloupý?“ zeptala se ledovým tónem.

„O nic víc než průměrný republikán,“ zněla odpověď, „anebo průměrný demokrat. Všichni jsou hloupí, pokud nejsou mazaní, a mazaných je jenom pár. Jediní moudří republikáni jsou milionáři a jejich vědomí přisluhovači. Ti vědí, na které straně má chléb máslo, a vědí proč.“

„Já jsem republikán,“ podotkl vesele pan Morse. „Tak co, kampak zařadíte mne?“

„Vy patříte k nevědomým přisluhovačům.“

„Přisluhovačům? „

„No ano. Pracujete pro velké společnosti. Nemáte žádné dělnické klienty ani neděláte trestní věci. Vaše příjmy nejsou závislé na chlapech, kteří bijou svoje ženy, ani na kapsářích. Svoje živobytí dostáváte od těch, kteří vládnou společnosti, a ten, kdo člověka živí, ten je jeho pánem. Ano, patříte k přisluhovačům. Jste zainteresován na prosazování zájmů nahromaděného kapitálu, kterému sloužíte.“

Pan Morse trochu zrudl ve tváři.

„Musím říci, milý pane,“ prohlásil, „že mluvíte jako ti socialističtí darebáci.“

A právě tehdy poznamenal Martin: „Bojíte se socialistů a nenávidíte je. Ale proč? Neznáte je, ani jejich učení.“

„Vaše učení ovšem zní jako socialismus,“ odpověděl pan Morse a Ruth přitom ustrašeně zírala z jednoho na druhého

213$

a paní Morseová šťastně zářila, že se naskytla příležitost, jak vzbudit antagonismus jejího pána a velitele vůči Martinovi.

„Když říkám, že republikáni jsou hloupí, a když považuju svobodu, rovnost a bratrství za prasklé bubliny, to ze mě nedělá socialistu,“ řekl Martin s úsměvem. „Protože mám pochybnosti o Jeffersonovi a o těch nevědeckých Francouzích, kteří ovlivnili jeho myšlení, ani to ještě ze mě nedělá socialistu. Věřte mi, pane Morse, že jste socialismu blíž vy než já, který se netajím tím, že jsem jeho nepřítel.“

„Teď ovšem ráčíte žertovat,“ bylo vše, co pan Morse dokázal namítnout.

„Naprosto ne. Mluvím s veškerou vážností. Vy ještě stále věříte na rovnost, a přece pracujete pro velké společnosti a tyto společnosti se den po dni horlivě zabývají pohřbíváním rovnosti. A mne nazýváte socialistou, protože já rovnost popírám, protože tvrdím přesně to, čím se v životě řídíte. Republikáni jsou nepřáteli rovnosti, třebaže většina z nich bojuje bitvu proti rovnosti a má přitom toto slovo na rtech jako heslo. Ve jménu rovnosti rovnost ničí. Právě proto jsem je nazval hlupáky. Co se týče mne, já jsem individualista. Věřím, že závod vyhraje ten rychlejší, bitvu ten silnější. To je lekce, které jsem se naučil z biologie, nebo si aspoň myslím, že jsem se jí naučil. Jak říkám, jsem individualista a individualismus je dědičný a věčný nepřítel socialismu.“

„Navštěvujete ale schůze socialistů,“ namítl pan Morse.

„Jistě, stejně jako špehové chodí do nepřátelských táborů. Jak jinak byste poznal nepřítele? A pak se na těch schůzích bavím. Jsou to dobří bojovníci, a ať už mají pravdu nebo ne, knihy četli. Každý z nich ví víc o sociologii a všech dalších ,ologiích’ než průměrný kapitán průmyslu. Ano, byl jsem asi na půl tuctu jejich schůzí, ale to ze mne nedělá socialistu o nic víc, než ze mne udělá republikána řečnění Charleyho Hapgooda.“

„Nemohu si pomoci,“ řekl pan Morse chabě, „ale stále si myslím, že k nim tíhnete.“

Proboha, myslel si Martin, vždyť neví, o čem jsem mluvil. Nerozuměl jedinému slovu. Jak je to možné, kam se podělo jeho vzdělání?

Tak se při svém vývoji Martin setkal tváří v tvář s ekonomickou morálkou či morálkou třídy. A brzy ji viděl jako

214$

hrůznou obludu. Sám byl intelektuálním moralistou a víc než frázerská pompéznost ho urážela morálka jeho okolí, morálka, která byla podivnou směsicí prvků ekonomiky, metafyziky, sentimentálnosti a opičení po druhých.

S příkladem této kuriózní zmatené směsi se setkal ve svém nejbližším okolí. Jeho sestra Marian chodila s jedním mladým pracovitým mechanikem německého původu, který se řádně naučil svému řemeslu a pak se rozhodl zřídit si opravnu jízdních kol. A protože také získal zastoupení na levný druh kol, dařilo se mu dobře. Marian zašla nedlouho předtím za Martinem do jeho pokojíku, aby mu oznámila svoje zasnoubení, a při té návštěvě mu žertem nahlídla do dlaně a věštila budoucnost. Příště přivedla na návštěvu s sebou Hermanna von Schmidta. Martin je přivítal a pogratuloval oběma jazykem tak nenuceným a vybraným, že se to venkovské mysli sestřina snoubence nelibě dotklo. Špatný dojem se ještě zvýšil, když jim Martin přečetl nahlas půl tuctu strof básně, v níž vzpomínal na sestřinu předchozí návštěvu. Byla to taková příležitostná báseň, nadýchaná a jemná, kterou nazval HADAČKA Z RUKY. Když ji dočetl, překvapilo ho, že na sestřině tváři nevidí žádnou radost. Místo toho upírala s obavou oči na svého snoubence, a jak Martin její pohled sledoval, neviděl v nepravidelných rysech tváře toho počestného muže nic víc než ponurý a chmurný nesouhlas. Nakonec to přešli, Marian se snoubencem brzy odešli a Martin na to zapomněl, třebaže chvíli nemohl pochopit, že nějaké ženě, a to i ženě z pracující třídy, nepolichotí a že ji nepotěší, když někdo o ní napíše verše.

Po několika dnech ho Marian znovu večer navštívila, tentokrát sama. Neztrácela čas a šla rovnou k věci, lítostně mu vyčítala, co udělal.

„Ale Marian,“ peskoval ji, „mluvíš, jako by ses styděla za své příbuzné, nebo alespoň za svého bratra.“

„Taky že se stydím,“ vyhrkla.

Martin udiveně zíral na slzy plné křivdy v jejích očích. Ať už její city byly jakékoli, byly opravdové.

„Ale Marian, proč by měl Hermann žárlit na to, že píšu verše o své sestře?“

„On není žárlivej,“ vzlykala. „Říká, že to nebylo slušný, že to je o-oplzlý.“

215$

Martin dlouze a nevěřícně hvízdl a pak znovu vytáhl a přečetl kopii HADAČKY Z RUKY.

„Nic v tom nevidím,“ řekl nakonec a podal jí rukopis. „Přečti si to sama a ukaž mi všechno, co ti bude jakkoli připadat oplzlé - tak jsi to říkala, ne?“

„To říká on a on by to měl vědět,“ odpověděla a odstrčila rukopis s pohledem plným odporu. „A říká, že bys to měl roztrhat. Říká, že nechce, aby se o jeho ženě psaly ňáký takový věci, co si může každej přečíst. Říká, že to je hanba a že to nebude trpět.“

„Ale poslyš, Marian, to je přece nesmysl,“ začal Martin, ale pak se rozhodl jinak. Viděl před sebou nešťastné děvče, věděl, že by se marně pokoušel přesvědčit jejího nastávajícího i ji samu, a třebaže celá situace byla absurdní a hloupá, rozhodl se kapitulovat.

„Tak dobře,“ prohlásil, roztrhl rukopis na půl tuctu kousků a hodil je do koše.

Smiřovalo ho vědomí, že originál strojopisu přesto leží v redakci jednoho newyorského časopisu. Marian a její manžel se to nikdy nedozvědí, a jestliže ta hezká neškodná báseň vyjde tiskem, nikomu to vadit nebude, ani jemu, ani jim, ani světu.

Marian natáhla ruku ke koši a zarazila se.

„Prosím?“ poprosila ho.

Přikývl a zamyšleně pozoroval, jak sbírá útržky rukopisu a strká je do kapsy kabátku - hmatatelný důkaz o úspěchu jejího poslání. Připomněla mu Lizzie Connollyovou, třebaže měla v sobě méně ohně a méně životního jasu i hrdosti než ta druhá dělnická dívka, se kterou se párkrát sešel. Obě však byly v podstatě stejné, svým oblečením i chováním, a v duchu se pobaveně smál rozmaru své fantazie, když ho napadlo představit si je v saloně paní Morseové. Pobavení ho ale přešlo a pocítil velkou osamělost. Tahle jeho sestra a salon paní Morseové představují milníky na cestě, kterou urazil. A které nechal za sebou. S láskou se rozhlédl kolem sebe po svých několika knihách. To byli jediní přátelé, kteří mu zbyli.

„Cože to říkáš?“ trhl sebou překvapeně.

Marian otázku opakovala.

„Proč nejdu pracovat?“ Rozesmál se, ale byl to jen vlažný smích: „To tě navedl ten tvůj Hermann.“

216$

Zavrtěla hlavou.

„Nelži,“ přikázal a přikývnutí potvrdilo jeho obvinění.

„Tak teda tomu svému Hermannovi řekni, ať se stará o svoje. A že když píšu verše o děvčeti, s kterým chodí, tak do toho mluvit může, ale kromě toho mu už do ničeho nic není. Rozumíš?

Takže ty si nemyslíš, že budu mít jako spisovatel úspěch?“ pokračoval. „Myslíš, že jsem k ničemu? - že jsem hluboko klesl a dělám rodině ostudu?“

„Myslím, že by to bylo o moc lepší, kdyby sis sehnal zaměstnání,“ řekla pevně a Martin viděl, že to myslí upřímně. „Hermann říká -“

„K čertu s Hermannem,“ skočil jí dobromyslně do řeči. „Já chci spíš vědět, kdy se vezmete. Taky bys měla z toho svého Hermanna vytáhnout, jestli ti ráčí dovolit, abys ode mě přijala svatební dar.“

Když odešla, uvažoval potom o celé příhodě a párkrát se hořce rozesmál, protože viděl svou sestru a jejího snoubence, lidi ze své vlastní třídy, a stejně členy Ruthiny třídy, jak svoje úzce vymezené nicotné životy řídí úzce vymezenými formulkami - jsou jako stádní tvorové, houfují se dohromady, utvářejí si vzájemně život podle názoru druhých a zároveň ztrácejí schopnost být individui a skutečně život žít právě kvůli těm dětinským formulkám, kterými sami sebe zotročili. Sezval si je před sebe jako průvod zjevení: Bernarda Higginbothama ruku v ruce s panem Butlerem, Hermanna von Schmidta bok po boku s Charleym Hapgoodem, a jednoho po druhém a ve dvojicích posuzoval a propouštěl. Posuzoval je podle úrovně intelektu a morálky, jimž se naučil z knih. Marně se ptal: Kde jsou ty velké duše, velcí mužové a ženy? Nenalezl je mezi bezstarostnými, hrubými a hloupými dušičkami, které se na výzvu jeho představivosti dostavovaly do jeho úzkého pokojíku. Cítil k nim odpor, obdobný, jako musela cítit Kirké ke svým sviním. Když propustil posledního a přemýšlel úplně sám, dostavil se jeden opozdilec, aniž byl očekáván a zván. Martin se na něho podíval a viděl klobouk s tvrdým okrajem, hranaté dvouřadové sako a klátivá ramena mladého rváče, jakým kdysi býval.

„Byl jsi stejný jako všichni ostatní, kamaráde,“ ušklíbl se Martin. „Tvoje morálka i tvoje vědomosti byly přesně tako—

217$

vé jako jejich. Nedovedls sám myslet a jednat. Tvoje názory, stejně jako šaty, byly konfekční, tvoje jednání se řídilo obecnou konvencí. Stál jsi v čele party, protože ostatní si pochvalovali, že jsi ten pravý Rval ses a ovládl jsi partu ne proto, že se ti to líbilo - víš dobře, že jsi jí vlastně pohrdal - ale protože ti ostatní poklepávali na rameno. Zmlátils Sejráka, protože ses nechtěl vzdát, a nechtěl ses vzdát částečně proto, že jsi byl bezmezný hrubec, a také proto, že jsi věřil tomu, co se obecně věřilo kolem tebe, že měřítkem mužnosti je zuřivost dravce, kterou člověk předvede tím, že zraní a zhyzdí těla svých spolubližních. Vždyť ty, spratku, jsi svým kamarádům dokonce přebíral děvčata, ne že bys je chtěl, ale protože v morku kostí tvého okolí, těch, kteří určovali morálku tvého jednání, byl pud divokého hřebce a tuleního býka. Vidíš, roky přešly, a co si o tom myslíš teď?“

Jakoby v odpověď se jeho vidina rychle proměnila. Klobouk s tvrdým okrajem a neforemné sako zmizely a místo nich se objevilo méně nápadné oblečení. Z obličeje se ztratila siláckost, z očí tvrdost a z tváře, zušlechtěné a uhlazené, vyzařoval niterný život spjatý s krásou a věděním. To zjevení se velmi podobalo jeho současnému já, a když se na ně díval, povšiml si stolní lampy, která je ozařovala, a knihy, nad kterou se to zjevení sklánělo. Podíval se na název a četl: NAUKA O KRÁSNU. Potom do toho zjevení vstoupil, přitáhl knot a sám dál četl NAUKU O KRÁSNU.

«KAPITOLA XXX»

Jednoho podzimního dne, krásného dne babího léta, podobného tomu, který byl svědkem jejich milostného vyznání před rokem, přečetl Martin Ruth své VERŠE LÁSKY. Bylo to odpoledne a stejně jako tenkrát si vyjeli na kolech na svůj oblíbený vršek uprostřed kopců. Občas jeho čtení přerušovala nadšenými výkřiky, a když nakonec odložil poslední stránku rukopisu k ostatním, čekal na její soud.

Dlouho nic neříkala, až pak zajíkavě začala. Váhala, jak svůj příkrý soud vyjádřit slovy. „Myslím, že jsou krásné, ve—

218$

lice krásné,“ řekla, „ale prodat je nemůžeš, viď? Chápeš, co myslím,“ skoro ho prosila. „Tohle tvoje psaní nemá praktický význam. Je tady něco - snad že se to na trhu nežádá - co ti brání, aby ses tím uživil. A prosím tě, miláčku, nechci, abys mi špatně rozuměl. Lichotí mi to a jsem na tebe hrdá a vůbec

- nebyla bych ani žena, kdyby mi to nelichotilo - jsem hrdá na to, že pro mne píšeš tyhle básně. Jenže ty nám neumožní, abychom se mohli vzít. Copak to nevidíš, Martine? Nemysli si, že mi tak moc záleží na penězích. To všechno z lásky, tíží mě myšlenka na naši budoucnost. Uplynul celý rok, co jsme poznali, že se vzájemně milujeme, a den naší svatby není o nic blíž. Nepovažuj mě za neslušnou, že takhle mluvím o naší svatbě, protože tady je v sázce moje láska a celý můj život. Proč se nepokusíš najít si práci někde v novinách, když ti tolik záleží na tom psaní. Proč bys nemohl být reportérem

- alespoň na nějakou dobu?“

„To by mi zkazilo styl,“ odpověděl tichým, monotónním hlasem. „Neumíš si představit, jak těžce jsem pracoval na svém stylu.“

„Ale co ty krátké povídky,“ přela se, „říkal jsi, že je to řemeslná rutina. Napsals jich spoustu. Ty ti styl nekazily?“

„Ne, to je něco jiného. S těmi krátkými povídkami jsem se mořil a pachtil vždycky až večer, když jsem předtím celý dlouhý den psal svým stylem. A práce reportéra je rutina od rána až do večera, zabere člověku celý život. A je to život jako v jednom kole, život jen pro současnou chvíli, bez minulosti i budoucnosti, a přitom nelze ani pomyslet na nějaký jiný styl než reportérský. A to určitě není literatura. Začít teď dělat reportéra, ve chvíli, kdy můj styl vyzrává a krystalizuje, by znamenalo spáchat literární sebevraždu. Faktem je, že každá ta krátká povídka, každé slovo těch povídek znamenalo, že jsem znásilňoval sám sebe, svou sebeúctu, svou úctu ke kráse. Bylo mi z toho zle, to mi věř. Dopouštěl jsem se hříchu. A v skrytu jsem byl rád, když to s tím odbytem nakonec špatně dopadlo, třebaže jsem musel dát šaty do zastavárny. Zato s jakou radostí jsem psal VERŠE LÁSKY! Byla to tvůrčí radost v té nejušlechtilejší podobě. Všechno mi vynahradila.“

Martin nevěděl, že Ruth nemá pochopení pro nějakou tvůrčí radost. Užívala tohoto obratu - z jejích rtů ho také po—

219$

prvé slyšel. Četla o ní, byla předmětem jejího studia na univerzitě, když se připravovala k získání hodnosti bakalářky umění. Sama však nebyla ani originální, ani tvůrčí osobnost, a všechny její projevy kulturnosti byly jen omíláním toho, co omílali druzí.

„Neměl snad ten redaktor pravdu, když ti upravoval LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE?“ zeptala se. „Nezapomínej, že redaktor musí prokázat určité schopnosti, jinak by se redaktorem nestal.“

„To je přesně v duchu uznávání zavedených hodnot,“ odpověděl a v rozhořčení proti redaktorské branži se překonával. „To, co je, není jen správné, ale je to dokonce ze všeho to nejlepší! Sama existence něčeho je dostatečným ospravedlněním způsobilosti existovat a to existovat, dobře si všimni, jak si to průměrní lidé bezděčně představují, nejenom za současných podmínek, ale za všech podmínek. A právě jejich nevědomost je samozřejmě vede k tomu, že věří takovým nesmyslům - nevědomost, která není nic víc ani míň než monadický duševní proces, popisovaný Weiningerem. Oni si myslí, že myslí, a takoví nemyslící tvorové rozhodují o životech těch několika málo, kteří myslí skutečně.“

Odmlčel se, najednou si totiž uvědomil, že mluví, ale Ruth mu vůbec nerozumí.

„Kdo je ten Weininger, to tedy určitě nevím,“ odsekla prudce. „A mluvíš tak příšerně všeobecně, že tě nejsem schopna sledovat. Já jsem přece mluvila o kvalifikaci redaktorů -“

„A já ti to povím,“ přerušil ji. „Základní kvalifikace devětadevadesáti procent všech redaktorů je neúspěch. Neměli úspěch jako spisovatelé. Nemysli si, že dali přednost dřině u kancelářského stolu a otročení pro předplatitele novin a obchodního ředitele před radostí z tvořivého psaní. Pokoušeli se psát, ale neměli úspěch. A právě v tom je ten prokletý paradox. Všechny brány k úspěchu v literatuře střeží tihle hlídací psi, zkrachovalí literáti. Redaktoři, redakční elévové, pomocní redaktoři - většina z nich, a také většina časopiseckých lektorů a nakladatelů, skoro všichni to jsou lidé, kteří chtěli psát, ale neuspěli. A přesto právě oni, ze všeho tvorstva pod sluncem právě ti nejméně způsobilí, rozhodují, co se dostane do tisku a co ne - oni, kteří odhalili svou nepůvodnost, kteří

220$

prokázali, že jim chybí božská jiskra, právě ti zasedají a vynášejí soudy o originalitě a talentu. A po nich nastupují recenzenti, stejná spousta dalších ztroskotanců. Nechtěj mi tvrdit, že nesnili svůj sen a nepokoušeli se psát poezii anebo prózu. Určitě se o to pokoušeli a zkrachovali. Průměrná recenze je přece odpornější než rybí tuk. Ale ty můj názor na recenzenty a takzvané kritiky znáš. Existují velcí kritikové, ale ti jsou vzácní jako komety. Jestliže ztroskotám jako spisovatel, prokážu tím předpoklady ke kariéře redaktora. Aspoň to znamená chleba s máslem a marmeládou.“

Ruth rychle reagovala a nesouhlas s názory svého milého podepřela rozporem, který našla v jeho tvrzení.

„Jenže pokud tomu tak je, Martine, jestli všechny dveře jsou uzavřeny, jak jsi právě tak nezvratně ukázal, jak je potom možné, že se vůbec někdy mohli objevit velcí spisovatelé?“

„Objevili se proto, že se jim podařilo nemožné,“ odpověděl. „Vytvořili tak spalující, báječná díla, že z těch, kteří jim stáli v cestě, zbyl jen popel. Objevili se jako zázrakem, protože vyhráli, ačkoli měli šanci jedna ku tisíci. Objevili se, protože to byli carlylovští neohrožení obři, kteří se nedají pokořit. A to musím dokázat také já, musím dosáhnout nemožného.“

„A co když neuspěješ? Musíš myslet také na mě, Martine.“

„Když neuspěju?“ Chvíli se na ni zadíval, jako by vyslovila nějakou absurdní myšlenku. Potom mu oči rozjasnilo poznání. „Když neuspěju, stanu se redaktorem a ty budeš paní redaktorová.“

Zamračila se nad jeho žertováním, tak hezky a rozkošně se zamračila, že se neubránil, objal ji a chmury zahnal polibky.

„No tak, už toho nech,“ bránila se a vší silou vůle se vymanila z jeho okouzlující síly. „Mluvila jsem s otcem a s matkou. Nikdy předtím jsem proti nim tak neprosazovala svoje. Žádala jsem je, aby mě vyslechli. Vůbec jsem se nechovala jako poslušná dcera. Víš, že jsou proti tobě. Ale já jsem je pořád znovu ujišťovala o své trvalé lásce k tobě, a nakonec otec souhlasil, že jestli chceš, můžeš ihned začít u něho v kanceláři. A potom ještě sám od sebe řekl, že ti hned od začátku bude platit dost, abychom se mohli vzít a žít někde v malém domku. A to bylo myslím od něho moc hezké - co říkáš?“

Martin s tupou a zoufalou bolestí v srdci mechanicky sáhl

221$

po tabáku a papírku (které s sebou už dávno nenosil), aby si svinul cigaretu, něco nesrozumitelně zamumlal a Ruth pokračovala.

„Upřímně ti ale říkám, a nesmíš se kvůli tomu urazit chci, abys věděl přesně, jak se na tebe dívá - nemá rád tvoje radikální názory a myslí si, že jsi líný. Samozřejmě že vím, že to není pravda. Vím, že tvrdě pracuješ.“

Jak tvrdě, to ani ona neví, proběhlo Martinovi hlavou.

„A co moje názory,“ řekl. „Myslíš si, že jsou radikální?“

Díval se jí do očí a čekal na odpověď.

„Pokládám je, no, za velmi zarážející,“ odpověděla.

Otázku mu zodpověděla a on byl tak sklíčen šedí života, že zapomněl na její pokus přimět ho ke vstupu do zaměstnání. A ona, když zašla tak daleko, jak se jen odvážila, byla ochotná čekat na odpověď, než mu tu otázku připomene znova.

Nemusela čekat dlouho. Martin jí chtěl sám předložit jednu otázku. Chtěl si ověřit, jakou má Ruth v něho víru, a do týdne byly obě otázky zodpovězeny. Martin to urychlil tím, že jí četl svou HANBU SLUNCE.

„Proč by ses nestal reportérem?“ zeptala se, když skončil. „Píšeš tak strašně rád a určitě budeš mít úspěch. Jako žurnalista to můžeš někam dotáhnout a udělat si jméno. Je přece několik významných zvláštních dopisovatelů. Platy mají velké a jejich působištěm je celý svět. Posílají je všude, do nitra Afriky, jako Stanleyho, nebo udělat interview s papežem, anebo prozkoumat neznámý Tibet.“

„Takže se ti můj esej nelíbí?“ odpověděl na to. „Jsi přesvědčena, že mám nějakou šanci v žurnalistice, ale žádnou v literatuře?“

„Ne, ne. Opravdu se mi to líbí. Hezky se to čte. Ale obávám se, že to bude nad chápání tvých čtenářů. Přinejmenším je to nad moje chápání. Zní to krásně, ale nerozumím tomu. Tvoji vědeckou hantýrku nechápu. Ty přece jdeš vždycky do extrémů, miláčku, a co je snad srozumitelné pro tebe, nemusí být srozumitelné pro nás ostatní.“

„Myslím, že ti vadí ta filozofická hantýrka,“ bylo všechno, co na to dokázal říci. Právě dočetl nejzralejší myšlenku, kterou kdy vyjádřil, ještě z toho celý hořel, a tak mu její ortel vzal řeč.

222$

„Ať je to sepsáno sebechatrněji,“ naléhal dál, „copak v tom nevidíš vůbec nic? Mám na mysli myšlenku toho eseje.“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, tolik se to liší od všeho, co jsem kdy přečetla. Četla jsem Maeterlincka a rozuměla mu

„Jeho mysticismu, tomu rozumíš?“ vzplál Martin.

„Ano, ale tomu tvému, který má být útokem proti němu, tomu nerozumím. Samozřejmě, co se týče originality

Zarazil ji netrpělivým gestem, ale žádná slova nenásledovala. Najednou si uvědomil, že Ruth hovoří a že už hovoří nějakou dobu.

„Ostatně psaní bylo pro tebe jakousi hračkou,“ říkala právě. „Jistě sis s ní už vynahrál dost dlouho. Je načase brát život vážně - náš život, Martine. Doteďka jsi žil jen svůj vlastní život.“

„Chceš, abych šel do práce?“ zeptal se.

„Ano. Otec ti nabídl -“

„To všechno chápu, chci ale vědět, jestli jsi ve mě ztratila víru nebo ne.“

Němě mu stiskla ruku, oči zamžené.

„Ve tvoje psaní, miláčku,“ připustila pološeptem.

„Četla jsi mnoho mých věcí,“ pokračoval tvrdě. „Co si o nich myslíš? Jsou naprosto beznadějné? Jak vypadají vedle prací jiných autorů?“

„Ale oni svoje práce prodávají a ty - ty ne.“

„To není odpověď na mou otázku. Myslíš si, že literatura není povolání pro mě?“

„Tak ti tedy odpovím,“ vzmužila se, aby to dokázala. „Nemyslím si, že bys byl k spisovatelské práci stvořen. Promiň mi to, miláčku. Nutíš mě, abych to vyslovila. A víš, že o literatuře toho znám víc než ty.“

„Ano, jsi bakalářka umění,“ řekl zamyšleně, „a tak bys to měla znát.“

„Ale musím ti toho říct víc,“ pokračoval po krátkém odmlčení, bolestném pro oba. „Vím, co ve mně je. Nikdo to neví tak dobře jako já. Vím, že dosáhnu úspěchu. Nikdo mě nezadrží. Přímo hořím tím, co musím vyslovit veršem, prózou a esejem. Přesto od tebe nežádám, abys v to věřila. Nechci po tobě, abys věřila ve mě, ani v moje psaní. Žádám ale od tebe, abys mě milovala a věřila v lásku.

223$

Před rokem jsem tě prosil o dva roky. Jeden z nich mám ještě před sebou. A věřím, na mou čest i na mou duši, že než ten rok skončí, dosáhnu úspěchu. Pamatuješ, co jsi mi kdysi dávno říkala, že si musím v literatuře odsloužit svoje učednická léta. A já jsem si je odsloužil. Všechno jsem nadřel a do sebe nahustil. Nikdy jsem se neulejval, protože na konci všeho jsi na mě čekala ty. Víš, já už jsem zapomněl, co to je, v klidu usnout. Před několika miliony let jsem znal, co to je spát do sytosti a probouzet se přirozeně po vydatném spánku. Teď mě vždycky budí budík. Podle toho, jestli jdu spát brzy nebo pozdě, nařizuji budík. To a zhasínání lampy je moje poslední vědomé počínání.

Když na mě jde únava, vyměním četbu obtížné knihy za něco lehčího. A když nad tím klímám, buším se do hlavy kotníky prstů, abych spánek zahnal. Kdesi jsem četl o člověku, který se bál spát. Tu povídku napsal Kipling. Ten člověk si připravil takovou ostruhu, a když začal ztrácet vědomí, dolehl holým tělem na železné hroty. A já dělám totéž. Podívám se na hodiny a určím si, že do půlnoci, nebo až do jedné hodiny, do dvou, do tří, ostruhu nedám pryč. A tak se držím vzhůru až do určené doby. Tahle ostruha je po celé měsíce mým spolunocležníkem. Dospěl jsem v zoufalství tak daleko, že pět a půl hodiny spánku považuju za marnotratnost. Spím teď jen čtyři hodiny. K smrti prahnu po spánku. Mívám chvíle, kdy se mi točí hlava z nevyspáni, chvíle, kdy mě smrt vysloveně láká svým klidem a spánkem, chvíle, kdy mě pronásledují Longfellowovy verše:

Moře je hluboká tišina, všechno tam ve vlnách usíná.

Jen krok a rázem vše se změní, pád, bubliny a konec dění.

Je to samozřejmě čirý nesmysl. To je z nervozity, z přepracování. Jde ale o to: Proč jsem to dělal? Pro tebe. Abych zkrátil svoje učednická léta. Abych donutil úspěch přispíšit si. A svoje učednická léta jsem si teď odsloužil. Vím, čím jsem se vyzbrojil. Přísahám, že se každý měsíc naučím víc, než se průměrný univerzitní student naučí za rok. Říkám ti, že to vím. A pokud bych tak zoufale nepotřeboval, abys mi rozu-224$

měla, tak bych ti to neříkal. Nevychloubám se. Měřím výsledky podle knih. Tvoji bratři jsou dnes nevzdělanými barbary ve srovnání se mnou a s vědomostmi, které jsem nadřel z knih během hodin, co oni spali. Kdysi jsem chtěl být slavný. Teď stojím o slávu pramálo. To, co chci, jsi ty. Hladovím po tobě víc než po jídle, po šatech anebo poznání. Sním o tom, jak kladu svou hlavu na tvá ňadra a spím snad celý eón, a ten sen se mně vyplní, dřív než uplyne další rok.“

Jeho síla na ni dorážela, vlna za vlnou. A ve chvíli, kdy se jeho vůle nejvíce vzpírala její vůli, cítila nejsilněji, jak ji to k němu přitahuje. Síla, která se z něho do ní vždycky přelévala, rozkvetla v jeho vášnivém hlase, jiskřících očích, životní energii a intelektu, které se v něm vzepjaly. A v té chvíli a pro tu chvíli si uvědomila trhlinu, která se objevila v její jistotě - trhlinu, v níž zahlédla skutečného Martina Edena, nádherného a nepřemožitelného. A stejně jako krotitelé mají svoje okamžiky pochybnosti, tak i ona, jako by pro tu chvilku zapochybovala o své moci zkrotit divokého ducha tohoto muže.

„A ještě něco,“ pospíchal dál. „Ty mě miluješ. Ale proč mě miluješ? Všechno to ve mně, co mě nutí, abych psal, je přece právě to, co budí tvou lásku. Miluješ mě, protože jsem něčím odlišný od mužů, které znáš a které bys mohla milovat. Já jsem nebyl stvořen pro kancelářský stůl a pro účtárnu, ani pro malicherné kšeftařské tahanice a právnické šarvátky. Jestli mě k něčemu takovému přinutíš, uděláš ze mě stejného muže, jako jsou ti ostatní, jestli mě donutíš, abych dělal stejnou práci jako oni a dýchal stejný vzduch, jako oni dýchají, abych si vytvořil stejné názory, jako si vytvořili oni, zničíš tím celý ten rozdíl, zničíš mě, zničíš to, co miluješ. Pro mě je touha psát otázkou života. Kdybych byl pouhý hlupák, ani bych si nepřál psát a ani ty by sis mě nepřála za manžela.“

„Jenže na něco zapomínáš,“ přerušila ho. Bez hlubšího zamyšlení si rychle vybavila paralelu. „Existují a existovali výstřední vynálezci, kteří svoje rodiny nechali umírat hlady, zatímco hledali takové chiméry jako perpetuum mobile. Jejich manželky je nepochybně milovaly a trpěly s nimi a pro ně, nikoli kvůli jejich pobláznění, ale navzdory jejich pobláznění pro perpetuum mobile.“

225$

„To je pravda,“ zněla odpověď. „Existovali ale také vynálezci, kteří nebyli výstřední a kteří hladověli, když hledali, jak objevit a sestrojit praktické věci, a jak je zaznamenáno, někdy dosáhli úspěchu. Neženu se přece za ničím nemožným.“

„Ty jsi to označil jako ,dosáhnout nemožného’,“ ozvala se Ruth.

„Mluvil jsem obrazně. Snažím se dokázat, co už přede mnou dokázali jiní - psát a svým psaním se uživit.“

Její mlčení ho vyzývalo, aby pokračoval.

„Pro tebe je tedy můj cíl stejnou chimérou jako perpetuum mobile?“ zeptal se.

Odpověď četl ve stisku její ruky. Tak tiskne soucitná ruka matky ruku dítěte, které si ublížilo. A pro ni byl právě takovým dítětem, které se zranilo, poblouzněný muž, který se snaží dosáhnout nemožného.

Na konci jejich rozhovoru ho znovu varovně upozornila, jak jsou její otec a matka proti němu.

„Ale ty mě miluješ?“ zeptal se.

„Ano! Ano, miluji tě!“ zvolala.

„A já miluji tebe a ne je, a nic, co oni udělají, mi nemůže ublížit.“ Jeho hlas zněl vítězně. „Věřím totiž ve tvou lásku a nebojím se jejich nepřátelství. Všechno v tomhle světě může nějak zbloudit, ale láska ne. Láska se nemůže zhroutit, pokud to není nedochůdče, které na své cestě skomírá a klopýtá.“

«KAPITOLA XXXI»

Martin potkal sestru Gertrudu náhodou na Broadwayi a jak se ukázalo, nejvýš šťastnou náhodou, třebaže ho to uvedlo do rozpaků. Čekala na rohu na tramvaj a uviděla ho první, všimla si dychtivých vyhládlých rysů jeho tváře a zoufalého, ustaraného výrazu jeho očí. Martin byl opravdu zoufalý a ustaraný. Právě měl za sebou neplodné vyjednávání se zastavárníkem, ze kterého se snažil vymámit další půjčku na jízdní kolo. Nastalo blátivé podzimní počasí, tak

226$

Martin krátce nato dal do zastavárny svoje kolo a ponechal si černý oblek.

„Máte ten černý oblek,“ odpověděl zastavárník, který znal všechny položky jeho majetku. „Neříkejte mi, že jste šel k tomu židovi Lipkovi a zastavil ho u něho. Protože jestli jste to udělal – „

Zastavárník se výhružně podíval a Martin honem vysvětloval: „Ne, kdepak. Ten mám. Ale potřebuju ho nosit z obchodních důvodů.“

„Tak dobře,“ odpověděl uklidněný lichvář. „A já ho chci z obchodních důvodů, než vám půjčím nějaký další peníze. Přece si nemyslíte, že tuhle práci dělám jen pro svý potěšení.“

„Je to ale kolo za čtyřicet dolarů a v dobrém stavu,“ přesvědčoval ho Martin. „A vy jste mi na ně dal jenom sedm dolarů. Dokonce ani ne celých sedm. Šest a čtvrt. Strhl jste si úrok předem.“

„Jestli chcete další peníze, přineste ten oblek,“ zněla odpověď, která Martina vyhnala ze zatuchlého doupěte s takovým zoufalstvím v srdci, že se to odrazilo v jeho obličeji a vyvolalo sestřin soucit.

Sotva se setkali, už přijížděla tramvaj, která jela na Telegrafní třídu, a zastavila, aby nabrala dav lidí, kteří se vraceli z odpoledních nákupů. Paní Higginbothamová odhadla podle stisku Martinovy ruky, když jí pomáhal nahoru, že se sám nechystá nastoupit. Obrátila se na schůdku a podívala se po něm dolů. Jeho vychrtlý obličej ji znovu vzal u srdce.

„Ty nepojedeš?“ zeptala se.

V příští chvíli sestoupila dolů k němu.

„Já jdu pěšky - kvůli pohybu, víš,“ vysvětloval jí.

„Tak se s tebou pár bloků svezu,“ prohlásila. „Třeba mi to udělá dobře. Poslední dny jsem se zrovna necejtila ňák moc čiperná.“

Martin se na ni zadíval a pravdivost jejích slov mu potvrdil celkově ledabylý zevnějšek, nezdravá tloušťka, pokleslá ramena, unavený obličej s povadlými tvářemi i to, jak těžce, nepružně došlapovala - byla to přímo karikatura chůze příslušící volné a šťastné bytosti.

„Měla bys tady raději zůstat a jet příští tramvají,“ řekl, ačkoli se už sama zastavila na prvním nároží.

227$

„No ne, kdo by to řek, jsem už úplně utahaná!“ oddechovala těžce. „Ale jde se mi asi stejně jako tobě na těch tvých podrážkách. Vždyť se ti rozpadnou, než dojdeš do Severního Oaklandu, jak je máš tenký.“

„Mám doma jedny lepší,“ odpověděl.

„Přijď k nám zítra na oběd,“ pozvala ho mimochodem. „Higginbotham nebude doma. Jede za obchodem do San Leandra.“

Martin zavrtěl hlavou, ale nepodařilo se mu potlačit výraz hladového vlka, který mu bleskl v očích při představě oběda.

„Vždyť ty, Martine, nemáš ani floka, a proto šlapeš po svejch. Prej kvůli pohybu!“ Pokusila se pohrdavě odfrknout, ale podařilo se jí jen zafunět. „Počkej, mrknu se.“

Zahrabala v kabelce a vtiskla mu do ruky pětidolarovou minci. „Myslím, že jsem zapomněla na tvoje poslední narozeniny, Martine,“ zamumlala chabě.

Martinova ruka instinktivně sevřela zlatou minci. V téže chvíli si však uvědomil, že by to neměl přijmout, a začal svádět těžký boj s nerozhodností. Ten kousek zlata znamenal jídlo, život, i světlo v jeho těle a mozku, sílu pokračovat v psaní a - kdo ví? - napsat možná něco, co vynese mnoho zlatých mincí. Jasně v něm plála vidina rukopisů dvou esejů, které právě dokončil. Viděl je pod stolem na hromadě vrácených rukopisů, na které neměl známky, a viděl jejich tituly, tak jak je vyklepal na stroji - VELEKNĚŽÍ TAJEMSTVÍ a KOLÉBKA KRÁSY. Ještě je nikam nenabídl. Byly stejně tak dobré jako ostatní práce v tomto žánru. Kdyby jen tak měl na poštovné! Potom před ním vyvstala jistota konečného úspěchu, obratný spojenec hladu, a tak rychlým gestem zasunul minci do kapsy.

„Vrátím ti to, Gertrudo, stokrát ti to vrátím,“ škytl. Hrdlo se mu bolestně sevřelo a v očích se mihlo něco jako vláha.

„Pamatuj na moje slova!“ zvolal s náhlou jistotou. „Neuplyne rok a vysázím ti do dlaně rovnou stovku těchhle žluťáčků. Nechci po tobě, abys mi věřila. Jenom počkej a uvidíš.“

Opravdu nevěřila. Její nedůvěra ji skličovala, a protože nevěděla, jak jinak si pomoci, řekla: „Vím, že máš hlad, Martine. Vždyť to z tebe úplně čiší. Přijď se k nám kdykoli najíst.

228$

Pošlu ti někoho z dětí se vzkazem, až nebude Higginbotham doma. A Martine -“

Čekal, ačkoli v skrytu srdce věděl, co se chystá říci, pochod jejích myšlenek byl zřejmý.

„Nemyslíš, že už je načase, aby sis sehnal nějakou práci?“

„Ty si myslíš, že neprorazím?“ zeptal se.

Vrtěla hlavou.

„Nikdo ve mě nevěří, Gertrudo, jenom já sám.“ V jeho hlase se ozval vášnivě odbojný tón. „Udělal jsem už kus dobré práce, spoustu dobré práce, a dřív nebo později půjde na odbyt.“

„Jak víš, že je dobrá?“

„Protože -“ uvázl, protože se mu v hlavě rozvířila celá ta obrovská sféra literatury a literární historie a připomněla mu, že by to bylo zbytečné úsilí, kdyby jí chtěl vysvětlit důvody, proč si věří. „No protože je to lepší než devětadevadesát procent všeho, co v časopisech vychází.“

„Kdyby sis tak dal rozumně říct,“ odpověděla zemdleně, ale s neotřeseným přesvědčením, že správně rozpoznala, co mu chybí. „Měl bys poslechnout hlas rozumu,“ opakovala. „A zítra přijď na oběd.“

Sotva jí Martin pomohl do tramvaje, zašel rychle na poštu a tři z pěti dolarů investoval do poštovních známek. Když se potom později téhož dne na cestě k Morseovým znovu zastavil na poště, aby nechal zvážit řadu velkých silných obálek, použil na ně všechny ty známky až na tři dvoucentové.

Pro Martina to byl významný večer, protože se tam po večeři seznámil s Russem Brissendenem. Jak se tam vůbec dostal, čí přítel to byl, anebo kteří známí ho přivedli, to Martin nevěděl. Ani nebyl tak zvědavý, aby se na něho zeptal Ruth. Zkrátka Brissenden připadal Martinovi jako anemický, lehkomyslný člověk a obratem ho pustil z hlavy. O hodinu později dospěl k závěru, že Brissenden je navíc neotesanec, a to na základě toho, jak se potloukal z pokoje do pokoje, prohlížel si obrazy a strkal nos do knih a časopisů, které si bral ze stolů anebo vytahoval z polic. Ačkoli byl v domě cizí, nakonec se od celé společnosti izoloval, uvelebil se pohodlně v širokém morrisovském křesle a vytrvale četl útlou knížku, kterou si vytáhl z kapsy. Při čtení si jemnými pohyby bez-229$

děčně projížděl prsty ve vlasech. Martin mu toho večera už nevěnoval pozornost, jen jednou si ho povšiml, jak se zřejmě velice úspěšně vybavuje s několika mladými ženami.

Náhoda tomu chtěla, že když Martin odcházel, dohonil Brissendena, který byl už na půl cestě k chodníku.

„Ale, to jste vy?“ řekl Martin.

Druhý muž odpověděl nevrlým zabručením, ale přidal se k němu. Martin se už o rozhovor nepokoušel, a tak po několik bloků vytrvali v ničím nerušeném mlčení.

„Nadutý starý osel!“

Martin sebou při tom prudkém a jedovatém zvolání trhl. Pobavilo ho to, ale zároveň si uvědomoval rostoucí nechuť vůči druhému muži.

„Proč tam chodíte?“ spustil na něho ten muž, když zase celý další blok mlčel.

„A proč vy?“ odrazil otázku Martin.

„Pámbuví, nevím,“ zněla odpověď. „Aspoň jsem se té nerozvážnosti dopustil poprvé. Den má čtyřiadvacet hodin a nějak je strávit musím. Pojďte někam na skleničku.“

„Dobrá,“ odpověděl Martin.

Hned v následující chvíli si v rozpacích uvědomil, jak ochotně to pozvání přijal. Doma ho čeká, než si půjde lehnout, několik hodin řemeslné otročiny, a až si lehne, čeká tam na něho svazek Weismanna, nemluvě o AUTOBIOGRAFII Herberta Spencera, která mu připadá stejně romantická jako nějaký dobrodružný román. Proč vůbec ztrácí čas s tímhle člověkem, který se mu nijak nelíbí? říkal si v duchu. Nejde mu přece ani tak o toho člověka, ani o skleničku, ale o to, co se k takové skleničce pojí - jasná světla, zrcadla a blyštivé řady sklenic, teplé a zářivé tváře a zvučný šum mužských hlasů. To je ono, scházejí mu hlasy mužů, optimistických mužů, mužů, z nichž vyzařuje úspěch a kteří utrácejí peníze za nápoje, jak je hodno mužů. Je osamělý, to je to, co mu schází. Proto se vrhl po tom pozvání, jako tuňák chňapne po kusu bílého cáru na háčku. Martin nevypil skleničku ve veřejném výčepu od té doby, co byli s Joem v Shelly Hot Springs, s jedinou výjimkou, kdy ho pozval na víno portugalský hokynář. Duševní vyčerpání v něm nebudilo takovou touhu po alkoholu jako vyčerpání fyzické a nijak ho nepotřeboval. Avšak teď po sklenič-

230$

ce zatoužil, anebo spíš po prostředí, kde se pití prodává a konzumuje. Takovým místem bylo Grotto, kde se s Brissendenem usadili do prostorných kožených křesel a popíjeli skotskou se sodou. Hovořili. Hovořili o mnoha věcech a střídavě jednou Brissenden a podruhé Martin objednávali skotskou a sodu. Martin, který výjimečně hodně vydržel, se podivoval, kolik toho Brissenden snese, a stále znova se překvapeně pozastavoval nad jeho výroky. Zanedlouho dospěl k názoru, že Brissenden zná všechno, a usoudil, že to je druhý člověk se skutečným intelektem, kterého v životě poznal. Povšiml si však, že Brissenden má něco, co profesor Caldwell postrádal - a to zápal, schopnost bystře vnímat a chápat podstatu věcí, žhoucí nespoutanost génia. Linula se z něho živoucí řeč. Jeho úzké rty razily věty, které řezaly a bodaly, anebo naopak se ty tenké rty mazlivě špulily kolem zvolna formulovaného zvuku a utvářely sametově měkké obraty, lahodné věty plné zářivé nádhery a naléhavé krásy, znějící tajemstvím a nevypočítatelností života. A pak opět ty tenké rty byly jak polnice, z níž duní rachot a vřava vesmírného usilování a zápasů, věty, které zněly jako stříbro, které blikotaly jako hvězdné prostory, které shrnovaly konečné slovo vědy a přitom říkaly něco víc - slovo básníka, intuitivní pravdu, nepostižitelnou a nemající slov, která by ji vyjádřila, která však přesto našla vyjádření v jemných, leč neuchopitelných spojeních obyčejných slov. Jakýmsi zázrakem představivosti viděl Brissenden daleko za nejzazší výspu empirického poznání, kde už neexistuje jazyk, který by byl schopen promluvy, a přesto jakýmsi vzácným zázrakem řeči, obdařujícím známá slova neznámými významy, předával Martinovu vědomí poselství, která byla nesdělitelná obyčejným duším.

Martin zapomněl na svůj první nepříjemný dojem. Tady se proměnilo ve skutečnost to nejlepší, co knihy mohou nabídnout. Tady je inteligence, živoucí člověk, ke kterému může vzhlížet. „Ležím vám v prachu u nohou,“ opakoval si Martin v duchu stále dokola.

„Studoval jste biologii,“ řekl nahlas a významně to zdůraznil.

Brissenden k jeho překvapení zavrtěl hlavou.

„Konstatujete ale pravdy, které opodstatňuje pouze biolo—

231$

gie,“ trval na svém Martin, ale čekal ho jen prázdný pohled. „Vaše závěry jsou v souladu s knihami, které jste nutně musel číst.“

„To rád slyším,“ odpověděl Brissenden. „To, že moje troška vědomostí mi umožní zkrátit si cestu k pravdě, je povzbudivé. Já sám se nikdy neobtěžuju s tím, abych si ověřoval, jestli mám pravdu nebo ne. Stejně to všechno nemá cenu. Člověk nikdy nepozná konečné pravdy.“

„Vy jste žák Spencerův!“ zvolal Martin vítězně.

„Nečetl jsem ho od dob mládí, a to jsem přečetl jenom jeho VÝCHOVU.“

„Přál bych si, abych uměl sbírat vědomosti tak lehce,“ přerušil Martin Brissendena asi po půl hodině. Důkladně si rozebral Brissendenovy myšlenkové schopnosti. „Vy jste vyložený dogmatik a tím je to tak podivuhodné. Konstatujete dogmaticky nejnovější fakta, ke kterým věda dospěla, pouze na základě rozboru a posteriori. Pronikáte rovnou ke správným závěrům. Nesporně to berete důkladnou zkratkou. Rozpoznáte svou cestu k pravdě rychlostí světla, jakýmsi nadrozumovým postupem.“

„Ano, to také znepokojovalo otce Josepha a bratra Duttona,“ odpověděl Brissenden. „Ne, ne,“ dodal, „nejsem žádný bratr. To mě jenom šťastná ruka osudu poslala za vzděláním na katolickou univerzitu. Kdepak jste pobral vy svoje znalosti?“

Martin mu to vyprávěl a přitom si Brissendena důkladně prohlížel, od podlouhlé, hubené aristokratické tváře a pokleslých ramen sklouzl pohledem ke svrchníku na vedlejší židli, jehož kapsy klesaly pod nákladem mnoha knih. Brissenden měl obličej i dlouhé štíhlé ruce opálené od slunce až moc opálené, říkal si Martin. To opálení Martina dráždilo. Bylo zřejmé, že Brissenden nepatří k lidem, kteří žijí převážně pod širým nebem. Ale jak ho mohlo slunce tak silně poznamenat? To opálení je nějak nezdravé a něco to znamená, říkal si Martin, když se vrátil k dalšímu zkoumání obličeje, úzkého, s výraznými lícními kostmi a propadlými tvářemi, jehož ozdobou byl jemný a krásný orlí nos, jaký Martin ještě nikdy neviděl. Na velikosti Brissendenových očí nebylo nic pozoruhodného. Nebyly ani velké, ani malé a jejich barva byla neurčitě hnědá. Doutnal v nich však oheň, nebo

232$

spíš v nich číhal jakýsi dvojaký a podivně rozporný výraz. Byly vzdorné, nepokořitelné, skoro až příliš tvrdé, ale zároveň budily soucit. Martin si uvědomil, že ho lituje, aniž ví proč, ačkoli se to měl brzy dozvědět.

„Ano, jsem tuberák,“ prohlásil Brissenden po chvíli jakoby nic, když předtím doznal, že přijel z Arizony. „Žil jsem tam pár let kvůli podnebí.“

„Nebojíte se to riskovat ve zdejším klimatu?“

„Jestli se nebojím?“

Opakoval Martinovo slovo bez nějakého zvláštního důrazu. Avšak Martin v jeho asketické tváři viděl jasně vepsáno, že neexistuje nic, čeho by se bál. Brissendenovy oči se zúžily, že vypadaly jako oči orla, a Martin skoro zatajil dech, když si všiml orlího zobanu a rozšířeného chřípí, vzdorného, sebevědomého, útočného. Je báječný, říkal si v duchu a krev mu při tom pohledu vzrušeně tepala. Nahlas zarecitoval:

„Pod ranami zlého osudu

má hlava krvácí, však neskloněna.“

„Máte rád Henleyho,“ řekl Brissenden a jeho výraz se rychle proměnil ve velkomyslný a něžný. „Samozřejmě, u vás jsem nemohl nic jiného očekávat. Ano, Henley! Statečný duch! Vyniká mezi současnými veršotepci - časopiseckými veršotepci - tak jako se gladiátor tyčí uprostřed tlupy eunuchů.“

„Nemáte časopisy rád,“ tiše ho obvinil Martin.

„Vy snad ano?“ vyštěkl na něho Brissenden tak divoce, že ho vylekal.

„Já - já píšu, nebo spíš se pokouším psát - pro časopisy,“ koktal Martin.

„To už je lepší,“ odpověděl mu mírněji. „Pokoušíte se psát, ale nemáte úspěch. Chovám úctu a obdiv k vašemu nezdaru. Vím, co píšete. To poznám koutkem oka a je v tom jedna věc, která to z časopisů vylučuje. Je to odvaha a takové zboží časopisy nepotřebují. Ty potřebují jen břečku a bláto a taky ji dostanou, ale ne od vás.“

„Neopovrhuji ani lacinou rutinou,“ doznal Martin.

„Naopak,“ Brissenden se odmlčel a bezohledně se zadíval na Martina a jeho zjevnou chudobu, přejel pohledem od odřené kravaty a odraného límce k lesklým rukávům saka

233$

a dál k lehce se třepící manžetě a pak skončil a setrval u Martinových vpadlých tváří. „Naopak, laciná rutina vámi opovrhuje, je nad vámi tak vysoko, že vůbec nemůžete doufat, že byste se tak vysoko někdy dostal. Vždyť bych vás, člověče, urazil, kdybych vás pozval, abyste něco pojedl.“

Martin cítil ve tvářích horko, jak se mu do nich bezděčně nahrnula krev, a Brissenden se vítězně zasmál.

„Pravý muž se takovým pozváním nedá urazit,“ uzavřel.

„Vy jste ale ďábel,“ podrážděně reagoval Martin.

„Vždyť jsem vás stejně nepozval.“

„Neopovážil jste se.“

„Ani nevím. Zvu vás teď.“

Brissenden se při těch slovech napůl zvedl, jako by se chystal hned odejít do restaurace. Martin svíral zaťaté pěsti a krev mu bušila ve spáncích.

„Bosco! Koukejte! Polyká je živý. Polyká je živý!“ zvolal Brissenden a napodobil vyvolávače známého místního polykače hadů.

„Taky že bych vás dokázal zaživa spolknout,“ řekl Martin a zase on drze přejel očima po postavě zdeptané chorobou.

„Jenomže toho nejsem hoden?“

„Naopak,“ uvážil to Martin, „ale protože to vůbec nestojí za to.“ Rozchechtal se, srdečně a zdravě. „Doznávám, že jste mě napálil, Brissendene. To, že mám hlad a že to na mně vidíte, je docela všední úkaz a není to žádná hanba. Víte, pořád se směju ubohé konvenční stádní morálce. Potom se kolem mihnete vy, řeknete jedno ostré, pravdivé slovo, a já se rázem stanu otrokem stejné ubohé morálky.“

„Urazil jste se,“ potvrdil Brissenden.

„Ano, před chvílí. Předsudky raného mládí, víte. Tehdy jsem se takovým věcem učil a teď všechno, co jsem se od té doby naučil, kvůli nim ztrácí cenu. To jsou ti kostlivci v té mé staré almaře.“

„Ale teď už jste za nimi zabouchl dveře?“

„Samozřejmě.“

„Určitě?“

„Určitě.“

„Tak půjdem a dáme si něco k jídlu.“

„Přijímám,“ odpověděl Martin. Snažil se zaplatit za poslední skotskou a sodu posledními drobnými ze svých dvou

234$

dolarů, ale viděl, jak Brissenden výhružným pohledem číšníka přiměl položit ty peníze zpátky na stůl.

Martin se zašklebil a strčil je do kapsy a na chvíli pocítil na svém rameni laskavý dotek Brissendenovy ruky.

«KAPITOLA XXXII»

A hned příštího dne odpoledne vzrušil Marii Martinův druhý návštěvník. Tentokrát však neztratila hlavu, protože Brissendena usadila ve svém úctyhodně velkolepém salonku.

„Doufám, že vám nevadí, že jsem přišel,“ začal Brissenden.

„Ne. Vůbec ne,“ odpověděl Martin, podal mu ruku a pokynul k jediné židli. Sám si sedl na postel. „Jak jste se ale dozvěděl, kde bydlím?“

„Zavolal jsem k Morseovým. Slečna Morseová zvedla telefon. A tak jsem tady.“ Zacloumal kapsou kabátu a hodil na stůl tenkou knížku. „Tady máte jednu knížku od jednoho básníka. Přečtěte si ji a nechte si ji.“ A potom na Martinovu námitku: „K čemupak jsou pro mě knihy? Dnes ráno jsem měl zase chrlení krve. Nemáte trochu whisky? Ne, samozřejmě že ne. Počkejte minutku.“

Zvedl se a už byl pryč. Martin se zadíval za jeho dlouhou postavou, jak sestupuje dolů po vnějším schodišti, a když se pak Brissenden obracel, aby zavřel branku, povšiml si s bolestí jeho ramen, kdysi širokých a teď schoulených nad zhroucenou troskou hrudníku. Martin připravil dva kalíšky a začal číst knížku veršů, poslední sbírku Henryho Vaughna Marlowa.

„Skotskou nemají,“ oznamoval Brissenden, když se vrátil. „Ten ubožák prodává jenom americkou whisky. Tady ji máme.“

„Pošlu jednoho kluka pro citrony a uděláme si punč,“ nabídl Martin.

„Uvažuju, kolik taková knížka Marlowovi vynese,“ pokračoval a zvedl tenký svazek.

„Asi tak padesát dolarů,“ zněla odpověď. „Ačkoli může

235$

být rád, když na ní neprodělá, anebo že vůbec přiměje nakladatele, aby riskoval vydání.“

„Takže se člověk poezií živit nemůže?“

Jak v Martinově tónu, tak v jeho obličeji se zračilo zklamání.

„Samozřejmě že ne. Jenom blázen by si to mohl myslet. Z rýmovaček, to ano. Máte například Bruce, a Virginii Springovou a Sedgwicka. Těm se vede docela dobře. Ale poezie - víte, čím se živí Vaughn Marlow? - učí v jedné chlapecké přípravce někde v Pensylvánii a žádné soukromé peklo snad není horší než takové doupě. Neměnil bych s ním, ani kdyby měl před sebou padesát let života. A přesto jeho dílo září nad průměrem současných veršotepců jako rubínový spinel uprostřed mrkve. A ty recenze, co o něm píšou! Ať táhnou někam, všichni ti pitomí panáci!“

„Lidi, kteří neumějí psát, toho napíšou strašné spousty o lidech, kteří psát umějí,“ souhlasil Martin. „Zděsilo mě to množství nesmyslů, co napsali o Stevensonovi a jeho díle.“

„Mrchožrouti a harpyje!“ vyštěkl Brissenden a zaťal zuby. „Ano, znám ty výplody. Samolibě se do něj strefují pro jeho dopis o Otci Damienovi, rozbírají ho, hodnotí

„Měří ho metrem svých vlastních ubohých já,“ vpadl mu do řeči Martin.

„Ano, přesně tak, dobře řečeno - přežvykují a slintají o Pravdě, Kráse a Dobru a nakonec mu poklepou na záda a řeknou: ,Hodnej pejsek, Fido’. Hnus. Richard Realf je večer před smrtí nazval ,mizernými žvanivými lidskými kavkami’.“

„Klovajícími do hvězdného prachu,“ navázal vášnivě Martin, „do meteorického letu skutečných mistrů. Kdysi jsem na ně napsal pamflet - na tyhle kritiky, či spíš recenzenty.“

„Ukažte to,“ dychtivě ho požádal Brissenden.

A tak Martin vydoloval kopii HVĚZDNÉHO PRACHU a Brissenden se při čtení pochechtával, mnul si ruce a zapomínal usrkovat punč.

„Řekl bych, že jste sám takový kousek hvězdného prachu, vržený do světa zakuklených pidimužíků, kteří nevidí,“ poznamenal nakonec. „Určitě to popadl hned první časopis.“

Martin zalistoval ve svém sešitě se záznamy o rukopisech.

236$

„Zamítlo ho dvacet sedm redakcí.“

Brissenden se dlouze a srdečně rozesmál, až se zhroutil v záchvatu kašle.

„Poslechněte, nesnažte se mi tvrdit, že jste to nezkusil s poezií,“ těžce lapal po dechu. „Ukažte mi něco.“

„Teď to nečtěte,“ prosil ho Martin. „Rád bych si s vámi pohovořil. Udělám vám balíček a můžete si ho vzít domů.“

Brissenden odešel s VERŠI LÁSKY a s NYMFOU A PERLOU a příštího dne se vrátil a místo pozdravu žádal: „Dejte mi další.“

Nejenom Martina ujistil, že je básník, ale Martin se dozvěděl, že Brissenden také píše verše. Martina jeho verše úplně vyvedly z míry a nemohl uvěřit, že se je nikdy nepokusil vydat.

„Mor na všechny ty jejich nakladatelství!“ byla Brissendenova odpověď, když Martin navrhl, že se mu pokusí jeho práce někam nabídnout.

„Milujme krásu jen pro ni samu,“ radil Brissenden, „časopisy nechme plavat. Vraťte se k svým lodím a svému moři to je moje rada pro vás, Martine Edene. Co tady pohledáváte v těchhle chorobných a prohnilých městech lidí? Podřezáváte si hrdlo každý den, který v nich promarníte tím, že se snažíte prostituovat krásu pro potřeby časopiseckého světa. Co jste mi to onehdy citoval? – Ano ,,Člověk, poslední jepičí tvor“. A tak tedy k čemu vy, jako poslední jepičí stvoření, chcete slávu? Kdybyste jí dosáhl, byl by to pro vás jed. Jste podle mne příliš prostý, živelný, příliš rozumový, aby vám to šlo k duhu. Doufám, že se vám nikdy nepodaří prodat do časopisů jediný verš. Krása je jediný pán, kterému musíte sloužit. Služte kráse a davy ať táhnou k čertu! Úspěch! Co je to sakra úspěch, když ne tady ten váš sonet o Stevensonovi, který předčí Henleyho ZJEVENÍ, anebo ty vaše VERŠE LÁSKY a ty básně o moři?

Radost nebudete mít z díla, které vám přinese úspěch, ale z práce na tom díle. Nic mi nepovídejte, já to znám. A vy taky. Krása vás zraňuje. Je to ve vás, jakási nekonečná bolest, rána, která se nehojí, planoucí nůž. Nač se doprošovat časopisů? Ať je vaším cílem krása. Proč byste krásu proměňoval ve zlaťáky? Stejně nemůžete, a tak se kvůli tomu nemusím rozčilovat. Můžete číst časopisy tisíc let, a nenajdete tam nic,

237$

co by mělo hodnotu jediného Keatsova verše. Nechte slávu slávou a mamon mamonem a zítra se upište na nějakou loď a vraťte se na moře.“

„Ne pro slávu, ale pro lásku,“ smál se Martin. „Láska zřejmě ve vašem vesmíru nemá místo. Zato v mém je krása služkou lásky.“

Brissenden se na něho díval soucitně i s obdivem. „Vy jste ještě tak mladý, Martine, tak mladý, chlapče. Vznesete se vysoko, ale vaše křídla jsou z nejjemnějšího hedvábí a pel na nich z nejkrásnějších barev. Nespalte si je. Jenže vy jste si je ovšem už spálil. V tom jistě byla nějaká opěvovaná spodnička, že vznikl ten cyklus VERŠŮ LÁSKY, a to je ostudné.“

„Opěvuje lásku stejně jako spodničku,“ smál se Martin.

„Filozofie šílenství,“ zněla odpověď. „Tak jsem se ujišťoval, když jsem bloudil v hašišových snech. Ale dejte si pozor. Tahle buržoazní velkoměsta vás zahubí. Podívejte se na to doupě zrádců, kde jsem se s vámi setkal. Mluvit o hnilobě je málo. V takovém prostředí si člověk těžko uchová zdravý rozum. Je pokořující. Nenajdete tam nikoho, muže ani ženu, aby vás nepokořovali, jsou to samé oživené žaludky řízené vysoce intelektuálními a uměleckými instinkty obyčejných škeblí -“

Najednou se zarazil a podíval se na Martina. Potom mu svitlo a uvědomil si celou situaci. Ve výrazu jeho obličeje se objevilo překvapené zděšení.

„A vy jste napsal ten skvělý cyklus VERŠŮ LÁSKY pro ni - pro to bledé nanicovaté ženské stvoření!“

V příštím okamžiku vyletěla Martinova pravačka, sevřela se kolem Brissendenova hrdla a třásla jím, až mu cvakaly zuby. Avšak když se Martin Brissendenovi podíval do očí, neviděl tam žádný strach - nic než zvědavého, výsměšného ďábla. Martin se vzpamatoval, a jak Brissendena svíral za hrdlo, mrštil jím na postel a pustil ho.

Brissenden těžce oddechoval, chvíli namáhavě lapal po dechu a pak se začal chechtat.

„Kdybyste ze mě ten plamínek vytřepal, tak jste si mě na věky zavázal,“ řekl.

„Mám v těchhle dnech nervy na prasknutí,“ omlouval se Martin. „Doufám, že jsem vám neublížil. Připravím vám čerstvý punč, ano?“

„Ach, vy mladý řecký atlete!“ pokračoval Brissenden.

238$

„Rád bych věděl, jestli jste na to svoje tělo patřičně pyšný. Máte ďábelskou sílu. Jste jako mladý pardál, anebo lvíče. Jenže za tu sílu musíte platit vy.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se zvědavě Martin a podal Brissendenovi sklenici. „Vypijte to a už se nezlobte.“

„Protože,“ Brissenden usrkl ze sklenice a uznale se nad punčem usmál. „Protože tu máme ženy. Budou vás trápit, dokud neumřete, a už vás taky potrápily, to se vsadím. A nemusíte mě kvůli tomu škrtit, já si svoje řeknu. Tohle je nepochybně vaše první velká láska, ale ve jménu krásy byste měl příště prokázat lepší vkus. Co si, proboha, chcete počít s nějakou buržoazní dcerkou? Ty nechte na pokoji. Najděte si ženu jako velký, bujný plamen, ženu, která se směje životu a posmívá smrti a miluje naplno, dokud může. Takové ženy existují a budou vás milovat stejně ochotně jako zbabělé produkty buržoazního skleníkového života.“

„Zbabělé?“ namítl Martin.

„Přesně tak, zbabělé. Papouškují morální průpovídky, které do nich napapouškovali, a bojí se opravdu žít. Budou vás, Martine, milovat, ale svoje morální průpovídky budou milovat víc. Vám jde o nádherný nespoutaný život, o velké svobodné duše, o zářivé motýly, a ne o ubohé šedivé moly. Taky jich jednou budete mít po krk, všech těch ženských stvoření, pokud budete mít tu smůlu a dožijete se toho. Jenže toho se nedožijete. Nevrátíte se ke svým lodím a moři a budete se potloukat po morových doupatech velkoměsta, dokud vám kosti neshnijí, a potom zemřete.“

„Můžete mi kázat, ale nemůžete mě přimět, abych odvolal svoje,“ řekl Martin. „Ostatně, vaše moudrost odpovídá vaší povaze a moudrost mé povahy je stejně bezúhonná jako vaše.“

Rozcházeli se v názorech na lásku, na časopisy a mnoho dalších věcí, ale byli si sympatičtí a z Martinovy strany to byla opravdu hluboká náklonnost. Den co den se scházeli, Brissenden strávil přinejmenším hodinu v Martinově zatuchlém pokojíku. Brissenden nikdy nepřišel bez láhve whisky, a když spolu večeřeli ve městě, po celou dobu, co jedli, pil skotskou se sodou. Vždycky, bez výjimky, platil za oba a právě s Brissendenem Martin poznal různé lahůdky, poprvé pil šampaňské a seznámil se s rýnskými víny.

239$

Avšak Brissenden byl pro něho stále záhadou. S asketickou tváří a při zbývajících fyzických silách zůstával stále smyslným rozkošníkem. Nebál se smrti, hořce a cynicky komentoval počínání živých, a přesto ve svém umírání miloval život do posledního atomu. Byl posedlý šílenou touhou žít, žít život plný vzrušení, „vyvzdorovat si svoje místečko v kosmickém prachu, odkud vzešel,“ jak to jednou sám formuloval. Zkoušel to s narkotiky a dělal ledacos, aby našel nová vzrušení, nové požitky. Jak řekl Martinovi, zůstal jednou tři dny bez vody, udělal to dobrovolně, aby si vyzkoušel svrchovanou rozkoš z ukojení takové žízně. Kdo to byl a čím byl, to se Martin nikdy nedozvěděl. Byl to člověk bez minulosti, jehož budoucností byl čekající hrob a jehož přítomností byla hořká horečka žití.

«KAPITOLA XXXIII»

Martin svou bitvu stále znovu prohrával. Ať šetřil sebevíc, příjmy z jeho příležitostných literárních výplodů nestačily pokrýt výdaje. Na Den díkůvzdání nemohl přijmout pozvání Morseových na oběd, protože měl černý oblek zase v zastavárně. Ruth jeho důvod, proč nepřijde, nijak nepotěšil a na něho to zapůsobilo tak, že se cítil zoufale. Řekl jí, že tedy přece jen přijde, že zajede do San Franciska, do redakce časopisu TRANSCONTINENTAL, vyzvedne si tam svých pět dolarů, co u nich má, a s těmi si oblek vyplatí.

Ráno si vypůjčil od Marie deset centů. Byl by si je raději vypůjčil od Brissendena, ale ten výstřední člověk někam zmizel. Uplynuly už dva týdny, co ho Martin viděl naposled, a marně si lámal hlavu, jestli ho něčím neurazil. Za deset centů se dostal převozním parníkem do San Franciska a cestou po Market Street uvažoval, jak tu situaci vyřeší, jestli se mu nepodaří vybrat si honorář. Neměl ponětí, jak by se pak vrátil do Oaklandu, protože v San Francisku neznal nikoho, od koho by si mohl vypůjčit dalších deset centů.

Dveře do redakce TRANSCONTINENTALU byly otevřené, a jak je Martin otvíral, zarazil ho zevnitř zvučný hlas, který

240$

volal: „Ale o to tady nejde, pane Forde.“ (Z korespondence Martin věděl, že Ford je jméno redaktora.) „Já se ptám, jestli jste ochoten platit - myslím hotově a rovnou na dlaň? Plány TRANSCONTINENTALU do budoucna mě nezajímají, ani co hodláte dělat v příštím roce. Chci peníze za to, co dělám. A říkám vám rovnou na místě, že vánoční číslo TRANSCONTINENTALU nepůjde do sazby, dokud nebudu mít v ruce peníze. Na shledanou. Až budete mít peníze, tak mě vyhledejte.“

Dveře se prudce rozletěly a ten člověk proletěl kolem Martina s nasupenou tváří, odcházel chodbou, nadával a zatínal pěsti. Martin se rozhodl, že dovnitř hned nepůjde, a čtvrt hodiny postával na chodbě. Potom strčil do dveří a vešel dovnitř. Byla to pro něho nová zkušenost, poprvé se octl v redakční kanceláři. Navštívenky v té kanceláři zřejmě nutné nebyly, protože poslíček šel rovnou do zadní místnosti vyřídit, že je tam nějaký člověk, který chce mluvit s panem Fordem. Když se poslíček vrátil, pokynul Martinovi přes půl místnosti a zavedl ho do osobní kanceláře, do redaktorské svatyně. První Martinův dojem byl dojem nepořádku a nepřehledného zmatku po celé místnosti. Potom si všiml mladě vyhlížejícího muže s knírkem, který seděl za psacím stolem se stahovacím krytem a zvědavě si ho prohlížel. Martin se divil, že se v jeho tváři zračí takový klid. Hádka s tiskařem ho zřejmě vůbec nevyvedla z míry.

„Já - já jsem Martin Eden,“ začal Martin rozhovor. (Byl by rád řekl: „A chci svých pět dolarů.“)

Byl to však první redaktor, kterého viděl, a z toho důvodu ho nechtěl nějak příliš prudce vyděsit. K jeho překvapení pan Ford vyskočil se slovy „Ale nepovídejte!“ a v příštím okamžiku oběma rukama mocně Martinovi potřásal rukou.

„Ani nevíte, jak vás rád vidím, pane Edene. Často jsem si říkal, jak asi vypadáte.“

Podržel si Martina na vzdálenost paží a s rozzářenýma očima si prohlížel Martinův druhý nejlepší oblek, což byl zároveň jeho nejhorší oblek, otřepaný, že už nešel víc opravit, ačkoli na kalhotách bylo vidět puky, které si pečlivě vyžehlil Mariinými žehličkami.

„Přiznávám, že jsem si vás ale představoval mnohem staršího, než jste. Vaše povídka se totiž vyznačovala takovou šíří

241$

a zápalem, a zároveň takovou vyzrálostí a myšlenkovou hloubkou. Mistrovská věc, ta vaše povídka - uvědomil jsem si to, sotva jsem přečetl prvních několik řádek. Musím vám vylíčit, jak jsem ji poprvé četl. Ale ne, nejdřív vás musím představit našemu personálu.“

Ještě za řeči ho pan Ford odvedl do redakční kanceláře, kde ho představil pomocnému redaktorovi panu Whiteovi, štíhlému, křehkému mužíčkovi, který měl podivně studenou ruku, jako by trpěl zimnicí, a řídký hedvábný knírek.

„A pan Ends, pane Edene. Pan Ends je náš obchodní ředitel, víte.“

A už si Martin podával ruku s holohlavým mužem zvláštních očí, jehož obličej vypadal dost mladě, pokud ho bylo vidět, protože většinu pokrýval sněhobílý vous, pečlivě zastřihovaný - a to jeho manželkou vždycky v neděli, kdy mu taky vyholovala krk.

Všichni tři Martina obstoupili a obdivně jeden přes druhého hovořili, až měl dojem, že se vsadili, kdo toho víc řekne.

„Často jsme se divili, proč k nám nezajdete,“ říkal pan White.

„Neměl jsem na elektriku a bydlím za zálivem,“ řekl Martin bez obalu, záměrně jim chtěl ukázat, jak nutně potřebuje peníze.

Tyhle moje parádní šaty jsou určitě dostatečně výmluvným svědectvím, jak na tom jsem, říkal si v duchu. Stále znovu, kdykoli se naskytla příležitost, narážel na účel své návštěvy. Uši jeho obdivovatelů však zůstaly hluché. Pěli na něho chvály, vykládali mu, co si mysleli o jeho povídce na první pohled a co si mysleli potom a co myslely jejich manželky a rodiny. Nevydechli však jediné slůvko, které by naznačovalo, že mu za ni hodlají zaplatit.

„Řekl jsem vám, jak jsem vaši povídku četl poprvé?“ začal pan Ford. „Ovšem, ještě jsem vám to neřekl. Vracel jsem se z New Yorku na západ, a když vlak zastavil v Ogdenu, vlakový poslíček při nové obchůzce přinesl do vlaku poslední číslo TRANSCONTINENTALU.“

Propánakrále! říkal si Martin v duchu. Vy si můžete dovolit jezdit pulmanem a já zatím hladovím kvůli těm mizerným pěti dolarům, co mi dlužíte. Zachvátil ho najednou vztek. Příkoří, kterého se vůči němu TRANSCONTINENTAL do—

242$

pustil, nabylo kolosálních rozměrů, protože na něho najednou dolehly všechny ty smutné měsíce marných tužeb, měsíce hladu a strádání, i jeho současný hlad se v něm probudil a palčivě mu připomínal, že od včerejška neměl v ústech, a to jedl jen skromně. Na chvíli se mu udělalo rudě před očima. Tihle darebáci nejsou ani zloději. Jsou to potměšilí lupiči. Pomocí lží a nedodržených slibů z něho vylákali jeho povídku. Ale on jim to ukáže. A jeho vůli prolnulo mocné rozhodnutí v tom smyslu, že kancelář neopustí, dokud nedostane svoje peníze. Připomněl si, že když je nedostane, nemá žádnou možnost, jak se vrátit zpět do Oaklandu. S námahou se ovládl, ale jeho výraz hladového vlka je už stačil vyděsit a vyvést z klidu.

Začali být ještě hovornější. Pan Ford mu znova začal vykládat, jak četl poprvé HLAS ZVONŮ, a pan Ends se současně pokoušel opakovat, co říkala HLASU ZVONŮ jeho neteř, a ta neteř byla učitelkou v Alamedě.

„Řeknu vám, proč jsem přišel,“ řekl Martin nakonec. „Abyste mi zaplatili za tu povídku, která se vám všem tolik líbila. Pokud vím, slíbili jste mi po otištění zaplatit pět dolarů.“

Pan Ford začal sahat do kapsy a v jeho pohyblivé tváři se objevil výraz, že je s tím hned a rád srozuměn, ale pak se prudce otočil k panu Endsovi a řekl, že si peníze zapomněl doma. Že to panu Endsovi není po chuti, bylo očividné. A Martinovi neušel pohyb jeho paže, jako by chtěl bránit svou kapsu u kalhot. Martin si uvědomil, že právě tam peníze má.

„Bohužel,“ řekl pan Ends, „ale není to ani hodina, co jsem zaplatil tiskaři a odnesl si všechnu mou hotovost. Měl jsem na to myslet, abych si vzal víc peněz, ale účet ještě nebyl splatný a tiskařova žádost, abychom mu jako laskavost zaplatili hned, předem, přišla naprosto neočekávaně.“

Oba muži se podívali s očekáváním na pana Whitea, ale dotyčný pán se jen zasmál a pokrčil rameny. Jeho svědomí bylo aspoň čisté. Nastoupil do redakce TRANSCONTINENTALU, aby se zaučil v oblasti časopisecké literatury, ale místo toho se hlavně učil finančním otázkám. TRANSCONTINENTAL mu dlužil plat za čtyři měsíce a on věděl, že tiskaře je třeba uchlácholit dřív než pomocného redaktora.

243$

„Je to jaksi absurdní, pane Edene, že jste nás zastihl zrovna v takové situaci,“ začal pan Ford vzletně. „Ujišťuji vás, že to bylo pouhé opomenutí. Ale řeknu vám, co uděláme. Hned zítra ráno vám pošleme šek. Máte adresu pana Edena, že ano, pane Endsi?“

Ano, pan Ends má adresu a hned ráno šek odešlou. Martinovy znalosti o bankách a šecích byly mlhavé, ale neviděl žádný důvod, proč by mu nemohli dát šek hned toho dne stejně jako nazítří.

„Takže jsme dohodnuti, pane Edene, že vám šek pošleme zítra?“ řekl pan Ford.

„Potřebuji ty peníze dnes,“ odpověděl Martin, jako by nevnímal.

„Naneštěstí právě - kdybyste měl náhodou cestu některý jiný den,“ začal pan Ford sladce, ale přerušil ho pan Ends, jehož zvláštní oči odpovídaly jeho výbušné povaze.

„Pan Ford vám už situaci vysvětlil,“ prohlásil drsně. „A já také. Šek vám pošleme.“

„Já jsem to také vysvětlil,“ skočil mu do řeči Martin, „vysvětlil jsem, že chci ty peníze dneska.“

Pocítil, že se mu po té kategoričnosti obchodního ředitele trochu zrychlil tep, a také z něho nespustil oči, protože tušil, že právě v kapse kalhot tohoto pána je uložena hotovost TRANSCONTINENTALU.

„Bohužel -“ začal pan Ford.

Avšak v té chvíli s jakýmsi netrpělivým pohybem se pan Ends otočil, jako by se chystal odejít z místnosti. V stejném okamžiku Martin po něm skočil, jednou rukou ho chytil za krk, že sněhobílý vous pana Endse, stále tak čisťounký a upravený, trčel ke stropu v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Pan White a pan Ford ke své hrůze viděli, jak Martin třese jejich obchodním ředitelem jako astrachánským koberečkem.

„Navalte ty prachy, vy ctihodný nepříteli nadějných mladých talentů!“ vyzval ho Martin. „Navalte prachy, nebo je z vás vytřesu, i kdyby to byly jenom nikláky.“ A pak vyzval oba vyděšené diváky: „A vy se držte stranou! Jak se do toho začnete míchat, někdo to ošklivě odnese.“

Pan Ends se dusil, a teprve až sevření na jeho krku povolilo, dokázal naznačit, že je svolný se do toho pustit a peníze

244$

vydolovat. Po opětovném dolování vydala jeho kapsa u kalhot všeho všudy čtyři dolary a patnáct centů.

„Obraťte ji naruby,“ velel Martin.

Vypadlo dalších deset centů. Martin si podruhé přepočítal výsledek své razie, aby měl jistotu.

„A teď vy!“ zařval na pana Forda. „Chci ještě pětasedmdesát centů.“

Pan Ford nečekal, ale hned prohledal kapsy a výsledkem bylo šedesát centů.

„Víte určitě, že to je všechno?“ zeptal se Martin výhružně, když se jich zmocnil. „Co máte v kapsičkách u vesty?“

Na znamení dobré vůle obrátil pan Ford obě kapsičky naruby. Z jedné vypadl na podlahu kousek tvrdého papíru. Zvedl ho a už ho chtěl dát do kapsičky zpátky, když se Martin ozval:

„Co je to? - Lístek na převozní parník? Dejte ho sem. Má cenu deset centů. Připočtu vám ho k dobru. Mám teď čtyři dolary devadesát pět centů včetně lístku. Pět centů mám ještě pořád dostat.“

Podíval se prudce po panu Whiteovi a shledal, že mu to křehké stvoření už podává niklák.

„Děkuji,“ řekl a obrátil se k nim vespolek. „Přeju vám dobrý den.“

„Lupiči!“ zavrčel za ním pan Ends.

„Zloději!“ odsekl Martin a zabouchl za sebou dveře.

Martin byl v povznesené náladě - tak povznesené, že když si vzpomněl, že mu časopis THE HORNET dluží patnáct dolarů za NYMFU A PERLU, rozhodl se tam rovnou zajít a peníze si vyzvednout. Jenže časopis THE HORNET vedla parta hladce vyholených statných mladých mužů, vyslovených pirátů, kteří okrádali kdeco a kdekoho, dokonce jeden druhého. Nejdřív to odnesl nějaký nábytek v kanceláři a pak se redaktorovi (bývalému atletu na univerzitě) za obratné podpory obchodního ředitele, propagačního referenta a vrátného podařilo dostat Martina z redakce a zrychlit jeho sestup po prvním úseku schodiště tím, že do něho pořádně vrazili.

„Přijďte zas, pane Edene. Rádi vás kdykoli uvidíme,“ smáli se nad ním nahoře na schodišti.

Martin se ušklíbl a sbíral se na nohy.

„Pfuj!“ odfrkl si směrem k nim. „Ti chlapi z TRANSCON—

245$

TINENTALU byli učiněný jehňata, zato vy jste tu banda profesionálů.“

Odpověděl mu další smích.

„Musím říct, pane Edene,“ volal seshora redaktor časopisu THE HORNET, „že se na básníka dovedete pěkně ohánět. Kdepak jste se naučil ten pravý hák - jestli se smím zeptat?“

„Tam, kde vy toho polovičního nelsona,“ odpověděl Martin. „Stejně budete mít monokl na oku.“

„Doufám, že vám nestrne šíje,“ přál mu redaktor starostlivě. „Co říkáte, že bychom to šli všichni společně zapít - samozřejmě že ne ten krk, ale celej ten kravál?“

„Jsem pro, když jsem to prohrál,“ přijal Martin.

A tak lupiči a oloupený pili vespolek, přátelsky se shodli, že silnější vyhrává a že patnáct dolarů za NYMFU A PERLU právem patří redakčnímu osazenstvu měsíčníku THE HORNET.

«KAPITOLA XXXIV»

Arthur zůstal u vrátek a Ruth vyšla nahoru po schodech ke vchodu Mariina domku. Slyšela rychlé klepání psacího stroje, a když jí Martin otevřel, viděla, že právě dopisuje poslední stránku rukopisu. Přišla, aby se ujistila, zda Martin bude s nimi u stolu při slavnostním obědě na Den díkůvzdání nebo ne. Avšak než se ho na to mohla zeptat, Martin začal sám s tím, čeho byl v té chvíli plný.

„Podívej, tohle ti musím přečíst,“ volal. Odděloval průklepy a srovnával dohromady stránky rukopisu. „To je moje poslední věc, úplně jiná, než co jsem zatím psal. Je tak naprosto jiná, až z toho mám skoro strach, a přesto mám dojem, že je to dobré. Musíš to posoudit. Je to příběh z Havaje. Nazval jsem ho WIKI-WIKI.“

Obličej mu zářil tvůrčí radostí, zato Ruth se chvěla ve studené místnosti a už při pozdravu ji zarazilo, jak má Martin studené ruce. Soustředěně mu naslouchala, když četl, a třebaže co chvíli zahlédl na její tváři nesouhlas, nakonec se jí zeptal: „Tak upřímně, co si o tom myslíš?“

246$

„Já - já nevím,“ odpověděla. „Budou to - myslíš, že to někdo koupí?“

„Bojím se, že ne,“ doznal. „Pro časopisy je to příliš silné. Zato je to pravdivé - na mou duši, je to pravdivé.“

„Proč si ale nedáš říct a píšeš takové věci, když víš, že je nikdo nekoupí?“ pokračovala nemilosrdně. „Píšeš snad přece proto, aby sis vydělal na živobytí, ne?“

„Ano, to je pravda. Ale ten strastiplný příběh mě strhl. Nemohl jsem si pomoct a musel jsem ho napsat. Vynutil si, abych ho napsal.“

„Ale ta postava, ten Wiki-Wiki, proč ho necháš mluvit tak hrubě? To přece musí tvoje čtenáře urážet a určitě proto redaktoři tvoji práci právem odmítají.“

„Protože skutečný Wiki-Wiki by takhle mluvil.“

„Není to ale vkusné.“

„To je život,“ řekl bez obalu. „To je skutečnost. Pravda. A já musím psát o životě tak, jak ho vidím.“

Neodpověděla a chvíli seděli v trapném mlčení. Protože ji tolik miloval, nemohl ji zcela pochopit, a ona zase nemohla pochopit jeho, protože byl tak velký a tyčil se vysoko nad jejím obzorem.

„Vybral jsem si honorář v TRANSCONTINENTALU,“ řekl, protože chtěl převést hovor na příjemnější téma. Obraz té trojice s knírky, jak ji nakonec viděl, když ji připravil o čtyři dolary devadesát centů a lístek na převozní parník, ho rozveselil.

„Takže přijdeš,“ zvolala radostně. „Kvůli tomu jsem sem přišla, abych to zjistila.“

„Přijdu?“ zamumlal nepřítomně. „Kam?“

„No přece zítra na oběd. Přece jsi říkal, že si vyzvedneš oblek, jestli ty peníze dostaneš.“

„Úplně jsem na to zapomněl,“ zastyděl se. „Víš, dneska ráno zabavili Marii obě krávy a telátko - a Maria náhodou neměla vůbec žádné peníze, a tak jsem jí musel krávy vyplatit. A to byl konec těch pěti dolarů z TRANSCONTINENTALU - HLAS ZVONU skončil v kapse městského dozorce.“

„Takže nepřijdeš?“

Sklopil oči ke svým šatům.

„Nemohu.“

247$

V jejích modrých očích se zaleskly slzy zklamání a výčitky, ale neřekla nic.

„Příště na Den díkůvzdání se mnou poobědváš v restauraci Delmonica,“ řekl bodře, „anebo v Londýně, nebo v Paříži, prostě kde budeš chtít. Určitě.“

„Viděla jsem před několika dny v novinách, že bylo několik volných míst u vlakové pošty,“ spustila náhle. „Ty jsi přece prošel u zkoušky na prvním místě, ne?“

Martin byl nucen přiznat, že výzvu obdržel, ale že ji odmítl. „Jsem si tak jistý - jsem si sebou tak jistý,“ řekl nakonec. „Do roka budu vydělávat víc než tucet chlapů u vlakové pošty dohromady. Počkej a uvidíš.“

Když domluvil, jenom si povzdechla. Zvedla se a popotáhla rukavice. „Musím jít, Martine. Arthur na mě čeká.“

Sevřel ji do náručí a políbil, ale jeho milá reagovala na jeho objetí trpně. Nevycítil vzrušené napětí v jejím těle, nevzala ho kolem krku a její rty přijaly jeho bez obvyklého tlaku.

Zlobí se na něho, usoudil, když se vracel od branky. Proč ale? Byla to smůla, že ten dozorce nachytal Mariiny krávy. Jenže to byl zásah osudu. Za to nejde nikomu dávat vinu. Ani mu na mysl nepřišlo, že by byl mohl udělat něco jiného, než udělal. Nu ano, napadlo ho potom, snad se mu dá trochu vyčítat, že odmítl tu výzvu železniční pošty. A pak se jí nelíbila povídka WIKI-WIKI.

Nahoře na schodech se obrátil, aby počkal na listonoše, který roznášel odpolední poštu. Martina znovu posedala stále se opakující horečka očekávání, když přijímal balík velkých obálek. Jedna z nich velká nebyla. Byla malá a tenká a byla na ní vytištěna adresa revue THE NEW YORK OUTVIEW. Zarazil se, když roztrhával obálku. Nemůže to znamenat žádnou přijatou práci. Žádné rukopisy jim neposlal. Možná - srdce se mu při té bláznivé myšlence skoro zastavilo - možná že si u něho objednávají nějaký článek. Obratem ale ten nápad zavrhl jako beznadějně vyloučený. Byl to krátký formální dopis podepsaný tajemníkem redakce, který ho pouze informoval, že přikládají anonymní dopis, který obdrželi, a že ho plně ujišťují, že redakce OUTVIEW nikdy za žádných okolností nevěnuje pozornost anonymní korespondenci.

Přiložený dopis, jak Martin shledal, byl těžkopádně na—

248$

psán tiskacími písmeny. Byla to směsice negramotných výpadů proti Martinovi, tvrdilo se tam, že „takzvaný Martin Eden“, který prodává do časopisů povídky, vůbec žádný spisovatel není a že ve skutečnosti vykrádá povídky ze starých časopisů, opisuje je a posílá jako svoje vlastní. Na obálce bylo razítko ze San Leandra. Martin nemusel nijak dlouho uvažovat, aby přišel na to, kdo je autor. Higginbothamova gramatika, Higginbothamovy obraty, Higginbothamovy nápady a způsob myšlení byly v dopise zcela zřejmé. Žádné úhledné písmo, ale hrubou hokynářskou pěst svého švagra rozpoznával Martin z každé řádky.

Jenomže proč? kladl si marně otázku. Copak něco Bernardovi Higginbothamovi udělal? Takový nesmysl a svévole. Neuměl si to vysvětlit. Během týdne došlo Martinovi na tucet podobných dopisů z redakcí různých časopisů vydávaných na Východě. Redakce se chovají hezky, říkal si Martin. Vůbec ho neznají, a přece některé redakce s ním dokonce sympatizovaly. Bylo zřejmé, že jsou jim anonymní dopisy odporné. Viděl, že zlovolný pokus, jak mu uškodit, ztroskotal. Vlastně jestli z toho vůbec něco mělo být, mohlo mu to posloužit jen k dobru, protože na jeho jméno byla alespoň upozorněna řada redaktorů. Jednou, možná, až budou číst jeho rukopis, který jim nabídne, si třeba na něho vzpomenou, že to je ten člověk, o kterém dostali anonymní dopis. A kdo ví, třeba ta vzpomínka ovlivní jejich posuzování rukopisu aspoň trochu v jeho prospěch?

Zhruba tak někdy v té době Martin hluboce klesl v Mariiných očích. Jednou ráno ji našel v kuchyni, jak naříká bolestí, slzy slabosti jí tečou po tváři a marně se snaží zvládnout hromadu žehlení. Hned určil její onemocnění jako typickou chřipku, předepsal jí dávku horké whisky (zbytky z lahví, které nosil Brissenden) a poslal ji do postele. Ale Maria se vzpouzela. Namítala, že se to prádlo musí vyžehlit a ještě večer doručit, jinak že nebude mít zítra čím uživit sedm malých a hladových Silvů.

K svému údivu (a bylo to něco, o čem až do smrti nepřestala vykládat) uviděla, jak Martin Eden popadl z kamen žehličku a hodil jemnou blůzičku na žehlicí prkno. Byla to parádní nedělní blůzka Kate Flanaganové a puntičkářštější a náročněji oblečená žena v Mariině světě snad neexistovala.

249$

Mimoto slečna Flanaganová rovněž vzkázala, že jí blůzičku musí přinést do večera. Jak všichni věděli, chodila s kovářem Johnem Collinsem, a jak se Maria tajně dozvěděla, slečna Flanaganová pojede s panem Collinsem nazítří do parku u Zlaté brány. Maria se marně snažila ten kousek prádla zachránit. Sotva se potácela a Martin ji odvedl k židli, odkud ho sledovala s vyvalenýma očima. Ve čtvrtině času, kolik by to trvalo jí, viděla blůzičku v pořádku vyžehlenou, vyžehlenou stejně dobře, jako by to svedla ona, jak ji Martin přinutil doznat.

„Mohl bych žehlit rychleji,“ vysvětloval jí, „ale to byste musela mít žehličky teplejší.“

Podle ní byly žehličky, s kterými se rozháněl, mnohem teplejší, než jaké si dovolila používat ona.

„Máte to špatně nakropené,“ stěžoval si dál. „Podívejte se, ukážu vám, jak se má správně kropit. Hlavní je tlak, kropte pod tlakem, jestli chcete rychle žehlit.“

Našel si v kupě dříví ve sklepě bednu, udělal k ní víko a prohrabal staré železo, které potomstvo Silvových sbíralo, aby ho prodalo. Čerstvě nakropené prádlo dal do bedny, přikryl prknem a zatížil železem a zařízení bylo hotové a v provozu.

„A teď dávejte pozor, Maria,“ řekl, svlékl se do spodního trička a chopil se žehličky, která byla podle něho „skutečně horká“.

„A když on dodělat žehlení, začít prát vlněný,“ popisovala to později. „On povídat: Maria, vy velká blázen. Já vám ukázat, jak prát vlněný, a tak mi to on ukázat. Deset minuta a on udělá stroj - jeden sud, jeden náboj kola, dva tyčky, takhle, jak já povídat.“

Martin tohle zařízení poznal od Joea v Shelly Hot Springs. Starý náboj kola se ponořoval připevněný k jednomu konci svislé tyčky. A tu tyčku pak pevně upevnil k pružné tyčce zavěšené na stropních trámech kuchyně, tak aby náboj narážel na vlněné věci v sudu. Tak je mohl jednou rukou důkladně vyprat.

„A Maria už víc neprat vlněný,“ končilo vždycky její vyprávění. „Já říct dětem dělat za tyč a náboj a sud. Chytrej pán, ten pan Eden.“

Nicméně svým mistrovským počínáním a vylepšením její

250$

kuchyňské prádelny Martin v Mariiných očích velice klesl. Romantická zář, kterou ho obdařila její fantazie, pohasla ve střízlivém světle skutečnosti, že je bývalý pradlák. Všechny jeho knihy a ti skvělí přátelé, kteří ho navštěvovali v kočárech anebo s bezpočtem lahví whisky, najednou neznamenali nic. Je to koneckonců obyčejný pracující, patří k její vlastní vrstvě a kastě. Stal se tím pro ni lidštější a přístupnější, ale přestal být pro ni záhadou.

Martin se své rodině stále víc odcizoval. Po nevyprovokovaném útoku pana Higginbothama vyrukoval se svými kartami pan Hermann von Schmidt. Úspěšný prodej několika krátkých povídek, trochy humorných veršů a několika anekdot vyvolal dočasně zdání blahobytu. Nejenom že Martin částečně vyrovnal svoje účty, ale zbylo mu dost, aby si vyplatil ze zastavárny černý oblek a kolo. To potřebovalo opravit, protože mělo zkřivený pedál, a jako projev přátelství poslal Martin kolo do dílny svého budoucího švagra von Schmidta.

A Martina potěšilo, když mu malý chlapec kolo doručil už téhož odpoledne. Von Schmidt mu asi také chce projevit přátelskou náklonnost, vyvozoval Martin z té nezvyklé laskavosti. Opravená kola si většinou každý musel sám vyzvednout. Když si však kolo prohlédl, zjistil, že na něm není nic opravené. O něco později téhož dne sestřinu snoubenci zatelefonoval a shledal, že dotyčný pán s ním nic nechce mít „v jakékoli podobě, způsobu či formě“.

„Hermanne von Schmidte,“ odpověděl na to Martin zvesela, „mám obrovskou chuť k vám zajít a vrazit vám jednu do toho vašeho němčourskýho nosu.“

„Vopovažte se ke mně do dílny přijít,“ ozvala se odpověď, „a já rovnou pošlu pro policajty. A taky si s váma poradím. Znám vás, ale na mě si s žádnou rvačkou nepřijdete. S takovejma, jako jste vy, nechci nic mít. Vy jste prostě povaleč a já si dám pozor. Já se od vás ždímat nenechám jen proto, že si chci vzít vaši sestru. Proč nejdete do práce a poctivě si nevyděláváte? To chci od vás slyšet.“

Zasáhla Martinova filozofie, zahnala jeho hněv a Martin zavěsil sluchátko a dlouze hvízdl, jak ho ta neuvěřitelná slova pobavila. Avšak pobavení nakonec přešlo v pravý opak a dolehla na něho osamělost. Nikdo mu nerozumí, nikdo ho

251$

zřejmě nijak nepotřebuje, jedině Brissenden, a Brissenden zmizel, snad jen pámbu ví kam.

Už se smrákalo, když Martin vyšel ze zelinářství a obrátil se k domovu s nákupem v náručí. Na rohu právě zastavila tramvaj a při pohledu na hubenou známou postavu, která z ní vystupovala, poskočilo Martinovi srdce radostí. Byl to Brissenden a v prchavém pohledu, než se tramvaj rozjela, si Martin všiml kapes Brissendenova svrchníku. Jednu nadouvaly knihy, druhou nadouvala láhev whisky.

«KAPITOLA XXXV»

Brissenden svou dlouhou nepřítomnost nijak nevysvětlil a Martin se ho nevyptával. Stačilo mu, že skrze páru stoupající ze sklenice punče vidí proti sobě mrtvolně bledou tvář svého přítele.

„Já jsem taky nelenošil,“ prohlásil Brissenden, když vyslechl Martinovo vyprávění o tom, kolik toho napsal.

Vytáhl rukopis z náprsní kapsy a podal ho Martinovi, který se podíval na titul a zvědavě zvedl oči.

„Ano, přesně tak,“ smál se Brissenden. „Dobrý titul, ne? JEPICE - to je to pravé slovo. A vděčím za ně vám, vašemu člověku, který je stále tím vztyčeným, oživeným neorganickým útvarem, posledním z druhu jepic, produktem teploty vykračujícím si ve svém omezeném teplotním prostoru. Nosil jsem to v hlavě a musel jsem to napsat, abych se toho zbavil. Musíte mi říct, co si o tom myslíte.“

Martin ve tváři nejprve zrudl, ale pak pobledl, když četl dál. Bylo to umělecky dokonalé. Forma triumfovala nad obsahem, pokud lze triumfem nazvat něco, kde ten poslední představitelný atom obsahu došel vyjádření v tak dokonalé struktuře, až se Martinovi točila radostí hlava, vášnivé slzy mu vhrkly do očí a po zádech mu z toho běhal mráz. Byla to dlouhá báseň o šesti nebo sedmi stech verších a byla to věc fantastická, úžasná, nadpozemská. Byla jedinečná, neuvěřitelná. A přece ji tady před sebou má, napsanou černým inkoustem na arších papíru. Pojednávala o člověku a jeho du-252$

ševních hledáních v absolutních pojmech, pátrala v propastech prostoru, aby našla svědectví nejvzdálenějších sluncí a duhových spekter. Byla to šílená orgie obraznosti, křepčící v lebce umírajícího muže, který vskrytu napůl vzlykal a spěchal s divokými záchvěvy pohasínajícího tepání srdce. Báseň se vznášela v majestátním rytmu k chladné vřavě mezihvězdných střetů, k útoku hvězdných vojů, k srážkám chladných sluncí a vzplanutí mlhoviny v temném vzduchoprázdnu. A uprostřed toho všeho bez ustání a slabounce jako stříbrný člunek se mihal křehký, pisklavý lidský hlas, hádavé cvrlikání mezi výkřiky planet a srážkami hvězdných soustav.

„Nic takového v literatuře neexistuje,“ řekl Martin, když byl konečně schopen slova. „Je to skvělé - skvělé! Stouplo mi to do hlavy. Jsem tím úplně opilý. Ta velká a přitom nepatrná otázka - nemohu se jí zbavit a musím na ni myslet. Ten pátravý, věčný, stále se opakující tenounký, naříkavý hlas člověka mi pořád ještě zní v uších. Je jako smuteční pochod komára za troubení slonů a řvaní lvů. Je nenasytný ve své mikroskopické touze. Vím, že vám připadám jako blázen, ale úplně mě to posedlo. Jste - nevím, co vlastně jste - jste skvělý, to je všechno. Jak to ale děláte? Jak to děláte?“

Martin se odmlčel ve své rapsodii, ale pak spustil znovu.

„Nikdy už nebudu psát. Jsem jen ubohý packal. Vy jste mi tu teď ukázal dílo skutečného mistra. Génia. Je to ale něco víc než geniálnost. Přesahuje to genialitu. Je to pravda, která zešílela. Je to pravdivé, člověče, do posledního řádku. Říkám si, jestli si to vůbec uvědomujete, vy dogmatiku. Věda vás nemůže obelhat. Je to pravda úšklebku, vyražená z železného plechu vesmíru a utkaná s mohutnými zvukovými rytmy do nádherné a krásné struktury. A teď už nic víc neřeknu. Uchvátilo mě to, přemohlo. A přece ještě něco řeknu. Dovolte mi, ať to za vás nabídnu do tisku.“

Brissenden se ušklíbl. „V celém křesťanstvu nenajdete časopis, který by se to odvážil otisknout - to přece víte.“

„Nic takového nevím. Vím, že se v celém křesťanstvu nenajde časopis, který by po tom neskočil. Takovéhle věci každý den nedostávají. To není jen nějaká báseň roku. To je báseň století.“

„O tom vašem návrhu bych se s vámi rád vsadil.“

„Nebuďte cynický,“ domlouval mu Martin. „Redaktoři ča—

253$

sopisů nejsou úplně hloupí. Vím to. A vsadím se s vámi. Vsadím se, o co chcete, že JEPICI přijmou hned na první anebo druhou nabídku.“

„Jenom jedno mi brání, abych se s vámi vsadil.“ Brissenden chvíli mlčel. „Je to velká věc - největší, co jsem kdy napsal. Vím to. Je to moje labutí píseň. Jsem na ni nekonečně hrdý. Skláním se před ní. Je lepší než whisky. O tomhle jsem snil - o takové velké a dokonalé věci - když jsem byl ještě pouhý mladíček s líbeznými iluzemi a čistými ideály. A teď jsem toho dosáhl, s posledními silami, a nechci, aby to omakávalo a pošpinilo nějaké stádo sviní. Ne, sázku nepřijímám. Patří to jen mně. Já jsem to vytvořil a právě jsem se o to s vámi podělil.“

„Ale pomyslete na ostatní svět,“ namítal Martin. „Funkcí krásy je činit radost.“

„Je to moje krása.“

„Nebuďte sobecký.“

„Nejsem sobecký.“ Brissenden se střízlivě usmíval, jak měl ve zvyku, když byl spokojený s tím, co jeho tenké rty hodlaly vyslovit. „Jsem stejně nesobecký jako vyhladovělý kanec.“

Martin se marně snažil zviklat jeho rozhodnutí. Řekl mu, že jeho nenávist k časopisům je vzteklý fanatismus a že jeho počínání je tisíckrát víc hodno opovržení než počínání toho mládence, který podpálil chrám Dianin v Efesu. V bouři Martinových útoků si Brissenden spokojeně usrkával z punče a přikyvoval, že všechno, co jeho druh říká, je naprostá pravda, až na ty časopisecké redaktory. Jeho nenávist k nim neznala mezí. Ve svých útocích, když se do nich pustil, překonal Brissenden i Martina.

„Byl bych rád, kdybyste mi to napsal na stroji,“ řekl. „Umíte to tisíckrát líp než kterýkoli zapisovatel. A teď bych vám chtěl dát sám radu.“ Z venkovní kapsy kabátu vytáhl rozměrný rukopis. „Tady máte svou HANBU SLUNCE. Nečetl jsem si ji jenom jednou, ale i podruhé a potřetí - a to je nejvyšší poklona, co vám mohu složit. Po tom, co jste řekl o JEPICI, musím mlčet. Jedno vám ale řeknu: až HANBA SLUNCE vyjde, bude to trhák. Vyvolá polemiku, která bude mít větší cenu, než kdybyste vydal tisíce na reklamu.“

Martin se zasmál. „Předpokládám, že vaše další rada bude, abych ji nabídl časopisům.“

254$

„Rozhodně ne - totiž pokud ji chcete vidět vytištěnou. Nabídněte ji do nejlepších nakladatelství. Některý nakladatelský lektor bude natolik blázen nebo opilý, že o ní podá příznivé vyjádření. Vy jste přece četl knihy! Jejich materie byla přetavena v tavícím tyglíku mysli Martina Edena a přelita do HANBY SLUNCE a jednoho dne bude Martin Eden slavný a nemálo jeho slávy bude spočívat právě na tomto díle. Proto si musíte pro ten esej najít nakladatele - čím dřív, tím líp.“

Brissenden odcházel domů pozdě v noci, a když už vystoupil na první schůdek tramvaje, otočil se najednou prudce k Martinovi a vrazil mu do ruky malý, pevně zmuchlaný kus papíru.

„Hele, tohle si vezměte,“ řekl. „Byl jsem dneska na dostizích a měl jsem správný tip.“

Zvonek cinkl a tramvaj se rozjela a Martin zůstal udiveně stát, nevěděl, co ten zmuchlaný umaštěný kus papíru, co držel v ruce, znamená. Doma v pokoji ho rozbalil a našel stodolarovou bankovku.

S použitím nijak neváhal. Věděl, že jeho přítel má vždycky spoustu peněz, a věděl rovněž, s hrdou jistotou, že úspěch mu umožní peníze vrátit. Ráno zaplatil všechny účty, Marii zaplatil nájemné na tři měsíce dopředu a vyplatil všechno, co měl v zastavárně. Potom koupil Marianě svatební dar a prostší dárky, vhodné k Vánocům, pro Ruth a Gertrudu. A nakonec s tím, co mu zbylo, vzal celé stádečko malých Silvů dolů do Oaklandu. Plnil svůj slib o jednu zimu později, ale dostál mu, úplně každý ze Silvů dostal pár bot a jedny také Maria. A navíc různé trumpety a panenky a hračky všeho druhu, balíčky a pytlíky cukroví a ořechů naplnily náruče Silvů, že to sotva pobrali.

A právě když s tímto nezvyklým průvodem v patách hledali s Marií u cukráře největší cukrovou tyčku, jakou tam kdy vyrobili, uviděl Martin Ruth a její matku. Paní Morseovou to pohoršilo. I Ruth se to dotklo, protože si potrpěla na patřičné vystupování, a na jejího milého po boku Marie a v čele šiku portugalských otrhánků nebyl žádný krásný pohled. Avšak to ji ani tolik nemrzelo jako to, co pokládala za nedostatek hrdosti a sebeúcty. A ze všeho nejtrpčí byl pro ni závěr, který si z té příhody udělala, že totiž Martin není schopen překonat svůj dělnický původ. Ta skutečnost sama

255$

ho dost poznamenala, ale že se tím tak nestoudně chlubí před tváří světa - jejího světa - to už zachází trochu daleko. Její zasnoubení s Martinem bylo sice drženo v tajnosti, ale jejich dlouhé důvěrné styky neušly různým klepům. A v obchodě bylo několik jejích známých, kteří si nenápadně prohlíželi jejího milého a jeho družinu. Chyběla jí Martinova přirozená velkomyslnost a nedovedla se povznést nad své okolí. Hluboce se jí to dotklo a její citlivá duše se chvěla hanbou. A tak se stalo, že když Martin za ní později toho dne přišel, nechal si dárek pro ni v náprsní kapse. Rozhodl se jí ho dát za příznivějších okolností. Takovou Ruth viděl poprvé, Ruth v slzách - vášnivých hněvivých slzách. Pohled na ztrápenou Ruth ho přesvědčil, že se choval hrubě, ale v duši nemohl přijít na to, jak a proč. Nikdy mu na mysl nepřišlo stydět se za svoje známé, a že Silvovy o Vánocích pozval a obdaroval je, nemohlo přece nijak, tak se mu to alespoň zdálo, svědčit o nedostatku ohledu vůči Ruth. Na druhé straně chápal její hledisko, když mu to vysvětlila. A bral to jako ženskou slabost, jíž podléhají všechny ženy, i ty nejlepší z nich.

«KAPITOLA XXXVI»

„Pojďte - ukážu vám jednu správnou bandu,“ řekl mu Brissenden jednoho lednového večera.

Povečeřeli společně v San Francisku a byli v budově přístaviště převozních parníků, odkud se vraceli do Oaklandu, když si Brissenden umanul, že Martinovi ukáže tu „správnou bandu“. Otočil se a hnal se po nábřeží, vyzáblý stín v třepotajícím se svrchníku, a Martin měl co dělat, aby mu stačil. V obchodě, kde prodávali alkohol ve velkém, koupil Brissenden dva pětilitrové demižony starého portského a na stanici u Mission Street nastoupil do tramvaje s demižony v rukou a za ním v patách Martin s několika litrovými lahvemi whisky.

Kdyby mě teď tak viděla Ruth, napadlo ho, když uvažoval, co to asi ta správná banda bude.

256$

„Možná že tam nikdo nebude,“ řekl Brissenden, když vystoupili a ponořili se doprava do samého srdce dělnické čtvrti na jih od Market Street. „V tom případě pak přijdete o to, co pořád tolik hledáte.“

„A co to sakra vůbec je?“ zeptal se Martin.

„Lidé, inteligentní lidé, a žádné žvanivé nuly jako ty, s kterými jste se bavil, když jsem vás objevil v tom obchodnickém doupěti. Četl jste knihy a připadal jste si úplně sám. Tak vám teda dnes večer ukážu pár dalších lidí, co čtou knihy, abyste si už nepřipadal tak osamělý.

Ne že bych si lámal hlavu s jejich věčnými diskusemi,“ řekl na konci bloku. „Nezajímám se o knižní filozofii. Ale uvidíte, že tihle chlapi jsou inteligentní a žádné buržoazní svině. Dejte si ale pozor, ti vás umluví, ať budete debatovat o čemkoli pod sluncem. Doufám, že tam bude Norton,“ lapal těžce po dechu o chvíli později a bránil se, když se mu Martin snažil vzít ty dva demižony. „Norton je idealista studoval na Harvardu. Má úžasnou paměť. Idealismus ho zavedl k filozofickému anarchismu a vlastní rodina ho vyhodila. Otec je prezidentem železniční společnosti a mnohonásobný milionář, ale synáček chcípá hlady v San Francisku. Rediguje anarchistický plátek za pětadvacet dolarů měsíčně.“

Martin znal San Francisco málo a vůbec ne na jih od Market Street, takže neměl nejmenší představu, kam ho Brissenden vede.

„Pokračujte a něco mi o nich předem řekněte,“ řekl. „Čím se živí? Jak to, že jsou tady?“

„Doufám, že tam bude Hamilton.“ Brissenden se zastavil, aby popřál rukám odpočinek. „Celým jménem Strawn-Hamilton - s tiretem, víte - pochází ze starého jižanského rodu. Je to tulák - nejlínější chlap, co znám, třebaže prodává, nebo se o to aspoň snaží, v družstevním obchodě socialistů za šest dolarů týdně. Ale svým přesvědčením je to tulák. Přivandroval sem do města. Vídám ho, jak vysedává celý den na lavičce a jediné sousto nevezme do úst, a když jsem ho večer pozval na večeři - do restaurace pár bloků odtamtud, dostal jsem z něho jen: ,Co bychom se namáhali, kamaráde. Kupte mi místo toho balíček cigaret. Byl spencerovec jako vy, než ho Kreis obrátil na materialistický monismus. Zkusím to,

257$

aby se rozhovořil o monismu, jestli se mi to podaří. Norton je další monista - jenže ten uznává jenom ducha. Dovede taky Kreisovi a Hamiltonovi dát co proto.“

„Kdo je Kreis?“ zeptal se Martin.

„Jdeme právě k němu. Kdysi profesor - vyhozený z univerzity - obvyklá historie. Myslí mu to rychle - jak ocelová past. Živí se, jak se dá. Vím, že jednou dělal pouličního fakíra, když byl na dně. Bez předsudků. Udělá cokoli - třeba obere mrtvolu o rubáš. Rozdíl mezi ním a buržousty je v tom, že on krade bez iluzí. Bude mluvit o Nietzschovi nebo o Schopenhauerovi, o Kantovi a vůbec o všem možném, ale v celém světě není nad jeho monismus, nevyjímaje ani Mary, kterou má opravdu rád. Haeckel je pro něho modla. Jediný způsob, jak ho urazit, je zaútočit na Haeckela. Tak tady je to doupě.“ Brissenden si nejdřív na chvíli u vchodu postavil demižony a pak teprve se pustil po schodech nahoru. Byl to běžný jednopatrový rohový dům, dole byl výčep a hokynářství. „Ta banda bydlí tady - mají celé horní patro pro sebe. Jedině Kreis má dvě místnosti. Pojďte.“ Nahoře na chodbě nesvítilo žádné světlo, ale Brissenden si razil cestu v naprosté tmě jako duch, který to tu dobře zná. Zastavil se a obrátil se k Martinovi.

„Je tu jeden chlapík - Stevens - a ten je teozof. Když se rozparádí, je z toho pěkný zmatek. Teď právě dělá v restauraci, myje tam nádobí. Má rád dobré doutníky. Viděl jsem ho jednou v ubohé jídelničce jíst za deset centů a za doutník, který potom kouřil, dát padesát centů. Mám pro něho v kapse pár doutníků, jestli se ukáže.

A je tu ještě jeden chlapík - Parry - Australan, statistik, hotová encyklopedie. Můžete se ho zeptat na produkci obilí v Paraguayi v roce 1903 nebo na anglický dovoz plátna do Číny v roce 1890, nebo v jaké váze boxoval Jimmy Britt proti Rváči Nelsonovi, anebo kdo byl mistrem Spojených států ve velterové váze v roce 1868, a dostanete správnou odpověď s rychlostí automatu. A ještě tu je kameník Andy, který má na všechno svoje názory a dobře hraje šachy, a další, kdo tu žije, je pekař Harry, vášnivý socialista a přesvědčený odborář. Mimochodem pamatujete se na tu stávku kuchařů a číšníků - tak tu odborovou organizaci dal dohromady právě Hamilton a taky začal tu stávku - všechno

258$

to předem naplánoval, právě tady u Kreise. Dělal to všechno, protože ho to bavilo, ale byl moc líný, aby dál organizaci pomáhal. Býval by to daleko dotáhl, kdyby byl chtěl. Ten člověk má široké předpoklady - jenom kdyby nebyl tak nepřekonatelně líný.“

Brissenden vykročil znovu do temnoty, až nitka světla vyznačila práh dveří. Ozvalo se zaklepání a odpověď, dveře se otevřely a už si Martin podával ruku s Kreisem, hezkým snědým mužem s oslnivě bílými zuby, svislým černým knírem a velkýma zářivýma černýma očima. Mary, statná mladá blondýna, myla nádobí v malém zadním pokoji, který sloužil jako kuchyň i jídelna. Přední pokoj měli jako ložnici a obývací pokoj. Nad hlavou jim jako girlandy viselo týdenní prádlo tak nízko, že Martin zpočátku neviděl dva muže, kteří spolu v rohu debatovali. Přivítali halasně Brissendena a jeho demižony a při představování se Martin dozvěděl, že to je Andy a Parry. Připojil se k nim a pozorně naslouchal, jak Parry popisuje utkání v boxu, na kterém byl předchozí večer. Brissenden se zatím v povznesené náladě pustil do přípravy punče a nalévání vína a whisky se sodou. Na jeho povel „Přiveďte sem celou bandu“ se Andy vydal obejít pokoje a sehnat jejich obyvatele.

„Máme štěstí, že většina je doma,“ řekl šeptem Brissenden Martinovi. „Tamhle je Norton a Hamilton, pojďte se s nimi seznámit. Stevens tu prý není. Zkusím je dostat do diskuse o monismu. Počkejte, až do sebe hodí pár skleniček a dostanou se do ráže.“

Rozhovor zpočátku těkal z jedné věci na druhou. Přesto Martin musel doznat, že jim to bystře myslí. Byli to lidé s vlastními názory, ačkoli se tyto jejich názory často střetávaly, a třebaže mluvili vtipně a chytře, nebyli povrchní. Brzy rozpoznal, že ať hovoří o čemkoli, všichni využívají odpovídajících znalostí a že rovněž mají hluboké a ucelené názory na společnost a vesmír. Nikdo jim nemusí názory předem připravovat. Všichni to jsou rebelové nejrůznějších druhů a jejich rtům jsou cizí fráze. U Morseových Martin nikdy neslyšel, že by se hovořilo o tak širokém okruhu témat. Otázky, o které se zajímali, zřejmě neměly žádných hranic kromě času. Hovor přeskakoval od nové knihy paní Humphry Wardové k nejnovější hře Shawově a pak přes budoucnost

259$

dramatu ke vzpomínkám na Mansfielda. Oceňovali i vysmívali se úvodníkům ranních listů a pak se skokem přenesli od pracovních podmínek na Novém Zélandu k Henrymu Jamesovi a Branderovi Matthewsovi, potom se dostali na německé plány na Dálném východě a na hospodářské aspekty „žlutého nebezpečí“, hádali se kvůli německým volbám a Bebelově poslednímu projevu, a nakonec skončili u místní politiky, u nejnovějších plánů a skandálů v aparátu spojené dělnické strany a u toho, kolik úsilí bylo vskrytu vynaloženo, aby se uskutečnila stávka námořníků kalifornského pobřeží. Martina překvapilo, že měli tak zasvěcené vědomosti. Věděli, co se v novinách vůbec neobjevilo - znali drátky a nitky i skryté ruce, podle kterých loutky tancovaly. Martina překvapilo, že se ta dívka, ta Mary, zapojila do rozhovoru a projevila inteligenci, s jakou se u těch několika mála žen, co znal, nikdy nesetkal. Mluvili spolu o Swinburnovi a o Rossettim a pak ho zavedla až do končin jemu neznámých, na postranní stezky francouzské literatury. Okamžik pomsty nastal, když hájila Maeterlincka a on vyrukoval s pečlivě promyšlenou tezí ze své HANBY SLUNCE.

Přišlo ještě pár dalších mužů a vzduch zhoustl tabákovým kouřem, a tehdy Brissenden jako by zamával červeným pláštíkem.

„Tady máte čerstvý kus pod svou sekeru, Kreisi,“ řekl, „růžovoučkého mladíka, který horoucně miluje Herberta Spencera. Jestli to dokážete, udělejte z něho haeckelovce.“

Kreis jako by se najednou probudil a zazářil jako zmagnetizovaný a Norton se zároveň na Martina účastně podíval s milým, až dívčím úsměvem, jako by ho ujišťoval, že se mu dostane patřičné ochrany.

Kreis se obrátil přímo na Martina, ale krok za krokem se do toho vkládal Norton, až se nakonec s Kreisem zcela zabrali do osobního souboje. Martin jim naslouchal a byl by si rád promnul oči. To snad vůbec není možné, natož v dělnické čtvrti na jih od Market Street. Knihy v těchto lidech žily. Hovořili se zápalem a nadšením, intelektuální podněty je vzrušovaly tak, jako ostatní lidi vídal vzrušené alkoholem nebo hněvem. To, co slyšel, už nebyla filozofie suchého a tištěného slova napsaná napůl mytickými polobohy jako Kant a Spencer. Byla to živá filozofie, s horkou rudou krví, vtělenu

260$

do těchto dvou mužů, takže každý její rys posluchače vzrušoval. Občas se k diskusi připojili další muži a všichni ji sledovali s bystrými soustředěnými tvářemi, až jim cigarety hasly v rukou.

Martina idealismus nikdy nepřitahoval, ale výklad, jakého se idealismu dostalo v podání Nortonově, byl pro něho zjevením. Logickou věrohodnost výkladu, která působila na jeho intelekt, jako by si Kreis a Hamilton neuvědomovali. Vysmívali se Nortonovi jako metafyzikovi a ten se naopak vysmíval jim jako metafyzikům. Slova fenomén a noumenon si přihrávali sem a tam. Napadli ho, že se snaží vysvětlit vědomí jím samým. On je napadl za slovní kejklířství, že jejich úvahy jdou od slov k teorii místo od faktů k teorii. To je ohromilo. Základní zásadou jejich způsobu myšlení bylo začít s fakty a tato fakta pojmenovat.

Když Norton zabrousil do spletitostí Kantových, Kreis mu připomněl, že každá maličká německá filozofie se po své smrti dostane do Oxfordu. O něco později jim Norton připomněl Hamiltonův zákon úspornosti, jehož použití si oni ihned přisvojovali pro všechny svoje myšlenkové postupy. A Martin svíral ruce kolem kolenou a v duchu byl tím vším nadšen. Avšak Norton nebyl žádný spencerovec a i on se snažil získat Martinovu filozofickou duši a obracel se stejně tak k němu jako ke svým dvěma protivníkům.

„Víte, že Berkeleyho nikdy nikdo nevyvrátil,“ řekl a díval se přímo na Martina. „Herbert Spencer se k němu dostal nejblíž, ale nijak blízko to nebylo. I jeho nejvěrnější zastánci si dál netroufnou. Onehdy jsem četl jeden esej od Saleebyho a nejlepší, co Saleeby mohl říct, bylo, že se Herbertu Spencerovi skoro podařilo Berkeleymu odpovědět.“

„Víte, co řekl Hume?“ zeptal se Hamilton. Norton přikývl, ale Hamilton to dal k dobru ostatním. „Řekl, že Berkeleyho argumenty nepřipouštějí žádnou odpověď a také nic nedokazují.“

„Ovšem v jeho, v Humeově mysli,“ zněla odpověď. „Hume myslel stejně jako vy, jen s tím rozdílem, že byl natolik moudrý a připustil, že Berkeleyho nelze vyvrátit.“

Norton byl senzitivní a snadno se vzrušil, ale nikdy neztratil hlavu, zatímco Kreis a Hamilton byli jako dvojice chladnokrevných divochů, kteří hledali slabiny, do kterých

261$

by rýpli a šťouchli. Když se připozdilo, Nortonovi, dotčenému opakovanými výpady, že je metafyzik, a držícímu se židle, aby nevyskočil, vzplály šedé oči, jakoby dívčí obličej mu zdrsněl a zatvrdil se a Norton nastoupil do ofenzívy proti jejich stanovisku.

„Tak dobrá, vy haeckelovci, možná že uvažuju jako nějaký šaman, ale jen řekněte, jak uvažujete vy? Nemáte žádnou pevnou půdu pod nohama, vy nevědečtí dogmatici s celou vaší pozitivní vědou, kterou pořád vláčíte tam, kam vůbec nepatří. Dávno předtím, než škola materialistického monismu vznikla, přišla o pevnou půdu, takže nemá na čem stavět. A byl to právě Locke, John Locke. Před dvěma sty lety ještě vlastně dřív - ve svém ESEJI O LIDSKÉM ROZUMU prokázal neexistenci vrozených idejí. A nejlepší na tom je, že právě tohle vy tvrdíte. Dneska jste několikrát prohlásili, že vrozené ideje neexistují.

A co z toho plyne? Plyne z toho, že nikdy nemůžete poznat konečnou realitu. Vaše mozky jsou prázdné, když se narodíte. Jevy či fenomény představují veškerý obsah, který vaše mysl může získat prostřednictvím pěti smyslů. Potom noumena, která při narození ve vašem rozumu nejsou, se tam nijak nemohou dostat.“

„Popírám chtěl ho Kreis přerušit.

„Počkejte, až skončím,“ křičel Norton. „Působení a vzájemné působení síly a hmoty můžete poznat jen do té míry, pokud narážejí určitým způsobem na vaše smysly. V zájmu diskuse, jak vidíte, jsem ochoten připustit, že hmota existuje. A na základě vašeho vlastního tvrzení vás zničím. Jiným způsobem to nedokážu, protože jste oba od přírody neschopni pochopit filozofickou abstrakci.

A tak tedy co víte o hmotě na základě vaší pozitivní vědy? Znáte ji jenom na základě fenoménů, jevů. Uvědomujete si pouze její změny, anebo takové její změny, které vyvolávají změny ve vašem vědomí. Pozitivní věda se zabývá pouze fenomény, ale vy jste natolik pošetilí, že se pokoušíte být ontology a zabývat se noumeny. Ale už podle samotné definice pozitivní vědy se věda zabývá pouze jevy. Jak už někdo řekl, fenomenální poznání nemůže přesáhnout fenoména.

Nemůžete vyvrátit Berkeleyho, i kdybyste úplně potřeli Kanta, a přece násilně soudíte, že Berkeley nemá pravdu,

262$

když tvrdíte, že věda dokazuje neexistenci boha, anebo, což s tím souvisí, existenci hmoty. - Víte, že jsem připustil skutečnost hmoty, jenom abych byl srozumitelný vašemu chápání. Buďte si stoupenci pozitivní vědy, prosím, ale ontologie nemá místo v pozitivní vědě, a tak ji nechte na pokoji. Spencer má pravdu se svým agnosticismem, ale jestliže Spencer – „

Jenže byl nejvyšší čas stihnout poslední převozní parník do Oaklandu, a tak Brissenden a Martin tiše vyklouzli, opustili Nortona, který dál hovořil, i Kreise a Hamiltona, kteří se chystali na něho vrhnout jako pár ohařů, jen co skončí.

„Umožnil jste mi nahlédnout do pohádkové říše,“ ozval se Martin na převozním parníku. „Život dostává smysl, když se člověk setká s takovými lidmi. Silně to na mě zapůsobilo. Nikdy dřív jsem si neuvědomoval hodnoty idealismu. Přesto ho nemohu přijmout. Vím, že budu vždycky realista. Asi už jsem tak stvořen. Byl bych ale rád Kreisovi a Hamiltonovi odpověděl a rád bych si na slovíčko pohovořil s Nortonem. Nezdá se mi, že by nějak uškodili Spencerovi. Jsem z toho vzrušený stejně, jako když se dítě poprvé dostane do cirkusu. Vidím, že si musím přečíst další věci. Seženu si Saleebyho. Nadále soudím, že Spencera nelze vyvrátit, a příště do toho také zasáhnu.“

Bolestně oddechující Brissenden však zatím usnul, brada zabořená do šálu mu klesla na propadlou hruď a jeho tělo, zahalené do dlouhého svrchníku, se otřásalo vibracemi lodních vrtulí.

«KAPITOLA XXXVII»

Hned příštího dne ráno se Martin vzepřel Brissendenově radě a příkazu. Zabalil svou HANBU SLUNCE a poslal ji do časopisu THE ACROPOLIS. Věřil, že se mu podaří tuto práci vydat časopisecky, a měl také pocit, že časopisecké uznání bude pro něho doporučením v nakladatelstvích. Stejně tak zabalil JEPICI a poslal jednomu časopisu. Přes Brissendenovo zaujetí proti časopisům, které se u něho rovnalo vyslove-263$

né posedlosti, dospěl Martin k závěru, že tu velkou báseň je třeba otisknout. Nechtěl ji však dát tisku bez souhlasu svého druha. Jeho cílem bylo dokázat, že ji nějaký přední časopis přijme, a takto vyzbrojen pak chtěl na Brissendenovi vybojovat souhlas s otištěním.

Martin začal toho rána psát příběh, který si načrtl před několika týdny a který mu od té doby nešel z hlavy a dožadoval se, aby ho napsal. Na první pohled to byl svérázný příběh z moře, vyprávění o dobrodružství a romantice dvacátého století, líčící skutečné charaktery ve skutečném světě a za skutečných okolností. Avšak pod vnějšími dobrodružnými událostmi se mělo skrývat něco jiného - něco, co povrchní čtenář ani nerozpozná a co na druhé straně nijak nesníží zájem a potěšení takového čtenáře. Ne příběh sám, ale právě tohle Martina nutilo, aby to napsal. Vždyť ho přece vždycky k zápletkám inspiroval nějaký velký, obecný motiv. Když na takový motiv přišel, vyhledal si příslušné postavy a příslušné umístění v čase a prostoru, s jejichž pomocí vyslovil obecnou myšlenku. Rozhodl se pro název ZPOŽDĚNÍ a domníval se, že celá věc nebude delší než šedesát tisíc slov - a při jeho skvělých tvořivých schopnostech to byla maličkost. Už první den se tématu zmocnil a vědomě se těšil z toho, jak mistrovsky ovládá své nástroje. Už si nedělal starosti a neobával se, že se mu jejich ostré, řezné hrany vymknou a zmaří jeho práci. Dlouhé měsíce usilovné snahy a studia mu přinesly odměnu. Mohl se teď s jistou rukou věnovat větším úsekům díla, kterému dával tvar. A jak pracoval, hodinu za hodinou, cítil jako nikdy předtím, že drží život a záležitosti života v ruce s jistotou a kosmickou silou. ZPOŽDĚNÍ vylíčí pravdivý příběh o konkrétních postavách a jejich konkrétních prožitcích. Vypoví však rovněž, a o tom byl pevně přesvědčen, o velkolepých stránkách života, které jsou pravdivé pro všechny časy, pro všechna moře a pro všechen život a to díky Herbertu Spencerovi, říkal si v duchu, když se na chvíli u stolu narovnal. Ano, díky Herbertu Spencerovi a tomu jedinečnému klíči k životu, díky evoluci, kterou Spencer vložil do jeho rukou.

Byl si vědom, že to, co píše, je velká věc. „Podaří se to! Podaří se to!“ znělo mu stále jako refrén v uších. Samozřejmě že se to podaří. Konečně vytváří něco, po čem časopisy skočí.

264$

Celý příběh se před ním rozvíjel v záblescích světla. Odtrhl se od něho na tak dlouho, aby si zapsal do zápisníku jeden odstavec. To bude poslední odstavec ZPOŽDĚNÍ. Knihu měl již v hlavě natolik celou zkomponovanou, že mohl týdny předtím, než dospěje ke konci, napsat sám konec. Srovnával toto ještě nesepsané vyprávění s vyprávěními autorů píšících o moři a cítil, že je nesrovnatelně překoná. „Jen jediný člověk té velikosti dosahuje,“ mumlal si nahlas, „a to je Conrad. Ale i jeho by to mělo vzrušit a měl by mi podat ruku a říct: „Povedlo se ti to, milý Martine!“

Dřel se dál celý den a na poslední chvíli si vzpomněl, že má večeřet u Morseových. Díky Brissendenovi měl černý oblek doma, a tak mohl opět chodit večer do společnosti. Dole ve městě si na chvíli odskočil do knihovny, aby si vyhledal knihy Saleebyho. Vypůjčil si CYKLUS ŽIVOTA a v tramvaji si vyhledal esej o Spencerovi, o němž se zmiňoval Norton. Martin četl a stále víc v něm rostl hněv. S rudou tváří a sevřenými zuby bezděky zatínal a rozevíral pěst, jako by se stále znovu zmocňoval něčeho odporného, z čeho chce vymačkat všechen život. Když vystoupil z tramvaje a šel po chodníku, bylo na něm vidět, jak se zlobí. Na zvonek Morseových zazvonil tak vztekle, že se při tom vzpamatoval a uvědomil si, v jakém je rozpoložení, takže nakonec vstoupil v dobromyslné náladě a sám nad sebou se pobaveně usmíval. Sotva však byl uvnitř, dolehla na něho velká deprese. Klesl tam z výšin, v nichž se po celý den vznášel na křídlech inspirace. V hlavě mu opakovaně zněly Brissendenovy přívlastky „buržoazní“, „obchodnické doupě“. No a co? řekl si zlostně. Bere si Ruth a ne její rodinu.

Zdálo se mu, že neviděl Ruth nikdy krásnější, oduševnělejší a éteričtější a zároveň zdravější. Její tváře měly barvu a její oči ho stále znovu přitahovaly - oči, ze kterých kdysi prvně vyčetl nesmrtelnost. V poslední době zapomínal na nesmrtelnost a jeho zaměření na četbu vědeckých prací ho od té nesmrtelnosti vzdalovalo. Tady, v očích Ruth, však četl argument beze slov, který předčil všechny slovní argumenty. Viděl nesmrtelnost v jejích očích, před kterými všechny diskuse ustupovaly, protože tam viděl lásku. I v jeho vlastních očích byla láska, a lásku nelze vyvrátit. Tak zněla jeho vášnivá doktrína.

265$

Po půl hodině, co měl Ruth pro sebe, než šli k večeři, byl svrchovaně šťastný a svrchovaně s životem spokojený. Avšak u stolu se ho zmocnila nevyhnutelná reakce a vyčerpání po celodenní usilovné práci. Uvědomoval si únavu v očích i svou podrážděnost. Uvědomoval si, že právě u tohoto stolu, nad kterým se teď ironicky usmívá a u kterého se tak často nudí, vůbec poprvé jedl s civilizovanými bytostmi v atmosféře, která mu tehdy připadala vysoce kulturní a ušlechtilá. Na okamžik zahlédl svou dojemnou postavu z té dávné doby, rozpačitého divocha, celého zpoceného ze samé úzkosti a obav a zmateného záhadnými podrobnostmi jídelních příborů, mučeného přízrakem služebné, divocha, který se pokouší skokem dosáhnout této závratné společenské úrovně a nakonec se rozhodne být upřímně sám sebou, nepředstírat žádné znalosti a žádné uhlazené chování, které po pravdě nemá.

Pohlédl na Ruth, jako by hledal nějaké povzbuzení, podobně jako cestující na lodi, kterého náhle přepadne panická myšlenka, že by loď mohla ztroskotat, a který usilovně pátrá, kde jsou uloženy záchranné pásy. Ano, tohle z toho vzešlo - láska a Ruth. Všechno ostatní, měřeno knihami, neobstálo. Avšak Ruth a láska tou zkouškou prošly. Pro ně našel biologické oprávnění. Láska je nejvznešenější výraz života. Příroda ho tak pracně utvářela, stejně jako pracně utvářela všechny normální lidi k tomu, aby se milovali. Strávila nad tím úkolem deset tisíc století, ano, sto tisíc a milion století, a on je tím nejlepším, co dokázala. Učinila lásku tím nejsilnějším, co v něm je, umocnila její intenzitu o myriádu procent svým darem obraznosti a vyslala ho do jepičí pomíjejícnosti, aby se radoval, jihl a pářil. Martinova ruka vyhledala Ruthinu ruku skrytou vedle něho pod stolem a Ruth opětovala jeho vřelý stisk. Rychle se na něho podívala a její oči zářily a jihly. A stejně tak zářily i jeho oči z radosti, která ho zaplavila, aniž si uvědomil, nakolik tu zářivost a zjihlost jejích očí vyvolalo to, co ona viděla v očích jeho.

Na protější straně stolu šikmo proti němu a po pravici pana Morse seděl soudce Blunt, soudce místního nejvyššího soudu. Martin se s ním setkal už několikrát a nedokázal si ho oblíbit. Soudce a pan Morse právě diskutovali o odborářské politice, o místní situaci a o socialismu a pan Morse se snažil při tom posledním tématu Martina dobírat. Nakonec se

266$

soudce Blunt na něho zadíval s dobráckým otcovským soucitem. Martin se v duchu usmíval.

„Z toho, mladý muži, vyrostete,“ řekl konejšivým tónem. „Čas je nejlepší lék na takové nerozvážnosti mládí.“ Obrátil se k panu Morseovi. „Nevěřím, že by v takových případech byly diskuse k něčemu dobré. Pacient se jen zatvrdí.“

„To máte pravdu,“ souhlasil vážně pan Morse. „Neškodí ale pacienta občas upozornit na jeho stav.“

Martin se vesele rozesmál, ale do smíchu se nutil. Měl za sebou dlouhý den, příliš usilovnou celodenní práci a teď na něho všechno těžce dolehlo.

„Nepochybně jste oba výteční lékaři,“ řekl, „ale pokud také trochu dáte na mínění pacientovo, dovolte, abych vám řekl, že vaše diagnózy jsou špatné. Vlastně oba sami trpíte chorobou, o které se domníváte, že jí trpím já. Pokud jde o mne, jsem imunní. Socialistická filozofie, která se vám nedopečená bouří ve vašich žilách, mě nezasáhla.“

„Chytrý, chytrý,“ mumlal soudce. „Výborná lest, obrátit při sporu pozice.“

„Vše z vašich úst.“ Martinovi jiskřily oči, ale ovládal se. „Víte, pane soudce, já jsem slyšel vaše volební projevy. Jakýmsi monadickým procesem - mimochodem monadický je moje oblíbené slovo, kterému nikdo nerozumí - nějakým monadickým procesem přesvědčujete sám sebe, že věříte v systém soutěže a v přežití silného, a zároveň vší silou schvalujete opatření, abyste oklestili moc silných.“

„Milý mladý muži -“

„Nezapomínejte, že znám vaše volební projevy,“ varoval Martin. „Jsou přece zapsány, vaše stanovisko k regulaci obchodu mezi státy Unie, k řízení železničního trustu a společnosti Standard Oil, k ochraně lesů, je to tisíc a jedno omezující opatření, která nejsou nic jiného než opatření socialistická.“

„To mi chcete říct, že nevěříte v řízení těchto neslýchaných projevů moci?“

„O to nejde. Chci vám říct, že vaše diagnózy jsou špatné. Chci vám říct, že nijak netrpím mikrobem socialismu. Chci vám říct, že to jste vy, kdo trpí vysilujícím působením tohoto mikrobu. Pokud jde o mne, já jsem dávný odpůrce socialismu, stejně jako jsem dávný odpůrce vaší vlastní zdegene—

267$

rované demokracie, která není ničím jiným než pseudosocialismem maskovaným rouchem slov, která nelze prověřovat slovníkem.

Jsem zpátečník - tak naprostý zpátečník, že moje stanovisko je vám nepochopitelné, protože žijete pod závojem lží společenské organizace a protože váš zrak není natolik bystrý, aby tím závojem pronikl. Vy předstíráte, že věříte na přežití silného a na vládu silného. Já v to skutečně věřím. V tom je ten rozdíl. Když jsem byl trochu mladší - jen o pár měsíců mladší, měl jsem stejný názor jako vy. Tehdy na mě vaše názory a názory vašich lidí dělaly hluboký dojem. Ale kupci a obchodníci jsou nanejvýš zbabělí vládci. Po všechny své dny chrochtají a chlemtají v korytu, kde hrabou peníze, a já se obrátil zpátky k aristokracii, když dovolíte. Já jsem tady v místnosti jediný individualista. Já od státu nic nečekám. Obracím se jedině k silnému muži, muži na koni, aby zachránil stát před jeho vlastní prohnilou neúčinností.

Nietzsche měl pravdu. Nebudu ztrácet čas tím, abych vám vykládal, kdo to Nietzsche byl, ale měl pravdu. Svět patří silným, silným, kteří jsou zároveň ušlechtilí a kteří se neválejí v prasečím korytu obchodu a burzy. Svět patří opravdovým aristokratům, skvělým plavovlasým tvorům, nekompromisním, kteří dovedou jasně říct své ano. A ti vás všechny pohltí, vás socialisty, kteří se socialismu bojíte a kteří se pokládáte za individualisty. Vaše otrocká morálka pokorných a skromných vás nikdy nespasí. Já vím, pro vás je to španělská vesnice, a už vás s tím nebudu dál obtěžovat. Jedno si ale pamatujte. V Oaklandu je sotva půl tuctu individualistů, ale Martin Eden je jeden z nich.“

Naznačil, že už dál o tom debatovat nemíní, a obrátil se k Ruth.

„Jsem dneska podrážděný,“ řekl jí ztlumeně. „Toužím jen po lásce a žádné debatě.“

Nereagoval na pana Morse, který řekl: „To mě nepřesvědčilo. Všichni socialisti jsou jezuiti. Podle toho je člověk pozná.“

„Ještě z vás uděláme dobrého republikána,“ řekl soudce Blunt.

„Ale předtím přijede ten muž na koni,“ odpověděl Martin v dobrém rozmaru a obrátil se k Ruth.

Pan Morse však spokojený nebyl. Nelíbila se mu na jeho

268$

budoucím zeti lenost a nechuť k střízlivé, řádné práci, jeho názory neuznával a pro jeho povahu neměl žádné pochopení. A tak stočil hovor k Herbertu Spencerovi. Soudce Blunt mu obratně přihrával a Martin, kterého bodla do uší už první zmínka filozofova jména, naslouchal, jak soudce pronáší vážnou a blahosklonnou invektivu proti Spencerovi. Pan Morse se co chvíli podíval po Martinovi, jako by chtěl říci: „Tak tady to vidíte, milý hochu.“

„Štěbetající kavky,“ mumlal si pro sebe Martin a dál se bavil s Ruth a Arthurem. Avšak cítil na sobě stopy dlouhého dne i té „správné bandy“ z předchozího večera a navíc ho v hlavě pálilo, co četl a co ho rozzlobilo v tramvaji.

„Co je s tebou?“ zeptala se najednou Ruth, kterou vyděsilo, jak se Martin pracně ovládá.

„Není boha kromě nepoznatelna a Herbert Spencer je jeho prorok,“ říkal právě soudce Blunt.

Martin se k němu obrátil.

„Laciný názor,“ poznamenal klidně. „Poprvé jsem ho slyšel v Radničním parku z úst dělníka, který měl být rozumnější. Od té doby ho často slýchám a pokaždé se mi z toho otřepaného hesla zvedá žaludek. Měl byste se stydět. Slyšet jméno toho velkého a ušlechtilého člověka z vašich rtů je jako najít kapku rosy na žumpě. Jste nechutný.“

Bylo to jako rána bleskem. Soudce Blunt na něho třeštil oči a vypadal na mrtvici. Rozhostilo se ticho. Pan Morse se v duchu radoval. Dobře viděl, že to jeho dceru šokovalo. Tohle vlastně chtěl - odhalit hrubou přirozenost toho člověka, kterého neměl rád.

Ruthina ruka hledala prosebně pod stolem ruku Martinovu, ale v Martinovi vřela krev. Dohřála ho falešná intelektuální nadřazenost lidí ve vysokém postavení. Soudce nejvyššího soudu! Ještě před několika lety vzhlížel z bláta k těmto slavným bytostem a považoval je za bohy.

Soudce Blunt se vzpamatoval a pokusil se pokračovat. Obracel se k Martinovi s předstíranou zdvořilostí, zřejmě s ohledem na dámy, jak Martin pochopil. Tím se jeho hněv jen zvýšil. Copak v tom světě neexistuje žádná poctivost?

„Vy se mnou o Spencerovi nemůžete diskutovat,“ zvolal. „Nevíte o Spencerovi o nic víc než jeho vlastní krajani. Ale připouštím, že to není vaše chyba. Je to jen součást opovrže—

269$

níhodné neznalosti doby. Dnes večer jsem cestou sem narazil na typický příklad. Četl jsem Saleebyho esej o Spencerovi. Měl byste si ho přečíst. Je každému dostupný. Můžete si ho koupit v každém knihkupectví anebo si ho vypůjčit z veřejné knihovny. Styděl byste se za ubohost svých útoků a vzácnou neznalost toho ušlechtilého muže ve srovnání s tím, co Saleeby na to téma shromáždil. Je to záznam hanby, která by zahanbila vaši hanbu.

Jako ,filozofa polovzdělanců’ ho označil jeden akademický filozof, který nebyl hoden, aby poskvrnil vzduch svým dechem. Pochybuju, že jste přečetl aspoň deset stránek ze Spencera, ale existují kritici, o kterých by se předpokládalo, že jsou inteligentnější než vy, kteří ze Spencera nepřečetli o nic víc než vy a kteří veřejně vyzývali jeho přívržence, aby citovali alespoň jedinou myšlenku ze všech jeho děl - ze spisů Herberta Spencera! Muže, který vtiskl svou pečeť génia celé oblasti vědeckého bádání a moderního myšlení, otce psychologie, muže, který zrevolucionizoval pedagogiku tak, že dnes se děti francouzských venkovanů učí číst, psát a počítat podle principů, které formuloval. A tihleti ubozí lidští komáři bodají do jeho památky, a přitom sami se vlastně živí z praktické aplikace jeho myšlenek. To málo, co má v jejich mozcích nějakou cenu, je vlastně poplatné jemu. Jisté je, že kdyby byl nežil, chyběla by v jejich napapouškovaných vědomostech většina toho, co je tam správné.

A přece člověk, jako je oxfordský rektor Fairbanks - muž, který zaujímá ještě vyšší místo než vy, pane soudce - řekl, že budoucí generace zapomenou na Spencera spíš jako na básníka než jako na myslitele. Celá ta banda jsou jen uštěkaní prázdní mluvkové! ,Nelze říci, že by jeho ZÁKLADNÍ PRINCIPY neměly jistou literární sílu, řekl jeden z nich. A zase jiní prohlásili, že je spíš pilný dříč než originální myslitel.

,Uštěkaní prázdní žvanilové! Uštěkaní prázdní žvanilové!’

V naprostém tichu Martin náhle skončil. Celá Ruthina rodina vzhlížela k soudci Bluntovi jako k mocnému muži, který něčeho dosáhl, a Martinův výbuch je vyděsil. Zbytek večeře proběhl jako o pohřbu, soudce Blunt a pan Morse se při hovoru obraceli jen k sobě navzájem a ostatní hovor těkal od jedné věci k druhé. Když potom Martin a Ruth zůstali sami, došlo ke scéně.

270$

„Jsi nesnesitelný,“ plakala.

Hněv v něm však dosud doutnal a pořád si opakoval: „Ty potvory! Ty potvory!“

Když Ruth tvrdila, že soudce Blunta urazil, odpověděl jí: „Tím, že jsem o něm řekl pravdu?“

„Je mi jedno, jestli to je pravda nebo ne,“ trvala na svém. „Existují určitá pravidla slušnosti a ty nemáš žádné právo na to, abys někoho urážel.“

„A kde tedy soudce Blunt získal právo na to, aby napadal pravdu?“ chtěl vědět Martin. „Napadat pravdu je jistě mnohem vážnější přestupek než urazit takovou trpasličí osobnost, jako je soudce. On byl mnohem horší. Očernil jméno velkého, ušlechtilého muže, který je mrtev. Ty potvory jedny! Ty potvory!“

Celý jeho hněv znovu vzplál a Ruth se ho děsila. Nikdy ho ještě neviděla tak rozhněvaného a podle jejího chápání to všechno bylo zmatené a přehnané. A přesto i tímto jejím zděšením pronikala vlákna okouzlení, která ji jako dříve stále k němu přitahovala, která ji nutila, aby se k němu sklonila a v tom šíleném vypjatém okamžiku mu položila ruce kolem krku. To, co se stalo, ji urazilo a rozhořčilo, a přesto mu ležela v náručí a chvěla se, třebaže Martin si dál mumlal: „Ty potvory! Ty potvory!“ A dosud mu ležela v náručí, když prohlásil: „Už vás nebudu u stolu obtěžovat, miláčku. Nemají mě rádi a je to ode mě špatné vnucovat jim svou osobu, která je jim tak proti mysli. Ostatně oni jsou stejně proti mysli mně. Brr! Člověku z nich je zle. A když na to pomyslím, jak jsem ve své nevinnosti snil o tom, že všichni lidé, kteří zaujímají vysoká postavení a žijí v krásných domech a mají vzdělání a bankovní konta, jsou hodni úcty!“

«KAPITOLA XXXVIII»

„Pojďte. Zajdeme si do místní organizace.“ Tak ho vyzval Brissenden, zesláblý, protože před půl hodinou měl chrlení krve, druhé chrlení krve ve třech dnech. V ruce měl věčnou sklenici whisky a obracel ji do sebe roztřesenými prsty.

271$

„Na co mi je socialismus?“ chtěl vědět Martin.

„Neorganizovaným se povoluje pětiminutová řeč,“ naléhal na něho chorý druh. Povstanete tam a spustíte. Řekněte jim, proč nechcete socialismus. Řekněte jim, co si o nich myslíte a co o jejich etice dělnických čtvrtí. Vypalte na ně s Nietzschem a dejte si za tu námahu od nich nařezat. Porvěte se s nimi. To jim udělá dobře. Oni chtějí debatovat a vy taky chcete debatovat. Rád bych vás viděl jako socialistu, ještě než bude po mně. Dá to smysl vaší existenci. Je to jediná věc, která vás zachrání v době zklamání, které vás čeká.“

„Nikdy nepřijdu na to, proč právě vy jste socialista,“ zamyslel se Martin. „Tolik pohrdáte davem. Chátra přece nemá nic, čím by působila na vaši estetickou duši.“ Napřáhl žalobně prst ke sklenici whisky, kterou si jeho druh znovu naléval. „Nezdá se, že by vás socialismus dokázal zachránit.“

„Jsem na tom zdravotně moc špatně,“ zněla odpověď. „S vámi je to jiné. Vy jste zdravý a máte toho hodně, pro co žít, a musíte mít nějaké pevné pouto k životu. Divíte se, proč jsem zrovna já socialista. Povím vám to. Protože socialismus je nevyhnutelný, protože současný prohnilý a nesmyslný systém se nemůže udržet, protože doba pro vašeho muže na koni minula. Otroci nic takového nepřijmou. Je jich příliš mnoho, a ať chceme či nechceme, strhnou k zemi případného jezdce dřív, než se dostane do sedla. Neuniknete jim a budete muset spolknout celou morálku otroků. Připouštím, že to není žádná příjemná situace. Ale dlouhou dobu narůstá a spolknout to musíte. S vašimi nietzscheánskými názory jste ostatně předpotopní. Minulost zůstane minulostí a ten, kdo tvrdí, že se historie opakuje, je lhář. Samozřejmě že nemám rád dav, ale co má chudák člověk dělat? Muže na koni mít nemůžeme a radši cokoli než ty bojácný svině, co teď vládnou. Stejně ale pojďme. Už jsem toho do sebe nalil, a jestli tady budu sedět dál, tak se opiju. A víte, doktor mi říká čert vem doktora! Já ho ještě napálím.“

Byla neděle večer a malý sál našli přecpaný oaklandskými socialisty, většinou pocházejícími z pracujících vrstev. Řečník, chytrý žid, si získal Martinův obdiv a zároveň v něm vyvolal nesouhlas. Nahrbená a úzká ramena toho

272$

člověka a propadlý hrudník svědčily o tom, že je to skutečný syn přeplněné chudinské čtvrti, a na Martina silně působil odvěký zápas slabých ubohých otroků proti nadřazené hrstce mužů, kteří je ovládli a budou je ovládat až do skonání věků. Pro Martina byl tenhle uvadlý věchýtek lidského tvora symbolem. Byla to postava, která pro něho reprezentovala celou tu ubohou masu slabých a nemohoucích, která hyne podle biologického zákona na ošumělé periferii života. To jsou ti neschopní. Přes všechnu jejich chytrou filozofii a jejich mravenčí sklony k spolupráci je příroda zavrhuje ve prospěch vynikajících jedinců. Ze vší té spousty živoucího potěru, kterou rozhazuje její štědrá ruka, si vybírá jen ty nejlepší. Stejnou metodou lidé, kteří se po ní opičí, pěstují závodní koně a okurky. Tvůrce vesmíru mohl nepochybně vymyslet lepší metodu, ale tvorům tohoto vesmíru nezbývá než se s touto metodou smířit. Samozřejmě že sebou dotčeně škubou, když hynou, stejně jako sebou dotčeně škubou socialisté a jako sebou dotčeně škube ten řečník na pódiu a jako sebou škube ten upocený dav právě v této chvíli, kdy se společně radí, jak přijít na nějaký nový způsob, kterým by zmírnili to, čím je život trestá, a přelstili vesmír.

To si Martin myslel a tak také promluvil, když na něho Brissenden naléhal, aby si to s nimi rozdal. Uposlechl jeho výzvy a šel, jak zde bylo zvykem, k pódiu a oslovil předsedu. Začal tichým hlasem, s odmlkami, srovnával si myšlenky, které se mu vyrojily v hlavě, když hovořil ten žid. Na takových schůzích měl každý řečník přiděleno pět minut. Když však uběhlo Martinových pět minut, byl zrovna v nejlepším, sotva v polovině svého útoku na jejich učení. Vyvolal jejich pozornost a posluchači žádali aklamací předsedu, aby Martinovi prodloužil vymezený čas. Cenili si ho jako nepřítele, který je hoden jejich intelektu, a pozorně mu naslouchali, sledovali každé slovo. Mluvil s ohnivým přesvědčením, neuhlazoval slova svého útoku na otroky a jejich morálku a taktiku a otevřeně narážel na svoje posluchače jako na dotyčné otroky. Citoval Spencera a Malthuse a vyslovil biologický zákon vývoje.

„A tak,“ rychle shrnul a uzavřel, „žádný stát složený z otrockých typů nemůže přetrvat. Starý zákon vývoje dosud

273$

platí. V boji za existenci, jak jsem právě ukázal, silní a potomci silných zpravidla přežívají, zatímco slabí a potomci slabých jsou drceni a zpravidla hynou. Výsledkem tedy je, že silní a potomci silných přežívají, a tak pokud tento zápas trvá, síla každé generace roste. Tak vypadá vývoj. Ale vy otroci - přiznávám, že to je moc zlé, být otroky - ale vy otroci sníte o společnosti, kde bude zákon vývoje zrušen, kde žádní slabí a neschopní nebudou hynout, kde každý neschopný bude mít tolik k jídlu, kolik bude chtít a kolikrát denně si bude přát, a kde se všichni budou ženit a vdávat a mít potomstvo - slabý stejně jako silný. A k čemu to povede? Už se nebude zvyšovat síla a biologická hodnota každé generace. Naopak, bude se zmenšovat. To je hrozba vaší otrocké filozofie. Vaše společnost otroků - společnost otroků, pro otroky a vedená otroky - musí nevyhnutelně slábnout a zhroutit se, tak jako život, z něhož je složena, slábne a hroutí se.

Mějte na paměti, že tady vykládám biologii a žádnou sentimentální morálku. Žádný stát otroků nevydrží

„A co Spojené státy?“ zvolal někdo z posluchačů.

„A co má s nimi být?“ odpověděl mu Martin. „Třináct osad svrhlo svoje vládce a vytvořilo takzvanou republiku. Otroci se stali svými vlastními pány. Neměli už pány třímající meč. Ale bez nějakých pánů se neobejdete, a tak vznikla nová skupina pánů - žádných skvělých, statných a vznešených mužů, ale tvrdých obchodníků podobných pavoukům, lichvářů. A ti si vás znovu zotročili - ale ne otevřeně, jak by to dokázali ti opravdoví vznešení muži svou mocnou pravicí, ale skrytě, úskočností pavouků, podbízením, lichotkami a lží. Koupili si vaše otrocké soudce, zkorumpovali vaše otrocké zákonodárství a uvalili na vaše otrocké syny a dcery horší hrůzy, než bylo osobní otroctví v okovech. Dva miliony vašich dětí dnes otročí v této obchodnické oligarchii Spojených států. Deset milionů vás otroků nemá pořádnou střechu nad hlavou ani pořádnou stravu.

Abych se ale vrátil. Ukázal jsem, že žádná společnost otroků se nemůže udržet, protože sama svou podstatou taková společnost musí zrušit zákon vývoje. Sotvaže se podaří nějakou otrockou společnost utvořit, zvrhne se. Vám se lehce mluví o zrušení zákona vývoje, ale kde máte nový zákon

274$

vývoje, který vaši sílu udrží? Formulujte ho! Či už byl formulován? Potom ho vyslovte.“

Martin se vrátil na své místo za hlasité vřavy. Desítky mužů se zvedaly a dožadovaly se pozornosti předsedy. A jeden po druhém, povzbuzováni hlučným potleskem, plamenně a nadšeně a se vzrušenými gesty mluvili a odpovídali na jeho útok. Byl to divoký večer, ale byl divoký intelektuálně, byla to bitva idejí. Někteří odbočovali od hlavního problému, ale většina řečníků odpovídala přímo Martinovi. Vrhali na něho řady myšlenek, které mu byly nové. A dali mu nahlédnout ne do nových biologických zákonů, ale do nových aplikací zákonů starých. Brali věc příliš vážně, než aby byli vždycky zdvořilí, a předseda musel nejednou klepáním a bušením kladívka zjednávat klid.

Mezi posluchači náhodou seděl jeden začínající reportér, kterého tam toho dne poslali, protože neměli žádné zajímavé novinky a nutně potřebovali sehnat nějaké senzační zprávy. Nebyl to žádný chytrý začátečník. Byl pouze obratný a mrštný. A byl příliš omezený, aby mohl sledovat diskusi. Vlastně měl příjemný pocit, že stojí značně vysoko nad těmi užvaněnými šílenci z pracující třídy. Měl také velkou úctu k těm, kteří zastávají vysoká místa a diktují politiku zemím i novinám. A kromě toho měl jeden ideál, a to dosáhnout umění dokonalého reportéra, který dokáže něco udělat a dokonce hodně - i z ničeho.

Nerozuměl, o čem se vlastně mluví. Nebylo to však nutné. Coby klíč mu stačila slova jako revoluce. Stejně jako paleontolog je schopný rekonstruovat celou kostru z jedné zkamenělé kosti, dokázal rekonstruovat celý projev z jediného slova revoluce. Toho večera to tak udělal a udělal to dobře. A protože Martin způsobil největší rozruch, vložil to všechno do jeho úst a udělal z něho arcianarchistu celého toho podniku a z jeho zpátečnického individualismu udělal projev divokého socialisty v rudé košili. Ten začátečnický reportér se projevil jako umělec a s rozmáchlým štětcem vylíčil barvitou situaci - dlouhovlasé muže divokých očí, neurastenické a degenerované typy, vášnivě přeskakující hlasy, vzhůru vztyčené pěsti, a to všechno na pozadí kleteb, výkřiků a hrdelních hlasů rozhněvaných mužů.

275$

«KAPITOLA XXXIX»

Příštího rána četl Martin ve svém malém pokojíku při kávě noviny. Byla to pro něho nová zkušenost, vidět své jméno v titulku, a to dokonce na první straně. A s překvapením se dovídal, že je nejznámějším předákem oaklandských socialistů. Přeletěl rychle očima buřičskou řeč, kterou mu dal do úst reportérský elév, a třebaže ho nejdřív ten padělek rozčilil, nakonec odhodil noviny se smíchem.

„Buď byl ten chlap opilý, anebo trestuhodně zlomyslný,“ řekl odpoledne usazený na posteli, když přišel Brissenden a ochable klesl na jedinou židli.

„Ale co si s tím děláte hlavu?“ zeptal se Brissenden. „Přece netoužíte po uznání těch buržoazních sviní, co čtou noviny?“

Martin se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Ne, opravdu mi nejde o jejich uznání, ani v nejmenším. Na druhé straně to nejspíš poněkud zhorší moje vztahy s Ruthinou rodinou. Její otec vždycky tvrdil, že jsem socialista, a tahle ubohost jen utvrdí jeho názor. Ne že by mi nějak záleželo na jeho mínění, ale nač to rozebírat? Chci vám přečíst, čemu jsem se dneska věnoval. Samozřejmě mám na mysli ZPOŽDĚNÍ a jsem tak asi v polovině.“

Hlasitě četl, když Maria prudce otevřela dveře a uvedla mladého švihácky oblečeného muže, který se čile rozhlédl kolem sebe, zaznamenal petrolejový vařič a kuchyň v koutě a pak teprve jeho pohled zabloudil k Martinovi.

„Posaďte se,“ řekl Brissenden.

Martin udělal muži místo na posteli a čekal, až vyrukuje s tím, co ho přivádí.

„Slyšel jsem vás včera večer mluvit, pane Edene, a přišel jsem s vámi udělat interview,“ začal.

Brissenden se srdečně rozesmál.

„Taky socialista?“ zeptal se reportér Brissendena a rychlým pohledem odhadoval politické názory mrtvolně bledého, umírajícího muže.

„A tenhle napsal tu reportáž,“ řekl Martin tiše. „Vždyť je to ještě klouček!“

„Proč mu jednu nevrazíte?“ zeptal se Brissenden. „Pět ti—

276$

sic dolarů bych za to dal, kdybych měl na pět minut zpátky svoje plíce.“

Začínajícího reportéra trochu vyvedlo z míry, jak se přes něho, kolem něho a o něm oba baví. Dostalo se mu však pochvaly za skvělý popis schůze socialistů a poslali ho znovu, aby udělal osobní rozhovor s Martinem Edenem, předákem organizované společenské hrozby.

„Nemáte nic proti tomu, když vás vyfotografujeme, pane Edene?“ řekl. „Mám venku redakčního fotografa, víte, a říká, že by vás radši vyfotografoval hned, než bude slunce ještě níž. A potom můžeme udělat ten rozhovor.“

„Tak fotografa,“ zahloubal se Brissenden. „Vražte mu jednu, Martine, vražte mu ji!“

„Už asi stárnu,“ zněla odpověď. „Vím, že bych měl, ale nemám to srdce. Vždyť na tom nezáleží.“

„Ve jménu jeho matky,“ naléhal Brissenden.

„To bych teda měl uvážit,“ odpověděl Martin, „ale myslím, že to nestojí za to, abych kvůli tomu v sobě vzburcoval dostatečnou energii. To chce totiž energii, aby člověk nějakýmu chlapovi jednu vrazil. Ostatně záleží na tom?“

„Správně, tak se na to má člověk dívat,“ pronesl reportér ledabyle, třebaže se už začal ustaraně ohlížet po dveřích.

„Ale pravda to nebyla, ani jediné slovo, co napsal,“ pokračoval Martin a obracel se k Brissendenovi.

„Byl to jenom takový všeobecný popis, chápejte,“ odvážil se reportér, „a pak je to pro vás dobrá reklama. O to přece jde. Byla to vlastně služba pro vás.“

„Jo, Martine, kamaráde, je to dobrá reklama,“ opakoval Brissenden vážně.

„A představte si, byla to služba pro mě,“ přihodil k tomu Martin.

„Dovolte - kde jste se narodil, pane Edene?“ zeptal se reportér a zaujal vyčkávavě pozorný postoj.

„Nedělá si ani poznámky,“ řekl Brissenden. „Všechno si pamatuje.“

„Mně to stačí.“ Mladičký reportér se snažil, aby nevypadal vylekaně. „Žádný slušný reportér se neobtěžuje s poznámkami.“

„To stačilo - pro včerejší večer.“ Brissenden však nebyl žádný přívrženec kvietismu a prudce změnil svůj postoj.

277$

„Jestli mu jednu nevrazíte, Martine, udělám to sám, kdybych měl potom hned padnout mrtvý k zemi.“

„Co takhle vyplatit ho na zadek?“

Brissenden to uvážil a přikývl.

V příští chvíli seděl Martin na kraji postele a reportéra měl přehnutého přes kolena tváří k zemi.

„Nekousej,“ varoval ho Martin, „nebo ti vrazím jednu pěstí do obličeje. To by bylo škoda, taková hezká tvářička.“

Zdvižená ruka dopadla a potom se zvedala a dopadala v pravidelném rytmu. Reportérek se bránil, nadával a škubal sebou, ale kousnout se neodvážil. Brissenden vážně přihlížel, ačkoli v jedné chvíli se rozčilil a chytil láhev whisky a spustil prosebně: „Pusťte mě, ať mu taky jednu vrazím.“

„Bohužel už mně ruka přestala sloužit,“ řekl Martin, když toho nakonec nechal. „Už ji ani necítím.“ Zvedl mladíčka a posadil ho na postel.

„Za to vás dám zavřít,“ vrčel a po rozpálených tvářích mu tekly slzy chlapeckého rozhořčení. „To si odskáčete. Počkejte!“

„Hezounek,“ poznamenal Martin. „Neuvědomuje si, že se vydal na šikmou plochu. Lhát o svých spolubližních tak, jak to udělal, není čestné, ani poctivé, ani to není hodné muže, a to on neví.“

„Musel k nám zajít, abychom mu to pověděli,“ doplnil Brissenden, když se Martin odmlčel.

„Ano, právě ke mně, kterého pomluvil a komu ublížil. V hokynářství mně teď bezpochyby odmítnou úvěr. Nejhorší na tom je, že tenhle chudáček si půjde dál svou cestou, až se docela zvrhne v novináře prvního řádu a taky darebáka prvního řádu.“

„Ještě je ale pořád čas,“ podotkl Brissenden. „Kdo ví, třeba se ukáže, že jste byl skromným nástrojem k jeho spáse. Proč jste mě nenechal, abych mu aspoň jednu vrazil? Byl bych se na tom taky rád podílel.“

„Dám vás zavřít, oba dva, vy rabiáti,“ vzlykala ta pobloudilá duše.

„Ne, čumáček má na to moc hezký a moc slabý,“ potřásal Martin truchlivě hlavou. „Bojím se, že mně zbytečně zdřevěněla ruka. Ten mladý muž je nenapravitelný. Stane se z něho nakonec velký a úspěšný žurnalista. Nemá svědomí. To samo už mu zaručuje velikost.“

278$

S tím nakonec mladíček prošel dveřmi ven, do poslední chvíle se však chvěl strachem, že ho Brissenden zezadu praští lahví, kterou pořád ještě svíral v ruce.

Nazítří ráno se Martin v novinách o sobě dočetl mnoho dalšího, co bylo pro něho nové. „Jsme zapřisáhlí nepřátelé společnosti,“ našel ocitovaná svá údajná slova v sloupci interview. „Ne, nejsme anarchisté, ale socialisté.“ Když reportér poukázal na to, že se mu mezi těmito dvěma směry nezdá žádný velký rozdíl, Martin prý pokrčením ramenou vyjádřil mlčky souhlas. Jeho obličej byl popsán jako všestranně nesymetrický a byly popsány i různé další znaky degenerace. Zvlášť nápadné byly jeho rváčské ruce a prchlivý lesk v krví podlitých očích.

Dozvěděl se také, že večer co večer mluví k dělníkům v Radničním parku a že mezi anarchisty a agitátory, kteří tam lidem rozpalují hlavy, přitahuje nejvíce posluchačů a pronáší nejrevolučnější projevy. Mladý reportér podal barvitý obraz jeho ubohé světničky, petrolejového vařiče a jediné židle a rovněž tuláka, připomínajícího smrt, který mu tam dělá společnost a vypadá, jako by se právě vynořil po dvaceti letech ze samotky pevnostní věznice.

Mladý reportér byl pilný. Prolezl okolí a vyčenichal Martinovu rodinnou historii a pořídil fotografii Higginbothamova krámu s Bernardem Higginbothamem, jak před ním stojí. Dotyčný pán byl popsán jako inteligentní, úctyhodný obchodník, který nesnáší švagrovy socialistické názory a nesnáší ani svého švagra, kterého prý doslova charakterizoval jako líného ničemu, který nevezme práci, i když mu ji nabídnou, a který jednou skončí v kriminále. Udělal rovněž interview s Hermannem von Schmidtem, manželem Mariany. Ten nazval Martina černou ovcí rodiny a zavrhl ho. „Snažil se ze mě ždímat, ale to jsem mu hezky a rázně zatrhl,“ řekl von Schmidt reportérovi. „Ted už si dá pozor, aby se mně tu nepotloukal. Člověk, který nechce pracovat, je mizera, to mi věřte.“

Tentokrát měl Martin opravdu zlost. Brissendenovi to všechno připadalo jako dobrý žert, ale nemohl Martina upokojit, protože ten věděl, že se mu to nijak snadno nepodaří vysvětlit Ruth. Pokud jde o jejího otce, věděl, že ten jistě jásá radostí nad tím, co se stalo, a že toho co nejvíc využije ke zru—

279$

šení jejich zasnoubení. Nakolik toho využil, měl Martin brzy poznat. Odpolední poštou přišel dopis od Ruth. Martin ho otevřel s předtuchou katastrofy a četl ho vstoje u otevřených dveří, jak ho dostal od listonoše. Jak četl, začala jeho ruka mechanicky pátrat v kapse po tabáku a papírkách, jako když ještě kouřil. Neuvědomoval si, že má kapsu prázdnou ani že sahá po něčem, z čeho by si svinul cigaretu.

Vůbec to nebyl vášnivý dopis. Nebylo v něm nejmenší stopy hněvu. Avšak v celém dopise, od první věty až k poslední, zněl uražený a zklamaný tón. Slibovala si od něho něco lepšího. Myslela si, že už překonal svou mladistvou divokost a že její láska k němu mu byla dost drahá, aby mu pomohla žít odpovědným a slušným způsobem. A teď její otec a matka zaujali pevné stanovisko a trvají na tom, aby zrušila zasnoubení. Jí nezbývá než připustit, že k tomu mají plné právo. Jejich vztah by nikdy nemohl být šťastný. Od samého počátku byl neblahý. V celém dopise vyjádřila jen jedinou lítost, a ta se Martina hořce dotkla. „Kdyby ses byl jen někde usadil v nějakém zaměstnání a pokusil ze sebe něco udělat,“ psala. „Nemělo se to však stát. Tvůj minulý život byl příliš nevázaný a nepravidelný. Chápu, že ti to nelze dávat za vinu. Mohl jsi jednat jenom podle své povahy a podle své výchovy v mládí. A tak ti to nevyčítám, Martine. Pamatuj si to, prosím. Byl to prostě omyl. Jak stále tvrdili otec s matkou, nebyli jsme pro sebe stvořeni, a měli bychom být šťastni, že se na to nepřišlo příliš pozdě.“ „Nemá smysl, aby ses pokoušel se mnou setkat,“ psala ke konci. „Bylo by to pro nás oba nešťastné setkání, a pro mou matku také. Cítím totiž, že jsem jí způsobila velkou bolest a starosti. Budu to muset dlouho všechno napravovat.“

Přečetl si pečlivě dopis až do konce podruhé a potom si sedl a napsal odpověď. Nastínil jí zhruba poznámky, které vyslovil na schůzi socialistů, a poukázal na to, že byly ve všech směrech pravým opakem toho, co mu v novinách vložili do úst. Na konci dopisu byl oním milencem, bohem vyvoleným, který vášnivě prosí o lásku. „Odpověz, prosím,“ psal, „a ve své odpovědi mi řekni jen jediné. Miluješ mě? To je všechno, odpověz jen na tu jedinou otázku.“

Avšak příštího dne nepřišla žádná odpověď, ani následujícího. Rukopis ZPOŽDĚNÍ ležel bez povšimnutí na stole

280$

a pod stolem denně narůstala hromada vrácených rukopisů. Martinův skvělý spánek poprvé soužila nespavost a on sebou zmítal celé dlouhé neklidné noci. Třikrát zašel k Morseovým, ale služka, která přišla na zazvonění otevřít, ho nepustila dál. Brissenden ležel nemocen v hotelu, příliš sláb, aby vůbec mohl vycházet ven, a třebaže Martin za ním často chodil, neznepokojoval ho svými starostmi.

Protože starostí měl Martin spoustu. Dopad toho, co začínající reportér provedl, byl větší, než Martin očekával. Portugalský hokynář mu odmítl další úvěr a zelinář, hrdý na to, že je Američan, ho nazval zrádcem vlasti a odmítl s ním nadále vůbec jednat, jeho vlastenectví šlo dokonce tak daleko, že zrušil Martinův účet a zakázal mu vůbec se ho pokusit někdy zaplatit. Stejné pocity se odrážely také v hovorech sousedů a rozhořčení proti Martinovi rostlo. Nikdo se nechtěl stýkat se socialistickým zrádcem. Chudák Maria byla nejistá a vystrašená, ale zůstala mu věrná. Děti v sousedství se už vzpamatovaly ze svého úžasu nad nádherným kočárem, který jednou přijel za Martinem, a z bezpečné vzdálenosti na něho pokřikovaly „vandrák“ a „povaleč“. Potomstvo Silvových ho však oddaně hájilo, vybojovalo nejednu tuhou bitvu za jeho čest a podlitiny pod okem a zkrvavené nosy byly u nich na denním pořádku a jen násobily Mariiny zmatky a starosti.

Jednou potkal Martin na ulici dole v Oaklandu Gertrudu a dozvěděl se o tom, co, jak věděl, ani nemohlo být jinak, totiž že Bernard Higginbotham soptí proti Martinovi, do čeho to rodinu zavlekl, že ji veřejně zneuctil, a že mu zakázal objevit se u něho v domě.

„Proč neodjedeš, Martine?“ prosila ho Gertruda. „Odjeď někam pryč, sežeň si někde místo a usaď se. Pozdějc, až se všechno přežene, se můžeš vrátit.“

Martin zavrtěl hlavou, ale nic jí nevysvětloval. Copak by jí to dokázal vysvětlit? Děsila ho strašná intelektuální propast, která zela mezi ním a jeho nejbližšími. Nikdy ji nedokáže překročit a vysvětlit jim svoje stanovisko - nietzscheánské stanovisko, ve vztahu k socialismu. V anglickém jazyce ani v žádném jiném jazyce neexistuje dost slov, aby jim jeho postoj a chování bylo srozumitelné. V jeho případě bylo pro ně nejvyšším principem správného chování najít si práci. To

281$

bylo u nich první i poslední slovo. Představovalo celou jejich názorovou encyklopedii. Sehnat si práci! Jít někam dělat! Ubozí, hloupí otroci, říkal si v duchu, když sestra hovořila. Není divu, že svět patří silným. Otroci jsou propadlí svému vlastnímu otroctví. Zaměstnání je pro ně zlatou modlou, před kterou padají na kolena a uctívají ji.

Znovu zavrtěl hlavou, když mu Gertruda nabídla peníze, třebaže věděl, že bude muset nejpozději zítra k zastavárníkovi.

„Nepřibližuj se Bernardovi na oči,“ varovala ho. „Za pár měsíců, až se uklidní, můžeš u něho dostat práci, když budeš chtít, můžeš jezdit s dodávkou. Kdykoli mě budeš chtít vidět, pošli pro mě, a já přijdu. Nezapomeň.“

Odcházela s hlasitým pláčem a Martinovi se sevřelo srdce lítostí při pohledu na její silnou postavu a těžkou chůzi. Když se za ní díval, jak odchází, jako by se ta nietzscheánská stavba zakymácela a byla na spadnutí. O třídě otroků jako abstraktním pojmu se dobře hovoří, ale už tak plně neuspokojuje, když se uplatňuje na vlastní rodině. A přece, pokud kdy existoval otrok zdeptaný silnějším, je tím otrokem jeho sestra Gertruda. Zašklebil se divoce nad tím paradoxem. To je pěkný nietzscheánec, když jeho intelektuálními názory může otřást první náhodný cit či pohnutí, když dokonce dopustí, aby jím otřásla sama morálka otroků, protože tou je vlastně jeho soucit k sestře. Skutečně vznešené bytosti jsou povzneseny nad soucit a lítost. Lítost a soucit byly přece zplozeny v podzemních doupatech otroků a neznamenají nic než úzkost a strádání stísněných ubožáků a slabochů.

«KAPITOLA XL»

Rukopis ZPOŽDĚNÍ dál ležel zapomenut na stole. Všechny rukopisy, které Martin rozeslal, teď ležely pod stolem. Jenom jeden dál nabízel, a to byla Brissendenova JEPICE. Kolo i černý oblek měl znovu v zastavárně a v půjčovně psacích strojů si znovu dělali starosti, kdy jim dá nájemné. Věci tohoto

282$

druhu ho však už netrápily. Hledal novou orientaci, a než ji objeví, život musí zůstat stát.

Po několika týdnech došlo k tomu, na co čekal. Potkal Ruth na ulici. Doprovázel ji, pravda, její bratr Norman a pravda také bylo, že se ho pokusili ignorovat a Norman se ho snažil odehnat stranou.

„Jestli budete sestru obtěžovat, zavolám strážníka,“ hrozil mu Norman. „Nepřeje si s vámi mluvit a vaše naléhání ji uráží.“

„Když na tom budete trvat, tak budete muset strážníka zavolat a potom se vaše jméno dostane do novin,“ odpověděl Martin vztekle. „A teď mi jděte z cesty a sežeňte si strážníka, jestli chcete. Já si s Ruth promluvím. Chci to slyšet z tvých vlastních úst,“ obrátil se k Ruth.

Byla bledá a třásla se, ale držela se a tázavě se na něho podívala. „Položil jsem ti v dopise jednu otázku,“ připomněl jí.

Norman se netrpělivě pohnul, ale Martin ho zarazil rychlým pohledem.

Zavrtěl hlavou.

„Je to všechno z tvé vlastní svobodné vůle?“ ptal se.

„Ano, je.“ Mluvila rozvážně, tichým pevným hlasem. „Je to z mé vlastní svobodné vůle. Zneuctils mě tak, že se stydím setkat se svými přáteli. Vím, že si všichni o mně povídají. Víc ti neřeknu. Tvou vinou jsem velmi nešťastná a už tě nikdy nechci vidět.“

„Přátelé! Pomluvy! Žurnalistické lži! Takové věci přece nejsou silnější než láska! Mohu jen věřit, že jsi mě nikdy nemilovala.“

Ruměnec zahnal bledost z jejích tváří.

„Po tom, co se stalo?“ zašeptala. „Martine, ty nevíš, co říkáš. Nejsem žádná obyčejná holka.“

„Vidíte, nechce s vámi nic mít,“ vyhrkl Norman a chopil se Ruth. Martin ustoupil a nechal je projít a bezděčně pátral rukou v kapse kabátu po tabáku a papírkách, které tam nebyly.

Do Severního Oaklandu to byla dlouhá cesta, ale teprve až vystoupil nahoru po schodech a vešel do svého pokoje, uvědomil si, že ji ušel pěšky. Seděl na okraji postele a rozhlížel se kolem sebe jako náměsíčný, kterého probudili. Všiml si na stole rukopisu ZPOŽDĚNÍ a přitáhl si židli a sáhl po peru.

283$

Odjakživa ho vždycky něco zákonitě pudilo, aby všechno dokončil. Tady bylo něco nedodělaného. Zůstalo to ležet stranou, než uzavřel něco jiného. Teď už ta věc skončila a bude se věnovat tomuto úkolu, dokud ho nedodělá. Co bude dělat potom, to nevěděl. Věděl jenom, že dosáhl ve svém životě zlomu. Jedna etapa se uzavřela a on ji ukončuje jako každý pracující. Budoucnost ho nezajímala. Brzy objeví, co mu přichystala. Ať je to cokoli, nezáleží na tom. Na ničem nezáleží, zdálo se mu.

Pět dní tvrdě pracoval na rukopisu ZPOŽDĚNÍ, nikam nešel, s nikým se neviděl a jedl skrovně. Šestého dne ráno mu listonoš přinesl tenkou obálku z redakce časopisu THE PARTHENON. Jedním pohledem poznal, že JEPICI přijali. „Předložili jsme báseň panu Cartwrightu Bruceovi,“ sděloval dále redaktor, „a on o ní napsal tak příznivé vyjádření, že ji rozhodně chceme vydat. Abychom vás ujistili, s jakou opravdovou radostí báseň uveřejníme, dovolujeme si Vám oznámit, že jsme ji zařadili do našeho srpnového čísla, protože červencové už bylo uzavřeno. Sdělte prosím naše potěšení a díky panu Brissendenovi. Pošlete nám prosím obratem jeho fotografii a životopisné údaje. Pokud nepovažujete náš honorář za uspokojivý, sdělte nám to laskavě ihned telegraficky a uveďte, co považujete za přiměřenou cenu.“

Protože honorář, který nabídli, činil tři sta padesát dolarů, nepovažoval Martin za nutné telegrafovat. Ostatně musí také získat Brissendenův souhlas. Koneckonců měl ale pravdu. Tady je alespoň jeden časopisecký redaktor, který pozná skutečnou poezii, když na ni narazí. A honorář je skvělý, i když to je za báseň století. O Cartwrightovi Bruceovi věděl, že to je jeden z kritiků, kterých si Brissenden váží.

Martin zajel dolů do města tramvají, a jak se díval na ubíhající domy a křižovatky, začalo mu být líto, že v něm přítelův úspěch nevzbuzuje větší nadšení, neboť je i jeho vlastním významným vítězstvím. Přední kritik Spojených států se vyjádřil příznivě o té básni a zároveň jeho vlastní tvrzení, že dobrá věc si najde cestu do časopisu, se ukázalo správné. Ale nadšení v něm pohaslo a uvědomil si, že víc než sdělit Brissendenovi příznivou zprávu ho touží zase vidět. Zpráva

284$

o přijetí básně v časopisu THE PARTHENON mu připomněla, že po celých pět dní, co se věnoval práci na ZPOŽDĚNÍ, o Brissendenovi neslyšel a ani si na něho nevzpomněl. Martin si poprvé uvědomil, že byl jako omámený, a zastyděl se, že na přítele zapomněl. Avšak ani ten pocit zahanbení nebyl nijak palčivý. Veškeré jeho city otupěly až na umělecký zápal, s jakým psal ZPOŽDĚNÍ. Pokud jde o všechno ostatní, žil jako v nějakém transu. Ostatně stále ještě byl jako v transu. Všechen ten život, kterým se hnala tramvaj, mu připadal vzdálený a neskutečný, a kdyby se vysoká kamenná věž kostela, kolem které jel, najednou v prachu zřítila na jeho hlavu, vzbudilo by to u něho jen malý zájem a prožil by jen menší otřes.

V hotelu spěchal k Brissendenovi do pokoje a pak zase zpátky dolů. Pokoj byl prázdný. Všechna zavazadla pryč.

„Nenechal tu pan Brissenden nějakou adresu?“ zeptal se úředníka, který se na něho chvíli udiveně díval.

„Copak jste to neslyšel?“ zeptal se.

Martin zavrtěl hlavou.

„Vždyť toho byly přece plné noviny. Našli ho mrtvého v posteli. Sebevražda. Střelil se do hlavy.“

„Už ho pohřbili?“ Martinovi se zdálo, že slyší svůj hlas, jako by tu otázku vyslovoval někdo cizí odkudsi zdaleka.

„Ne. Tělo poslali po ohledání na Východ. Zařizovali to advokáti jeho rodiny.“

„To si tedy, řekl bych, pospíšili,“ poznamenal Martin.

„Ani ne. Stalo se to před pěti dny.“

„Před pěti dny?“

„Ano, před pěti dny.“

„Ach tak,“ řekl Martin a vyšel ven.

Na rohu zašel na poštu a poslal telegram redakci časopisu THE PARTHENON s pokynem, ať báseň uveřejní. V kapse měl pět centů na zpáteční cestu domů, a tak telegram poslal nevyplaceně.

Jakmile byl ve svém pokojíku, pustil se zase do psaní. Dny a noci se střídaly a on stále seděl u stolu a psal. Nikam nechodil, jenom k zastavárníkovi, nijak se nepohyboval a jedl pravidelně, když měl hlad a měl, co by si uvařil, a stejně tak zůstával pravidelně bez jídla, když neměl co uvařit. Měl příběh předem rozvržený do jednotlivých kapitol, ale přesto

285$

přišel na nový začátek a také ho rozpracoval, aby umocnil účinnost příběhu, třebaže to znamenalo dvacet tisíc slov navíc. Ne že by na tom nějak moc záleželo, aby ta věc byla dobře napsaná, ale jeho umělecké zásady ho nutily napsat to dobře. Pracoval dál jako omámený, v podivném odloučení od okolního světa, připadal si jako strašidelný přízrak uprostřed literárních efektů svého dřívějšího života. Vzpomněl si, jak kdosi řekl, že strašidlo je duch mrtvého, který zemřel a neměl tolik zdravého rozumu, aby si to přiznal. A na chvíli se zarazil, aby si sám řekl, zda není ve skutečnosti mrtev a jen si to neuvědomuje.

Nadešel den, kdy rukopis ZPOŽDĚNÍ byl dokončen. Agent z půjčovny si přišel pro jeho psací stroj a seděl na posteli, zatímco Martin seděl na židli a dopisoval poslední stránky poslední kapitoly. „Finis“ napsal velkými písmeny nakonec a pro něho to skutečně konec byl. Díval se, jak mu odnášejí psací stroj ze dveří, s pocitem úlevy a potom šel k posteli a lehl si. Hladem mu bylo mdlo. Šestatřicet hodin nevzal do úst, ale nemyslel na to. Ležel na zádech, oči zavřené, na nic nemyslel a pocit omámení a otupení se zvolna rozpínal a zmocňoval se jeho vědomí. Napůl v deliriu začal mumlat verše anonymní básně, kterou mu rád citoval Brissenden. Maria, která s úzkostí poslouchala za dveřmi, byla z toho monotónního odříkávání celá zmatená. Slova sama jí nic neříkala, zato skutečnost, že mluví sám pro sebe.

„Skončil jsem“ bylo refrénem té básničky.

{Už skončil jsem –

hlas loutny ztich.

Zpěv i píseň brzy zmámí,

stejně už se stíny sklání

nad tou jetelovou plání.

Už skončil jsem –

hlas loutny ztich.

Hlas loutny ztich.

Zpíval jsem jako ráno kosi

v keřích v třpytu ranní rosy.

Zmlkl můj smích.

Jsem jako malý konipas,

v mém hrdle vyschl zpěvný hlas.}

286$

{Já zpíval pouze krátký čas.

Už skončil jsem –

Hlas loutny ztich.}

Maria to už déle nevydržela, vrhla se ke kamnům, naplnila velkou misku polévkou, dala do ní pořádnou dávku nasekaného masa a zeleniny, kterou naběračkou vyškrábala ze dna hrnce. Martin se probral a posadil se a začal jíst a mezi jednotlivými lžícemi ujišťoval Marii, že nemluvil ze spaní ani že nemá žádnou horečku. Když od něho odešla, zůstal smutně sedět se svěšenými rameny na okraji postele, rozhlížel se kolem sebe matným pohledem a neviděl nic, dokud do přítmí jeho mozku nevystřelil záblesk světla od roztrženého obalu magazínu, který přišel ranní poštou a který tam zůstal neotevřený ležet. To je THE PARTHENON, uvažoval, srpnové číslo časopisu THE PARTHENON, a v něm musí být JEPICE. Kéž by tu jen byl Brissenden a mohl to vidět!

Listoval stránkami časopisu, až se najednou zarazil. JEPICI uvedli na čelném místě s nádherným záhlavím a po stranách s beardsleyovskými dekorativními ornamenty. Na jedné straně záhlaví byla Brissendenova fotografie, z druhé strany fotografie sira Johna Valueho, britského velvyslance. Úvodní redakční poznámka citovala sira Johna Valueho, který pravil, že v Americe neexistují žádní básníci, a vydáním JEPICE mu chtěl THE PARTHENON odpovědět: „Tak se podívejte na tohle, sire Johne Value!“ Cartwrighta Brucea charakterizovali jako největšího kritika v Americe a citovali jeho výrok o JEPICI, že je to největší báseň, která kdy v Americe vznikla. A nakonec byl úvod redakce uzavřen slovy: „Ještě jsme nedospěli ke konečnému soudu, pokud jde o přínos JEPICE. Možná že se nám to nikdy nepodaří. Četli jsme ji však mnohokrát, žasli jsme nad slovy i jejich uspořádáním, s úžasem jsme si kladli otázku, odkud je pan Brissenden vzal a jak je dokázal umně spojit v pevný celek.“ Potom následovala báseň.

„Ještě že jsi včas umřel, Brissi, kamaráde,“ mumlal si Martin a nechal časopis sklouznout mezi koleny na zem.

Z laciné vulgárnosti se až zvedal žaludek a Martin si apaticky všiml, že se mu z toho žaludek ani tak moc nezdvihá.

287$

Přál si, aby se dokázal rozčilit, ale neměl dost energie, aby se o to pokusil. Byl příliš otupělý. Krev měl příliš ztuhlou, aby se dokázala rozproudit prudkým přílivem zoufalství. Ostatně co na tom záleží. Bylo to přesně stejné úrovně jako všechno ostatní, co Brissenden na buržoazní společnosti odsuzoval.

„Chudák Briss,“ přiznával si Martin. „Ten by mi tohle nikdy neodpustil.“

S námahou se zvedl a podal si krabici, ve které kdysi měl papír do stroje. Procházel jejím obsahem a vytáhl jedenáct básní, které kdysi jeho přítel napsal. Trhal je po délce i po šířce a házel do koše na odpadky. Trhal je zvolna, a když s tím skončil, sedl si na kraj postele a prázdně se zadíval před sebe.

Jak dlouho tam seděl, nevěděl, až najednou spatřil, jak se přes jeho prázdné vidění začíná táhnout dlouhá bílá vodorovná čára. Bylo to podivné. Pozoroval, jak roste, jak je stále určitější, a viděl, že je to korálový útes, z kterého se páří v bílém pacifickém přílivu. Potom v rovině velkých vln rozeznal malou kánoi, kánoi s vahadlem. Na zádi viděl mladého bronzového boha v šarlatové bederní roušce, jak pádluje třpytícím se pádlem. Poznal ho. Byl to Moti, nejmladší syn náčelníka Tatiho, a bylo to na Tahiti, a za tím útesem, z kterého se pářilo, leželo to sladké území Papara a náčelníkova chýše z trávy při ústí řeky. Bylo to na sklonku dne a Moti se vracel domů z rybolovu. Čekal na nápor velké vlny, na níž by přeskočil útes. Potom viděl sám sebe, jak sedí vpředu v kánoi, jako tak často v minulosti sedával, a ponořuje pádlo, které čekalo na Motiho povel, aby zabral a pádloval jako divý, až se za nimi zvedne tyrkysová stěna velké vlny. Potom už přestal být divákem, ale sám seděl v kánoi, Moti vykřikl a oba tvrdě zabírali pádly, hnali se na příkrém povrchu letícího tyrkysu. Pod přídí voda syčela jako tryskající pára, vzduch byl plný řítící se tříště, voda se valila a duněla a její řev dlouho dozníval, když už kánoe plula na klidné vodě laguny. Moti se usmál a střásal slanou vodu z očí a společně dopádlovali k udusané korálové pláži, kde Tatiho stěny z trávy zlatě prosvítaly mezi kokosovými palmami v zapadajícím slunci.

Obraz slábl a před jeho očima se rozprostřel zmatek jeho

288$

bídného pokojíku. Marně se namáhal, aby zase viděl Tahiti. Věděl, že se mezi stromy ozývá zpěv a že dívky tančí ve svitu měsíce, ale vidět je už nedokázal. Viděl jenom nepořádek na svém stole, prázdné místo, kde stával psací stroj, a neumyté okno. Zasténal, zavřel oči a usnul.

«KAPITOLA XLI»

Po celou noc tvrdě spal a nepohnul se, dokud ho při své ranní roznášce nevzbudil listonoš. Martin se cítil unavený a otupělý a jen slepě se probíral dopisy. Tenká obálka z jednoho zlodějského plátku obsahovala šek na dvaadvacet dolarů. Upomínal je o to rok a půl. Apaticky tu částku vzal na vědomí. Někdejší vzrušení z toho, že dostal od nakladatele šek, vyprchalo. Na rozdíl od dřívějších šeků nenesl v sobě příslib budoucích velkých věcí. Znamenal pro něho pouze šek na dvaadvacet dolarů, to bylo vše, a umožní mu koupit si něco k jídlu.

Ve stejné poště byl další šek, odeslaný jedním newyorským týdeníkem jako odměna za nějaké humorné verše, které přijali už před několika měsíci. Zněl na deset dolarů. Napadla ho myšlenka, kterou klidně zvážil. Nevěděl, co bude dál dělat, a necítil žádný spěch, aby něco podnikal. Zatím musí žít. Také má četné dluhy. Nebyla by to výhodná investice, kdyby opatřil známkami tu velkou hromadu rukopisů pod stolem a zase je vypravil do světa? Některou z těch věcí snad někde přijmou. To mu pomůže žít. Rozhodl se pro tuto investici, a když si dole v Oaklandu vybral v bance na šeky peníze, nakoupil za deset dolarů poštovní známky. Pomyšlení na to, že si půjde domů uvařit v zatuchlém pokojíku snídani, se mu příčilo. Poprvé odmítl myslet na svoje dluhy. Věděl, že u sebe v pokojíku si může připravit pořádnou snídani za patnáct až dvacet centů. Místo toho však zašel do kavárny Fórum a objednal si snídani za dva dolary. Vrchnímu dal spropitné čtvrt dolaru a za balíček egyptských cigaret utratil padesát centů. Bylo to poprvé, co kouřil, od té doby, kdy ho Ruth žádala, aby přestal. Teď však neviděl žádný důvod,

289$

proč by nekouřil, a kromě toho se mu kouřit chtělo. A co sejde na penězích? Za pět centů si mohl koupit balíček tabáku Durhamu a papírky a svinout čtyřicet cigaret - ale k čemu? Peníze teď pro něho neměly žádný jiný smysl, než co si za ně může ihned koupit. Neměl mapu ani kormidlo, neměl žádný přístav, do kterého by plul, a nechat se bezcílně unášet znamenalo minimálně žít. Vždyť žít bylo tak bolestivé.

Dny se hnaly jeden za druhým a Martin pravidelně každou noc spal osm hodin. Ačkoli se teď, když čekal na další šeky, stravoval v japonských restauracích, kde se prodávala jídla za deset centů, jeho vychrtlé tělo se vyplňovalo a stejně i jeho propadlé tváře. Už se nemučil krátkým spánkem, přemírou práce a přemírou studia. Nepsal nic a knihy zůstávaly zavřené. Hodně chodil ven, do kopců, a dlouhé hodiny se toulal tichými parky. Neměl žádné přátele ani známé, ani se s nikým nesnažil seznámit. Nic ho nelákalo. Čekal na nějaký podnět, odkud, to nevěděl, který by jeho zastavený život znovu uvedl do pohybu. Prozatím žil jakoby vyčerpán, bez plánů, životem prázdným a zahálčivým.

Jednou si zajel do San Franciska, aby vyhledal „správnou bandu“. Avšak v posledním okamžiku, když už vcházel ke vchodu nahoru, ucouvl, obrátil se a prchal přelidněnou čtvrtí. Vyděsil se myšlenky, že by slyšel, jak se diskutuje o filozofii, a opatrně prchal ve strachu, aby ho tam někdo z nich náhodou nepoznal.

Občas si prohlížel časopisy a noviny, aby viděl, jak to dopadá s JEPICÍ. Stala se z ní senzace. Ale jaká senzace! Všichni ji četli a všichni se přeli, zda to je skutečná poezie anebo ne. Začaly o ní psát i místní noviny a denně se objevovaly sloupce učené kritiky, rádoby vtipné redakční úvodníky a vážné dopisy od předplatitelů. Helen Della Delmarová (s fanfárami trumpet a duněním bubnů prohlašovaná za největší básnířku Spojených států) odepřela Brissendenovi místo vedle sebe v sedle Pegasa a obracela se k veřejnosti s rozsáhlými dopisy, v nichž dokazovala, že to žádný básník není.

THE PARTHENON si ve svém příštím čísle sám sobě blahopřál, jaký rozruch vyvolal, vysmíval se siru Johnovi Valueovi a z Brissendenovy smrti nemilosrdně a kšeftařsky těžil. Jedny noviny se stálým nákladem půl milionu výtisků uveřejnily původní a spontánní báseň Helen Delly Delma—

290$

rové, ve které se Brissendenovi posmívala a ironizovala ho. Mimoto měla na svědomí ještě další báseň, ve které ho parodovala.

Martin byl najednou rád, že Brissenden je po smrti. Tolik přece nenáviděl dav a tady všechno, co pro něho znamenalo krásu a co mu bylo nejsvětější, bylo předhozeno davu. Pitvání krásy zaživa denně pokračovalo. Každý hlupák, co jich země nosila, honem využíval svobody tisku a svoje mrňavé ubohé já vrhal do očí veřejnosti na vzduté vlně Brissendenovy velikosti. Jedny noviny citovaly: „Obdrželi jsme dopis od jednoho pána, který před nějakým časem napsal obdobnou báseň, jenomže lepší.“ Jiné noviny, které s naprostou vážností vyčítaly Helen Delle Delmarové její parodii, uvedly: „Avšak slečna Delmarová ji nepochybně napsala v rozmarné chvíli a ne s patřičnou úctou, jakou by jeden velký básník měl projevovat druhému, a v tomto případě možná tomu největšímu. Nicméně ať už slečna Delmarová na muže, který vytvořil JEPICI, žárlí nebo ne, jisté je, že ji stejně jako tisíce jiných jeho dílo fascinuje a ještě může přijít den, kdy se sama pokusí napsat obdobné verše.“

Kazatelé začali kázat proti JEPICI a jeden, který příliš rozhodně hájil její obsah, byl vyobcován z církve pro kacířství. Brissendenova Velká báseň přispěla k zábavě světa. Autoři humorných veršů a karikaturisté se jí zmocnili s povykem a smíchem a v osobních rubrikách společenských týdeníků se na ni objevovaly různé vtípky zhruba v tom smyslu, že Charley Frensham sdělil důvěrně Archie Jenningsovi, že by pět veršů JEPICE přimělo člověka zbít mrzáka a deset veršů by ho vrhlo na dno řeky.

Martin se tomu nesmál. Ani neskřípal zlostí zuby. Vyvolávalo to u něho jenom velký smutek. Zhroutil se mu celý jeho svět, jehož vrchol tvořila láska, a zhroucení představ o časopisech a předrahé veřejnosti představovalo vedle toho jen nepatrný krach. Brissenden měl se svými názory na časopisy plnou pravdu a on, Martin, strávil svízelné a marné roky, jen aby na to sám také přišel. Magazíny byly přesně takové, jak říkal Brissenden, a ještě horší. No, skončil s tím, utěšoval se. Připřáhl svůj vůz k hvězdám a spadl do morové bažiny. Velice často se mu vracely vidiny Tahiti, čistých sladkých tahitských ostrovů. Vybavoval si rovinaté souostroví Paumotu

291$

a hornaté Marquesy. Často teď vídal sám sebe na palubě obchodních škunerů anebo na malých křehkých kutrech, jak za rozbřesku vyplouvá mezi skalami u Papeete a vydává se na dlouhou cestu mezi perlonosnými atoly k Nukahivě a zálivu Taiohae, kde, jak věděl, Tamari na počest jeho příchodu zabije prase a Tamariho dcery, ověnčené květinami, ho vezmou za ruce a se zpěvem a smíchem ho ozdobí věnci květin. Jižní moře ho volala a on věděl, že dříve nebo později toho volání uposlechne.

Zatím se jen nechal volně unášet životem, odpočíval a nabíral sil po dlouhé cestě říší vědění, kterou měl za sebou. Když mu byl z týdeníku THE PARTHENON doručen šek na tři sta padesát dolarů, předal ho místnímu advokátovi, který se v zastoupení rodiny staral o Brissendenovy záležitosti. Martin si dal přijetí šeku potvrdit a zároveň odevzdal stvrzenku na sto dolarů, které mu Brissenden poskytl.

Neuběhlo mnoho času a Martin přestal chodit do japonských restaurací. A právě v okamžiku, kdy boj vzdal, se směr vln obrátil. Došlo k tomu však příliš pozdě. Bez vzrušení otevřel tenkou obálku z časopisu THE MILLENNIUM, zběžně si prohlédl vrchní stranu šeku, kde stálo tři sta dolarů, a vzal na vědomí, že to je honorář za přijetí povídky DOBRODRUŽSTVÍ. Veškeré dluhy, které na světě měl, včetně zastavárny s jejími lichvářskými úroky, nedělaly ani sto dolarů. A když všechno splatil a zaplatil stodolarovou směnku u Brissendenova advokáta, měl stále ještě víc než sto dolarů v kapse. Objednal si u krejčího oblek a jedl v nejlepších restauracích ve městě. Spal dál v pokojíku u Marie, ale když děti ze sousedství viděly jeho nový oblek, přestaly na něho ze střech kůlen a přes zadní ploty povykovat jako na tuláka a vandráka.

Jeho havajskou povídku WIKI-WIKI koupil měsíčník WARREN’S MONTHLY za dvě stě padesát dolarů. THE NORTHERN REVIEW přijala jeho esej KOLÉBKU KRÁSY a MACKINTOSH’S MAGAZINE HADAČKU Z RUKY - báseň, kterou napsal pro Marian. Redaktoři i lektoři se vrátili z letních prázdnin a rukopisy vyřizovali rychle. Martin však nemohl přijít na to, jaký podivný vrtoch je to posedl, že šmahem přijímají všechno, co po dva roky vytrvale zamítali. Nikde mu přece dosud nic nevydali. Nikde mimo Oakland ho

292$

neznají a v Oaklandu, kromě těch několika mála lidí, kteří si myslí, že ho znají, získal pověst jako rudý, jako socialista. Takže nebylo čím vysvětlit ten náhlý zájem o jeho zboží. Bylo to čiré kejklířství osudu.

Potom, co jeho HANBU SLUNCE odmítla řada časopisů, chopil se Brissendenovy původně zavržené rady a začal ji posílat nakladatelstvím. Několik jich ji odmítlo, ale pak ji přijala firma SINGLETREE, DARNLEY A SPOL. a slíbila ji vydat na podzim. Když je Martin požádal o zálohu honoráře, napsali mu, že to není jejich zvykem, že knihy tohoto druhu se zřídka vyplatí a že pochybují, zda se vůbec prodá tisíc výtisků. Martin si spočítal, kolik mu při takovém odbytu kniha vynese. Když se bude prodávat po dolaru a honorář bude dělat patnáct procent, získá mu sto padesát dolarů. Rozhodl se, že kdyby měl znovu začít, omezil by se jen na psaní krásné literatury. Povídka DOBRODRUŽSTVÍ, jejíž rozsah činil čtvrtinu rozsahu toho eseje, mu v časopise THE MILLENNIUM vynesla dvakrát tolik. Ta zpráva v novinách, kterou četl kdysi tak dávno, měla přece jen pravdu. Přední časopisy neplatí po přijetí textu, ale platí dobře. THE MILLENNIUM mu přece zaplatilo za slovo čtyři centy a ne dva. A mimoto kupují také dobré věci, copak nekupují i jeho práce? Při té poslední myšlence se ušklíbl.

Napsal nakladatelství SINGLETREE, DARNLEY A SPOL. a nabídl jim, že jim prodá práva na HANBU SLUNCE za sto dolarů, ale neměli chuť to riskovat. Zatím už peníze nutně nepotřeboval, protože bylo přijato k vydání několik jeho pozdějších povídek a dostal za ně zaplaceno. Dokonce si otevřel bankovní účet, kde nyní měl, bez nejmenšího dluhu v celém světě, na svém kontě několik set dolarů. Povídku ZPOŽDĚNÍ sice několik časopisů odmítlo, ale nakonec zakotvila u společnosti MEREDITH-LOWELL. Martin si vzpomněl na těch pět dolarů, které mu dala Gertruda, a na svoje rozhodnutí stokrát jí je vrátit. Požádal tedy o zálohu na svůj honorář ve výši pěti set dolarů. K jeho překvapení došel mu na tu částku obratem pošty šek společně se smlouvou. Nechal si šek proplatit v pětidolarových zlatých mincích, zatelefonoval Gertrudě a řekl jí, že by ji rád viděl. Přišla k němu zadýchaná, sotva dech popadala, jak spěchala. Protože se předem obávala nesnází, strčila si do kabelky pár dolarů ze

293$

svých peněz. A byla tak přesvědčená, že se bratrovi přihodilo něco zlého, že s pláčem vklopýtala do jeho náručí a zároveň mu mlčky podávala kabelku.

„Měl jsem jít za tebou já,“ řekl Martin. „Nechtěl jsem se ale pohádat s Higginbothamem, k tomu by bylo určitě došlo.“

„Za čas dá pokoj,“ ujistila ho a přitom uvažovala, co Martina asi souží. „Nejdřív si ale raděj najdi práci a usaď se. Bernard si potrpí na to, aby měl člověk poctivou práci. To povídání v těch novinách ho rozzuřilo. Nikdy předtím jsem ho neviděla tak běsnit.“

„Já do žádné práce nepůjdu,“ řekl Martin s úsměvem. „Můžeš mu to ode mě vyřídit. Žádné zaměstnání nepotřebuju, tady máš důkaz.“

Vysypal jí sto pětidolarových zlatých mincí do klína v třpytícím se, cinkajícím proudu.

„Pamatuješ se na ten pětidolar, co jsi mi dala tenkrát, když jsem neměl na tramvaj? Tak tady ho máš i s devětadevadesáti bratříčky různého věku, ale stejné velikosti.“

Když k němu Gertruda přišla, byla vylekaná, ale teď propadla panickému strachu. Její strach byl takový, že se téměř rovnal jistotě. Ne že by měla podezření. Byla přesvědčená. S hrůzou se podívala na Martina a její těžké údy se choulily pod tím zlatým proudem, jako by ji pálil.

„To je tvoje,“ smál se.

Oči se jí zalily slzami a začala naříkat: „Ty můj chlapče, ty můj chudáčku!“

Chvíli si to nedovedl vysvětlit. Potom si domyslel, proč ji to tak rozrušilo, a podal jí dopis od firmy MEREDITH-LOWELL, který byl přiložený k šeku. Přeškobrtala ho, chvílemi se zastavovala, aby si utřela oči, a když ho dočetla, řekla:

„A to teda znamená, že jsi ty peníze získal poctivě?“

„Poctivěji, než kdybych je vyhrál v loterii. Vydělal jsem si je.“

Zvolna nabyla důvěru a znovu si dopis pečlivě přečetla. Dlouho mu trvalo, než jí dokázal vysvětlit povahu transakce, kterou se ty peníze staly jeho vlastnictvím, a ještě déle mu trvalo, aby pochopila, že ty peníze jsou skutečně její a on že je nepotřebuje.

„Já ti je uložím do banky,“ řekla nakonec.

„Nic takového neuděláš. Jsou tvoje, můžeš si za ně koupit,

294$

co chceš, a když si je nevezmeš, tak je dám Marii. Ta si s nimi bude vědět rady. Přesto bych ti navrhl, aby sis vzala služku a pořádně si na nějaký čas odpočinula.“

„Povím o tom všem Bernardovi,“ prohlásila, když odcházela.

Martin sebou trhl a pak se zazubil.

„Ano, pověz,“ řekl. „A pak mě možná zase pozve na oběd.“

„Ano, pozve, určitě tě pozve!“ volala vřele a zároveň si ho přitáhla k sobě, políbila ho a objala.

«KAPITOLA XLII»

Jednoho dne si Martin uvědomil, že se cítí osamělý. Byl zdravý a silný a neměl co na práci. Přestal psát i studovat, Brissenden zemřel a s Ruth se rozešel a v jeho životě zůstala hluboká prázdnota. Jeho život se vzpíral, nechtěl se dát svázat pohodlným živobytím po restauracích a kouřením egyptských cigaret. Jižní moře ho sice volala, ale měl pocit, že svou hru ve Spojených státech ještě nedohrál. Brzy mu měly vyjít dvě knihy a měl další, které mohly najít nakladatele. Může na nich vydělat peníze, a proto počká a pak si s sebou na cestu do Jižních moří vezme pytel peněz. Znal na Marquesách údolí a zátoku, které by si mohl koupit za tisíc chilských dolarů. Údolí se táhlo od zátoky uzavřené zemí ve tvaru podkovy vzhůru k závratným vrcholům skrývajícím se v mracích a mělo rozlohu asi deseti tisíc akrů. Bylo plné tropického ovoce, žila tam divoce drůbež a prasata, vyskytovalo se tam občas i stádo divokého skotu a nahoře mezi vrcholky pak stáda divokých koz proháněných smečkou divokých psů. Celé to místo bylo divoké. Nežila tam ani jediná lidská duše. A to mohl koupit i se zátokou za tisíc chilských dolarů.

Zátoka, jak si pamatoval, byla nádherná, voda v ní byla dost hluboká, aby mohla přijmout i největší plavidla, a tak bezpečná, že ji ve svém seznamu doporučovala Jihopacifická plavební příručka jako nejlepší místo k opravám lodí

295$

v okruhu sta mil. Koupí si škuner - jedno z těch mědí pobitých plavidel, podobajících se jachtám, co uhání pod plachtami jako ďábel - a bude obchodovat po okolních ostrovech s koprou a perlami. Z údolí a zátoky udělá svůj hlavní stan. Postaví si patriarchální dům z travin, jako má Tati, a bude ho mít a stejně tak údolí a škuner plný služebnictva snědé pleti. Bude tam hostit komisionáře z Taiohae, kapitány různých obchodních lodí, výkvět celé té sebranky jižního Pacifiku. Jeho dům bude každému otevřen a hostit bude všechny jako kníže. A zapomene na knihy, které kdy otevřel, a na svět, který se ukázal být iluzí.

Aby to všechno mohl uskutečnit, musí vyčkat v Kalifornii, než se naplní ten pytel peněz. Už se do něho začínaly hrnout. Kdyby jedna z těch knih dosáhla nečekaně velkého úspěchu, umožnilo by mu to prodat celou kupu rukopisů. Mohl by také uspořádat knižně svoje povídky a verše, a tak si pojistit ono údolí se zátokou a škunerem. Nikdy už nebude psát. Tak se pevně rozhodl. Avšak zatímco čeká na vydání těch knih, musí dělat něco víc než jen zmámeně a hloupě žít v jakémsi lhostejném hypnotickém stavu, do kterého upadl.

Jednou v neděli ráno si všiml, že zedníci toho dne pořádají piknik v Shell Mound Parku, a tak se do Shell Mound Parku vypravil. Během svého dřívějšího života byl na dělnických piknicích tolikrát, že dobře věděl, jak vypadají, a když do parku přišel, rozjitřely se v něm všechny staré pocity. Koneckonců tihle pracující jsou jeho lidé. Narodil se jako jeden z nich, žil jako jeden z nich, a třebaže se načas zatoulal jinam, je dobré se zase mezi ně vrátit.

„To je přece Martin!“ slyšel někoho volat a v příští chvíli mu už na rameno srdečně dopadla něčí ruka. „Kdepaks byl celou dobu? Na moři, co? Pojď si dát skleničku.“

Octl se zase mezi starou partou - tou starou partou, v níž tu a tam zela mezera a tu a tam se objevila nová tvář. Ti chlapi nebyli zedníci, ale jako za starých časů chodili si zatancovat, poprat se a vůbec užít zábavy na všechny nedělní pikniky. Martin se s nimi napil a znovu se začal cítit jako člověk. Byl blázen, že je opustil, říkal si v duchu, a byl si jist, že by byl dosáhl mnohem více štěstí, kdyby byl zůstal mezi nimi a nechal na pokoji knihy i ty vysoce postavené lidi. Jenže pivo se mu nezdálo tak dobré jako kdysi. Nechutnalo tak

296$

jako dříve. Brissenden mu tu chuť lepším pivem zkazil, usoudil nakonec a uvažoval, zda mu koneckonců i knihy nezkazily radost ze společnosti těchto přátel z mládí. Rozhodl se, že si takhle všechno zkazit nedá, a šel do tanečního pavilonu. V něm se setkal s instalatérem Jimmym. Ten tam byl s vysokou blondýnkou, která se ho hned vzdala a šla s Martinem.

„No ne, je to zas jak za starejch časů,“ vysvětloval Jimmy partě, která se mu smála, když Martin unášel blondýnku ve víru valčíku. „Ale to je fuk. Mám děsnou radost, že ho tady zas vidím mezi náma. Ten ale ten valčík válí, co? Jako po hedvábí. Copak se to dá holkám vyčítat?“

Martin však blondýnku přivedl Jimmymu zpátky a všichni tři s půltuctem přátel pozorovali vířící dvojice a společně se smáli a žertovali. Všichni byli rádi, že Martina zase vidí. Jako by mu žádná kniha nevyšla. V jejich očích neměl žádnou fiktivní hodnotu. Měli ho rádi pro něho samého. Cítil se jako kníže po návratu z vyhnanství a jeho osamělé srdce rozkvetlo v lázni bodrého přátelství. Propadl bláznivému veselí jako za svých nejlepších dob. Navíc měl v kapse peníze a jako za starých časů, když se vracel z moře s výplatou v kapse, je rozhazoval.

Jednu chvíli zahlédl na tanečním parketu Lizzie Connollyovou v náručí nějakého mladého dělníka, a později, když procházel pavilonem, ji objevil, jak sedí u stolu s občerstvením. Když si odbyli překvapené pozdravy, odvedl si ji ven do parku, kde mohli spolu hovořit, aniž museli překřikovat hudbu. Od chvíle, kdy na ni promluvil, byla jeho. Poznal to. Bylo to vidět v hrdé pokoře jejích očí, v rozněžnělých pohybech hrdě neseného těla i v tom, jak mu visela na rtech. Nebyla to už ta mladá dívka, kterou kdysi poznal. Teď už to byla žena a Martin si všiml, že její vášnivá vzdorná krása vyzrála, aniž cokoli ztratila ze své vášnivosti, třebaže Lizzie svůj vzdor i ohnivý temperament víc ovládala. „Krasavice, dokonalá krasavice,“ mumlal si obdivně. Uvědomoval si, že je jeho, že mu stačí říct „Pojď“ a že s ním půjde, kam ji povede, až na sám konec světa.

A právě když mu ta myšlenka bleskla mozkem, dostal ze strany do hlavy takovou ránu, že ho skoro porazila. Byla to rána mužskou pěstí, kterou mu uštědřil muž natolik rozru—

297$

šený a s takovou rychlostí, že se nestrefil do čelisti, kam mířil. Martin se otočil a zavrávoral a viděl, jak se pěst k němu v divokém rozmachu znovu blíží. Spontánně se přikrčil a pěst ho neškodně minula, až se muž, který se s ní po něm rozehnal, otočil kolem své osy. Martin vyrazil levačkou a zasáhl otáčejícího se muže vahou celého svého těla. Muž klesl bokem k zemi, vyskočil opět na nohy a divoce zaútočil. Martin viděl jeho rozvášněnou tvář a uvažoval, proč se tenhle chlap tak rozzlobil. Ještě o tom uvažoval, když znovu přímo vystřelil levačkou a zase vložil do rány veškerou svou sílu. Muž se zapotácel dozadu a padl jako hromádka hadrů. Jimmy a ostatní z party se k nim rozběhli.

Martina se zmocnilo vzrušení. Bylo to jako za starých časů, se vším všudy, kdy si zatancovali, porvali se i pobavili. Ostražitě sledoval protivníka a přitom se podíval po Lizzie. Děvčata obyčejně ječela, když se chlapi dostali do rvačky, Lizzie však ani nevykřikla. Přihlížela se zatajeným dechem, lehce se nakláněla kupředu, jak ji to zajímalo, jednu ruku si tiskla k prsům, tváře rozpálené a v očích nesmírný a užaslý obdiv.

Chlapík se dostal na nohy a škubal sebou, aby se vytrhl pažím, které se ho zmocnily a nechtěly ho pustit.

„Čekala na mě, až se vrátím!“ hlásil svému okolí. „Čekala, až se vrátím, a pak se sem přišine tenhle mizera. Pusťte mě, povídám. Já mu to vytmavím.“

„Co tě žere?“ ptal se Jimmy a pomáhal ostatním mladíka držet. „Tohle je Martin Eden. A má pěkně fešácký pěsti, to si nech ode mě říct, a sežere tě zaživa, jestli si budeš na něho vyskakovat.“

„Takhle mi holku přebírat nebude,“ křičel do toho mladík.

„Zmlátil Bludnýho Holanďana, a toho přece znáš,“ přátelsky ho dál nabádal Jimmy. „A sved to v pěti kolech. Ty by ses proti němu neudržel ani minutu. Chápeš?“

Tahle informace zřejmě zapůsobila a navztekaný mladík poctil Martina odhadujícím pohledem.

„Nevypadá na to,“ ošklíbl se, ale z jeho úšklebku už vyprchala vášeň.

„To si tenkrát Bludnej Holanďan taky myslel,“ ujišťoval ho Jimmy. „No tak, nech toho. Je tu spousta jinejch holek. Tak jdem.“

298$

Mladík se nechal odvést směrem k pavilonu a parta šla za ním.

„Kdo je to?“ zeptal se Martin Lizzie. „A vůbec, o co vlastně jde?“

Dřívější elán, s jakým se jako posedlý ustavičně vrhal do šarvátek, už pohasl a Martin zjistil, že sám sebe zkoumá natolik, že už není schopen žít prostě a jednoduše, takovým primitivním způsobem.

Lizzie pohodila hlavou.

„Ale to nikdo není,“ řekla. „Jen mi dělá společníka.

Víš, potřebovala jsem někoho,“ vysvětlovala po krátké odmlce. „Cítila jsem se čím dál víc osamělá. Ale nikdy jsem nezapomněla.“ Její hlas klesl a dívala se upřeně před sebe. „Pro tebe bych ho kdykoli pustila k vodě.“

Martin se díval na její odvrácenou tvář, věděl, že stačí natáhnout ruku a děvče bude jeho, a najednou začal uvažovat, zda vlastně má ta uhlazená, gramaticky správná angličtina skutečně nějakou cenu, a tak jí zapomněl odpovědět.

„Žes mu to ale vytmavil,“ řekla zkusmo a zasmála se.

„Stejně je to rázný mladík,“ připustil velkoryse. „Kdyby ho byli neodvedli, jistě bych s ním měl plné ruce práce.“

„Kdo to byla ta dáma, s kterou jsem tě tenkrát večer viděla?“ zeptala se náhle.

„Ale jenom jedna známá,“ odpověděl na to.

„To už je tak dlouho,“ šeptala zamyšleně. „Připadá mi to jako tisíc let.“

Martin se však o tom nijak nerozhovořil. Odváděl rozhovor jinými směry. Poobědvali v restauraci, kde Martin objednal víno a drahé lahůdky, a potom s ní tancoval, s nikým jiným než s ní, dokud ji to neunavilo. Byl dobrý tanečník a ona se s ním vytáčela navýsost blažená. Hlavu mu položila na rameno a přála si, aby to nikdy neskončilo. Později odpoledne zašli mezi stromy, kde podle staré tradice si ona sedla a on lehl na záda s hlavou v jejím klíně. Ležel tam a klímal a ona mu laskala vlasy a shlížela na jeho zavřené oči s bezmeznou láskou. Když Martin náhle vzhlédl, četl veškerou tu něhu v její tváři jako na dlani. Sklopila víčka, potom oči otevřela a podívala se mu do očí s něžnou vyzývavostí.

„Zůstala jsem po všechny ty roky poctivá,“ řekla hlasem tak tichým, že spíš šeptala.

299$

Martinovo srdce si bylo vědomo, že to je neuvěřitelná pravda. A jeho srdce odolávalo velkému pokušení. Učinit ji šťastnou bylo v jeho silách. Jestliže jemu je odepřeno štěstí, proč by měl odpírat štěstí jí? Mohl by se s ní oženit a vzít ji s sebou, aby s ním sdílela na Marquesách ten hrad se stěnami z trávy. Silně po tom zatoužil, ale ještě silněji mu jeho povaha velitelsky přikazovala, aby to nedělal. Proti své vůli byl dosud věrný Lásce. Dávné dny nevázaně lehkovážného života minuly. Nemohl je přivolat, ani se k nim nemohl navrátit. Změnil se, a teprve teď si uvědomil, jak silně se změnil.

„Já nejsem typ na ženění, Lizzie,“ prohodil.

Ruka, kterou mu hladila vlasy, se viditelně zarazila a pak mu znovu po nich začala jemně přejíždět. Všiml si, že se její obličej zatvrdil, ale bylo to spíš jakési zatvrzené odhodlání, protože tváře měla měkce růžové a zářila z ní něha.

„To jsem neměla na mysli - „ začala a pak se zarazila. „Ostatně mi na tom nezáleží. Nezáleží mi na tom,“ opakovala. „Jsem hrdá na to, že jsem tvoje přítelkyně. Udělala bych pro tebe všechno. Myslím, že už jsem taková.“

Martin se posadil. Sevřel jí ruku. Bylo to záměrné gesto, vřelé, ale bez vášně. A z takové vřelosti ji zamrazilo.

„Nemluvme o tom,“ řekla.

„Jsi báječná a šlechetná žena,“ řekl. „A já bych měl být hrdý na to, že tě znám. A také jsem, opravdu. V tom strašně temném světě jsi pro mě paprskem světla, a proto k tobě musím být upřímný, stejně upřímný, jako jsi byla ty ke mně.“

„Je mi jedno, jestli jseš ke mně upřímnej nebo ne. Můžeš si se mnou dělat, co chceš. Můžeš mě hodit do prachu a šlapat po mně. Ty jedinej na světě můžeš,“ dodala se vzdorným zábleskem. „Nestarala jsem se sama o sebe zbytečně od dětskejch let.“

„A právě proto to neudělám,“ řekl jemně. „Jsi tak velkorysá a ušlechtilá, že mě vyzýváš ke stejné šlechetnosti. Nehodlám se oženit a také - nechci se s nikým milovat, aniž se ožením, ačkoli jsem si toho v minulosti hodně užil. Je mi líto, že jsem sem dnes šel a setkal se s tebou. Teď už se nedá nic dělat a já jsem nikdy nečekal, že se to takhle vyvine.

Podívej se, Lizzie. Nemohu ti začít vykládat, jak moc tě mám rád. Mám tě víc než rád. Obdivuju tě a vážím si tě. Jsi

300$

báječná a jsi také báječně dobrá. Ale k čemu jsou slova? Něco bych rád udělal. Mělas těžký život. Dovol mi, ať ti ho ulehčím.“ (Oči jí zalilo radostné světlo, ale pak znovu pohaslo.) „Vím naprosto určitě, že brzy budu mít nějaké peníze spoustu peněz.“

V té chvíli opustil představu údolí a zátoky, hradu se stěnami z trávy a hezkého bílého škuneru. Ostatně záleží nějak na tom? Může se vydat, jako už tolikrát dříve, na moře jako námořník a je jedno, jakou lodí a kam pojede.

„Rád bych ti ty peníze dal. Jistě si něco přeješ - jít do školy, a pak na obchodní školu. Třeba bys ráda studovala a stala se stenografkou. Mohl bych ti to zařídit. Anebo třeba žijí tvoji rodiče - mohl bych jim obstarat hokynářství nebo tak něco. Cokoli budeš chtít, prostě řekni a já ti to zařídím.“

Neodpověděla, jenom seděla a dívala se přímo před sebe, oči suché a nehybné, ale hrdlo se jí svíralo bolestí a Martin to natolik vytušil, že i jemu se hrdlo bolestně sevřelo. Litoval, že to vůbec vyslovil. To, co jí právě nabídl - pouhé peníze je přece tak laciné ve srovnání s tím, co ona nabídla jemu. Nabídl jí něco tak nedůležitého, s čím se může bezbolestně rozloučit, zatímco ona mu nabídla sama sebe, i se zneuctěním, hanbou a hříchem i se svou nadějí v nebe.

„Nemluvme o tom,“ řekla a hlas se jí zadrhl, takže se záměrně rozkašlala. Vstala. „Pojď, pojedeme domů. Jsem už unavená.“

Den končil a skoro všichni výletníci, kteří se tu bavili, už odešli. Když se však Martin s Lizzie vynořili ze stínu stromů, objevili, že na ně parta čeká. Martinovi bylo hnedka jasné, co to znamená. Hrozí nějaká mela. Parta mu dělala tělesnou stráž. Prošli ven branami parku a za nimi se vzadu trousila druhá parta, přátelé Lizziina mladíka, které sehnal, aby pomstil ztrátu své dámy. Několik strážníků a členů zvláštní policie, kteří tušili, že se něco chystá, postupovalo s nimi, aby tomu zabránili, a podařilo se jim zatlačit obě party odděleně do vlaku, který jel do San Franciska. Martin řekl Jimmymu, že vystoupí na stanici u Šestnácté ulice a chytí tam tramvaj do Oaklandu. Lizzie byla zamlklá a nejevila zájem o to, co se chystá. Vlak vjel do stanice u Šestnácté ulice a bylo vidět čekající tramvaj, jejíž průvodčí netrpělivě před odjezdem zvonil.

301$

„Tamhle stojí,“ radil mu Jimmy. „Dohoň ji, a my je zdržíme. Běžte a honem si naskočte!“

Nepřátelskou partu přivedl ten manévr na chvíli z míry, ale pak se vyřítili z vlaku, aby je dohnali. Rozšafní a střízliví Oaklanďané, kteří seděli v tramvaji, si skoro nepovšimli mladého muže a dívky, kteří běželi k tramvaji a nasedli si v přední části. Nedávali si ten pár dohromady s Jimmym, který vyskočil na schůdky a křikl na řidiče: „Pusťte do toho šťávu, kamaráde, ať odtud honem vypadnem!“

A v příštím okamžiku se Jimmy prudce otočil a cestující viděli, jak jeho pěst dopadla do tváře běžícímu člověku, který se snažil nastoupit. A pěsti dopadaly do tváří po celé délce tramvaje. Jimmy a jeho parta, roztaženi po celé délce dolních schůdků, odráželi útočící partu. Vůz se rozjel s hlasitým vyzváněním, a jakmile Jimmy a jeho parta odrazili poslední útočníky, seskočili také, aby své dílo dokončili. Tramvaj se hnala dál a nechávala daleko za sebou všechnu tu divokou melu a vyděšeným cestujícím vůbec nepřišlo, že by ten tichý mladý muž a hezké dělnické děvče, co sedí vpředu v rohu, byli příčinou té vřavy.

Martin se tou rvačkou bavil, znovu v něm vzplál starý bojový zápal. Brzy však pohasl a Martina sklíčil velký smutek. Připadal si strašně starý - o celá staletí starší než jeho bezstarostní, lehkomyslní mladí společníci z dřívějších časů. Urazil dlouhou cestu, příliš dlouhou, aby se mohl vrátit. Jejich způsob života, který byl kdysi i jeho způsobem života, ho teď odpuzoval. Byl tím vším zklamán. Stal se z něho cizinec. Stejně jako mu obyčejné pivo chutnalo najednou hrubě, tak i jejich společnost mu připadala hrubá. Dostal se příliš daleko. Mezi ním a jimi zelo příliš mnoho tisíc přečtených knih. Udělal ze sebe vyhnance. Urazil dlouhou cestu v rozlehlé říši intelektu, takže pro něho není návratu domů. Na druhé straně zůstal lidskou bytostí a jeho stádní potřeba družnosti zůstala neuspokojena. Žádný nový domov nenašel. Stejně tak jako mu nerozuměla parta, jako mu nerozuměla vlastní rodina, jako mu nerozuměla buržoazie, tak i dívka vedle něho, kterou tak vysoce ctil, nerozuměla jemu, ani tomu, jak ji ctí. Když se nad tím zamýšlel, jeho smutek nebyl prost hořkosti.

„Měla by ses s ním udobřit,“ radil Martin Lizzie při louče—

302$

ní, když stáli před dělnickým domkem, kde bydlela, blízko Šesté ulice a Market Street. Měl na mysli mladíka, na jehož místo se toho dne vetřel.

„Teď už nemůžu,“ řekla.

„Ale jdi,“ řekl vesele. „Stačí ti písknout, a hned k tobě přiběhne.“

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla prostě.

A on věděl, jak to myslela.

Naklonila se k němu, když se jí chystal popřát dobrou noc. Nesklonila se k němu však ani velitelsky, ani svůdně, ale roztouženě a pokorně. Dojalo ho to v hloubi srdce. Vzedmula se v něm jeho velkorysá snášenlivost. Objal ji a políbil a uvědomil si, že na jeho rtech spočinul polibek tak opravdový, jaký kdy vůbec muž dostal.

„Bože můj,“ vzlykala. „Umřela bych pro tebe. Umřela bych pro tebe.“

Náhle se od něho odtrhla a vyběhla po schůdcích nahoru. V očích pocítil náhle vláhu.

„Martine Edene,“ říkal si, „ty nejsi hrubec, ty jsi zatraceně ubohý nietzscheánec. Kdybys mohl, oženil by ses s ní a naplnil její rozechvělé srdce štěstím. Jenže ty nemůžeš, prostě nemůžeš. A to je zatraceně hanba.

„Ubohý starý tulák vysvětluje svoje ubohé staré vředy“ mumlal si a vzpomínal na svého Henleyho. ,“Život je, myslím si, hanebný omyl.’ To tedy je, hanebný omyl.“

«KAPITOLA XLIII»

HANBU SLUNCE vydali v říjnu. Když Martin přeřízl provázek na balíku, který mu přišel expres, a půl tuctu autorských výtisků poslaných z nakladatelství se vysypalo na stůl, dolehl na něho těžký smutek. Pomyslel na to, jakou bláznivou radost by z toho byl měl, kdyby se to stalo ještě před několika málo měsíci, a srovnával radost, jakou by byl měl tenkrát, se svým nynějším lhostejným chladem. Jeho kniha, jeho první kniha, a tep mu ani o zlomek nestoupl a je mu jenom smutno. Teď už to pro něho znamenalo málo. Na-303$

nejvýš to znamenalo, že mu to vynese nějaké peníze, a o peníze mu šlo pramálo.

Jeden výtisk odnesl do kuchyně a věnoval ho Marii.

„To jsem napsal,“ vysvětloval jí, aby jí pomohl pochopit, oč jde. „Napsal jsem tu knihu tady v pokojíku a myslím, že na ni padl i nejeden hrnek vaší zeleninové polévky. Nechte si ji. Je vaše. Víte, abyste měla něco ode mě na památku.“

Nechlubil se ani se nevytahoval. Chtěl jí jedině udělat radost, chtěl, aby na něho mohla být hrdá, aby měla nějaké ospravedlnění, že v něho tak dlouho věřila. Dala si knihu do předního pokoje nahoru na rodinnou bibli. Byla to svatá věc, ta kniha, kterou napsal její nájemník, symbol přátelství. Zmírnilo to její zklamání, že Martin dělal kdysi pradláka, a třebaže nerozuměla v knize ani řádce, věděla, že každá ta řádka je velkolepá. Byla to prostá, praktická a tvrdě pracující žena, ale měla víru ve velkolepé dary ducha.

Stejně tak jako ho nevzrušilo, když dostal vytištěnou HANBU SLUNCE, četl Martin bez vzrušení na ni recenze, které mu každý týden přicházely z výstřižkové služby. Bylo zřejmé, že se kniha stává velkou událostí. Znamenalo to více zlata do pytle peněz. Může finančně zabezpečit Lizzie, naplnit všechny svoje sliby a ještě mít pořád dost na to, aby si vybudoval svůj hrad se stěnami z trávy.

Nakladatelství SINGLETREE, DARNLEY A SPOL. vydalo opatrně jenom patnáct set výtisků, ale první recenze způsobily, že šlo do tisku druhé vydání o dvojnásobném nákladu, a ještě než byly knihy dodány, bylo objednáno třetí vydání ve výši pěti tisíc výtisků. Jedna anglická firma si telegraficky vyjednala anglické vydání a hned nato přišly zprávy o chystaných překladech ve Francii, Německu a Skandinávii. Útok na Maeterlinckovu školu nemohl přijít v příhodnější chvíli. Rozpoutala se divoká polemika. Saleeby a Haeckel se stavěli za HANBU SLUNCE a hájili ji, pro jednou se oba octli v této věci na stejné straně. Crookes a Wallace se sešikovali na straně odpůrců, zatímco sir Oliver Lodge se pokusil formulovat kompromisní názor, který by se shodoval s jeho vlastními teoriemi o kosmu. Maeterlinckovi stoupenci se spojili na základě standardní mystiky. Chesterton rozesmál celý svět sérií údajně nestranných esejů na toto téma a celou záležitost, spor i polemizující, svým

304$

prudkým útokem málem smetl z povrchu země George Bernard Shaw. Bylo by zbytečné konstatovat, že bojiště se hemžilo šiky menšího kalibru a že kolem toho všeho bylo spoustu prachu a potu a vřavy.

„Je to neobyčejně báječná událost,“ psali SINGLETREE, DARNLEY A SPOL. Martinovi, „kritický filozofický esej se prodává jako román. Nemohl jste si lépe zvolit námět a všechny další faktory byly nad očekávání příznivé. Nemusíme vás snad ujišťovat, že plně využíváme příznivé situace. Ve Spojených státech a Kanadě se již prodalo přes čtyřicet tisíc výtisků a nové, dvacetitisícové vydání je v tisku. S krajním vypětím se snažíme vyhovět poptávce. Nicméně jsme k této velké poptávce přispěli. Na reklamu jsme do dnešního dne vydali pět tisíc dolarů. Kniha zlomí všechny rekordy.

Věnujte prosím laskavě pozornost přiložené smlouvě na Vaši příští knihu, kterou si Vám ve dvojím vyhotovení dovolujeme předložit. Povšimněte si laskavě, že jsme Váš honorář zvýšili na dvacet procent, což je zhruba nejvyšší sazba, jakou si může solidní nakladatelská firma dovolit. Pokud s naší nabídkou souhlasíte, vyplňte prosím laskavě příslušné vynechané místo názvem své knihy. Pokud jde o charakter knihy, nečiníme si žádné výhrady. Jakákoli kniha na jakékoli téma. Pokud jste již nějakou dokončil, tím lépe. Teď je pravý čas s ní vyrukovat. Musíme kout železo, dokud je žhavé.

Po obdržení Vámi podepsané smlouvy Vám s radostí poskytneme zálohu na honorář ve výši pěti tisíc dolarů. Máme ve Vás velkou důvěru, jak vidíte, a pouštíme se do celé věci velkoryse. Rádi bychom s Vámi také projednali návrh smlouvy na určitý počet let, řekněme na deset let, během kterých bychom měli výhradní práva na knižní vydání všeho, co napíšete. Ale k tomu se brzy vrátíme.“

. Martin položil dopis a v duchu řešil matematický příklad, ve kterém mu vyšlo, že patnáct centů z výtisku krát šedesát tisíc dělá devět tisíc dolarů. Podepsal novou smlouvu, vyplnil volné místo názvem KOUŘ RADOSTI a poslal ji zpátky nakladatelské firmě spolu s dvaceti krátkými povídkami, které napsal ještě před tím, než objevil patřičné schéma na novinové povídky. A ihned, jak rychle jenom stačí pošta Spojených států doručit zásilku tam a zase zpět, došel šek na-305$

kladatelství SINGLETREE, DARNLEY A SPOL. na pět tisíc dolarů.

„Chtěl bych, abyste dnes odpoledne asi ve dvě hodiny šla se mnou do města, Maria,“ řekl Martin dopoledne toho dne, kdy dostal šek. „Anebo ještě lépe, sejděme se na rohu Čtrnácté ulice a Broadwaye. Budu tam na vás čekat.“

V určenou dobu tam byla, ale boty byly k té záhadě jediným klíčem, ke kterému ve svých úvahách dokázala dospět, a viditelně prožila zlé zklamání, když s ní Martin přešel kolem obchodu s obuví a zapadl do realitní kanceláře. Co se stalo potom, utkvělo v její paměti navždycky jako sen. Elegantní pánové se při hovoru s Martinem i navzájem mezi sebou na ni přátelsky usmívali, psací stroj klapal, připojovaly se podpisy k nějaké listině vzbuzující úctu. Byl tam také přítomen její domácí a i ten připojil svůj podpis. A když bylo po všem a byla zase venku na chodníku, obrátil se k ní její domácí a řekl: „No tak, Maria, tenhle měsíc mně už nemusíte platit sedm a půl dolaru.“

Maria překvapením ztratila řeč.

„Ani příští měsíc a pak všechny další a další,“ oznamoval jí domácí.

Nesouvisle mu děkovala, jako za nějakou laskavost. Teprve až když se vrátila domů do Severního Oaklandu a radila se se svými lidmi a přiměla portugalského hokynáře, aby to prozkoumal, skutečně pochopila, že je majitelkou malého domku, v němž tak dlouho žila a platila nájemné.

„Pročpak už u mě nekupujete?“ zeptal se jednou večer Martina portugalský hokynář, který vyšel z krámu, aby ho pozdravil, když Martin vystoupil z tramvaje. A Martin mu vysvětlil, že si už sám nevaří, a vypil s ním skleničku na počest podniku. Povšiml si, že to bylo nejlepší víno, jaké měl hokynář na skladě.

„Maria,“ oznámil večer Martin, „chystám se odstěhovat. A vy se odtud také brzy odstěhujete. Potom můžete dům pronajmout a být sama domácí paní. Máte bratra v San Leandru nebo Haywardsu, který se zabývá mlékárenstvím. Teď pěkně všechno to vaše prádlo pošlete zpátky nevyprané - rozumíte - nevyprané, a zítra se vydáte do San Leandra či Haywardsu či kde to je a toho svého bratra navštívíte. Vyřiďte mu, ať za mnou zajde. Budu bydlet dole v Oaklandu

306$

v hotelu Metropole. Jistě pozná dobrou mléčnou farmu, až na nějakou přijde.“

A tak došlo k tomu, že se z Marie stala paní domácí a jediná majitelka mléčné farmy s dvěma čeledíny, kteří pro ni pracovali, a s bankovním kontem, které stále rostlo přes to, že všichni její malí potomci nosili boty a chodili do školy. Jen málo lidem se poštěstí potkat vysněného pohádkového prince. Avšak Maria, která houževnatě pracovala a jejíž houževnatá mysl nikdy nesnila o nějakých pohádkových princích, pečovala o toho svého prince přestrojeného za bývalého pradláka.

A zatím se svět začal ptát: „Kdo je to ten Martin Eden?“ Odmítl dát svému nakladatelství jakékoli biografické údaje, ale noviny se nedaly odbýt. Oakland bylo jeho domovské město a reportéři vyčmuchali desítky osob, které jim mohly podat informace. Informace o všem, čím byl i nebyl, o všem, co kdy udělal, a většinou, co vůbec nikdy nedělal. To všechno se zveřejňovalo pro potěšení čtenářů společně s momentkami a fotografiemi - ty jim poskytl místní fotograf, který kdysi Martina fotografoval, a hned si na snímek zajistil ochranné právo a vrhl ho na trh. Martin byl tak znechucen časopisy i buržoazní společností, že se zpočátku bránil jakékoli publicitě. Ale protože bylo snazší se nebránit, nakonec to vzdal. Uvědomil si, že se nemůže zapírat zvláštním dopisovatelům, kteří za ním jezdili z velké dálky. Avšak každý den měl svůj počet hodin a on už se nevěnoval psaní a studiu a potřeboval ty hodiny něčím vyplnit. Proto se podvoloval tomu, co sám pokládal za pouhé rozmary, souhlasil s poskytováním interviewů, vyslovoval své názory na literaturu a filozofii, a dokonce přijímal pozvání z buržoazních kruhů. Dostal se do jakéhosi zvláštního pohodlného duševního rozpoložení. Už mu o nic nešlo. Všem odpustil, i tomu začínajícímu reportérovi, který ho kdysi vylíčil jako rudého a jemuž nyní poskytl celou stránku i se speciálně zhotovenými fotografiemi.

Občas se scházel s Lizzie. Zřejmě ji mrzelo, že se stal tak slavným. Zvětšovalo to vzdálenost mezi nimi. Snad jenom protože doufala, že tím tu vzdálenost mezi nimi zmenší, se podvolila, když ji přesvědčoval, aby začala chodit do večerní školy a do obchodní školy a aby se nechala obléci od vý-

307$

borné švadleny, která si účtovala fantastické ceny. Den ze dne se zdokonalovala, až nakonec Martin začal v duchu pochybovat, zda dělá dobře, protože věděl, že Lizzie s tím souhlasí a snaží se jenom kvůli němu. Dělala co mohla, aby ho byla v jeho očích hodna - hodna v tom smyslu, jak se na to zřejmě díval on. Přesto jí nedával žádnou naději, jednal s ní jako bratr a stýkal se s ní jen zřídka.

V době vrcholu Martinovy popularity společnost MEREDITH-LOWELL vrhla rychle na trh jeho ZPOŽDĚNÍ, a protože to byla krásná literatura, představovalo, pokud jde o prodej, ještě větší úspěch než HANBA SLUNCE. Týden co týden se mu dostávalo uznání, jaké nemělo obdoby: v čele seznamu bestsellerů se objevovaly dvě jeho knihy. Nejenom že si jeho příběh oblíbili čtenáři beletrie, ale rovněž ty, kteří dychtivě četli HANBU SLUNCE, obdobně přitahoval námořní příběh Martinovým velkolepým, mistrovským uchopením látky. Nejprve zaútočil na mystickou literaturu a podařilo se mu to jedinečně. A pak úspěšně vytvořil právě takovou literaturu, jakou hlásal, čímž prokázal, že je vzácným talentem, kritikem i tvůrcem v jedné osobě.

Peníze se mu hrnuly a stejně tak sláva. Zazářil v literárním světě jako kometa a rozruch, který vyvolal, ho spíš bavil, než zajímal. Jedna věc mu byla záhadou, nepatrná věc, která by byla záhadou i ostatnímu světu, kdyby o ní věděl. Avšak svět by spíš luštil, proč je to Martinovi záhadou, než samu tu nepatrnou věc, která v jeho očích nabyla obrovitých rozměrů. Soudce Blunt ho pozval na večeři. To byla ta nepatrná věc, či začátek té nepatrné věci, z níž se brzy stala ta velká věc. Soudce Blunta kdysi urazil, jednal s ním ohavně, ale když ho soudce Blunt potkal na ulici, pozval ho na večeři. Martin se rozpomenul na všechny ty četné příležitosti, kdy se se soudcem Bluntem setkával u Morseových a kdy soudce ani nenapadlo, aby ho pozval na večeři. Proč ho nepozval na večeři tenkrát? říkal si. On sám se přece nezměnil. Byl týmž Martinem Edenem. V čem je rozdíl? V tom, že věci, které napsal, spatřily světlo světa v podobě knih? Byla to však už tehdy hotová práce. Nebylo to nic, co by byl vytvořil od té doby. Byl to výsledek jeho úsilí ještě v té době, když soudce Blunt sdílel obecný názor a poškleboval se jeho Spencerovi a vůbec jeho intelektu. Takže soudcovo pozvání

308$

na večeři nemělo žádnou skutečnou hodnotu, nýbrž hodnotu zcela fiktivní.

Martin se zazubil a pozvání přijal a přitom se sám divil své shovívavosti. A u večeře, kde zasedalo se svými drahými polovičkami na půl tuctu vysoce postavených mužů a kde se Martin stal lvem společnosti, soudce Blunt, kterému vřele přizvukoval soudce Hanwell, důvěrně na Martina naléhal, aby souhlasil se zápisem svého jména do seznamu členů klubu Styx - klubu zvlášť výlučného, kam patřili nejen bohatí lidé, ale také ti, kteří dosáhli mimořádných úspěchů. A Martin to odmítl a lámal si hlavu tou záhadou ještě víc.

Měl stále spoustu práce s rozesíláním hromady svých rukopisů. Redakce ho zahrnovaly žádostmi. Objevily totiž, že je výborným stylistou, a to ne prázdným stylistou. THE NORTHERN REVIEW mu po uveřejnění KOLÉBKY KRÁSY napsala o půl tuctu podobných esejů, které by jim byl z té své hromady mohl dodat, kdyby mu BURTON’S MAGAZINE v záchvatu spekulace nenabídl po pěti stech dolarech za pět esejů. Odepsal jim, že vyhoví jejich objednávce, avšak po tisíci dolarech za jeden esej. Vzpomínal si, že všechny tyto rukopisy byly zamítnuty právě těmito časopisy, které se jich nyní tak vehementně dožadovaly. A jejich zamítnutí byla tenkrát chladná, automatická, stereotypní. Kvůli nim potil krev, tak ať ji teď potí oni. BURTON’S MAGAZINE zaplatil požadovanou cenu za pět esejů a zbývající čtyři, za stejnou sazbu, uchvátil MACKINTOSH’S MONTHLY, protože THE NORTHERN REVIEW byl příliš chudý časopis, aby s nimi udržel krok. Tak se dostaly do světa jeho VELEKNĚŽÍ TAJEMSTVÍ, ŽASNOUCÍ SNÍLKOVÉ, MÍRA VLASTNÍHO JÁ, FILOZOFIE ILUZE, BŮH A HROUDA, UMĚNÍ A BIOLOGIE, KRITICI A ZKUMAVKY, HVĚZDNÝ PRACH a DŮSTOJNOST PENĚŽNÍCH PŮJČEK - a vyvolaly v něm bouře a rozruch a reptání, které pohasínaly až po mnoha dnech.

Redaktoři mu psali a žádali ho, ať si sám stanoví své podmínky, a to také dělal, ale vždycky jen na díla, která měl hotová. Rozhodně se odmítl zavázat na nějakou novou věc. Sama myšlenka, že by měl znovu přiložit pero k papíru, ho doháněla k šílenství. Viděl, jak dav rozcupoval Brissendena na cucky, a třebaže jeho samého dav chválil, nedokázal se přes tu otřesnou zkušenost přenést ani získat k davu úctu.

309$

Vlastní popularita mu připadala jako zneuctění Brissendena a zrada na něm. S bolestí zaváhal, ale rozhodl se, že půjde dál a ten svůj pytel peněz naplní.

Dostával z redakcí dopisy jako: „Asi před rokem jsme naneštěstí odmítli vaši sbírku milostných veršů. Hluboce na nás tehdy zapůsobily, ale jisté tehdejší závazky nám zabránily, abychom je přijali. Pokud je dosud máte, a budete-li tak laskav a zašlete nám je, rádi uveřejníme celou vaši sbírku podle vašich vlastních podmínek. Jsme rovněž připraveni učinit Vám tu nejvýhodnější nabídku na knižní vydání.“

Martin si vzpomněl na svou tragédii v blankversu a poslal ji místo sbírky. Znovu si ji přečetl, než ji odeslal, a víc než co jiného ho zaujalo, jak je začátečnicky amatérská a vůbec bezcenná. Přesto ji odeslal a také vyšla, k věčné lítosti příslušného redaktora. Veřejnost se rozhořčila a nevěřila. Vysoká úroveň Martina Edena byla tak vzdálená této vyslovené ubohosti. Tvrdilo se, že to vůbec nenapsal on, že to časopis velice neuměle padělal, anebo že se Martin Eden snaží napodobit Alexandra Dumase staršího a na vrcholu svého úspěchu si zjednává někoho, kdo za něho píše. Když však vysvětlil, že tragédie představuje raný pokus jeho literárního dětství a že časopis si nedal pokoj, dokud jim ji nedal, rozpoutalo se velké veselí na účet časopisu a vedlo k výměně redaktora. Tragédie nikdy knižně nevyšla, ačkoli Martin shrábl zálohu, kterou mu vyplatili.

COLEMAN’S WEEKLY poslal Martinovi dlouhý telegram, který stál téměř tři sta dolarů, kde mu nabízeli po tisíci dolarech za dvacet článků. Měl podniknout cestu po Spojených státech, přičemž mu veškeré výdaje budou placeny, a vybrat si témata podle svého zájmu. Většina telegramu byla věnována možným námětům, aby mu naznačili, jak široké možnosti si může svobodně zvolit. Jediné omezení se týkalo toho, že musí cestovat jen po Spojených státech. Martin odpověděl, že lituje, ale nabídku nemůže přijmout, a telegram odeslal na účet příjemce.

Povídka WIKI-WIKI, vydaná WARREN’S MONTHLY, měla okamžitě úspěch. Hned nato byla vydána v krásně vypraveném svazku s širokými okraji, dominovala svátečnímu trhu a šla na dračku. Kritici se shodovali ve svém přesvědčení, že zaujme místo po boku dvou klasických děl dvou vel—

310$

kých spisovatelů, a to vedle ŠOTKA V LÁHVI a ŠAGRÉNOVÉ KŮŽE.

Sbírku KOUŘ RADOSTI však veřejnost přijala spíš s pochybami a chladně. Smělost a nekonvenčnost těch krátkých povídek vyděsila buržoazní morálku a předsudky. Když však v Paříži propuklo bláznivé nadšení nad okamžitě pořízeným překladem, nezůstala americká a anglická veřejnost pozadu a skoupila tolik výtisků, že Martin donutil opatrnou firmu SINGLETREE, DARNLEY A SPOL., aby mu zaplatila honorář rovných pětadvacet procent za třetí knihu a třicet procent za čtvrtou. Tyto dva svazky zahrnovaly všechny jeho povídky, které napsal a které vyšly anebo právě postupně vycházely v časopisech. HLAS ZVONŮ a jeho hrůzostrašné povídky tvořily jednu sbírku. Druhý soubor obsahoval DOBRODRUŽSTVÍ, DŽBÁN, VÍNO ŽIVOTA, VODNÍ VÍR, RVÁČSKOU ULIČKU a čtyři další povídky. Nakladatelství LOWELL-MEREDITH se zmocnilo sbírky jeho esejů a nakladatelství MAXMILLIAN COMPANY získalo jeho LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE a VERŠE LÁSKY, přičemž druhý cyklus byl postupně uveřejňován v časopise LADIES’ HOME COMPANION po zaplacení vyděračsky vysokého honoráře.

Martin si s úlevou vydechl, když se zbavil posledního rukopisu. Hrad se stěnami z trávy a bílý, mědí pobitý škuner mu ležely na dosah ruky. Ano, alespoň prověřil Brissendenův názor, že se do časopisů nic hodnotného nedostane. Jeho vlastní úspěch dokládal, že se Brissenden mýlil. A přesto se jaksi nemohl zbavit pocitu, že Brissenden měl přece jen pravdu. HANBA SLUNCE byla příčinou jeho úspěchu mnohem víc než ostatní věci, které napsal. Jejich úspěch byl pouze dílem náhody. Předtím je ze všech stran časopisy odmítaly. Vydání HANBY SLUNCE vyvolalo polemiky a utrhlo lavinu v jeho prospěch. Kdyby nebylo HANBY SLUNCE, žádná lavina by se neutrhla, a pokud by HANBA SLUNCE neměla zázračný úspěch, nedošlo by k žádné lavině. Nakladatelství SINGLETREE, DARNLEY A SPOL., ten zázrak předvedlo. Připravilo první vydání o patnácti stech výtiscích a pochybovalo, zda je prodá. Byla to zkušená nakladatelská firma a nikdo nemohl být úspěchem, který následoval, překvapen více než oni sami. Pro ně to byl vpravdě zázrak. Nikdy se

311$

z toho nedokázali vzpamatovat a v každém dopise, který mu napsali, bylo vidět odraz hluboké úcty, kterou vyvolala ta první záhadná událost. Nepokoušeli se to vysvětlit. Nebylo to čím vysvětlit. Prostě se to stalo. Došlo k tomu v naprostém rozporu s dosavadní zkušeností.

A tak když o tom Martin takhle přemýšlel, začal pochybovat, zda je jeho popularita opodstatněná. Jeho knihy kupuje přece buržoazie, ona sype zlato do jeho pytle peněz a z toho mála, co o ní věděl, mu nebylo jasné, jak vůbec může buržoazie ocenit a pochopit, co napsal. Pro statisíce, které ho chválily a které kupovaly jeho knihy, neznamenala jeho niterná krása a síla nic. Představoval pro ně v té chvíli módního autora, dobrodruha, který se zmocnil Parnasu ve chvíli, kdy bohové dřímali. Statisíce ho četly a chválily se stejně hrubým nepochopením, s jakým se vrhly na Brissendenovu JEPICI a rozcupovaly ji na kusy - vlčí sběř, která se k němu lísala, místo aby na něho cenila své tesáky. Ale ať se lísá nebo cení tesáky, je to všechno jenom náhoda: Jedno věděl s absolutní jistotou: JEPICE byla neskonale větším dílem než všechno, co sám napsal. Byla to báseň, jaká se objeví jednou za staletí. A vedle toho hold, který mu dav vzdával, byl vskutku ubohý, protože stejný dav vyválel JEPICI v bahně. Těžce a s úlevou si oddechl. Byl rád, že prodal poslední rukopis a že s tím vším brzy skoncuje.

«KAPITOLA XLIV»

Pan Morse potkal Martina v recepci hotelu Metropole. Martinovi se nikdy nepodařilo dospět k jednoznačnému rozhodnutí, zda se tam pan Morse objevil jenom náhodou, kvůli nějakým jiným záležitostem, anebo zda tam přišel přímo s úmyslem pozvat ho na večeři. Přikláněl se spíš k druhé domněnce. Ať tak či onak, na večeři pozván byl - panem Morsem, otcem Ruth, který mu přece zakázal vstup do domu a zrušil jejich zasnoubení!

Martin se nezlobil. Nedotklo se to ani jeho důstojnosti. Toleroval pana Morse a přitom si v duchu říkal, jaký to musí

312$

být pocit, takhle se pokořit. Pozvání neodmítl. Místo toho odložil návštěvu mlhavě na neurčito a zeptal se na rodinu, zvláště na paní Morseovou a na Ruth. Vyslovil její jméno bez zaváhání, přirozeně, třebaže se v duchu divil, že ho to v nitru nijak nerozechvělo, že se mu jako kdysi nezvýšil tep ani nerozbouřila krev.

Dostával mnoho pozvání na večeři a některá z nich přijímal. Lidé se mu nechávali představit, aby ho mohli pozvat na večeři. A on dál řešil záhadu té maličkosti, která se měnila ve velkou věc. Na večeři ho pozval Bernard Higginbotham. Tím víc se tou záhadou mořil. Vzpomínal si na dny zoufalého hladu, kdy ho nikdo na večeři nepozval. To byla doba, kdy večeře potřeboval a kdy mu bylo slabo a mdlo, že žádnou neměl, kdy ubýval na váze z čirého hladovění. V tom byl ten paradox. Když večeře potřeboval, nikdo mu je nedal, a teď, když si může koupit na sto tisíc večeří a ztrácí chuť k jídlu, vnucují mu večeře zleva zprava. Ale proč? Nedá se to ničím ospravedlnit, žádnými zásluhami z jeho strany. On se nijak nezměnil. Veškerá práce, kterou vykonal, byla už tehdy hotovou prací. Pan Morse a jeho paní jím opovrhovali jako lenochem a ulejvákem a prostřednictvím Ruth na něho naléhali, aby vzal nějaké úřednické místo někde v kanceláři. A navíc si už tehdy byli vědomi jeho hotové práce. Ruth jim předkládala jeho rukopis jeden za druhým. Četli je. A byla to táž díla, která nakonec dostala jeho jméno do všech novin, a právě to, že se jeho jméno objevovalo ve všech novinách, je vedlo k tomu pozvání.

Jedno bylo jisté, Morseovi na něm tehdy neměli zájem, ani na něm, ani na jeho díle. Proto teď o něho nemají zájem kvůli němu samému, ani kvůli jeho práci, ale kvůli slávě, které dosáhl, protože teď ve společnosti něco znamená - a proč ne? - protože má zhruba kolem sto tisíc dolarů. To je přece způsob, jakým si buržoazní společnost cení člověka, a copak snad zrovna on může očekávat něco jiného? Má však svou hrdost. Takovým oceňováním pohrdá. On touží po tom, aby si ho ostatní cenili jako člověka, anebo pro jeho práci, která je vlastně vyjádřením jeho osobnosti. Takovým způsobem si ho cení Lizzie. U ní ani nezáleží na jeho práci. Ona si cení jeho, jeho samého. Takovým způsobem si ho cení instalatér Jimmy a celá jeho stará parta. Ve dnech, kdy se s nimi ještě

313$

potloukal, se to prokázalo dostatečně často. Prokázalo se to i oné neděle v Shell Mound Parku. Na jeho práci kašlali. Koho měli rádi a za koho se byli ochotni porvat, byl prostě Martin Eden, jeden z party a prima chlapík.

A pak je tu Ruth. Ta ho měla ráda kvůli němu samému, o tom není pochyb. A přesto ať ho měla sebevíc ráda, buržoazní měřítka hodnot pro ni znamenala víc. Stavěla se přece proti jeho psaní, a jak se mu zdálo, především protože to neneslo žádné peníze. To přece vytýkala jeho VERŠŮM LÁSKY. A také na něho naléhala, aby šel někam dělat. Pravda, nazývala to uhlazeně, aby šel do „místa“, ale znamenalo to totéž a on se v duchu držel starého označení. Přečetl jí všechno, co napsal - básně, povídky, eseje - WIKI-WIKI, HANBU SLUNCE, všechno. A ona ho stále a vytrvale nabádala, aby si našel nějaké zaměstnání, aby šel pracovat - dobrotivý bože! - jako kdyby byl nepracoval, neokrádal spánek a nevyčerpával své životní síly, jenom aby jí byl hoden.

A tak ta malá věc narůstala. Byl zdravý a normální, jedl pravidelně, dlouhé hodiny spal, a přesto ta narůstající nepatrná věc se měnila v posedlost. Hotová práce. Ta slova mu strašila v hlavě. Seděl proti Bernardu Higginbothamovi u těžkého nedělního oběda nad Higginbothamovým kupectvím a nezbývalo mu než se ovládat, aby nevykřikl: „Byla to přece už hotová práce. A teď mě krmíš, když jsi mě tenkrát nechával hladovět, zakázals mi svůj dům a zatratils mě, protože jsem si nenašel práci. A ta práce byla už hotová, se vším všudy hotová. A teď, když mluvím, kontroluješ na rtech svoje názory, než je vyslovíš, visíš mi na rtech a s uctivou pozorností sleduješ, ať se rozhodnu říct cokoli. Říkám ti, že tvoje strana je prohnilá a plná kořistníků, a ty se zajíkáš a připouštíš, že je na tom, co říkám, hodně pravdy, místo abys vztekle vyletěl. A proč? Protože jsem slavný, protože mám spoustu peněz. Ne proto, že jsem Martin Eden, prima chlap a vůbec ne hlupák. Mohl bych ti vykládat, že měsíc je udělán z lahůdkového sýra, a ty bys s tím nápadem souhlasil, nebo bys ho aspoň nezavrhl, protože mám dolary, celé kopce dolarů. A všechno bylo dodělané už dávno. Měl jsem za sebou hotovou práci, slyšíš, když jsi po mně plival jako do prachu pod nohama.“

Avšak Martin nezačal křičet. Ta myšlenka mu bez přestá-

314$

ní mučivě hlodala v hlavě, ale on se usmíval a dařilo se mu tvářit se tolerantně. Když zmlkl, ujal se otěží Bernard Higginbotham a rozpovídal se. Sám je úspěšný, a je na to pyšný. Sám se vypracoval. Nikdo mu nepomohl. Nikomu za nic nevděčí. Plní svou povinnost jako občan a vychovává velkou rodinu. A je tady Higginbothamovo kupectví, památník jeho vlastní píle a schopnosti. Miluje Higginbothamovo kupectví tak, jako někteří muži milují své ženy. Otvíral Martinovi srdce, poukazoval, s jakým důvtipem a s obrovským odhodláním svoje kupectví vybudoval. A má s ním další ctižádostivé plány. Sousedství se rychle rozrůstá. Krám je už příliš malý. Kdyby měl víc prostoru, mohl by zavést řadu zlepšení šetřících práci a peníze. A jednou to určitě udělá. Veškeré úsilí věnuje tomu, aby si jednoho dne koupil přilehlý pozemek a postavil další patrový dřevěný dům. Poschodí by mohl pronajímat a přízemí obou domů by celé tvořilo Higginbothamovo kupectví. Oči se mu jen leskly, když hovořil o novém firemním štítu, který by se táhl přes oba dva domy. Martin mu zapomněl naslouchat. Švagrovo žvanění se ztrácelo ve slovech „hotová práce“, která mu ustavičně zněla v hlavě jako refrén. Ten refrén ho rozčiloval a on se mu snažil uniknout.

„Kolik jsi říkal, že by to stálo?“ zeptal se najednou.

Švagr se zarazil uprostřed dlouhého výkladu o možnostech obchodního využití nejbližšího okolí. Zatím neřekl, kolik by to stálo. Ale věděl to. Mnohokrát si to propočítával.

„Podle toho, kolik dnes stojí stavební dříví,“ řekl, „by stačily čtyři tisíce.“

„Včetně firemní tabule?“

„To jsem nepropočítával. To už by se zařídilo, jakmile by tam ten dům stál.“

„A pozemek?“

„Další tři tisíce.“

Naklonil se kupředu, olizoval si rty, nervózně roztahoval a svíral prsty a sledoval, jak Martin vyplňuje šek. Když mu ho podal, podíval se na sumu - sedm tisíc dolarů.

„Já - já, nemůžu si dovolit platit větší úrok než šest procent,“ prohlásil chraptivě.

Martin se chtěl zasmát, ale místo toho se zeptal:

„Kolik by to dělalo?“

315$

„Hnedka to bude. Šest procent - šestkrát sedm - čtyři sta dvacet.“

„To by bylo třicet pět dolarů měsíčně, že?“

Higginbotham přikývl.

„Takže pokud nebudeš nic namítat, dohodneme se takhle.“ Martin se podíval na Gertrudu. „Můžeš si tu základní částku nechat, když použiješ těch pětatřiceti dolarů měsíčně na to, aby vám někdo vařil, pral a dělal hrubý úklid. Těch sedm tisíc je tvých, když se zaručíš, že se Gertruda už víc nebude dřít. Platí?“

Pan Higginbotham těžce polkl. Že by jeho žena už neměla dělat žádné domácí práce, uráželo jeho lakotnou duši. Ten skvělý dar byl jako sladký povrch pilulky, hořké pilulky. Tak jeho žena už nemá pracovat! Ztratil řeč.

„Tak dobře,“ řekl Martin. „Budu platit těch pětatřicet měsíčně a

Natáhl ruku přes stůl po šeku. Avšak Bernard Higginbotham po něm sáhl dřív a zvolal:

„Přijímám! Přijímám!“

Když Martin nastoupil do tramvaje, cítil se špatně a unaveně. Zvedl oči k sebevědomému firemnímu štítu.

„Ten darebák,“ zasténal. „To prase jedno!“

Když MACKINTOSH’S MAGAZINE uveřejnil HADAČKU Z RUKY a uvedl ji s grafickou výzdobou od Berthiera a se dvěma ilustracemi od Wenna, Hermann von Schmidt zapomněl, že ty verše označil jako oplzlé. Rozhlásil, že tu báseň inspirovala jeho žena, postaral se, aby se to dostalo až k sluchu jednoho reportéra, a poskytl pak interview pracovníkovi redakce, kterého doprovázel redakční fotograf a redakční kreslíř. Výsledkem byla celá stránka nedělní přílohy novin, s fotografiemi a idealizovanými kresbami Marian, s mnoha důvěrnými podrobnostmi o Martinovi Edenovi a jeho rodině a s plným textem HADAČKY Z RUKY, vysázeným velkými typy a uveřejněným se zvláštním svolením časopisu MACKINTOSH’S MAGAZINE. V sousedství to vyvolalo značný rozruch a dobré hospodyňky se pyšnily tím, že se znají se sestrou velkého spisovatele, a ty, které se s ní neznaly, se o to honem snažily. Hermann von Schmidt se ve své malé opravně kol blaženě usmíval a rozhodl se objednat si nový soustruh. „Lepší než inzeráty,“ poznamenal k Marian, „a nic to nestojí.“

316$

„Měli bychom ho pozvat na večeři,“ navrhla Marian.

A na večeři Martin opravdu přišel a snažil se být přívětivý k tlustému velkořezníkovi a jeho ještě tlustší manželce vskutku důležitým lidem, kteří mohou být užiteční mladému muži na vzestupu - muži, jako je Hermann von Schmidt. Avšak aby je přilákal k sobě do domu, musel Hermann von Schmidt užít návnady, ne menší než svého velkého švagra. Dalším mužem u stolu, který spolkl stejnou návnadu, byl vrchní inspektor agentur zastupujících výrobce jízdních kol Asa, který měl na starosti agentury na pacifickém pobřeží. Von Schmidt se mu snažil zalíbit a naklonit si ho, protože by od něho mohl získat zastoupení kol této firmy pro Oakland. A tak Hermann von Schmidt objevil, že mít švagra, jako je Martin, znamená výhodné aktivum, ačkoli v hloubi svého srdce nemohl pochopit, jak se to mohlo stát. V tichu noci, když už jeho žena spala, se probíral Martinovými knihami a básněmi a dospěl k závěru, že se svět zbláznil, když je kupuje.

A Martin v hloubi svého srdce tu situaci víc než dobře chápal. Pohodlně si sedl, upíral oči na von Schmidtovu hlavu a ve své obrazotvornosti mu ji div neurazil, jak se v duchu pěstmi strefoval. Ten přitroublý Němčour! Jedna věc se mu však na něm líbila. Ačkoli byl chudý a chtěl to někam dotáhnout, přesto najal služku, aby Marian nemusela dělat těžkou práci. Martin hovořil s inspektorem agentur firmy Asa a po večeři ho odtáhl stranou společně s Hermannem, kterého finančně zajistil tak, aby si mohl vybudovat nejlepší prodejnu a opravnu jízdních kol v Oaklandu. A šel ještě dál a mezi čtyřma očima Hermannovi řekl, aby se rozhlédl po zastoupení nějaké automobilové firmy a garáží, protože nevidí důvod, proč by Hermann nedokázal úspěšně vést obojí.

Se slzami v očích a pažemi kolem jeho krku říkala Marian Martinovi při loučení, jak ho má hrozně moc ráda a jak ho vždycky měla ráda. Po pravdě se uprostřed svého ujišťování viditelně zarazila, ale zahladila to dalšími slzami a polibky a nesrozumitelným koktáním, v němž Martin vytušil prosbu, aby jí odpustil dobu, kdy jí chyběla víra v něho a kdy na něho naléhala, aby šel někam do zaměstnání.

„Nikdy nedokáže udržet peníze, to ti povídám,“ svěřoval se Hermann von Schmidt manželce. „Když jsem začal o úroku,

317$

vyletěl a řekl, ať s tím táhnu k čertu, a jestli se o tom ještě jednou zmíním, tak že mi prý urazí tu mou němčourskou palici. Takhle to řekl - tu mou němčourskou palici. Ale jinak je dobrej, i když to není žádnej obchodník. Dal mi příležitost, je dobrej.“

Martina zasypávala pozvání k večeři. A čím víc se jich na něho hrnulo, tím víc mu to vrtalo v hlavě. Seděl jako čestný host na banketu klubu Arden s významnými muži, o nichž slýchal a čítal po celý život. A ti mu vykládali, že když si přečetli v TRANSCONTINENTALU HLAS ZVONŮ a v časopise THE HORNET NYMFU A PERLU, hned ho tipovali jako talent, který to někam dotáhne. Dobrý bože! A já měl hlad a chodil v hadrech, říkal si v duchu. Proč jste mě nepozvali na večeři tenkrát? Tehdy byl ten pravý čas. Šlo přece o hotovou práci. Když mě hostíte teď za tu hotovou práci, proč jste mě nehostili tenkrát, když jsem to potřeboval? V HLASU ZVONŮ i v NYMFĚ A PERLE jsem nezměnil jediné slovo. Ne, vy mě dnes nehostíte za hotovou práci. Hostíte mě, protože mě hostí všichni ostatní a protože je to čest mě hostit. Hostíte mě teď, protože jste stádními tvory, protože jste částí davu, protože jedna slepá mechanická myšlenka v mysli davu si právě usmyslela mě hostit. A komu tu záleží na Martinovi Edenovi a na práci, kterou vykonal? ptal se žalobně sám sebe a potom vstal, aby duchaplně a vtipně odpověděl na duchaplný a vtipný přípitek.

A tak to pokračovalo. Ať se objevil kdekoli - v Novinářském klubu, v Sekvojovém klubu, na čajových dýcháncích a literárních shromážděních - vždycky se připomínalo první vydání HLASU ZVONŮ a NYMFY A PERLY. A Martina vždycky pálila nevyslovená otázka: Proč jste mě nehostili tenkrát? Už tehdy to byla hotová práce. Na HLASU ZVONŮ a NYMFĚ A PERLE jsem nezměnil jediné písmenko. Byly tenkrát stejně tak umělecké a hodny pozornosti jako teď. Jenže vy mě nehostíte kvůli nim ani kvůli ničemu jinému, co jsem napsal! Hostíte mě, protože je to teď móda mě hostit, protože davy jsou teď posedlé myšlenkou hostit Martina Edena.

A často v těch chvílích najednou viděl, jak se tam uprostřed společnosti poflakuje mladý rváč v hranatém saku a v širáku s tvrdým okrajem. Stalo se mu to jednou odpoledne

318$

na zasedání spolku Gallina v Oaklandu. Když se zvedl ze židle a vykročil před pódium, uviděl, jak vzadu širokými dveřmi velkého sálu vstupuje dovnitř mladý rváč v hranatém saku a v klobouku s tvrdým okrajem. Pět set elegantně oděných žen otočilo hlavy, aby viděly, na co to Martin hledí, tak upřeně a dlouze se tím směrem zadíval. Jenže viděly jenom prázdnou střední uličku. On viděl drsného mladíka, jak se klátí uličkou, a uvažoval, jestli sundá ten širák, bez kterého ho zatím nikdy neviděl. Mladík šel uličkou přímo k pódiu. Martinovi bylo do pláče nad tím svým mladistvým stínem, když pomyslel na to, co všechno ho v životě čeká. Potácel se přes pódium přímo k Martinovi a až na samé hranici Martinova vědomí zmizel. Pět set žen měkce tleskalo rukama v rukavičkách a snažilo se povzbudit plachého velikána, který byl jejich hostem. A Martin setřásl vidinu svého mozku, usmál se a začal mluvit.

Ředitel školní správy, hodný starý pán, zastavil Martina na ulici a pamatoval se na něho, vzpomínal na jednání ve své kanceláři, když Martina vyloučili ze školy pro rvačky.

„Četl jsem váš HLAS ZVONŮ v jednom časopise už před nějakým časem,“ řekl. „Bylo to stejně dobré jako Poe. Skvělá povídka, říkal jsem si tenkrát, opravdu skvělá!“

Ano, a dvakrát do měsíce jste mě potom potkával, ale neznal jste mě, ozval se Martin skoro nahlas. Pokaždé jsem měl hlad a byl na cestě do zastavárny. A přitom šlo o hotovou práci. Tehdy jste mě neznal. Proč mě znáte teď?

„Je to pár dní, co jsem říkal ženě,“ pokračoval dotyčný pán, „že by bylo dobré pozvat vás někdy na večeři. A ona se mhou zcela souhlasila. Ano, zcela se mnou souhlasila.“

„Na večeři?“ řekl Martin tak ostře, že to spíš znělo, jako by zavrčel.

„No ano, ano, na večeři - víte, jen tak přátelsky posedět se svým starým ředitelem, vy náš darebáčku,“ pronesl nervózně a s rádoby veselou přátelskostí do Martina šťouchl.

Martin odcházel ulicí jako omámený. Na rohu se zastavil a s prázdným pohledem se rozhlížel.

„No tohle, ať visím,“ zamumlal nakonec. „Vždyť se mě ten děda bál.“

319$

«KAPITOLA XLV»

jednoho dne přišel za Martinem Kreis - Kreis z té „správné bandy“. Martin ho vítal s úlevou, ale dostalo se mu nadšených podrobností o tak ztřeštěném plánu, že ho mohl zajímat spíš jako literáta než investora. Kreis se uprostřed svého výkladu zastavil natolik dlouho, aby Martinovi řekl, že ve většině své HANBY SLUNCE uvažuje jako nějaký hlupák.

„Nepřišel jsem k vám ale přednášet filozofii,“ pokračoval Kreis. „Jde mi o to, jestli jste ochoten dát do toho podniku tisíc dolarů?“

„Ne, na to rozhodně nejsem dost velký hlupák,“ odpověděl Martin. „Povím vám ale, co udělám. Dal jste mi nejvelkolepější večer mého života. Dal jste mi něco, co se za peníze nekoupí. A já teď mám peníze, ale nic pro mě neznamenají. Rád bych vám dal tisíc dolarů z toho, čeho si necením, za to, co jste mi vydal toho večera a co nebylo k zaplacení. Vy peníze potřebujete. Já mám víc, než potřebuju. Chcete je. Přišel jste si pro ně. Není třeba, abyste na mě chodil s nějakým plánem. Vezměte si je.“

Kreis nedal najevo žádné překvapení. Složil šek a zastrčil ho do kapsy.

„Za takovou sazbu bych se vám smluvně zavázal, že vám zajistím mnoho takových večerů.“

„Příliš pozdě.“ Martin zavrtěl hlavou. „Tenkrát večer to byl pro mě neopakovatelný večer. Byl jsem v ráji. Vím, že pro vás je to běžné. Pro mě to ale běžné nebylo. Nikdy už nic tak neprožiju. S filozofií jsem skoncoval. Už o ní nechci slyšet ani slovo.“

„První dolar, který jsem si v životě vydělal svou filozofií,“ poznamenal Kreis, když se ve dveřích zastavil. „A trh se hned zhroutil.“

Paní Morseová jela jednou na ulici kolem Martina v kočáře a usmála se na něho a kývla mu na pozdrav. Martin úsměv opětoval a smekl klobouk. Nijak na něho ta epizoda nezapůsobila. Měsíc předtím by ho to bylo znechutilo, anebo by to vzbudilo jeho zvědavost a podnítilo ho k úvahám, jak je to v té chvíli se stavem její mysli. Teď však to v něm

320$

nevyvolalo žádné další úvahy. V příštím okamžiku to pustil z hlavy. Pustil to z hlavy stejně, jako by pustil z hlavy budovu Ústřední banky anebo radnice, když kolem nich prošel. A přesto byla jeho mysl až neskutečně aktivní. Jeho myšlenky se stále točily kolem dokola v jakémsi kruhu. Centrem toho kruhu byla jeho „hotová práce“, zahryzla se mu do mozku jako věčně hlodající červ. Ráno se s tím probouzel. Mučilo ho to ve snech v noci. Každou událost života kolem sebe, která zapůsobila na jeho smysly, si dával do souvislosti s tou „hotovou prací“. Hnal se cestou neúprosné logiky k závěru, že je nikým, ničím. Martin Eden, mladý rváč, a Martin Eden, námořník, byli skuteční, to byl on! Avšak Martin Eden, slavný spisovatel, neexistuje. Martin Eden, slavný spisovatel, je pouhá pára, která vznikla v mysli davu a myslí davu byla vržena do tělesného bytí Martina Edena, rváče a námořníka. To ho však neošálí. Není žádným slunečním mýtem, uctívaným davy a zvaným na večeře. On ví svoje.

Četl, co o něm píší časopisy, a zamýšlel se nad svými portréty, které se v nich objevovaly, ač nebyl schopen vůbec najít souvislost mezi svou totožností a těmi portréty. On byl tím člověkem, který žil, vzrušeně žil a miloval. Který byl lehkomyslný a snášenlivý k životním slabostem, který sloužil na lodích a toulal se cizími zeměmi, a který za těch starých rváčských časů stál v čele své party. Byl tím člověkem, kterého omráčilo, když poprvé uviděl ve veřejné knihovně tisíce knih, a který se potom v nich naučil orientovat a zvládat je. Byl tím člověkem, který dlouho do noci pálil petrolej a bránil se spánku ostruhou a sám psal knihy. Neměl však tu obrovskou žravost, vlastní davům, která s jídlem roste.

V časopisech se však také objevovaly věci, které ho pobavily. Všechny časopisy si na něho dělaly nároky. WARREN’S MONTHLY inzeroval pro své odběratele, že stále pátrá po nových spisovatelích a že mimo jiné uvedl čtenářské veřejnosti Martina Edena. Nároky si na něho dělal časopis THE WHITE MOUSE a stejně tak THE NORTHERN REVIEW a MACKINTOSH’S MAGAZINE, až je umlčel THE GLOBE, který triumfálně poukázal na svoje stará čísla, kde ležely pohřbeny zmrzačené LYRICKÉ ZPĚVY MOŘE. YOUTH AND AGE, který znovu nabyl života, když unikl

321$

placení účtů, se hlásil o prvenství, ale nikdo ho nečetl kromě dětí farmářů. TRANSCONTINENTAL vystoupil s důstojným a přesvědčivým prohlášením, jak poprvé objevil Martina Edena, s čímž prudce polemizoval THE HORNET s poukazem na NYMFU A PERLU. Skromné nároky firmy SINGLETREE, DARNLEY A SPOL. se v té vřavě ztratily. Kromě toho nemělo toto nakladatelství svůj časopis, v němž by mohlo svůj nárok uplatnit méně skromně.

Noviny počítaly Martinovy honoráře. Skvělé nabídky, které mu některé časopisy učinily, nějak pronikly na veřejnost a oaklandští duchovní se na něho začali přátelsky obracet a žebravé dopisy profesionálních prosebníků se mu začaly hromadit v poště. Avšak horší než tohle všechno byly ženy. Jeho fotografie se objevovaly při každé příležitosti a autoři článků těžili z jeho silné, bronzově opálené tváře, z jeho jizev, mohutných ramen, jasných klidných očí a mírně propadlých tváří připomínajících tváře askety. To poslední mu připomnělo jeho divoké mládí a usmál se. Mezi ženami, s kterými se setkal, vídal teď často hned tu a hned onu, jak se na něho dívá, odhaduje ho a vybírá si ho. V duchu se smál. Připomněl si Brissendenovo varování a znovu se zasmál. Ženy ho nikdy nezničí, to bylo jisté. Tu etapu má za sebou.

Když jednou Martin doprovázel Lizzie do večerní školy, zahlédla Lizzie pohled, který na něho upřela dobře oblečená hezká žena z buržoazních vrstev. Ten pohled byl poněkud delší a poněkud příliš záměrný. Lizzie dobře věděla, co znamená, a celým tělem jí projelo hněvivé napětí. Martin si toho všiml, všiml si, i co bylo příčinou jejího napětí, pověděl jí, jak si na to začíná zvykat a že ho to nechává lhostejným.

„Neměl bys k tomu být lhostejný,“ odpověděla mu a oči jí plály. „Jsi nemocný. O to jde.“

„Nikdy v životě jsem nebyl zdravější. Vážím o tři kila víc, než jsem kdy vážil.“

„Nejde o tvoje tělo. Ale hlavu. Něco není v pořádku v tom, jak ti to myslí. I já to vidím a jsem obyčejná ženská.“

Kráčel dál vedle ní a uvažoval.

„Nevím, co bych za to dala, aby ses z toho dostal,“ vybuchla najednou. „Mužskýmu jako ty by nemělo být jedno, když se na něj ženy takhle dívaj. To není normální. To je v pořádku u zženštilejch hošánků. Jenže ty takovej nejsi. Na mou

322$

duši, byla bych radši, kdyby se objevila ta pravá a tobě to přestalo být lhostejný.“

Když se s Lizzie u večerní školy rozešel, vrátil se do hotelu Metropole.

Jakmile se octl ve svých pokojích, klesl do pohodlného morrisovského křesla, seděl a strnule zíral před sebe. Neklímal. Ani na nic nemyslel. V hlavě měl prázdno, jen se mu chvílemi vybavovaly nezvané vzpomínky a nabývaly pod jeho víčky konkrétního tvaru, barvy i jasu. Viděl tyto obrazy, ale skoro si je neuvědomoval, alespoň o nic víc, než by si uvědomoval sny. Přesto nespal. V jedné chvíli se vzpamatoval a podíval se na hodinky. Bylo právě osm hodin. Neměl nic na práci a bylo ještě brzo na spaní. A potom se mu v hlavě znovu rozprostřela prázdnota a pod víčky se mu začaly tvořit a zase mizet ty obrazy. Nic mimořádného na nich nebylo. Byly to vždycky spousty listí a jakési větve keřů, kterými pronikala horká sluneční záře.

Vytrhlo ho zaklepání na dveře. Nespal a zaklepání si ihned v mysli spojil s telegramem nebo dopisem. Anebo mu možná některý sluha přináší čisté věci z prádelny. Myslel na Joea a uvažoval, kde asi je, když na zaklepání odpovídal: „Dále.“

Stále ještě myslel na Joea a ke dveřím se neobrátil. Slyšel, jak se tiše zavírají. Nastalo dlouhé ticho. Zapomněl, že někdo klepal na dveře, a stále ještě zíral prázdně před sebe, když zaslechl ženské vzlyknutí. Bylo to nechtěné vzlyknutí, jakoby v křeči, ovládané a potlačované - to si uvědomoval, když se otáčel. V příštím okamžiku vyskočil.

„Ruth!“ ozval se udiveně a zmateně.

V její bílé tváři se zračilo napětí. Stála těsně u dveří, jednou rukou se o ně opírala, druhou tiskla k tělu. Vztáhla k němu žalostně obě paže a vykročila mu vstříc. Když ji chytil za obě ruce a vedl ji k morrisovskému křeslu, všiml si, jak je má studené. Přitáhl další křeslo a sedl si na jeho široké opěradlo. Ve zmatku nenacházel slova. V jeho vlastní mysli byla celá ta věc s Ruth uzavřena a zapečetěna. Cítil se podobně, jako kdyby do hotelu Metropole najednou vtrhla prádelna z Shelly Hot Springs a na něho čekalo týdenní prádlo. Několikrát už chtěl něco říci a pokaždé zaváhal.

„Nikdo neví, že jsem tady,“ řekla Ruth slabým hlasem s úpěnlivým úsměvem.

323$

„Co jsi říkala?“ zeptal se.

Zvuk vlastního hlasu ho překvapil.

Opakovala svá slova.

„Ach tak,“ řekl a pak uvažoval, co dalšího by mohl říci.

„Viděla jsem, jak jsi šel dovnitř, a několik minut jsem počkala.“

„Ach tak,“ řekl znovu.

Nikdy v životě neměl jazyk tak svázaný. V hlavě neměl naprosto žádnou myšlenku. Připadal si hloupý a nemotorný, ale za nic na světě nedokázal přijít na něco, co by řekl. Bylo by pro něho snazší, kdyby k němu vnikla prádelna z Shelly Hot Springs. Mohl by si vyhrnout rukávy a pustit se do práce.

„A potom jsi vešla,“ řekl nakonec.

Přikývla s lehce koketním výrazem a uvolnila si na krku šálu.

„Zahlédla jsem tě nejdřív přes ulici, když jsi byl s tou dívkou.“

„Aha, ano,“ řekl prostě. „Doprovodil jsem ji do večerní školy.“

„No a nejsi rád, že mě zase vidíš?“ ukončila další chvíli mlčení.

„Ano, ano,“ odpověděl spěšně. „Ale nebylo to od tebe nerozvážné, že jsi sem šla?“

„Vklouzla jsem dovnitř. Nikdo neví, že tu jsem. Chtěla jsem tě vidět. Přišla jsem ti říct, že jsem byla hrozně hloupá. Přišla jsem, protože jsem to už dál nemohla vydržet, tak daleko od tebe, protože mě srdce nutilo, abych sem šla - protože jsem chtěla přijít.“

Zvedla se z křesla a přistoupila k němu. Položila mu na chvíli ruku na rameno. Rychle oddechovala a potom vklouzla do jeho náručí. A on ve své velkomyslnosti, protože nikdy nikomu nechtěl ublížit a věděl, že odmítnout ji, když se mu nabízí, by znamenalo jí ublížit tím nejbolestnějším způsobem, jaký může ženu potkat, ji oběma pažemi objal a přivinul k sobě. V tom objetí však nebylo žádné teplo, nelaskal ji svými dotyky. Vklouzla do jeho náručí a on ji držel, to bylo vše. Přivinula se k němu a pak se pohnula, vysunula ruce vzhůru a položila je na jeho šíji. Pod dotekem těch rukou však jeho tělo nevzplálo. Připadal si nemotorný a působilo mu to rozpaky.

324$

„Proč se tak třeseš?“ zeptal se. „Je ti chladno? Mám zapálit oheň v krbu?“

Pohnul se, aby se vyprostil, ale ona se k němu tím víc přivinula a prudce se roztřásla.

„To je jenom z nervozity,“ drkotala zuby. „Hned se ovládnu. Už je to lepší.“

Zvolna se přestávala třást. Dál ji držel v náručí, ale už nebyl udiven. Už věděl, proč přišla.

„Matka chtěla, abych se provdala za Charleyho Hapgooda,“ oznámila mu.

„Charley Hapgood, to je ten chlapík, co mluví v samých frázích?“ zaúpěl Martin. Potom dodal: „A teď zřejmě tvoje matka chce, aby sis vzala mě.“

Neřekl to jako otázku. Konstatoval to jako jistotu a před očima se mu roztančily řady číslic jeho honorářů.

„Nebude nic namítat, to vím,“ řekla Ruth.

„Považuje mě za zcela vhodného?“

Ruth přikývla.

„A přesto teď nejsem ani o vlásek vhodnější, než jsem byl, když zrušila naše zasnoubení,“ přemítal nahlas. „Vůbec jsem se nezměnil. Jsem tentýž Martin Eden, ačkoli jsem spíš trochu horší - teď kouřím. Necítíš to z mého dechu?“

Místo odpovědi mu přitiskla natažené prsty na rty, položila je na ně ladně a hravě a s očekáváním polibku, jaký za starých časů nato následoval. Avšak Martinovy rty nereagovaly žádným laskáním. Počkal, až prsty sundala, a pak pokračoval.

„Já se nezměnil. Zaměstnání jsem si nenašel. Žádné zaměstnání nehledám. A co víc, ani žádné zaměstnání nehodlám hledat. A stále ještě věřím, že Herbert Spencer je velký a ušlechtilý člověk a že soudce Blunt je nenapravitelný hlupák. Onehdy jsem u něho večeřel, tak bych to měl vědět.“

„Ale tatínkovo pozvání jsi nepřijal,“ vytkla mu.

„Tak ty o tom víš? Kdopak ho poslal? Tvoje matka?“

Mlčela.

„Takže ho poslala. Myslel jsem si to. A teď předpokládám poslala tebe.“

„Nikdo neví, že tu jsem,“ bránila se. „Myslíš, že by tohle maminka dovolila?“

„Dovolila by ti, aby ses za mě provdala, to je jisté.“

325$

Pronikavě vykřikla: „Ach, Martine, nebuď tak krutý. Ani jednou jsi mě nepolíbil. Jsi ke mně netečný jako kámen. A jen považ, čeho jsem se kvůli tobě odvážila.“ Zachvěla se a rozhlédla se kolem sebe, avšak v tom pohledu se napůl skrývala zvědavost. „Jen uvaž, kde to jsem.“

„Umřela bych pro tebe! Umřela bych pro tebe!“- zněla mu v uších Lizziina slova.

„Proč ses toho neodvážila dřív?“ zeptal se drsně. „Když jsem neměl práci? Když jsem hladověl? Když jsem byl naprosto stejný, jako jsem teď, jako člověk i jako umělec, týž Martin Eden? To je otázka, kterou si kladu už tolik dní, a netýká se jen tebe, ale týká se všech. Vidíš, že jsem se nezměnil, ačkoli náhlé zjevné oceňování mých kvalit mě ustavičně nutí, abych se o tom znovu ujišťoval. Mám stejné maso na svých kostech, stejných deset prstů na rukou i na nohou. Jsem stále týž. Nevypěstoval jsem v sobě žádnou novou sílu ani ctnost. Můj mozek je ten stejný starý mozek. Nedospěl jsem ani k jednomu novému názoru na literaturu nebo filozofii. Moje osobní kvality jsou stejné, jako byly, když mě nikdo nechtěl. A co mi leží v hlavě, je, proč mě teď chtějí. Určitě mě nechtějí kvůli mně samému, protože já jsem pořád to stejné staré já, o které nestáli. Proto mě musí chtít kvůli něčemu jinému, kvůli něčemu, co je mimo mne a co nejsem já! Mám ti říct, co to je? Je to kvůli uznání, kterého se mi dostalo. To uznání, to nejsem já. To je v mysli ostatních lidí. A pak také kvůli penězům, které jsem si vydělal a dál vydělávám. Ale ty peníze, to nejsem já. Ty jsou v bankách a v kapsách nějakého Toma, Dicka nebo Harryho. A proč ty mě teď chceš, kvůli tomu uznání a těm penězům?“

„Vždyť mi zlomíš srdce,“ vzlykala. „Víš, že tě miluji, že jsem tady proto, že tě miluji.“

„Bojím se, že nechápeš, co říkám,“ řekl jemně. „Chci říci toto: jestliže mě miluješ, jak je potom možné, že mě teď miluješ o tolik víc než dříve, když tvoje láska byla tak slabá, že jsi mě odmítla?“

„Zapomeň na to a odpusť mi,“ zvolala vášnivě. „Měla jsem tě ráda po celou dobu, vzpomeň si, a teď jsem tady ve tvém náručí.“

„Obávám se, že jsem jako opatrný kupec, který obezřetně

326$

sleduje jazýček vah, když se snažím zvážit tvou lásku a zjistit, jaká vlastně je.“

Odtáhla se z jeho náručí, narovnala se, seděla a dlouho a zkoumavě si ho prohlížela. Už se chystala promluvit, pak se však zarazila a rozmyslela si to.

„Víš, připadá mi to takhle,“ pokračoval Martin. „Když jsem byl už vším, čím jsem teď, zdálo se, že nikomu z mé vlastní třídy na mně nezáleží. Když už všechny moje knihy byly napsané, zdálo se, že nikomu, kdo mé rukopisy přečetl, na mně nezáleží. Vlastně právě kvůli těm věcem, co jsem napsal, se zdálo, že jim na mně záleží tím míň. Tím, že jsem ty věci psal, zdálo se, že jsem se dopouštěl něčeho přinejmenším urážlivého. Každý říkal, sežeň si někde práci.“

Nesouhlasně se pohnula.

„Ano, je to tak,“ řekl, „s výjimkou tebe, ty jsi mi říkala, abych si našel nějaké místo. To domácké slovo práce stejně jako mnohé z toho, co jsem napsal, tě uráží. Je hrubé. Ale ujišťuju tě, že to nebylo vůči mně o nic méně hrubé, když všichni, koho jsem znal, mi práci doporučovali, jako by doporučovali nějakému zhýralci, jak se správně chovat. Ale abych se vrátil. Vydání toho, co jsem napsal, a veřejné uznání, kterého se mi dostalo, změnilo povahu tvé lásky. Za Martina Edena, se vší jeho hotovou prací, ses provdat nechtěla. Tvoje láska k němu nebyla dost silná, aby sis ho vzala, a nemohu se vyhnout závěru, že její síla teď pramení z vydání mých věcí a z veřejného uznání. V tvém případě se nezmiňuji o honorářích, ačkoli si jsem jist, že na jejich konto připadá změna v názorech tvé matky a otce. Samozřejmě že to pro mě není nijak lichotivé. A co je nejhorší, nutí mě to pochybovat o lásce, o posvátnosti lásky. Copak je láska něčím tak přízemním, že se musí živit vydanými díly a veřejným uznáním? Zdá se, že asi ano. Seděl jsem a přemýšlel o tom, až se mi z toho točila hlava.“

„Ubohá hlavička.“ Vztáhla ruku a konejšivě mu prsty projela vlasy. „Ať se ti už nikdy netočí. Začneme znovu, teď. Měla jsem tě celou dobu ráda. Vím, že jsem byla slabá, když jsem se podvolila matčině vůli. Neměla jsem to udělat. Ale slyšela jsem tě přece tolikrát mluvit s velkou shovívavostí o tom, jak omylný a křehký tvor je člověk. Buď shovívavý také ke mně. Jednala jsem chybně. Odpusť mi.“

327$

„Ovšem že odpouštím,“ řekl netrpělivě. „Snadno se odpouští, když vlastně není co odpouštět. Nic z tvého jednání si nežádá odpuštění. Člověk jedná podle svého rozumu a víc nikdo dělat nemůže. Stejně tak tě můžu žádat, abys mi odpustila, že jsem nešel nikam do práce.“

„Myslela jsem to dobře,“ bránila se. „To přece víš. Nemohla bych tě milovat, kdybych to nemyslela dobře.“

„To je pravda. Ale myslelas to tak dobře, že bys mě byla zničila.

Ale ano, ano,“ zakřikl její pokus o protest. „Byla bys zničila moje psaní i mou kariéru. Moje povaha se bez realismu neobejde a buržoazní duch nenávidí realismus. Buržoazie je zbabělá. Bojí se života. A všechno tvoje snažení mířilo k tomu, abych se začal bát života. Ty bys mě byla vedla ke konvenčnosti. Byla bys mě vmáčkla do uzounké přihrádky života, kde jsou všechny životní hodnoty nereálné, falešné a vulgární.“ Vycítil, že se chystá protestovat. „Vulgárnost - jakási bodrá vulgárnost, to připouštím - je základem buržoazní zjemnělosti a kultury. Jak říkám, chtěla jsi mě svázat konvencemi, předělat mě na člověka své vlastní třídy, s tvými třídními ideály, třídními hodnotami a třídními předsudky.“ Smutně zavrtěl hlavou. „Ani teď nerozumíš tomu, co říkám. Moje slova pro tebe nemají ten smysl, jaký se jim snažím dát. To, co říkám, ti připadá fantastické. Pro mě jsou to ale životní reality. Nanejvýš ti trochu vrtá v hlavě a baví tě, že tenhle nezkušený chlapec, který se škrábe ven z bahna propasti, si troufá vyslovovat soudy o tvé třídě a označovat ji za vulgární.“

Znaveně si opřela hlavu o jeho rameno a tělo se jí chvělo v náporech rozčilení. Chvíli čekal, že promluví, a potom pokračoval.

„A teď chceš obnovit naši lásku. Chceš, abychom se vzali. Chceš mě. A přece, slyšíš - kdyby moje knihy nebyly vyvolaly pozornost, byl bych přesto stejný, jako jsem teď. A ty bys byla zůstala ode mě daleko. Je to jen kvůli těm zatraceným knihám

„Neklej,“ přerušila ho.

Při tom pokárání se zarazil. Drsně se rozesmál.

„To je ono,“ řekl. „V kritické chvíli, kdy, jak se zdá, jde o tvoje životní štěstí, se bojíš života stále tím starým způsobem - bojíš se života a zdravého zaklení.“

328$

Jeho slova ji bodla, uvědomila si dětinskost svého počínání, ale přesto se jí zdálo, že to Martin nepatřičně zveličuje, a cítila se dotčeně. Dlouho mlčky seděli, ona zoufale přemýšlela a on hloubal nad láskou, která odešla. Teď věděl, že ji ve skutečnosti nemiloval. Miloval idealizovanou Ruth, éterické stvořeni, které bylo jeho dílem, miloval jasnou a zářivou duši svých milostných básní. Skutečnou buržoazní Ruth, se všemi buržoazními slabinami a beznadějně svázanou buržoazní psychologií, nikdy nemiloval.

Najednou se rozhovořila.

„Vím, že mnoho z toho, co jsi právě řekl, je pravda. Bála jsem se života. Nemilovala jsem tě dost. Ale naučila jsem se milovat lépe. Miluji tě takového, jaký jsi, jaký jsi byl, i za to, jakým způsobem ses stal takovým, jaký jsi. Miluji tě pro to, čím se lišíš od toho, co nazýváš mou třídou, pro tvé názory, kterým nerozumím, ale kterým se určitě můžu naučit rozumět. Postarám se, abych jim porozuměla. A i tvoje kouření a klení - patří k tobě a já tě budu milovat i pro ně. Mohu se ještě učit. V posledních deseti minutách jsem se mnoho naučila. Že jsem se sem odvážila přijít, je důkazem toho, co jsem se už naučila. Ach, Martine!“ Vzlykala a choulila se k němu.

Poprvé ji něžně a s pochopením objal a ona reagovala šťastně a s rozjasněnou tváří.

„Je příliš pozdě,“ řekl. Vzpomněl si na slova Lizzie. „Jsem nemocný člověk - ne, fyzicky ne. Mám nemocnou duši, mozek. Jako bych přišel o všechny hodnoty. Na ničem mi nezáleží. Kdybys byla taková jako teď před několika měsíci, bylo by to jiné. Teď je příliš pozdě.“

„Není příliš pozdě,“ zvolala. „Přesvědčím tě. Dokážu ti, že moje láska dospěla, že pro mne znamená víc než moje třída a než všechno, co mi je tolik drahé. Všechno, co je tolik drahé buržoazii, zavrhnu. Už se života nebojím. Opustím otce a matku, jen ať si klidně moji přátelé vláčejí mé jméno. Půjdu okamžitě sem k tobě, žít s tebou ve volné lásce, když budeš chtít, a budu na to hrdá a budu šťastná, že jsem s tebou. Jestli jsem zradila lásku, zradím teď ve jménu lásky všechno, co mě vedlo k té první zradě.“

Stála před ním a oči jí zářily.

„Čekám, Martine,“ šeptala, „čekám, že mě přijmeš. Podívej se na mě.“

329$

To je skvělé, říkal si v duchu, když se na ni díval. Vymanila se ze svých nedostatků, konečně se vzchopila jako pravá žena, povznesená nad železné zákony buržoazních konvencí. Je to skvělé, Zoufale nádherné. A přesto, co to s ním je? To, co Ruth udělala, ho nevzrušilo, ani v nejmenším s ním nepohnulo. Bylo to skvělé a nádherné jenom intelektuálně. Ve chvíli, kdy by měl hořet, ji jen chladně oceňoval. Jeho srdce se to nedotklo. Uvědomil si, že po ní vůbec netouží. Znovu si vzpomněl na slova Lizzie.

„Jsem nemocný, velmi nemocný,“ řekl se zoufalým gestem. „Až do této chvíle jsem si neuvědomoval, jak jsem nemocný. Něco ze mne vyprchalo. Nikdy jsem se života nebál, ale ani se mi nesnilo o tom, že budu životem přesycen. Život mě celého tak naplnil, že necítím vůbec žádnou touhu po ničem. Kdyby ve mně zbyl ještě nějaký prostor, tak bych tě teď chtěl. Tady vidíš, jak jsem nemocný.“

Opřel se hlavou dozadu a zavřel oči, a stejně jako plačící dítě zapomíná na svůj žal, když pozoruje, jak sluneční světlo proniká slzami zamženou clonou nad jeho panenkami, tak také Martin zapomněl na svou nemoc, na přítomnost Ruth a vůbec na všechno a pozoroval bohatství vegetace, horce propalované sluneční září, která nabývala tvaru a jasu na pozadí jeho víček. To zelené listoví nepřinášelo klid. Sluneční záře byla příliš ostrá a oslnivá. Pohled na ni ho bolel, a přesto se díval, aniž věděl proč.

Vzpamatoval se při zarachocení kliky u dveří. Stála tam Ruth.

„Jak se dostanu ven?“ ptala se ho se slzami v hlase. „Bojím se.“

„Promiň,“ zvolal a vyskočil. „Nejsem v pořádku, víš. Zapomněl jsem, že jsi tady.“ Vztáhl ruku k hlavě. „Vidíš, není mi zkrátka dobře. Doprovodím tě domů. Můžeme jít vchodem pro služebné. Nikdo nás neuvidí. Stáhni si ten závoj a všechno bude v pořádku.“

Tiskla se k jeho paži v chabě osvětlených chodbách, i když šli dolů po úzkém schodišti.

„Už jsem v bezpečí,“ řekla, když se vynořili na chodník, a zároveň začala odtahovat svou ruku z jeho paže.

„Ne, ne, doprovodím tě domů,“ odpověděl.

„Ne, prosím tě ne,“ namítala. „To není nutné.“

330$

Znovu začala odtahovat svou ruku. Pocítil na chvíli zvědavost. Teď když je mimo nebezpečí, tak se bojí. Skoro v panice se ho chce zbavit. Nemohl přijít na žádný důvod a přičetl to její nervozitě. Proto zadržel její odtahující se ruku a vykročil společně s ní. Asi v polovině bloku zahlédl muže v dlouhém svrchníku, jak se stáhl do domovního vchodu. Když šli kolem, rychle tam vrhl pohled a byl si jist, že poznal Ruthina bratra Normana, přestože měl límec vyhrnutý nahoru.

Cestou toho Martin s Ruth mnoho nenamluvili. Ona byla jako omámená. On byl apatický. V jedné chvíli se zmínil o tom, že se chystá odjet pryč, znovu do Jižních moří, a ona se na něho v další chvíli obrátila s prosbou, aby jí odpustil, že za ním přišla. To bylo všechno. Rozloučení u dveří bylo konvenční. Podali si ruce, řekli dobrou noc a on smekl klobouk. Dveře zaklaply, on si zapálil cigaretu a obrátil se zpátky k hotelu. Když došel k domovním dveřím, kde prve zahlédl Normana, jak se tam krčí, zastavil se a zahleděl se tam s jakýmsi přemítavým humorem.

„Lhala,“ řekl si nahlas. „Chtěla, abych jí uvěřil, že se strašně moc odvážila, a přitom věděla, že bratr, který ji přivedl, čeká, aby ji odvedl zpátky.“ Rozesmál se. „Tyhle buržousti! Když jsem byl bez peněz, neslušelo se, aby mě někdo s jeho sestrou viděl. Když mám bankovní konto, tak mi ji přivede.“

Otočil se na podpatcích, aby šel dál, a tu jakýsi žebravý tulák, který šel stejným směrem, ho přes rameno poprosil.

„Neměl byste, pane, pro mě čtvrťáka, abych se mohl někde vyspat?“ ozvala se za ním slova.

A tulákův hlas Martina přiměl, aby se obrátil. V příštím okamžiku držel Joea za ruku.

„Pamatuješ se, když jsme se rozcházeli v Hot Springs?“ říkal Joe. „Povídal jsem tenkrát, že se zase někdy sejdeme. Cítil jsem to v kostech. A už je to tady.“

„Vypadáš dobře,“ obdivoval ho Martin, „a přibral jsi.“

„To bych řek,“ Joeův obličej zářil. „Nikdy jsem nepoznal, co to je žít, dokud se ze mě nestal tulák. Vážím skoro o patnáct kilo víc a cítím se pořád prvotřídně. Tenkrát za těch starejch časů jsem byl sedřenej na kost a kůži. Dělat tuláka mi určitě prospívá.“

331$

„Ale přesto sháníš, kde by ses vyspal,“ dobíral si ho Martin, „a noc je studená.“

„Co? Že sháním, kde bych se vyspal?“ Joe vrazil ruku do zadní kapsy kalhot a vytáhl ji plnou drobných. „Vynese to víc než co jinýho,“ chlubil se. „Vypadals prostě dobře. Proto jsem se na tebe vrhnul.“

Martin se zasmál a vzdal se.

„Takže si tu v hrsti držíš pár pořádných skleniček,“ naznačil.

Joe strčil peníze zpátky do kapsy.

„To ne,“ oznámil. „Na to si nepotrpím, ačkoli by mně v tom nic nemohlo zabránit, jedině že se mi nechce. Od tý doby, co jsem tě viděl naposled, jsem byl opilej jednou, a to přišlo úplně nečekaně, protože jsem pil na prázdnej žaludek. Když dělám jako zvíře, tak taky jako zvíře piju. Když žiju jako člověk, tak taky jako člověk piju - sem tam si loknu, když mám chuť, a dost.“

Martin si s ním domluvil, že se příští den sejdou, a šel do hotelu. Zastavil se v recepci, aby se informoval na odjezdy parníků. Za pět dní odplouvala na Tahiti Mariposa.

„Zatelefonujte tam zítra a rezervujte mi soukromou kabinu,“ řekl úředníkovi. „Ale ne kabinu na palubě, chci kabinu dole, na návětrné straně - na levé straně lodi, pamatujte si to, na levé straně. Raději si to napište.“

Hned co přišel do svého pokoje, lehl si do postele a klidně a tiše usnul jako dítě. Události večera na něho nijak nezapůsobily. Jeho mysl pro všechny dojmy odumřela. Vřelost, s jakou vítal Joea, byla víc než prchavá. Už v příští minutě mu přítomnost bývalého pradláka a nutnost s ním hovořit byly na obtíž. To, že za pět dnů odjíždí lodí do svých milovaných Jižních moří, pro něho nic neznamenalo. A tak zavřel oči a spal pokojně plných osm hodin. Neměl v sobě žádný neklid. Ani ve spánku neměnil polohu, ani se mu nic nezdálo. Spánek byl pro něho zapomněním a každého dne, když se probouzel, budil se s lítostí. Život mu byl na obtíž a nudil ho a čas byl pro něho jen soužením.

332$

«KAPITOLA XLVI»

„Poslyš, Joe,“ spustil příštího dne místo pozdravu na svého dávného druha, „na Osmadvacáté ulici je jeden Francouz, nadělal si spoustu peněz a vrací se zpátky do Francie. Je to prima malá parní prádelna, pěkně vybavená. Můžeš tam začít, jestli se chceš usadit. Tumáš, tohle si vezmi. Kup si za to nějaké oblečení a v deset hodin zajdi k tomuhle člověku do kanceláře. Vyhledal mi tu prádelnu a vezme tě tam a všechno ti ukáže. Jestli se ti bude líbit a jestli usoudíš, že za ty peníze stojí - cena je dvanáct tisíc - dej mi vědět a je tvoje. A teď běž. Já mám práci. Uvidíme se později.“

„Tak se podívej, Martine,“ řekl druhý pomalu, doutnal v něm hněv. „Přišel jsem sem dnes ráno, abych tě zase viděl. Jasný? Nepřišel jsem sem, abych dostal prádelnu. Přišel jsem sem k tobě na kus řeči ze starýho kamarádství a ty mi tady strkáš nějakou prádelnu. Povím ti, co s ní můžeš udělat. Můžeš si dát tu svou prádelnu za klobouk.“

Chystal se vyrazit ven z pokoje, když ho Martin chytil za rameno a otočil.

„Heleď, Joe,“ řekl. „Když na mě půjdeš takhle, praštím tě do palice. A ze starýho kamarádství pořádně. Jasný? Tak co, co bude?“

Joe ho popadl a chtěl ho odmrštit a Martin se vzpínal a snažil se vykroutit ze sevření svého druha. Klopýtavě se potáceli po pokoji zaklesnuti do sebe pažemi a s rachotem spadli na zem přes zdemolované houpací křeslo. Joe se octl vespod a Martin mu držel paže rozpažené a jedním kolenem mu klečel na prsou. Když ho Martin pustil, Joe těžce oddychoval a lapal po dechu.

„A teď si chvíli promluvíme,“ řekl Martin. „Na mě si vyskakovat nebudeš. Chci nejdřív vyřídit tu věc s prádelnou. Pak se můžeš vrátit a popovídáme si ze starýho kamarádství. Povídal jsem ti, že mám práci. Jen se na to podívej.“

Sluha právě přišel s ranní poštou, s obrovskou spoustou dopisů a časopisů.

„Jak to mám probrat a přitom si s tebou povídat? Jdi to zařídit s tou prádelnou a pak se sejdeme.“

„Dobrá,“ připustil Joe váhavě. „Myslel jsem, že se chceš na

333$

mě vykašlat, ale asi jsem se mejlil. Mě ale nespráskáš, Martine, když se proti sobě postavíme na pěstě. Já mám na tebe dlouhý ruce.“

„Jednou si natáhneme rukavice a uvidíme,“ odpověděl Martin s úsměvem.

„Jasný, jen co rozjedu tu prádelnu.“ Joe napřáhl paži. „Vidíš, jak ji mám dlouhou. Dá ti zabrat.“

Martin si s úlevou oddechl, když se za pradlákem zavřely dveře. Stával se nespolečenským. Chovat se k lidem slušně pro něho znamenalo každý den větší vypětí. Jejich přítomnost ho rušila a namáhat se konverzací mu šlo na nervy. Byl z nich nervózní, a sotva s nimi přišel do styku, už si hledal výmluvy, aby se jich zbavil.

Nevrhl se hned na svou poštu a půl hodiny lenivě seděl v křesle, nedělal nic, jen občas mu vědomím proběhly neurčité, napůl zformované myšlenky, či spíš v dlouhých intervalech ty myšlenky představovaly záblesky jeho vědomí.

Vzchopil se a začal si prohlížet poštu. Bylo tam na tucet žádostí o autogramy, ty poznal na první pohled. Byly tam profesionální žebravé dopisy a byly tam dopisy od různých bláznů, počínaje člověkem s fungujícím modelem perpetua mobile a jiným mužem, který dokazoval, že povrch země je vnitřkem duté koule, a konče mužem, hledajícím finanční pomoc, aby mohl koupit poloostrov Dolní Kalifornii a zřídit tam komunistickou osadu. Byly tam dopisy od žen, které se s ním chtěly seznámit, a nad jedním z nich se usmál, protože pisatelka přiložila svou stvrzenku o zaplacení místa v kostelní lavici jako Svědectví o své zbožnosti a důkaz o své počestnosti.

Redaktoři a vydavatelé se podíleli na jeho každodenní hromadě dopisů, časopisy ho na kolenou žádaly o rukopisy a nakladatelství o jeho knihy - o jeho ubohé přezírané rukopisy, kvůli kterým míval všechen svůj skrovný majeteček po tolik smutných měsíců v zastavárně, aby pro ně vyšetřil na poštovné. Objevovaly se i nečekané šeky za poskytnutí souhlasu s časopiseckým vydáním v Anglii a zálohy na cizojazyčné překlady. Jeho agent v Anglii mu oznamoval, že prodal práva na překlad tří jeho knih do němčiny, a zároveň ho informoval, že švédská vydání, za která nemůže nic očekávat, protože Švédsko není členem Bernské konvence, jsou již

334$

na trhu. Byla tu i formální žádost o svolení k překladu do ruštiny tato země rovněž nepatřila k Bernské konvenci.

Obrátil pozornost k velkému balíku výstřižků, které mu poslali z výstřižkové služby, a četl si o sobě a o své oblibě, která přerostla ve fantastické nadšení. Výsledek jeho tvorby byl najednou vržen veřejnosti celý v jediném úžasném rozmachu. To zřejmě bylo příčinou nadšení. Strhl veřejnost obdobně jako před ním Kipling, který tenkrát ležel a byl blízký smrti, když ho davy puzené davovou psychózou najednou začaly číst. Martin si připomněl, jak se pak stejné davy světa, které Kiplinga četly a vzdávaly mu hold a v nejmenším mu nerozuměly, pár měsíců potom rázem na něho vrhly a rozcupovaly ho na kusy. Martin se při té myšlence ušklíbl. A co on, nenaloží s ním za pár měsíců stejně? No, on ty davy přelstí. Bude pryč, v Jižních mořích, bude si stavět svůj dům z trávy, obchodovat s perlami a koprou, bude přeskakovat přes skály útesu v křehkých člunech s dřevěnými vahadly, bude chytat žraloky a tuňáky, lovit divoké kozy na srázech údolí, které sousedí s údolím Taiohae:

A ve stejné chvíli, ještě když na to myslel, mu došlo celé zoufalství jeho situace. Viděl zcela jasně, jak se octl v Údolí stínů. Veškerý život, který v něm byl, uvadal, slábl a spěl k smrti. Uvědomil si, kolik času prospí a jak velice touží po spánku. Dříve spánek nenáviděl. Okrádal ho o vzácné okamžiky žití. Čtyři hodiny spánku z dvaceti čtyř hodin znamenalo být okraden o čtyři hodiny života. Jak tehdy spánek nenáviděl! A teď nenáviděl život. Život už nebyl dobrý, ztratil svou chuť, chutnal hořce. To bylo jeho nebezpečí. Život, který po životě nedychtí, je na nejlepší cestě ke svému konci. Hnul se v něm jakýsi vzdálený pud sebezáchovy a uvědomil si, že musí pryč. Rozhlédl se po pokoji. Představa, že musí balit, ho tížila. Snad bude nejlíp, když to nechá až na poslední chvíli. Zatím si může obstarat potřebné vybavení.

Vzal si klobouk a šel ven, zastavil se v obchodě s loveckými potřebami, kde strávil zbytek dopoledne nákupem opakovacích pušek, střeliva a rybářské výzbroje. Ve způsobu obchodování se mnoho změnilo, takže věděl, že musí počkat, a teprve až dojede na Tahiti, si objednat zboží pro své obchody. Může je ostatně získat z Austrálie. Toto řešení ho

335$

potěšilo. Vyhnul se tak něčemu, co se mělo udělat, a dělat teď cokoli mu nebylo příjemné. Vrátil se rád zpátky do hotelu s pocitem uspokojení, že tam na něho čeká pohodlné morrisovské křeslo. A v duchu zasténal, když vešel do pokoje a uviděl v morrisovském křesle Joea.

Joe měl z prádelny radost. Všechno bylo zařízeno a zítra mu bude patřit. Martin ležel na posteli se zavřenýma očima a jeho druh hovořil. Martinovy myšlenky byly daleko - tak daleko, že si jen vzácně uvědomoval, že přemýšlí. Jen s námahou občas reagoval na Joeova slova. A byl to přece Joe, kterého míval vždycky rád. Joe byl však příliš chtivý života. A pro Martina byl prudký nápor Joeovy dychtivosti na jeho usouzenou mysl bolestivý. Byla to bolestná zkouška pro jeho znavené vnímání. Když mu Joe připomněl, že si to někdy v budoucnu rozdají v rukavicích, byl by skoro hlasitě zasténal.

„Pamatuj si, Joe, že povedeš tu prádelnu podle těch starých pravidel, co sis vytyčil v Shelly Hot Springs,“ řekl. „Žádná dřina přes čas. Žádná práce v noci. A u mandlu žádné děti. Vůbec nikde žádné děti. A poctivou mzdu.“

Joe přikývl a vytáhl si zápisník. „Tady se podívej. Už jsem na těch zásadách dnes ráno před snídaní dělal. Co jim říkáš? „ Přečetl je nahlas a Martin je schválil, ale zároveň si v duchu říkal, kdy už se Joe konečně zvedne.

Probudil se pozdě odpoledne. Pomalu se mu vracela realita života. Rozhlédl se po pokoji. Když usnul, Joe zřejmě tiše zmizel. To bylo od Joea ohleduplné, řekl si. Potom zavřel oči a usnul znovu.

V příštích dnech měl Joe hodně práce s organizováním a přejímáním chodu prádelny, takže ho příliš neobtěžoval. A teprve až den před vyplutím lodi přinesly noviny zprávu, že Martin bude mezi cestujícími na Maripose. V jedné chvíli, když se v něm zatřepotal pud sebezáchovy, zašel k lékaři a podrobil se důkladnému vyšetření. Ten na něm nic neshledal. Jeho srdce i plíce jsou prý skvělé. Všechny orgány, pokud může doktor říci, jsou normální a fungují normálně.

„Nic vám nechybí, pane Edene,“ řekl, „naprosto nic vám nechybí. Jste ve skvělé fyzické kondici. Upřímně řečeno vám vaše zdraví závidím. Je báječné. Podívejte se na ten hrudník. Tam a také ve vašem žaludku se skrývá tajemství vaší fyzic—

336$

ké konstituce. Fyzicky jste jedním z tisíce - z deseti tisíc. Když necháme stranou nehody, měl byste se dožít stovky.“

A Martin věděl, že Lizziina diagnóza byla správná. Fyzicky byl v pořádku. Zato jeho myšlení se porouchalo a není pro ně žádné jiné léčby než odjet do Jižních moří. Potíž byla v tom, že se mu teď, před samým odjezdem, nijak nechtělo jet. Jižní moře ho neokouzlovala o nic víc než buržoazní civilizace. Myšlenka na odjezd ho nijak nevzrušovala a samotný odjezd ho děsil jako něco únavného. Byl by se cítil lépe, kdyby už byl na lodi a pryč odtud.

Poslední den byl bolestnou zkouškou. Když se Bernard Higginbotham s Gertrudou dočetli o jeho odjezdu v ranních novinách, přišli se s ním společně s celou rodinou rozloučit, a stejně tak Hermann von Schmidt a Marian. Potom bylo třeba vyřídit obchodní záležitosti, zaplatit účty a přetrpět věčné reportéry. Rozloučil se rychle s Lizzie Connollyovou u vchodu do večerní školy a spěchal pryč. V hotelu našel Joea, který měl po celý den v prádelně příliš co dělat, aby za ním přišel dřív. To bylo poslední stéblo, ale Martin se chytil opěradel křesla a hovořil s ním a naslouchal mu půl hodiny.

„Pamatuj si, Joe,“ řekl, „že k té prádelně nejsi nijak uvázán. Žádná pouta tě nedrží. Můžeš ji kdykoli prodat a peníze rozházet. Jakmile jí budeš mít po krk a zachce se ti zase vydat do světa, prostě vypadni. Dělej, v čem budeš nejšťastnější.“

Joe zavrtěl hlavou.

„Už na žádnou cestu nevyrazím, moc ti děkuju. Být tulákem je prima, až na jednu věc - totiž děvčata. Nemůžu si pomoct, ale já ženský potřebuju. Neobejdu se bez nich, a člověk se bez nich musí obejít, když žije jako tulák. Když si vzpomenu, jak jsem táhl kolem domů, kde se tancovalo a kde byla nějaká sešlost, a když jsem slyšel ženský, jak se smějou, a viděl okny jejich bílý šaty a usmívající se tváře kruci! To ti povím, ty chvíle pro mě byly učiněný peklo. Mám hrozně moc rád tancovačky a pikniky a procházky při měsíčku a všechno ostatní. A tak jsem pro prádelnu a dobře se oháknout, a aby mi v kapse kalhot cinkaly pořádný kovový dolary. Už jsem viděl jednu holku, zrovna včera, a neřek bys, ale mám takový tušení, že se s ní asi nejspíš budu koukat

337$

oženit. Celej den jsem si pískal, jak jsem na to myslel. Je to fešanda, má ty nejhodnější oči a nejněžnější hlas, jakej jsi kdy slyšel. Tu bych bral, na to můžeš vsadit. Poslyš, proč se neoženíš, když máš teď peněz, že je můžeš rozhazovat. Mohl bys mít nejhezčí holku v celý Americe.“

Martin s úsměvem zavrtěl hlavou, ale v hloubi srdce si s údivem říkal, proč se vůbec chlapi chtějí ženit. Připadalo mu to jako podivná a nepochopitelná věc.

Z paluby Mariposy před odplutím uviděl Lizzie Connollyovou, jak se skrývá na kraji zástupů v přístavišti. Vezmi ji s sebou, napadlo mu. Být hodný je snadné. Bude navýsost Šťastná. V jedné chvíli to bylo pro něho téměř pokušením a v další chvíli se to změnilo v hrůzu. Zděsil se té myšlenky. Jeho unavená duše hlasitě protestovala. Odvrátil se od zábradlí, zasténal a mumlal si: „Ty jsi, člověče, strašně nemocný, strašně nemocný.“

Prchl do své soukromé kajuty, kde se skrýval, dokud parník nevyplul ven z doků. Při obědě v jídelně zjistil, že mu dali čestné místo po pravici kapitána. A netrvalo dlouho a shledal, že je na palubě nejvýznamnější osobností. Nikdy se však na žádné lodi neplavila méně uspokojující významná osobnost. Odpoledne trávil se zavřenýma očima na palubním lehátku, většinu času proklímal a večer chodil brzy spát.

Po druhém dni byl k spatření celý seznam cestujících, kteří se zotavili z mořské nemoci, a čím víc potkával ostatní cestující, tím víc mu byli protivní. Přitom věděl, že je k nim nespravedlivý. Donutil se, aby si doznal, že to jsou hodní a milí lidé, a ve chvíli, kdy si to doznal, je také zhodnotil - jsou hodní a milí jako celá buržoazie, s celou tou jejich psychologickou omezeností a intelektuální nicotností. Nudili ho, když s ním hovořili, jejich ubohé povrchní hlavy byly tak plné prázdnoty. A vedle toho bujný elán a nadbytečná energie mladších lidí ho děsily. Nikdy nebyli zticha, neustále hráli palubní hry, házeli kroužky, procházeli se nebo se s hlasitými výkřiky rychle vrhali k zábradlí, aby se podívali na vyskakující delfíny a první hejna létajících ryb.

Hodně spal. Po snídani vyhledal svoje palubní lehátko s časopisem, který nikdy nedočetl. Potištěné stránky ho unavovaly. Divil se, že lidi mají pořád toho tolik, o čem psát,

338$

a přitom, jak o tom uvažoval, začal klímat. Když ho gong probudil k obědu, byl mrzutý, že se musí probrat. Být vzhůru ho nijak neuspokojovalo.

Jednou se snažil vzpamatovat ze své letargie a zašel do předního podpalubí mezi námořníky. Zdálo se mu však, že se námořnický rod od těch dob, kdy sám žil v předním podpalubí, nějak změnil. Neshledával žádnou spřízněnost s těmito zvířecími tvory tupých tváří a mozků. Byl zoufalý. Na horní palubě nikdo nestál o Martina Edena kvůli němu samému a ke své vlastní třídě, která o něho v minulosti zájem měla, se vrátit nemohl. On sám o ně nestál. Nesnášel je o nic víc než omezené cestující z kabin první třídy a povykující mládež.

Život mu připadal jako silné bílé světlo, které zraňuje unavené oči nemocného. V každé vědomé chvilce vrhal život pronikavou záři kolem něho i na něho. Bolelo to. Bolelo to nesnesitelně. Martin poprvé ve svém životě cestoval první třídou. Na lodích na moři býval vždycky v předním podpalubí, v nejlacinějších kabinách na zádi, anebo házel uhlí dole v černých hlubinách. Když tenkrát v těch dnech vylézal po železných žebřících z dusivě žhavých útrob lodi, často pohledem zachytil cestující v chladivých bílých oblecích, kteří nedělali nic, jenom se bavili pod plátěnými slunečníky, roztaženými, aby je chránily před sluncem a větrem, s úslužnými stevardy, kteří se starali o všechna jejich přání a rozmary, a zdálo se mu, že sféry, v nichž se pohybují a v nichž žijí, jsou vysloveným rájem. No a teď tady je jako slavná osobnost na palubě, v samém středu toho všeho, sedí kapitánovi po pravici a přitom se marně obrací k přednímu podpalubí a kotelně při hledání ráje, který ztratil. Žádný nový nenašel a nemůže teď najít ani ten starý.

Snažil se nějak probrat a najít si něco, co by ho zajímalo. Zašel do kantýny poddůstojníků a byl rád, když odtamtud vypadl. Hovořil s ubytovacím důstojníkem, který nebyl ve službě, inteligentním mužem, a ten se do něho ihned pustil se socialistickou propagandou a vnutil mu do rukou svazek letáků a brožurek. Naslouchal tomu muži, jak vykládá o otrocké morálce, a jak mu naslouchal, přemítal mdle o své vlastní nietzscheánské filozofii. Ale k čemu je vlastně dobro? Vzpomněl si na jeden z Nietzscheových šílených výroků,

339$

v němž ten šílenec pochybuje o pravdě. A kdo ví? Možná že měl Nietzsche pravdu. Možná že v ničem není pravda, žádná pravda v pravdě - vůbec nic takového jako pravda. Jeho mysl se však rychle znavila, a tak se spokojeně vrátil ke svému lehátku a klímal.

Jakkoli se cítil na lodi bídně, dolehla na něho nová bída. Co až parník dopluje k Tahiti? Bude muset vystoupit na břeh. Bude si muset objednat zboží, nalézt si přepravu na nějakém škuneru na Marquesy, bude muset udělat na tisíc věcí, o nichž raději ani nemyslet. Kdykoli se záměrně obrnil, aby mohl přemýšlet, viděl to zoufalé nebezpečí, ve kterém se octl. Ano, je to pravda, nachází se v Údolí stínů a jeho nebezpečí spočívá v tom, že se nebojí. Pokud by se bál, mířil by k životu. Protože se nebojí, nechá se unášet hlouběji do těch stínů. Nenacházel žádné potěšení ve starých známých věcech života. Mariposa se teď plavila v severovýchodních pasátech a toto víno větrů, které se proti němu valilo, ho dráždilo. Dal si lehátko přenést, aby unikl tomuto bujarému kamarádovi dávných dní a nocí.

Toho dne, kdy se Mariposa dostala do bezvětří, se Martin cítil ještě bídněji než dříve. Už nemohl spát. Byl prosáklý spánkem a byl nucen bdít a snášet tu bílou zář života. Neklidně přecházel sem a tam. Vzduch byl lepkavý a vlhký a menší přepršky nijak neosvěžovaly. Život ho bolel. Procházel se po palubě, až i to příliš bolelo, potom si sedl do lehátka, až do chvíle, kdy se opět cítil nucen vstát a chodit. Nakonec se přiměl dočíst časopis a z lodní knihovny si vybral několik svazků poezie. Nedokázaly ho však zaujmout a znovu začal přecházet sem a tam.

Po večeři zůstával dlouho na palubě, ale nijak to nepomáhalo, protože když sešel dolů, spánek nepřicházel. Toto zastavení života mu selhalo. To už bylo příliš. Rozsvítil elektrické světlo a pokoušel se číst. Jeden svazek byl od Swinburna. Ležel v posteli, přejížděl očima po stránkách, až si najednou uvědomil, že čte se zájmem. Dočetl strofu, pokusil se číst dál, ale pak se k ní vrátil. Položil si otevřenou knihu na prsa a zamyslel se. To je ono. To je to pravé. Divné, že ho to nikdy dřív nenapadlo. To je smysl toho všeho. Pořád ho to tím směrem unášelo a teď mu Swinburne ukázal, že to je to pravé východisko. Chtěl klid a tady ho klid oče-340$

kává. Podíval se na otevřené okno kajuty. Ano, je dost velké. Poprvé za celé týdny se cítil šťasten. Konečně našel lék na svou nemoc. Zvedl knihu a četl tu strofu pomalu nahlas:

„Zproštěni vášně žití, strachu a naděje, vzdáváme bohu díky, ať kdokoli to je, za to, že vždycky čeká věčná smrt na člověka, a sebedelší řeka do moře dospěje.“ & [&Přeložil Jan Pilař]

Znovu se podíval na otevřené kulaté okénko. Swinburne mu opatřil klíč. Život je chorý, anebo spíš se stal chorobným - něčím nesnesitelným. „Vždycky čeká věčná smrt na člověka.“ Ty verše v něm vzbudily hlubokou vděčnost. To byla jediná blahodárnost vesmíru. Když se život stane jen únavnou bolestí, čeká tu smrt, aby člověka ukonejšila k věčnému spánku. Na co ale čeká? Je načase, aby odešel.

Zvedl se a prostrčil hlavu okénkem a podíval se dolů do mléčně se čeřící vody. Mariposa byla silně naložena, a tak když se zavěsí za ruce, dosáhne nohama do vody. Může do ní neslyšně vklouznout. Nikdo nic neuslyší. Vyšplíchla trocha vodní tříště a smáčela mu obličej. Chutnala na jeho rtech slaně a byla to dobrá chuť. Napadlo ho, zda by neměl napsat labutí píseň, ale se smíchem tu myšlenku zavrhl. Není na to čas. Příliš netrpělivě toužil odejít.

Zhasl ve své kajutě světlo, aby ho nevyzradilo, a pak oknem prostrčil nejprve nohy. Uvázl za ramena, a tak se přitáhl zpátky, aby to zkusil s jednou paží přitisknutou k boku. Kolébání lodi mu pomohlo a už byl venku a visel za obě ruce. Když se nohama dotkl hladiny, pustil se. Octl se v mléčné vodní pěně. Bok Mariposy se kolem něho hnal jako temná stěna, sem tam přerušovaná osvětlenými okénky kajut. Ujíždí pěkně rychle. Než si to stačil uvědomit, už byl za zádí a tiše plaval na zpěněné hladině.

Nějaký tuňák zaútočil na jeho bílé tělo a Martin se hlasitě zasmál.

341$

Tuňák si z něho kousek urval a palčivost poranění mu připomněla, proč tam plave. Zapomněl, co bylo účelem vší té námahy. Světla Mariposy mizela nejasná v dáli a on si tu klidně plave, jako by zamýšlel doplavat k nejbližší zemi asi tak tisíc mil vzdálené.

Byl to bezděčný instinkt žít. Přestal plavat, ale v okamžiku, kdy mu voda začala stoupat nad ústa, jeho ruce vyrazily prudce vzhůru. Vůle k životu, napadlo ho, a ušklíbl se nad tou myšlenkou. Ano, vůli má, a to vůli dost silnou, která v posledním vzepětí dokáže zničit sama sebe a přestat existovat.

Změnil svou polohu ve vodě na svislou. Vzhlédl vzhůru ke klidným hvězdám a v téže chvíli vydechl všechen vzduch z plic. Rychlými a mocnými záběry paží zvedl ramena a polovinu hrudníku nad hladinu. Chtěl tím získat počáteční impulz k sestupu. Potom se spustil a klesal bez pohybu jako bílá socha do moře. Nadechl se zhluboka vody, záměrně, jako když člověk vdechuje narkózu. Když se začal dusit, jeho paže i nohy se bezděčně začaly prodírat vodou a vynesly ho k hladině a do jasného světla hvězd.

Vůle žít, říkal si s opovržením a marně se snažil, aby se nenadechl vzduchu do praskajících plic. Dobře, musí to zkusit jiným způsobem. Nabral do plic vzduchu, co se do nich vešlo. Tahle zásoba mu pomůže dost hluboko. Otočil se a plaval hlavou dolů, co mu síly i vůle stačily. Dostával se stále hloub a hloub. Oči měl otevřené a pozoroval přízračné fosforeskující stopy prudce se míhajících tuňáků. Plaval a přitom doufal, že ho nenapadnou, aby jeho napjatá vůle nepraskla. Nezaútočili však a měl čas, aby pocítil vděčnost za tuhle poslední laskavost života.

Dolů, dolů, plaval, až se jeho paží i nohou zmocnila únava a stěží jimi pohyboval. Věděl, že je hluboko. Tlak na jeho ušní bubínky byl bolestivý a v hlavě mu hučelo. Jeho vytrvalost selhávala, ale donutil paže i nohy, aby ho dostaly ještě hloub, až jeho vůle praskla a vzduch vyrazil z jeho plic v mocném výbuchu. Bubliny se mu otřely o tváře a oči a odrážely se od nich jako droboučké balónky, jak se hnaly vzhůru. Potom se dostavila bolest, dusil se. Tahle bolest není smrt, třepotala se mu myšlenka v rozkolísaném vědomí. Smrt nebolí. To život, strasti života, tenhle strašný, dusivý pocit. Byla to poslední rána, kterou mu život mohl zasadit.

342$

Jeho umíněné ruce a nohy začaly kolem sebe sekat a bít, křečovitě a ochable. Ale ošálil je, ošálil i vůli žít, která je přiměla kolem sebe sekat a bít. Byl příliš hluboko. Nedokážou ho vynést ke hladině. Zdálo se mu, že se zvolna vznáší v moři snových vidin. Obklopovaly ho barvy a záře, koupal se v nich, pronikaly jím. Co to je? Připadalo mu to jako maják. Bylo to však uvnitř jeho mozku - záblesk, jasné bílé světlo. Blýskalo rychleji a rychleji. Slyšel dlouhý dunivý zvuk a zdálo se mu, že se propadá rozlehlým a nekonečným schodištěm. A někde dole padl do temnoty. Tolik věděl. Spadl do temnoty. A v okamžiku, kdy si to uvědomil, přestal vědět.

SVĚTOVÁ LITERATURA

Jack London MARTIN EDEN

Z anglického originálu Martin Eden, vydaného nakladatelstvím The Penguin American Library v New Yorku roku 1984, Translation © Eva Masnerová, 1987,2001 Přeložila Eva Masnerová; ISBN 80-86938-46-8; vydalo nakladatelství Eurorhedia Group k. s. v Praze roku 2006 (digrv2rmr); Sazba Sdružení MAC, spol. s r. o., Praha Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica