Moře, sníh a velkoměsta Jack London

Menší účty seSwithinem Hallem

David Grief naposledy bedlivě obhlédl kruh nezvlněného moře, vyhoupl se z košových příček a po stěžňových záporách sešplhal celý sklíčený na palubu.

“Atol LeuLeu se ponořil, pane Snowe,” pravil k nervóznímu mladému důstojníkovi.

“Jeli navigace vůbec k něčemu, pak je už atol určitě pod mořem, protože jsme tím místem dvakrát hladce propluli, či vlastně místem, kde by měl být. Buďto je to takhle, nebo nám jde špatně chronometr, anebo jsem zapomněl veškerou navigaci.”

“Musí to být tím chronometrem, pane,” ujišťoval rejdaře jeho důstojník. “Víte přece, že jsem udělal svá vlastní zaměření a vynesl je do mapy a že souhlasila s vašimi.”

“Nu ano,” zabručel Grief a mrzutě kývl, “a tam, kde se protíná vaše i moje zaměření, by měl být sám prostředek atolu LeuLeu. Bude to v tom chronometru, smeklo se v něm kolečko nebo Co.”

Ukročil k zábradlí a starostlivě měřil brázdu za Strýcem Tobym. Škuner plul s dosti silným větrem v zádech a dělal svých devět uzlů.

“Obraťte ho snad raději k větru, pane Snowe. Podkasejte plachty a nechtě ho křižovat proti větru při dvouhodinových obratech. Nějak se to zatahuje, nemyslím, že bychom mohli dnes v noci zaměřit hvězdy, zůstaneme prostě, kde jsme, zítra změříme zeměpisnou šířku a po šířce pojedeme až k LeuLeu. Tak to dělávali všichni staří

kapitáni.”

Široký, mohutně vyztužený, s vysokými boky a staromódní strmou přídí byl Strýc Toby nejbachratější, nejpomalejší, nejbezpečnější a nejnepotopitelnější ze všech škunerů, co jich jen David Grief měl. Objížděl ostrovy santacruzské a bankské

skupiny a několik osamocených atolů na severozápadě, kde Griefovi domorodí nákupčí shromažďovali kopru, želvovinu a tu a tam nějakou tunu perleti. Kapitána, jehož

našel v prudkém záchvatu zimnice, Grief nechal na břehu a sám vedl Strýce Tobyho na jeho půlroční cestě

po atolech. Hned pro začátek si vybral k návštěvě LeuLeu, který ležel nejdále, a teď

najednou zjistil, že se ztratil na širém moři se zlomyslným chronometrem na palubě. Hvězdy se té noci neukázaly a také slunce následujícího dne nebylo vidět. Zavládlo dusné, lepkavé bezvětří, tu a tam přerušované ojedinělým poryvem a vydatnými přeháňkami. Z obavy, aby Strýc Toby nemanévroval příliš daleko, zastavili loď a pak následovaly čtyři podmračené dny a noci. Ani na chvíli se neukázalo slunce, a hvězdy, které místy prosvitly mraky, byly příliš matné a prchavé, než aby je bylo možno určit a zaměřit. Tou dobou bylo už i nejzelenějšímu nováčkovi jasné, že něco visí v povětří. Když se Grief vracel na palubu od barometru, který vytrvale trčel na sedmi stech šedesáti, potkal JackieJackieho, jehož tvář byla stejně zachmuřená a zlověstná jako obloha. JackieJackie, tonžský lodník, byl něčím jako loďmistrem a napůl druhým důstojníkem nad pomíchanou kanackou posádkou. “Příde velká bouřka, si myslím,” řekl. “Já budu vidět taková bouřka už popátý, možná pošestý.” 1

Grief přikývl. “Máš pravdu, bude to hurikán, JackieJackie. Co nevidět poletí

barometr dolů, div ne pod stůl.” “No jó,” souhlasil Tonžan, “to bude vítr jako čert.” Za deset minut nato přišel na palubu Snow.

“Už to začalo,” řekl, “sedm set padesát devět, klesá, a ještě poskakuje. A to sprosté

vedro, nepozorujete to?” Otíral si rukama čelo. “Je mi z toho nanic. V ůbec bych nemusel snídat.” JackieJackie se ušklíbl. “Se mnou je to stejný. Jako kdyby mi to vevnitř všechno pochodovalo sem a tam. To vždycky před velkým fukejřem. Ale Strejc Toby je dobrej. Ten se dostane ze všeho.”

“Snad byste měl napnout malou bouřkovou plachtu na hlavním a taky bouřkovou kosatku,” povídal Grief důstojníkovi. “A vypusťte všechny zbylé plachty na plnou délku, dřív než budete skasávat. Nemůžeme vědět, co budeme potřebovat. A když už

to budete dělat, zajistěte všechny svinuté plachty dvojitou smyčkou.” Za další hodinu, při stále tísnivějším parnu a nehybném bezvětří, poklesl barometr na sedm set padesát šest. První důstojník, ještě mládě, neměl dost trpělivosti čekat na to nejhorší. Přerušil svou neklidnou procházku po palubě a rozhodil rukama. “Tak jestli má něco přijít, ať je to radši tul” zuřil. “To nemá žádnou cenu, takovéhle kašpárkování! Ať už radši máme to nejhorší za sebou. To je ale břečka, ztratit se, na palubě chronometr,

který má o kolečko víc, a před sebou hurikán, který ne a ne přijít!” Zatažená obloha začala nabíhat do barvy mědi a zdálo se, že žhne jako vnitřek obrovského rozpáleného kotle. Nikdo nezůstal v podpalubí. Domorodí lodníci se shlukli ve středu lodi a na přídi a potichu a rozčileně se domlouvali, obzírajíce bázlivě

hrozivé nebe a stejně hrozivé moře, které se vzdouvalo v dlouhých, nízkých a mastných vlnách.

“Vypadá to jak petrolej s ricinovým olejem dohromady,” zlobil se důstojník a plival své znechucení přes zábradlí do vody. “Takovým neřádstvem mč máma kurýrovala, když jsem byl kluk. Pane, to se to černá!”

Ponurý měděný přísvit se vytratil a mraky houstly a nížily se, až nastala tma jako za pozdního soumraku. David Grief, který dobře znal zvyky a chování hurikánů, si nicméně znovu četl v Bouřích a jejich zákonitostech a kazil si oči námahou nad drobným tiskem, v pološeru špatně čitelným. Nedalo se dělat nic než čekat na vítr, a tak by se byl rád dověděl, jakou má polohu vzhledem k rychle letícímu a smrtícímu středu orkánu, jenž se blížil odkudsi z toho přítmí.

Bylo odpoledne, tři hodiny, a barometr už dole na sedmi stech padesáti jedné, když

přišel vítr. Uviděli ho na vodě, jak zatemňuje tvář oceánu, jak čeří drobné hřebenatky a spěchá dál. Byl to dosud jen nesmělý vánek a Strýc Toby, když se větříkem naplnilo bouřkové Oplachtěni a když se natočil bokem k jeho směru, se s pleskotem vydal pouhými čtyřmi uzly vpřed. “To je toho,” ušklíbal se Snow. “Po takové inzerci!”

“Prcek,” souhlasil JackieJackie. “Však von brzy vyroste, jen počkejte, hned bude docela dospělej.”

Grief nařídil vytáhnout přední plachtu, ale bez skasávacího pruhu, a Strýc Toby si v sílícím větru polepšil chod. Vichr skutečně rychle dozrával do dospělosti, nezůstal však pří tom. Sílil a sílil a sílit nepřestával a každou posilu ohlašoval krátkým bezvětřím, po němž přicházely prudké a osvěžující poryvy. Sílil, až bylo zábradlí

Strýce Tobybo víc pod vodou než nad hladinou, zatímco po palubě vřela a pěnila voda, kterou odtoky nestačily pojímat. Grief studoval barometr, který vytrvale klesal.

“Střed je jižně od nás,” svěřoval se Snowovi, “plujeme mu do cesty, rovnou bychom na něj narazili. Jenže my se teď otočíme a pláchneme právě na druhou stranu. 2

Barometr by měl při tom stoupnout. Dejte stáhnout přední plachtu, už je toho na Tobybo trochu moc, a připravte se k obratu.”

Manévr se zdařil, a tak v šeru, vlastně už za noční tmy, se Strýc Toby obrátil novým směrem a hnal se ztřeštěně k severu, takřka napříč čelem bouře.

“Je to hop anebo trop,” svěřil se o pár hodin později Grief důstojníkovi. “Bouře se žene po velké křivce, ta se nedá nijak vypočítat, a my se buď dostaneme včas z cesty, nebo nás zasáhne její střed. Zaplaťpámbu, barometr se teď drží na místě. Všechno záleží na tom, jak velká ta křivka je. Vlny jsou už moc velké pro další

plavbu. Zastavte loď. Tak jako tak ji vítr požene.”

“Myslel jsem, že už vím, co je to vítr,” hulákal Snow do loďařova ucha následujícího rána. “Ale tohle není vítr. To je fantastické. Je to úplně nepředstavitelné. Musí to dosahovat sto padesáti sto šedesáti kilometrů za hodinu, v poryvech alespoň. Ale co na tom záleží! Copak bych si to někdy troufl někomu vykládat? A podívejte se na ty vlny! Sjezdil jsem Východ sem a tam, ale nikdy jsem ještě nic podobného neviděl.” Nastal den a slunce muselo být už asi hodinu nad obzorem, ale všechno, co dokázalo, byl pochmurný úsvit. Oceán se změnil v mohutný průvod pohybujících se hor. Na půl kilometru se rozvíraly propasti mezi největšími vlnami. Jejich dlouhé svahy, chráněné

poněkud před nejzuřivějším větrem, byly zbrázděny soustavou menších vln hřebenatek, ale z vysokých hřbetů vodních hor rval vichr pěnu, dřív než mohla hřebínek vytvořit. Vodní tříšť se vznášela do výše stěžňů a výš a letěla vodorovně nad hladinou.

“Nejhorší máme za sebou,” soudil Grief. “Barometr je dobrý. Vlnobití bude spíš horší, až se vítr usadí. Jdu si lehnout. Dávejte pozor na změny větru. Určitě se směr bude měnit. Vzbuďte mě při osmi zvonech.”

Uprostřed odpoledne, za velkého vlnobití a za mírného vánku to bylo všechno, co zbylo z celé bouřky po poslední změně větru

, spatřil tonžský bocman převržený škuner. Strýc Toby proplul kolem jeho zádi a jméno se jim nepodařilo přečíst, ale dříve než se setmělo, potkali se s malým člunem s kulatým dnem a špičatou zádí, rovněž ztroskotaným, avšak s jménem dosud patrným, bíle namalovaným na zádi. Dalekohledem je Snow přečetl: Emily L. No. 3.

“Tuleňářský škuner,” řekl Grief. “Ale řekněte mi, co dělali tuleňáří v těchhle končinách?”

“Nebyli to náhodou lovci pokladů?” uvažoval Snow. “Víte, Sophie Sutherland a Herman byly taky tuleňářské škunery, a najímali je v San Francisku ti hoši, co měli mapy pokladů a dokázali se dostat vždycky rovnou na místo, kde nic nebylo.” Po vrávoravé noci, kdy Strýc Toby na skomírajících ohromných vlnách kdekoho na palubě pohoupal, vyválel a vytřásl z něho duši a kdy nezafoukal sebemenší větřík, který by loď dokázal uklidnit, zvedl se konečně slabý vánek a byly napjaty všechny plachty. Za poledne se nad uhlazenou plochou oceánu ukázalo v řidnoucích oblacích slunce. Změřili polohu, dva stupně a patnáct minut jižně. Určovat délku s rozbitým chronometrem bylo zbytečné.

“Jsme prostě někde na téhle šířce, něco mezi jedním až dvěma tisíci kilometry odtud,” poznamenal Grief, když se sklonil s důstojníkem nad námořní mapou. “LeuLeu je někde na jih od nás a tenhle kousek oceánu je dočista prázdný. Není tu ani ostrov, ani útes, kde bychom mohli zaměřením ten náš chronometr nějak srovnat. Jediná věc, kterou můžeme udělat ” “Kapitáne, země v dohledu!” vřískl Tonžan dolů po schůdcích. Grief přeletěl očima prázdnotu mapy před sebou, hvízdl si překvapeně a ochable klesl do křesla.

3

“To je na mě moc,” řekl. “Tady kolem nikde žádná země nemůže být. Tak daleko nás to

zahnat nemohlo a uhnout jsme tolik taky nemohli. Běžte laskavě nahoru, pane Snowe, a podívejte se, co se Jackiemu stalo.” “Doopravdy je to země,” volal důstojník za minutu dolů. “Z paluby

je vidět, jsou to vršky palem, asi nějaký atol. Snad to nakonec bude LeuLeu.” Když pohleděl Grief na kadeřavé palmy, z nichž byly vidět pouze vršky, jako by rostly rovnou z moře, pokýval hlavou. “Stočte loď těsně k větru, pane Snowe, prohlédneme si ho. Vyjde nám to tak, že ho budeme míjet na jižní straně, a jestli pokračuje tím směrem, narazíme právě na jihozápadní cíp.” Palmy musí být hodně

blízko, aby je bylo vidět z nízké paluby škuneru, a třebaže plul Strýc Toby dost pomalu, přece jen se nevysoký břeh rychle zvedal nad obzor a přibývající palmy vyznačovaly kruh korálového atolu.

“Je to nádhera,” poznamenal důstojník. “Dokonalá kružnice. Vypadá to na takových třináct patnáct kilometrů v průměru . To bych rád věděl, jestli je do vnitřní laguny splavný přístup. Kdoví, třeba je to opravdový objev.” Pluli podél západního pobřeží atolu, křižovali blíž ke korálovým útesům dunícím příbojem a opět zpátky na volné moře. Kanak z vrcholového koše ohlašoval, že přes palmy vidí lagunu a v ní ostrůvek uprostřed.

“Vím, nač myslíte,” řekl Grief svému důstojníkovi. Snow, který vrtěl hlavou a něco si říkal, rychle a vyzývavě vzhlédl s výrazem nedůvěry.

“Přemýšlíte o tom, jestli přístup do laguny bude na severozápadě,” pokračoval Grief, jako by odříkával naučenou úlohu. “Dva kabely široký, označený na severu třemi osamělými kokosovníky a na jihu pandány. Třináct kilometrů v průměru, dokonalý

kruh a přesně uprostřed ostrůvek.” “Právě na to jsem myslel,” dosvědčil Snow. “A právě tamhle je vjezd, tam, kde má být ” “A tři kokosovníky,” téměř šeptem dodal Snow, “a pandány. Jestli bude na ostrůvku větrný mlýn, pak je to, ostrov Swithina Halla. Ale to je vyloučené. Už deset let ho hledá kdekdo.” “Halí vám kdysi provedl nějakou lumpárnu, že?” dotazoval se Grief.

Snow kývl. “Proto dělám pro vás. Zničil mě. Byla to vyslovená loupež. Koupil jsem vrak Cascady, dole v Sydney, za první peníze z dědictví po rodičích.” “Kde ztroskotala? Na Vánočním ostrově, ne?” “Ano, v plné jízdě v noci, najela až na souš. Cestující i poštu zachránili. Já jsem kvůli tomu koupil malý škuner, stál mě zbytek peněz z dědictví, a musel jsem čekat ještě na konečné vyúčtování od notáře, abych ho mohl vystrojit. A víte, co udělal Swithin Halí? Byl právě na Honolulu, ale pustil se rovnou k Vánočnímu ostrovu. Neměl k tomu důvod ani právo. Když jsem tam dorazil já, zbýval z Cascady už jen trup a stroje. Měla předtím na palubě pěkný náklad hedvábí. Vůbec nebylo poškozeno. To jsem se dověděl později od Hallova nákupčího. Vyneslo mu to dobrých šedesát tisíc dolarů.”

Snow pokrčil rameny a zamračeně se zahleděl na klidnou hladinu laguny, kde drobné

vlnky tančily v odpoledním slunci. “Byl to můj vrak. Koupil jsem ho ve veřejné

dražbě. Hrál jsem, dost vysoko jsem si tím zahrál, a prohrál jsem. Když jsem se dostal zpátky do Sydney, posádka a několik obchodníků, kteří mi poskytli úvěr, podali proti mně jako majiteli škuneru žalobu. Odnesl jsem do zastavárny hodinky a sextant, jeden čas jsem nakládal uhlí a pak jsem se uchytil na Nových Hebridách za osm liber měsíčně. Pak jsem zkusil štěstí jako nezávislý obchodník, udělal jsem úpadek, přijal jsem místo důstojníka na verbovací lodi na cestě k Tanna a Fidži, pak jsem byl dozorcem na německé plantáži u Apie a konečně jsem se uhnízdil na Strýci Tobym.’

“Potkal jste někdy Swithina Halla?” Snow zavrtěl hlavou. 4

“No tak ho tedy potkáte teď. Tamhle je větrný mlýn.” Uprostřed laguny, když se protáhli vjezdem, odkryli ostrůvek pokrytý hustým lesíkem, nad jehož stromy vynikal velký holandský větrný mlýn.

“Jak to vypadá, není nikdo doma,” řekl Grief, “jinak byste měl příležitost předložit účet.”

Lodnímu důstojníkovi ztvrdl obličej, pěsti měl zaťaty. “Právně na něj nijak nemůžu. Na to už má teď až moc peněz. Ale jeho kůže mi za těch šedesát tisíc dolarů stojí. Doufám, že doma je.”

“Také v to doufám,” usmál se Grief uznale. “Popis ostrova máte od BauOtiho, počítám.”

“Ano, jako všichni ostatní. Problém byl, že BauOti neuměl udat šířku ani délku. Povídal, že pluli moc dlouho od Gilbertových ostrovů, a to je vše, co věděl. Copak s ním asi je?” “Před rokem jsem ho viděl na pláži na Tahiti. Povídal, že pomýšlí na plavbu napříč Paumotu. Tak, a jsme tady, už je to pěkně blízko. JackieJackie, chop se olovnice. Připravte se k zakotvení, pane Snowe. Podle BauOtiho je kotviště tři sta metrů od západního pobřeží, devět sáhů hloubky, korálové útesy na jihovýchodě. Tamhle by byly ty útesy. A co řekneš ty, Jackie?” “Devět sáhů, akorát.” “Spustit kotvu, pane Snowe.”

Strýc Toby se otočil na řetězu, čelní plachty slétly dolů a kanacká posádka se rozběhla k předním a hlavním zdvihacím lanům a k řetězům.

Člun přirazil k malému korálovému přístavišti a David Grief a jeho důstojník vystoupili na břeh.

“Skoro by se zdálo, že je to hnízdo opuštěné,” řekl Grief, když kráčeli pískem vysypanou cestou k bungalovu. “Ale čichám, čichám něco, co už jsem často číchával. Tady se něco děje, anebo mě obelhává můj vlastní nos. Laguna je vystlána perlorodkami. Tady někde nechávají maso vyhnít, nebude to ani celých tisíc mil odtud. Postřehl jste tu vůni?”

V celých tropech nebylo nic podobného tomuto bungalovu Swithína Halla. Misionářský sloh zvenčí, a když vstoupili nezamčenými dveřmi, i uvnitř misionářský

sloh, vybavení i nábytek. Podlaha velkého obývacího pokoje byla pokryta nejjemnějšími samojskými rohožemi. Gauče, křesla, lenošky, kulečník. Stoleček a košík na šití, z něhož se dralo plátno s francouzskou výšivkou s jehlou ještě

zapíchnutou, napovídaly přítomnost ženy. Přístřešek a žaluzie přitlumily oslepivé

sluneční světlo na matnou a chladnou záři. Griefův zrak upoutal lesk perleťových tlačítek. “Akumulátory, pánové! Nabíjí je tím větrníkem,” vyrazil, když stiskl knoflíky. “A nepřímé osvětlení!”

Neviditelné žárovky zazářily a pokoj se naplnil rozptýlenou zlatavou září. U stěn stály knihovničky. Grief se dal do čtení titulů. Třebaže byl na mořského tuláka značně

sečtělý, setkal se tu s tak širokým obzorem a tak všestrannými zájmy, že na ně

nestačil. Našel tu staré známé, ale také jména, jež pouze slýchal, avšak nikdy nečetl. Byly tu kompletní soubory Tolstého, Turgeněva a Gorkého, Cooper a Mark Twain, Hugo, Zola a Sue, a Flaubert, Maupassant a Paul de Kock. Se zvědavostí nahlédl do stránek Mečnikova, Wdoiogera a Schopenhauera, s údivem do Ellise, Lydstona, KrafftaEbbinga a Forela. Měl právě v rukou Woodruffovu Expanzi lidských ras, když se Snow vrátil z průzkumu po ostatku budovy.

“Smaltovaná vana, zvláštní místnost pro sprchu a zvláštní pro sedací lázeň,” vykřikoval. “To je zařízení jako pro královskou rodinu! A na to šly moje peníze. Ten barák musí být obydlen. Ve spíži jsem našel čerstvě otevřené konzervy másla a 5

kondenzovaného mléka a visí tam čerstvé želví maso. Jdu se podívat, co ještě se tu dá

najít.”

Také Grief odešel z obývacího pokoje, dveřmi na opačném konci. Ocitl se v ložnici, jež zřejmě patřila ženě. Pohlédl do protějŠího kouta, do stinného rohu za síťovým závěsem. Na lehátku tam spala žena. V

měkkém světle se zdála neobyčejně půvabná, temnou španělskou krásou. Vedle ní

ležela, listy dolů, rozevřená knížka. Podle barvy tváří Grief usoudil, že ta žena je v tropech teprve krátce. Po tomto jediném pohledu se odkradl opatrně zpět do obývacího pokoje, právě když Snow vstupoval protějšími dveřmi. Za holou paži vlekl starého scvrklého černocha, který strachem křivil tvář a posunky naznačoval, že je němý. “Našel jsem ho v boudě vzadu, chrápal,” řekl důstojník. “Je to asi kuchař, počítám. Nemohu z něho dostat slova. Co jste našel vy?”

“Spící princeznu. Ššš, někdo jde!” “Jestli je to Halí,” zavrčel Snow a zaťal pěsti. Grief zavrtěl hlavou. “žádné násilnosti. Je tu žena. A jestli to opravdu je Halí, zamanévruju to tak, abyste se dostal ke slovu, dřív než odejdeme.” Dveře se otevřely a v nich se objevil velký, robustní chlapík. Na opasku mu visel těžký kolt s dlouhou hlavní. Přehlédl je rychlým a neklidným pohledem, pak roztáhl tváře do vlídného úsměvu a napřáhl ruku.

“Buďte vítáni, pánové. Ale, nezlobte se, jak se vám, při všech svatých, podařilo najít můj ostrov?”

“Protože jsme ztratili kurs,” odpověděl Grief a tiskl podanou ruku.

Já se jmenuju Halí, Swithin Halí,” řekl ten člověk a podával ruku Snowovi. “A klidně

vám prozradím, že jste první návštěva, kterou jsem tu kdy měl.”

“A tohle je tedy váš tajný ostrov, o kterém se vykládá po všech přístavech po celá

léta?” odpověděl Grief. “Tak už tedy znám recept, jak ho najít.” “Jaký recept?” zeptal se Halí rychle.

“Rozbít chronometr, zamotat se v hurikánu a pak už jen mít oči otevřené, až vyrostou rovnou z moře kokosy.” “A jak se jmenujete vy?” zeptal se Hal í, když se povinně

zasmál.

“Anstey, Phil Anstey,” odpověděl Grief hbitě. “Jedu na Strýci Tobym z Gilbertových ostrovů na Novou Guineu a pokouším se

zjistit, jakou mám právě zeměpisnou délku. Tohle je můj důstojník, pan Gray, trochu lepší navigátor, než jsem já, jenže na vadný chronometr je stejně krátký.” Grief si neuvědomoval, proč vlastně lže, ale cosi ho k tomu ponouklo a on vnuknutí

podlehl. Něco se mu nezdálo v pořádku, ale nemohl postřehnout, co to vlastně je. Před ním stál tlouštík s tučnou, kulatou tváří, s usmívavým pyskem a vráskami od smíchu v koutcích očí. Jenže Grief se už v raném mládí poučil, jak klamný může být tenhle vzhled, stejně jako mohou klamat modré oči, jež navenek jsou samá legrace a skrývají

to, co se děje za nimi.

“Co to provádíte s mým kuchařem? Ztratili jste svého a chcete mi ho upirátit?” říkal Halí. “Radši ho pusťte, jestli chcete mít včas večeři. Je tu moje žena a moc ráda vás uvidí, ona neříká večeře, ale dinner, a hubuje mě, že to pletu. Jenže já jsem staromódní. U nás se dinner odjakživa jedl v poledne. Já už se těch návyků nezbavím. Chcete se umýt? Já ano. Podívejte se na mě. Dřel jsem jako kůň, venku s potápěči, škeble, víte? Ale to jste už museli sami ucítit.”

Snow prohlásil, že je ho zapotřebí na škuneru, a vrátil se na palubu. Nejenže se mu nechtělo sedět u jednoho stolu s člověkem, který ho okradl, ale navíc bylo nezbytné

vtlouci do kanacké posádky, že vzhledem k tomu, co si Grief navymýšlel, nesmí se nikdo za žádnou cenu podřeknout. V jedenáct se i Grief vrátil na loď a našel tam 6

svého důstojníka, který na něj čekal. “Na Hallově ostrově se něco děje,” řekl Grief a pokyvoval hlavou. “Nemohu přijít na to, co by to mohlo být, ale mám nějaké tušení. Jak vlastně ten Swithin Halí vypadá?” Snow zavrtěl hlavou.

“Ten chlap na ostrově nikdy nemohl koupit knížky, co jsou tam v knihovně,” prohlásil Grief s určitostí. “Ani ho nemohlo napadnout, že by osvětlení mohlo být nepřímé. Navrch je

sladký, jako když med teče, ale uvnitř je hrubý jak podkovářská rašple. Užvaněný podvodníček to je. A ta parta, co má s sebou, Watson a Gorman si říkají, přišli, jen jak jste odešel, opravdovští mořští vlci, ani staří, ani mladí, otrlí a ostřílení, ostří jak rezaté hřebíky, jenže dvakrát tak nebezpeční, skutečně

nepříjemná společnost, pistole na zadcích, nezdá se mi, že by to byl zrovna ten druh lidí, s nimiž by si Swithin Halí tykal. A ta ženská! To je dámal Namouduši. Zná celou Jižní Ameriku, a taky Čínu. Určitě je to španělka, třebaže anglicky mluví perfektně. Je scestovalá. Mluvili jsme o býčích zápasech. Viděla je v Guayaquilu, v Mexiku, v Seville. Ohromně se vyzná v tuleních kůžích. A tohle mi vrtá hlavou. Vyzná se i v hudbě. Vyptal jsem se jí, jestli sama hraje. Hraje, tak proč jí ten člověk neobstaral piano? Jiná věc: je pohotová a živá v rozhovoru, a on z ní nespustí oči. Je při tom jako na jehlách, jak může, tak ji přeruší a vede řeč sám. Poslyšte, říkal někdy někdo něco o tom, že by Swithin Halí byl ženatý?”

“To nevím,” odpověděl důstojník. “Čerta starého jsem se o to zajímal.”

“Představil mi ji jako paní Hallovou. A Watson a Gorman mu říkají Halle. To je povedený párek, ti dva chlapi. Vůbec tomu nerozumím.”

“A co hodláte dělat?” zeptal se Snow.

“Asi se tu nějaký čas zdržím. Je tam pár knížek, které bych si chtěl přečíst. Dejme tomu, že zítra ráno spustíte hlavní stěžeň a dáte mu generálku. Prodělali jsme přece hurikán, ne? Celé oplachtění. A nemusíte s tím pospíchat.” Nazítří se dostalo Griefovu podezření další živné půdy. Vydal se časně ráno na pobřeží a přešel ostrůvek k chatrčím, kde bydleli potápěči. Právě nasedali do loděk a vzbudili jeho pozornost tím, že se chovali spíš jako vězni v okovech než jako Kanakové. Byli tu všichni tři běloši a Grief si povšiml, že každý je ozbrojen puškou. Halí ho pozdravil dost přívětivě, zato Gorman a Watson se omezili na zamračené

dobré jitro.

Chvilku nato jeden z Kanaků, když se nakláněl, aby nasadil veslo, se na Griefa významně podíval a zvolna přivřel víčka.

Obličej byl Griefovi povědomý, jedna z tisíců tváří domorodých námořníků a potápěčů, které potkal na toulkách za obchodem po ostrovech.

“Neříkej jim, kdo jsem,” řekl Grief tahitsky. “Pracoval jsi někdy na mé lodi?” Hlava kývla a ústa se otevřela, ale dřív než mohl muž promluvit, zarazilo ho hrubé

“Drž hubu!”, to Watson už stál na zádi. “Promiňte,” řekl Grief, “mohlo mě to napadnout.” “To je v pořádku,” vložil se do toho Halí. “Je s nimi potíž, moc kecají a málo dělají. Musí se s nimi zkrátka, jinak by nenalovili ani tolik škeblí, aby vydělali na stravu.” Grief s porozuměním přikývl. “Vždyť já je znám. Mám je v posádce, mrchy líné. Abyste je honil jak negry, když z nich chcete dostat aspoň poloviční

výkon.” “Co jste mu to říkal?” přerušil ho hrubě Gorman. “Ptal jsem se, kolik je tu škeblí a jak hluboko se musejí potápět.”

“škeble jsou jedna na druhé,” ujal se Halí odpovědi. “Pracujeme teď v hloubce asi deseti sáhů. Je to zrovna tady, ani ne sto metrů od břehu. Chcete jet s námi?” Půl dne setrval Grief na člunech, poobědval v bungalovu. Odpoledne prolenošil, siestu strávil v obývacím pokoji, trochu četl a asi půl hodiny se bavil s Hallovou paní. Po večeři hrál s jejím manželem kulečník. Třebaže Grief jakoby naschvál nikdy předtím 7

Swithina Halla nepotkal, přece jen pověst o Hallově obratnosti u kulečníku se nesla od úst k ústům po všech ostrovech od Levuky až do Honolulu a dospěla i k němu. Ale člověk, s nímž onoho večera Grief hrál, nebyl při téhle hře k ničemu. I jeho žena projevila víc obratnosti a chytrosti.

Když se vrátil na palubu Strýce Tobyho, Grief vzburcoval JackieJackieho. Popsal mu, kde jsou chatrče potápěčů, a nakázal mu, aby k nim tiše doplaval a s Kanaky si promluvil. Za dvě hodiny byl JackieJackie zpátky. Vrtěl hlavou, když stál celý mokrý

před Griefem, a kapalo z něho.

“To je psina,” sděloval. “Pořád tam je někdo bílej. A flinta. Leží ve vodě a hlídá. Pak je půlnoc, příde druhej bílej, veme flintu. První bílej do postele, druhej bílej hlídá, špatný je to.

S žádnejma Kanakama jsem nemohl mluvit. Tak jsem se vrátil.”

“Páni doktoři!” řekl Grief Snowovi, jen co Tonžan odešel zpátky do své kóje. “Můj nos mi říká, že tu jde o víc než o škeble. Ti tři chlapi drží nad svými Kanaky pravidelnou stráž. A ten člověk není o níc víc Swithin Halí než já sám.” Snow hvízdl, napadla ho nová myšlenka. “Už to mám,” vyrazil.

“A já vím co,” Grief na to. “Chcete říct, že Emily L. byl jejich škuner, ne?”

“Přesně to. Oni loví škeble a nechávají je zamřít, zatímco škuner odplul pro nové

potápěče nebo zásoby nebo pro obojí.” “A já s vámi souhlasím.” Grief pohlédl na hodiny ve své kabině a začal dávat najevo, že se chystá jít spát. “Je to námořník. Všichni tři jsou lodníci. A vůbec to nejsou ostrované. Tyhle vody jsou jím docela nové.” Snow znovu hvízdl. “A Emily L. šla ke dnu s celou posádkou,” řekl. “A my o tom víme. Jsou tu pěkně chyceni, dokud se nevrátí Swithin Halí. Nachytá je pak se všemi škeblemi pohromadě.”

“Anebo se oni zmocní jeho škuneru.”

“Doufám, že jol” zahučel Snow pomstychtivě. “Někdo by ho už měl jednou okrást. Chtěl bych být v jejich kůži. Já už bych si na těch šedesát tisíc přišel.”

Uběhl týden, během něhož byl Strýc Toby opět připraven k vyplutí, zatímco Grief úspěšně rozptyloval veškerá podezření tlupy na ostrově. Dokonce i Gorman s Watsonem ho začali přijímat v úloze, v které vystupoval. Celý týden je Grief mořil a trápil o udání zeměpisné délky ostrova. ,

“Přece nechcete, abych se tu ztratil,” nal éhal konečně. “Nemohu chronometr nastavit, ani ž znám vaši zeměpisnou délku.” Halí se smíchem odmítal.

“Na to jste příliš dobrý navigátor, pane Anstey, abyste se nedostal k Nové Guineji nebo k jiné rozsáhlejší pevnině.” “A vy zase jste natolik dobrý navigátor, pane Halle,” odpověděl Grief, “abyste věděl, že se k vašemu ostrovu mohu dostat kdykoliv prostě

tím, že popluji po jeho šířce.”

Posledního večera na ostrově, kam jako obvykle šel Grief na večeři, dostalo se mu prvního pohledu na vytěžené perly. Paní Hallová, vzrušením celá zjihlá, poprosila manžela, aby přinesl jejich “krasavice”, a strávila půl hodiny tím, že je Griefovi předváděla. Jeho obdiv k nim byl zcela opravdový, stejně jako překvapení, že naleziště je tak bohaté.

“Je to panenská laguna,” vysvětloval Halí. “Viděl jste sám, že většinou jsou mušle staré a vzrostlé. Je ale zajímavé, že jsme nejcennější perly získali z jediného malého pruhu během jediného týdne. Byla to učiněná pokladnice. Snad každá škeble byla plná

, převážně drobné perličky, samozřejmě, ale ty nejdokonalejší, většina z tamhleté

hromádky, je právě z onoho pruhu.” Grief je přelétl očima a hned věděl, že jejich ceny 8

se pohybují od jednoho sta do jednoho tisíce dolarů za kus a že za některé zvlášť velké

by se platilo ještě mnohem víc.

“Vy moje krasavice, krasavičky!” mazlila se s nimi paní Hallová, sklonila se k nim náhle a začala je líbat. O pár minut později se zdvihla a přála dobrou noc. “Ba ne, sbohem,” řekl Grief, když jí podával ruku. “Za svítání odplouváme.”

“Tak najednou!” divila se, zatímco Griefovi neušel záblesk uspokojení v očích jejího

manžela.

“Ano,” pokračoval Grief. “Všechny opravy jsou u konce, jenom zeměpisnou délku nemohu z vašeho manžela vypáčit, třebaže myslím, že ho ještě nakonec obměkčím.” Halí se zasmál a zavrtěl hlavou, a když jeho žena odešla, navrhl, aby se ještě

naposledy napili na rozloučenou. Seděli nad sklenkami, kouřili a hovořili.

“Nač je tak asi odhadujete?” zeptal se Grief, ukazuje na perly rozložené po stole.

“Myslím, kolik by vám asi tak nákupčí dali na volném trhu?”

“Počítám tak sedmdesát pět osmdesát tisíc,” řekl Halí nedbale. “Obávám se, že hádáte nízko. Trochu se v perlách vyznám. Vezměte jen tu největší. Je dokonalá. Ani o cent míň než za pět tisíc dolarů. A nějaký multimilionář jednou zaplatí dvojnásobek, až

urvou obchodníci své sousto. A i když nepočítám takový ten drobný perlový písek, máte tu spoustu barokových. A barokové jdou teď do módy. Každým rokem se jejich cena

zdvojnásobuje.” Halí podrobil perlový poklad bližšímu a delšímu zkoumání, odhadoval jednotlivé hromádky a nahlas sčítal. “Máte pravdu,” připustil. “Je jich tu tecf právě za jedno sto tisíc.”

“A na kolik odhadujete pracovní náklady?” pokračoval Grief. “Váš čas, čas vašich dvou společníků a potápěčů?” “Pět tisíc by to spravilo.”

“Takže to pro vás je čistých pětadevadesát tisíc, ne?” “Asi tak. Ale nač ta zvědavost?”

“Totiž, pokoušel jsem se ” Grief se odmlčel a vyprázdnil sklenku. “Prostě jsem se pokoušel najít nějaké přijatelné řešení. Dejme tomu, že bych vás i vaše lidi odvezl do Sydney a přidal vám pět tisíc dolarů, ne, sedm a půl tisíce. Nadřeli jste se tu dost.” Aniž dal co najevo anebo hnul svalem, jeho společník zbystřel a napjal se. Srdečnost zmizela z jeho kulaté tváře jako plamen sfouknuté svíčky. Oči už nepřikrýval úsměv a v jejich hloubi se ukázal tvrdý a nebezpečný duch toho člověka. Promluvil tiše a odměřoval slova.

“Co vlastně k čertu chcete tím vším říct?”

Grief si bezmyšlenkovitě zapaloval znovu doutník.

“Já dost dobře nevím, jak začít,” řekl. “Situace je, eh, je pro vás poněkud trapná. Víte, já bych byl rád spravedlivý. Jak už jsem řekl, nadřeli jste se tu dost. Nemíním vám perly prostě

zkonfiskovat. Chci vám zaplatit za váš čas, za námahu i za výlohy.” Odhalení, okamžité a úplné, zmrazilo jeho společníkovi tvář.

“A já myslel, že jste v Evropě,” zahučel. Na okamžik v něm bleskla naděje. “Poslouchejte, vy si prostě děláte legraci. Jakpak mám věřit tomu, že vy jste Swithin Halí?”

Grief pokrčil rameny. “To by byl nevkusný vtip, po vší vaší pohostinnosti. A stejně

nevkusné je mít na jednom ostrově dva

Swithiny Hally.”

“Když tedy vy jste Swithin Halí, kdo k čertu jsem já? Víte to taky?”

“Nevím,” odpověděl lehce Grief. “Ale chtěl bych to vědět.”

“No, tak po tom vám vůbec nic není.”

“Prosím. Na vaší totožnosti nesejde. Ostatně znám váš škuner a z toho můžu zjistit, kdo jste zač.”

9

“Jak se jmenuje?”

“Emily L.”

“Správně. Já jsem kapitán Raffy, jeho patron a majitel.”

“Ten tuleňářský pytlák? Už jsem o vás slyšel. Co vás u Všech všudy zavedlo sem ke mně, za cizí plot?”

“Potřeboval jsem peníze. Tulení stáda jsou na vymření.”

“A loviště jsou teď na celém světě líp hlídána, co?”

“Skoro je to tak. A teď k tomuhle maléru, pane Halle. Dovedu se bránit. Co proti tomu chcete dělat?”

“Už jsem to řekl. A ještě víc chci udělat. Jak byste odhadl cenu Emily LJ”

“Ta už si odjezdila svoje. Ne víc než deset tisíc, a i to by byla zlodějna. Pokaždé když je trochu drsnější moře, mám strach, že se rozsype.”

“Už se stalo, kapitáne Raffy. Viděl jsem ji kýlem vzhůru po té bouři. Dejme tomu, že měla cenu sedm a půl tisíce. Zaplatím

vám celkem patnáct tisíc, a ještě vás svezu. Nedávejte ruce pryč

z klína.” Grief vstal, obešel ho a sebral mu pistoli. “To je jen nezbytná opatrnost, kapitáne. Teď půjdete se mnou na palubu.

Paní Raffyové ty noviny sdělím později sám a přivedu ji za vámi.”

“Chováte se ke mně celkem slušně, pane Halle, to musím říct,” doznal kapitán Raffy, když se člun přiblížil k Strýci Tobymu.

“Ale dejte si pozor na Gormana a Watsona. To jsou nepříjemní hoši. A mimochodem, nerad o tom mluvím, ale mou ženu už jste poznal. Daroval jsem jí čtyři nebo pět perel. Watson a Gorman s tím souhlasili.”

“Není třeba o tom mluvit, pane kapitáne, vůbec o tom nebudeme mluvit. Ty jí

zůstanou. Jste to vy, pane Snowe? Tady je náš

přítel, o kterého se budeme muset postarat, pan kapitán Raffy. Jedu na břeh pro jeho paní.”

David Grief seděl u knihovničky v obývacím pokoji bungalovu a psal. Venku se bělal první úsvit. Noc měl rušnou. Paní Raffyové zabralo balení jejích a kapitánových svršků dvě hysterické hodiny. Gormana lapli ve spánku, ale Watson, který držel hlídku u potápěčů, se bez boje nedal. Nedošlo sice až na střelné zbraně, ale teprve když se na vlastní oči přesvědčil, že je hra ztracena, svolil k tomu, aby se přidal ke svým společníkům na palubě. K zabezpečení klidu byli té chvíle on a Gorman spoutáni v důstojníkově kajutě, paní Raffyová uzavřena v kabině Griefově a kapitán Raffy přivázán ke stolu v jídelně. Grief dokončil práci na listině a znovu četl, co napsal:

Swithinu Hallovi za perly odebrané z jeho laguny (odhadem) Herbertu Snowovi plná náhrada za hodnotu parolodi Cascade a jejího nákladu v perlách (odhadem) Kapitánu Raffymu

plat a náhrada výloh za výlov perel Kapitánu Raffymu

náhrada za škuner Emily L. ztracený v bouři Paní Raffyové

pro dobrou vůli pět perel, pěkných (odhadem) Za přepravu čtyř osob do Sydney ($

120 za osobu) Za bělobu na nátěr dvou člunů

Swithina Halla Swithinu Hallovi vyrovnání rozdílu v perlách (odhadem), které jsou uloženy v zásuvce stolku v knihovně

$100 000

$60 000

10

$7 500 $7 500 $1 100 $480

$23 411 $100 000 $100

Grief se podepsal, napsal datum, zamyslil se a připsal dole: P. S., Kromě toho trvá

dluh vůči Swithinu Hallovi ve výši tří knih vypůjčených z knihovny: Hudsonova Zákona duševních jevů, Zolovy Paříže a Mahanových Asijských problémů. Tyto knihy anebo náhradu ve výši jejich plné hodnoty lze vyzvednout v kanceláři shora uvedeného Davida Griefa v Sydney.

Zhasil elektrické světlo, sebral hromádku knih, pečlivě zavřel přední dveře a kráčel dolů k čekajícímu člunu.

Mapuhi a jeho dům

Třebaže na to podle svého nemotorného vzhledu nevypadala, byla s Aorai při mírném větru lehká práce a kapitán s ní přirazí! dost těsně ke břehu, dřív než ji zakotvil právě

na dosah příboje. Atol Hikueru ležel nízko při hladině, pouhé mezikruží písku a rozdrceného korálu, sto metrů široké, asi třicet kilometrů v průměru a jen metr až dva vyčnívající nad hladinu při nejvyšším přílivu. Na dně velké nezčeřené laguny byly spousty perlorodek a z paluby škuneru, přes útlý pás atolu, bylo vidět potápěče při práci. Ale do laguny nebyl vjezd, ani lehký obchodnický škuner se tam nedostal. Za příznivého větru se mohly dovnitř protáhnout mělkým průlivem s mnoha zákruty alespoň kutry, ale škunery zůstávaly venku, dál od břehu, a dovnitř vysílaly jen malé

čluny. Z Aorai obratně spustili člun, do něhož naskákalo půl tuctu hnědých lodníků, oděných jen šarlatově červeným bederním šátkem. Chopili se vesel, zatímco se na záď

ke kormidlu postavil mladý muž oblečený v tropickém bílém oděvu, podle něhož se pozná Evropan. Ale tohle nebyl Evropan. Zlatavý odstín polynéské kůže se neutajil ani v barvě jeho opálené světlejší pleti a vrhal zlaté pablesky a světélka i do zářivé

modři jeho očí. Byl to Raoul, Alexandr Raoul, nejmladší syn Marie Raoulové, bohaté

míšenky, která vlastnila a obhospodařovala půl tuctu obchodních škunerů podobných, jako byla Aorai. Napříč vírem u vjezdu do průlivu a bouřícím okrajem přílivu probojoval se člun na zrcadlově klidnou hladinu laguny. Mladý Raoul vyskočil na bílý

písek k velkému domorodci a podal mu ruku. Ramena a hruď měl ostrovan velkolepé, ale pahýl pravé paže, z něhož čnělo několik centimetrů lety vybělené kosti, svědčil o setkání se žralokem, které ukončilo jeho potápěčskou dráhu a udělalo z něho patolízala, přiživujícího se drobnými pletichami. “Už jsi o tom slyšel, Aleku?” byla jeho první slova. “Mapuhi našel perlu. Takovou ještě na celém Hikueru nikdo nenašel, ani na celém Paumotu, ani na celém světě. Kup ji od něho. Ještě ji má u sebe. A nezapomeň, že jsem byl první, kdo ti o ní řek. Je to pitomec, a dostaneš ji levně. Nemáš trochu tabáku?”

Raoul zamířil vzhůru po pláži rovnou k chýši pod pandánovým stromem. Byl matčiným nákupčím a měl za úkol jezdit po celém Paumotu za jeho dary, koprou, perletí a perlami. Byl to mladý nákupčí, teprve druhá jeho cesta to byla v této jeho hodnosti, a v skrytu ho velice trápila nezkušenost v odhadu perel. Když však mu Mapuhi nastavil perlu před oči, podařilo se mu potlačit překvapení a zachovat 11

obchodně nedbalý výraz. Neboť ta perla ho vskutku vyvedla z rovnováhy. Byla velká

jako holubí vejce, dokonale oblá, tak bělostná, že opalizovala a odrážela všechny barvy kolem sebe. Byla jako živá. Nikdy předtím nic takového nespatřil. Kdy/, mu ji Mapuhi upustil na

dlaň, byl překvapen její váhou. Svědčila o tom, že je to dobrá perla. Dobře si ji prohlédl kapesní lupou. Byla bez poskvrny a bez trhlinky. Pro její čistotu se zdálo, že se mu na dlani téměř rozplývá ve vzduchu. Ve stínu měkce zářila, jako když svítí mladý měsíc. Byla tak průsvitně bílá, že když ji pustil do sklenice s vodou, jen stěží ji rozpoznával. A tak rychle a přímo klesla ke dnu, že si byl jist, že má

výtečnou váhu.

“No, a co bys za ni chtěl?” zeptal se s předstíraným nezájmem. “Já bych chtěl ” začal Mapuhi a za ním, tvoříce tmavý rám jeho stejně tmavé tváři, se objevily obličeje dvou žen a děvčete a pokyvovaly souhlasně k tomu, co Mapuhi chtěl. Byly předkloněny, oživovala je potlačovaná chtivost, oči jim hrabivostí jen plály.

“Chtěl bych dům,” pokračoval Mapuhi. “Musel by mít střechu z pozinkovaného plechu a hodiny s osmihranným ciferníkem. Musel by být šest sáhů dlouhý a na všech stranách by musel mít zápraží. Vprostřed by musel být velký pokoj, uprostřed něho kulatý stůl a na stěně osmihranné hodiny. Čtyři ložnice by v něm musely být, dvě na každé straně od velkého pokoje, v každé ložnici železná postel, dvě židle a umývadlo. A vzadu v tom domě by musela být kuchyně, pěkná kuchyně, s hrnci a pánvemi a kamny. A musel bys mi ten dům postavit na ostrově Fakaravě, kde jsem doma.”

“Je to všechno?” zeptal se Raoul nedůvěřivě. “Musel by tam být šicí stroj,” promluvila Tefara, Mapuhiho žena.

“A nezapomeň na osmihranné hodiny,” přidala se Nauri, Mapuhiho matka. Mladý Raoul se rozchechtal. Smál se dlouho a od srdce. Ale zatímco se smál, v duchu se hbitě zabýval matematickými úkony. Nikdy v životě ještě dům nestavěl a jeho znalosti o stavitelství byly jen mlhavé. Smál se a vypočítával náklady na cestu na Tahiti

pro materiál, cenu materiálu samotného, zpáteční cestu na Fakaravu a náklady na naložení a vyložení materiálu a na stavbu. Docházel k částce čtyř tisíc francouzských dolarů, přičemž si ponechával pro jistotu určitou rezervu. Čili dvacet tisíc franků. To je nemožné. Jak má cenu takové perly určit? Dvacet tisíc franků jsou velké peníze, a ještě k tomu matčiny peníze! “To jsou pitomosti, Mapuhi,” řekl. “Urči si cenu v penězích.” Ale Mapuhli zavrtěl hlavou a spolu s ním se zavrtěly i tři hlavy v pozadí za ním.

“Já bych chtěl ten dům,” řekl. “Musel by být šest sáhů dlouhý a musel by mít kolem dokola zápraží “

“No dobře, dobře,” přerušil ho Raoul. “O tom domě už jsem všechno slyšel, ale s tím nic nebude. Dám ti tisíc chilských dolarů.”

Sborovým mlčením daly čtyři hlavy najevo zápornou odpověď. “A k tomu za sto chilských dolarů zboží.” “Já bych chtěl ten dům ” začal Mapuhi.

“K čemu ti bude dům dobrý?” rozčiloval se Raoul. “První hurikán, který přijde, ti ho spláchne. To bys mohl vědět. Kapitán Raffy říká, že to zrovna dnes vypadá na hurikán.” “Na Fakaravě ne,” řekl Mapuhi. “Souš je tam mnohem vyšší než tady. Na tomhle ostrově jo. Kdejaký hurikán si může Hikueru spláchnout. Já bych chtěl dům na Fakaravě. Musel by být šest sáhů dlouhý a kolem dokola by musel mít zápraží ” A Raoul znova poslouchal historku o tom domě. Několik hodin strávil pokusy vyt loud tu domkářskou posedlost Mapuhknu Z hlavy, ale Mapuhiho matka i žena i Ngakura, Mapuhiho dcera, ho podepřely v jeho rozhodnutí chtít dům. Nezavřenými dveřmi, když už podvacáté naslouchal podrobnému popisu domu, jaký by byl Mapuhi chtěl 12

mít, spatřil, jak se k pobřeží blíží druhý čluu Z jeho škuneru. Námořníci zůstali sedět u vesel, znamení, že je naspěch. První důstojník z Aorai vyskočil na břeh, vyměnil pár slov s

jednorukým domorodcem a spěchal pak za Raoulem. Setmělo se náhle, přilétly mraky a slunce se schovalo. Přes lagunu Raoul viděl, jak se blíží zlověstná čára větru.

“Kapitán Raffy vzkazuje, abyste to tady už koukal skončit,” spustil důstojník místo pozdravu. “Jestli tu je nějaká perleťovina,

tak musíme riskovat, že ji naložíme až později, povídal. Barometr spadl na sedm set padesát dva.”

Poryv větru zacloumal pandánovým stromem nad nimi a už rval palmy opodál a s hlučným zaboucháním shodil na zem pár zralých kokosových ořechů. Pak přišel deštík ze vzdáleného mraku, přinesl ho vichr a zároveň se začala z vln zvedajících se na laguně kouřit unášená tříšť. Jakmile na listech zabubnovaly první kapky, Raout vyskočil na nohy.

“Tisíc chilských dolarů na dřevo, Mapuhi,” řekl. “A dvě stě ve zboží.”

“Já bych chtěl ten dům ” začal Mapuhi.

“Mapuhi,” křičel Raoul, aby přehlušil vichr, “ty jsi u mě pitomec.” Vyrazil z chýše a po boku prvního důstojníka se hnal větrem dolů ke břehu k člunu. Už ho nebylo vidět. Tropický liják dštil kolem nich, takže sotva viděli na krok před sebe, ještě sotva zahlédli vlnky z laguny, které jim chňapaly po písku pod nohama. V tom zmatku se objevila postava. Byl to HuruHuru, jednoruký. “Nechal ti tu perlu?” zahoukal Raoulovi do ucha. “Je to pitomec!” odpověděl mu stejný křik a hned nato se jeden druhému ztratili v přívalu deště.

Za půl hodiny pak HuruHuru, stoje na oceánském břehu atolu, viděl, jak na Aorai vytahují oba čluny a obracejí loď přídí na moře. A blízko ní spatřil nový škuner, který

právě připlul s vichřicí v zádech, jak zakotvuje a spouští člun. Znal ho. Byl to Orohena, majetek Torikiho, míšeneckého kupce, který byl sám sobě nákupčím a který

nepochybně stál i u kormidla spuštěného člunu. HuruHuru se uchichtl. Dobře věděl, že Mapuhi dluží Torikimu za zboží ještě od loňska.

Mraky přešly. Palčivé slunce sálalo přímo pod sebe a laguna byla opět jako zrcadlo. Ale vzduch byl lepkavý jako smůla a jeho tíha jako by zavalovala prsa a znesnadňovala dýchání. “Už jsi o tom slyšel, Toriki?” zeptal se ho HuruHuru.

“Mapuhi našel perlu. Ještě nikdá nikdo takovou perlu nevylovil, ani ňa Hikueru, ani kde jinde na Paumotu, ani kde jinde na světě. Mapuhi je pitoma. A kromě toho ti dluží

nějaké peníze. Nezapomeň, že jsem byl první, kdo ti o tom pověděl. Nemáš trochu tabáku?”

A Toriki zamířil k Mapuhiho chýši z trávy. Byl to pánovitý chlap, i když dost omezený. Ledabyle prohlédl nádhernou perlu, jen se na ni koukl, pak ji strčil do kapsy.

“Měl jsi štěstí,” řekl. “Je to pěkná perla. Zbude ti u mě ještě nějaký úvěr.”

“Já bych potřeboval dům,” začal znepokojený Mapuhí. “Musel by být šest sáhů “

“Tohle vykládej babičce,” odsekl mu kupec. “Potřeboval bys především zaplatit dluhy. Byl jsi mi dlužen dvanáct set dolarů chilské měny. Dobře, je to smazáno, nejsi mi dlužen nic. A ještě ti dám úvěr dvě stě dolarů, chilských. A jestli až přijedu na Tahiti, se mi tu perlu podaří dobře prodat, tak ti třeba dám úvěr ještě na sto dolarů, to bude celkem tři sta dolarů. Ale to si pamatuj, jen když ji dobře prodám. Kdoví, jestli na ní

ještě nebudu tratit.”

Mapuhi se schoulil v zármutku a posadil se s hlavou skloněnou. Byl oloupen o svou perlu. Místo domu má zaplacený dluh. A nic za perlu nebude mít. “Ty jsi ale pitoma,” řekla Tefara.

13

“Ty jsi ale pitoma,” řekla Nauri, jeho matka. “Proč jsi tu perlu dával z ruky?” “A co jsem měl dělat?” bránil se Mapuhi. “Jsem mu dlužen peníze. Věděl o tom, že perlu

mám. Samy jste ho slyšely, jak mi říká, abych mu ji ukázal. Nic jsem mu neprozradil. Už o tom sám věděl. Někdo mu to musel říct. A já jsem mu byl dlužen peníze.”

“Mapuhi je pitoma,” opičila se Ngakura.

Bylo jí dvanáct a neměla z toho ještě rozum. Mapuhi dal průchod svým citům pohlavkem, po kterém se skulila na zem, a Tefara a Nauri propukly zatím v pláč a začaly mu po žensku vyčítat.

HuruHuru, hlídkující stále ještě na břehu, spatřil třetí škuner, který mu byl povědomý, jak spouští kotvu před vjezdem do laguny a vysílá na břeh člun. Byla to Hira, velice vhodně pojmenovaná, neboť patřila Levymu, německému židovi, který

byl nejvýznamnější mezi všemi obchodníky s perlami, a jak je známo, Hira je tahitské

božstvo rybářů a zlodějů.

“Už jste o tom slyšel?” optal se HuruHuru, když tlustý Levý s hrubými a nesouměrnými rysy vkročil na břeh. “Mapuhi našel perlu. Nikdá ještě nikdo takovou perlu nenašel, na Hikueru, na celém Paumotu, ani na celém světě ne. Mapuhi je pitomec. Prodal ji Torikimu za čtrnáct set chilských, stál jsem venku a slyšel jsem to. Toriki je stejný pitomec. Dostanete ji od něho lacino. A nezapomeňte, že první jsem vám o tom řekl já. Nemáte trochu tabáku?” “Kde je Toriki?”

“V domě kapitána Lynche, pije absint. Je tam už hodinu.” A když Levý a Toriki nad absintem usmlouvali cenu perly, vyslechl HuruHuru venku ohromující sumu, na níž

se shodli pětadvacet tisíc franků.

V tu chvíli obě lodi, Orohena i Hira, připluly těsně ke břehu, začaly dávat znamení

střelbou z děla a zuřivě signalizovat. Všichni tři muži vyšli před domek a spatřili už

jen, jak je oba škunery míjejí, jak spěšně vyrážejí pryč od břehu a spouštějí hlavní

plachty i kosatky v plném běhu a navzdory vichru, v němž se nakláněly hluboko nad zbělenou vodu. Pak je zakryl déšť. “Vrátí se, jen co bude po tom,” řekl Toriki. “Bude lip, když odsud vypadneme.”

“Počítám, že barometr šel ještě dolů,” řekl kapitán Lynch. Byl to bělovousý kapitán dálkové plavby, příliš starý na to, aby sloužil na lodi, který přišel na to, že jeho astmatu je nejlíp na Hikueru. Odešel dovnitř podívat se na barometr. “Propánakrále!” slyšeli ho vykřiknout, vběhli dovnitř a stejně jako on zůstali koukat na ručičku, která

trčela na sedmi stech čtyřiceti pěti.

Pak opět vyšli, tentokrát aby s obavami prozkoumali oblohu i oceán. Sprška se přehnala, ale zůstalo zataženo. Bylo vidět, jak se oba škunery, plně oplachtěny, a s nimi ještě třetí blíží opět k atolu. Náhlý obrat větru je donutil popustit plachty a pět minut nato závan větru z opačného směru všechny tři lodě zastavil a z břehu bylo vidět, jak povolují zvratičková lana a jak sebou plachty při zhoupnutí na vlnách pleskají. Příboj duněl hluše a hrozivě a přivalily se dlouhé dmoucí se vlny. Kmitl se děsivý blesk, ozářil šerý den a zahřmění se divě převalovalo kolem. Toriki a Levý vyrazili během k člunům, Levý vypadal jako vyplašený hroch. Když

jejich čluny vyplouvaly z průlivu, potkaly se s člunem z Aorai. Na zádi stál Raoul a povzbuzoval lodníky. Nemohl představu oné perly vypustit z mysli a vracel se, aby potvrdil Mapuhímu, že přistupuje na cenu jednoho domu. Vylodil se na pláži za takového lijáku a bouřky, že se v hustém dešti srazil s HuruHuruem, dřív než ho spatřil. “Jdeš pozdě,” hulákal HuruHuru. “Mapuhi už ji prodal Torikimu za čtrnáct set chilských a Toriki ji prodal Levymu za pětadvacet tisíc franků. Nemáš trochu tabáku?”

14

Raoulovi se ulevilo. Jeho starosti, co s perlou, byly tytam. Už se nepotřeboval starat ani trápit, že perlu nekoupil. Jen jednomu se mu nechtělo věřit. Mapuhi ji mohl docela dobře dát za

čtrnáct set chilských dolarů, ale že by Levý, který se přece tak dobře vyznal v perlách, byl zaplatil pětadvacet tisíc franků, to se mu zdálo být příliš velké

rozpětí. Rozhodl se, že se na to přeptá kapitána Lynche, a když došel k domku toho vysloužilého námořníka, našel ho civícího na barometr.

“Prosím vás, kolik to podle vás ukazuje?” zeptal se kapitán Lynch uděšeně, otřel si brýle a znovu pohlédl na přístroj. “Sedm set čtyřicet,” řekl Raoul. “V životě jsem to ještě neviděl.” “To bych řekl, že ne,” odfrkl kapitán. “Padesát let, co jsem na moři, jsem neviděl, že by spadl takhle dolů. Poslouchejte!” Chvíli stáli, dunění příboje zatím otřásalo domkem. Pak vyšli ven. Bouřka se přehnala. Viděli Aorai, jak se divoce zmítá a houpe na obrovitých vlnách, jež se v majestátním průvodu valily od severovýchodu a vrhaly se zuřivě na korálové břehy. Jeden z lodníků u člunu ukázal na ústí průlivu a zavrtěl hlavou. Raoul tam pohlédl a spatřil bílou změť pěny a tříště.

“Myslím, že s vámi budu muset dnes zůstat na noc, pane kapitáne,” řekl, obrátil se pak k námořníkovi a zavolal na něj, aby vytáhli člun na souš a našli si nějaké přístřeší.

“Sedm set třicet pět,” oznamoval kapitán Lynch, vraceje se z další výpravy k barometru. Nesl si židli.

Usadil se a zahleděl se na rozbouřené moře. Ukázalo se slunce a dusno se ještě

zvětšilo, zatímco trvalo naprosté bezvětří. Vlny stále rostly.

“To bych rád věděl, odkud se berou ty vlny,” huboval Raoul omrzele. “Vítr nikde žádný, a podívejte se na to, třeba tahle.” Vlna byla na míle dlouhá a nesla desetitisíce tun vody, její náraz otřásl atolem jako zemětřesení. Kapitána Lynche to polekalo.

“Propána!” vykřikl a napůl se zvedl z židle, pak do ní opět klesl.

“Vždyť ale není vůbec žádný vítr,” omílal Raoul. “Rozuměl bych tomu, kdyby to přišlo najednou a s větrem.” “Větru tu budete mít co nevidět dost, nestarejte se,” odpověděl Lynch zachmuřeně.

Oba pak seděli beze slova. V tisících kapičkách na nich vyvstával pot, sbíhal se do potůčků a říček a odkapával na zem. Lapali po dechu, pro starce to bylo zvl ášť

namáhavé. Vzhůru po pláži se vyzdvihla vlna, olízla kmeny kokosovníků a dosáhla jim téměř k nohám.

“To už je nad čárou nejvyššího přílivu,” poznamenal kapitán Lynch, “a já tu jsem jedenáct let.” Pohlédl na hodinky. “Tři.” Přivlekl se muž se ženou, za nimi pestré

klubko škvrňat, neutěšený pohled. Zastavili se za domkem a z nerozhodnosti se tam nakonec usadili do písku. O pár minut později připutovala jiná rodina z opačného směru, nesli s sebou všelijaké svršky. Brzy se tak shromáždilo kolem kapitánova domku několik set lidí rozmanitého věku. Zavolal na jednu z nově příchozích, ženu s kojencem v náručí, a dověděl se, že jim voda právě smetla chýši do laguny. Tohle byl na míle daleko nejvyšší bod atolu, a přesto si už po obou stranách obrovské

vlny na mnoha místech prorážely cestu atolem a vrhaly se s hukotem do laguny. Prstenec atolu, obepínající dvacetimílový vodní kruh, nebyl nikde širší než padesát sáhů. Potápěčská sezóna byla v plném proudu a ze všech okolních ostrovů, dokonce až z Tahiti se sem sjeli domorodci. “Je tu dvanáct set mužů, žen a dětí,” řekl kapitán Lynch. “Nevím, kolik jich tu do zítřka do rána zbude.” “Ale jak to, že nezafouká ani větřík, to bych rád věděl,” dožadoval se Raouí stále vysvětlení.

“Nespěchejte, mladý muži, nespěchejte, co nevidět budete mít starostí ažaž.” Kapitán Lynch ještě nedomluvil, a náraz obrovské vodní masy otřásl atolem. Až na výši dlaně zaplavilo moře půdu pod jejich židlemi. Mnoho žen ustrašeně zakvílelo. Děti, ruce sepjaté, vylekaně hleděly na nesmírné vlny a usedavě plakaly. Kuřata a 15

kočky brodící se zmateně vodou, jako by si řekly, utekly se na střechu kapitánova domu. Jeden Paumoťan s celým vrhem novorozených štěňat v košíku šplhal do koruny kokosovníku a ve výši šesti metrů košík přivazoval. Máma těch štěňat pobíhala dole ve vodě, štěkala a kňučela.

A stále ještě zářilo slunce a trvalo úplné bezvětří. Seděli a pozorovali vlny a opile kymácení Aorai. Kapitán Lynch hleděl na valící se hory vod tak dlouho, až už se nemohl dívat dál. Přikryl si oči rukama, aby se toho pohledu zbavil, pak odešel do domku.

“Sedm set třicet tři,” řekl tiše, když se vrátil. V ruce držel svitek lanka. Rozřezal ho na dvousáhové kousky, jeden dal Raoulovi, jeden si nechal a ostatek rozdal ženám s radou, aby si vyhlédly stromy a vyšplhaly se na ně. Lehký vánek počal foukat od severovýchodu a chlad na tvářích jako by Raoula rozveselil. Viděl, jak na Aorai skasávají plachty a míří pryč od pobřeží, a zalitoval, že není na palubě. Škuner z toho vždycky vyvázne, kdežto atol . Přehnala se vlna, téměř ho porazila, a Raoul si vyhlédl strom. Pak se rozpomněl na barometr a rozběhl se zpátky k domku. Střetl se s kapitánem Lynchem, jenž přišel s týmž úmyslem, a tak vešli oba. “Sedm set dvacet,” řekl starý námořník. “Čeká nás tu pěkné peklo, co to bylo?” Vzduchem jako by něco letělo. Dům se zachvěl a otřásl a uslyšeli mohutné zahučení. Okna zarachotila. Rozlétly se dvě z tabulek, udeřil do nich průvan, až zavrávorali. Přibouchly se protější dveře, roztříštily přitom zámek. Bílý knoflík od dveří se rozprskl na podlaze. Stěny místnosti se začaly vzdouvat, jako by se náhle nafukoval balón. Pak se ozval nový zvuk, podobný rachotu mušket, to když sprška z moře zasáhla stěny domku. Kapitán Lynch pohlédl na hodinky. Byly čtyři. Navlékl si nepromokavý plášť, sňal barometr ze skoby a ukryl ho v objemné kapse. Opět do domku udeřila vlna tvrdým nárazem a lehké stavení se naklonilo, pootočilo v základech a opět pokleslo a setrvalo, nakloněno o deset stupňů. Raoul vyrazil první. Vichr ho uchvátil a mrštil jím o kus dál. Postřehlpřitom, že se vítr stočil k východu. S námahou se vrhl na písek, přikrčil se a držel. Kapitán Lynch, hnán jako stéblo slámy, se přes něj překulil. Dva námořníci z Aorai se spustili z palem, k nimž se uvázali, a běželi jim na pomoc, nakláněli se proti větru v neuvěřitelných úhlech a rvali se rukama nohama o každou píď cesty. Stařec měl ztuhlé klouby a nemohl šplhat, a tak ho námořníci pomocí svázaných kousků lana vytahovali vzhůru po kmenu, metr po metru, až ho konečně mohli uvázat v koruně stromu, patnáct metrů nad zemí. Raoul otočil své lano kolem pně sousedního stromu, stál a rozhlížel se. Vichr byl děsivý. Ani ve snu se mu nikdy nezdálo, že by mohl vítr dosáhnout takové rychlosti. Přes atol se převalila vlna a zmáčela ho až ke kolenům, dřív než voda stekla na druhou stranu do laguny. Slunce zmizelo a snesl se olověný soumrak. Zasáhlo ho pár kapek deště, hnaných větrem téměř vodorovně. Udeřily jako broky. Přes tvář ho pleskla sprška slané tříště. Jako by to byla dospělá

mužská ruka. Obličej ho pálil, do očí se mu bolestí bezděky draly slzy. Pár stovek domorodců se uteklo do korun a tyhle hrozny lidského ovoce by málem bývaly k smíchu, jak se hemžily na stromech. Potom se Raoul s obratností rodilého Tahiťana hluboce předklonil, chytil se oběma rukama kmene, vzepřel se proti němu chodidly a drobnými krůčky se bral vzhůru. Ve vršku nalezl dvě ženy, dvě děti a muže. Jedno z děvčátek svíralo v náruči kotě.

Když se uhnízdil, zamával kapitánu Lynchovi a stařec mu statečně odpovídal. Obloha Raoula děsila. Snížila se, vlastně se zdálo, že ji mají těsně nad hlavami, barva olova zatím ztmavla až do černě. Ještě mnoho lidí zůstalo na zemi, shlukli se a drželi se kmenů. Některé z hloučků se modlily, v jednom kázal mormonský misionář. K jeho 16

uším dolétl tajuplný rytmický zvuk, slabounký jako zacvrlikání vzdáleného cvrčka, trvající pouhý okamžik, ale i v onom okamžiku nejasně vnukající myšlenku na nebesa a nebeské chóry. Rozhlédl se kvapně a u paty jiného stromu spatřil hlouček lidí

držících se lan i jeden druhého. Viděl,

jak se jejich obličeje souhlasně pohybují. žádný tón už k němu nedoléhal, ale domyslel se, že zpívají nějaké kostelní písně. A vítr sílil a sílil. Nebyl schopen jeho rychlost nijak měřit, neboť už dávno překročila veškerou jeho zkušenost, nějak však nicméně poznával, že sílí dál. Nedaleko se skácel strom, vyvrácen z kořenů, a mrštil svým živým břemenem o zem. Vlna se přelila přes ten pruh písku a byli titam. Všechno šlo velice rychle. Spatřil hnědé rameno a obrys černé hlavy proti vřící bělí

laguny. I to za okamžik zmizelo. Vichřice vyvracela další a další stromy, kácela je a vršila jeden přes druhý jako zápalky. Udivovalo ho, co vichřice dokáže. I jeho strom se nebezpečně ohýbal, jedna z žen naříkala a tiskla k sobě děvčátko, které zase svíralo kotě. Muž, který držel druhé dítě, šťouchl Raoula do paže a ukázal rukou. Raoul se ohlédl a spatřil mormonský kostelík, jak se opile potácí asi sto metrů od nich. Vichr ho urval ze základů a teď ho společně s vlnami postrkoval k lagun”. Úděsná vodní

stěna ho popadla, nadzvedla a mrštila jím proti skupince asi půltuctů palem. Hrozny lidských plodů spadaly jako zralé kokosové ořechy. Když voda opadla, objevili se na zemi, někteří leželi nehybně, jiní lezli, kroutili se. Nějak mu připomínali mravence. Neděsilo ho to. Ocitl se už za pomezím hrůzy. Jako samozřejmost sledoval další vlnu, kterak smetá z písku pozůstatky lidských trosek. Třetí vlna, největší ze všech, které

dosud spatřil, spláchla kapli do laguny, kde odplula napůl potopena po větru, ze všeho na světě nejvíc připomínajíc Noemovu archu. Ohlédl se po domku kapitána Lynche a k svému překvapení zjistil, že zmizel. Šlo to opravdu velice rychle. Postřehl, že mnoho lidí z těch stromů, které přečkaly nápor větru, slezlo dolů. A vichr stále ještě

sílil. Svědčila o tom jeho vlastní palma. Nekymácela se už, nenahýbala se po každém vzpřímení. Setrvávala namísto toho prakticky v klidu, ohnuta větrem v ostrém úhlu, a jen se chvěla. Dělalo se mu z toho nanic. Bylo to drnčení, jaké vydává ladička nebo hra na hřeben. A jeho rychlost situaci jen zhoršovala. Třebaže kořeny stromu dosud pevně držely, nemohly snést takovýto nápor příliš dlouho. Něco určitě povolí. A, tamhle to sebralo zas jeden. Neviděl, jak se to děje, naráz tam stál jen pahýl kmene přeražený v půli své výšky. Co probíhalo, bylo možno jen pozorovat. Pouhý praskot lámaných stromů nebo jek lidské

hrůzy nenašel v tom ohromujícím přívalu zvuků místa. Tak jen náhodou se díval směrem ke kapitánovu stromu, když se to stalo. Spatřil, jak se kmen v půli tříští a nehlučně ulamuje. Koruna stromu s třemi námořníky z Aorai a se starým kapitánem odplachtila na lagunu. Neklesla na zem, nesla se vzduchem jako pleva. Asi sto metrů

sledoval její let, než dopadla do vody. Namáhal si zrak a byl si jist, že spatřil kapitána, jak se s ním zamáváním loučí.

Na víc už Raoul nečekal. Pleskl domorodce a naznačoval, že je třeba slézt dolů. Muž

byl pro, ale obě ženy hrůza zcela ochromila, a tak se muž rozhodl zůstat s nimi. Raoul podvlekí smyčku svého lana kolem kmene a klouzal dolů. Slaná voda ho zalila až nad hlavu. Zatajil dech a zoufale se pověsil na lano. Vlna opadla, a zaštítěn kmenem palmy mohl vydechnout. Uvázal se pevněji a hned se ocitl pod novou vlnou. Jedna z žen sklouzla dolů a připojila se k němu, domorodec zůstal v koruně s druhou, s oběma dětmi a kočkou.

Nákupčí už dříve postřehl, že hloučky držící se úpatí ostatních stromů se stále tenčí. Nyní viděl přímo vedle sebe, jak k tomu dochází. Udržet se vyžadovalo veškerou jeho sílu, a žena, která se k němu přidala, začala ochabovat. Pokaždé když se vynořil z vln, 17

byl překvapen, že je dosud u stromu a že je tam s ním i ta žena. Posléze se vynořil a byl sám. Pohlédl vzhůru. I koruna palmy byla pryč. V půli výšky drnčel roztříštěný

konec. Byl zachráněn. Kořeny dosud držely a vítr se na tomto stromě už neměl do Čeho

opřít. Začal šplhat vzhůru. Byl tak zesláblý, že postupoval jen pomalu, a vlna za vlnou ho zalévaly, dokud se nedostal mimo jejich dosah. Pak se pevně uvázal ke kmeni a sbíral síly, aby mohl vzdorovat noci a kdovíčemu ještě. Cítil se v temnotě

nesmírně osamělý. Chvílemi se mu zdálo, že tohle je doopravdický konec světa a že on samojediný zůstal naživu. A vítr sílil. Kolem jedenácté, jak odhadoval čas, dosáhl neuvěřitelné divokosti. Byla to příšera, ječící a obludná nestvůra, stěna, jež se kácela a řítila, jež se však nepřestávala kácet a řítit, stěna bez konce. Zdálo se mu, že se sám stal nehmotným a lehkým, to on že se pohybuje, že se rychlostí nad všechno pomyšlení

žene tuhou hmotou. Vítr přestal už dávno být pohybujícím se vzduchem. Stal se něčím tak hmotným, jako je voda nebo rtuť. Měl pocit, že by do něho mohl zabořit ruce a rvát z něho kusy, jako třeba z padlého býka, že by se mohl větru chytit a zavěsit se na něj právě tak, jako se dá viset na skalním útesu.

Vichřice ho dusila. Obrátilli se k ní tváří, nemohl dýchat, nebof se mu hrnula do nozder i do úst a nadouvala mu plíce jako měchýře. V těch chvílích se mu zdálo, že má tělo až k prasknutí napěchované hutnou hlínou. Pouze když přitiskl ústa až ke kmeni stromu, dařilo se mu vydechnout. I neustálý tlak větru ho vyčerpával. Tělo i mozek zasahovala únava. Už nevnímal, nepřemýšlel, byl jen napůl při vědomí. Jedna jediná myšlenka přetrvávala v tomto vědomí: tak tohle je tedy hurikán. Nepravidelně

se mu vtírala. Byla jako plamínek, jenž občas zabliká. Z úplné ochablosti se k ní

znovu vracel: tak tohle ‘ tedy hurikán. A pak znovu ochaboval. Hurikán dosáhl své plné síly mezi jedenáctou večer a třetí ráno a právě v jedenáct byl smeten strom, na nějž se uchýlil Mapuhi a jeho ženské. Mapuhi opět vyplul na hladinu laguny, stále ještě drže Ngakuru, svou dceru. Pouze ostrovan z jižních moří mohl přežít vlnobití, jímž byl hnán. Pandánový strom, k němuž byl připoután, se převaloval dokola a dokola pěnou a tříští, a jen tím, že se chvílemi drželi a čekali a jindy rychle ručkovali po kmeni, podařilo se Mapuhimu udržet hlavu nad hladinou natolik, aby měli dost času se pokaždé nadechnout. Ale i vzduch by! samá voda, plný letící tříště a lijáku, který pršel téměř rovnoběžně s hladinou.