Cesta sněžných ptáků

Robert Lyndon

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické, Thriller

Velkolepý, zcela moderně psaný román se odehrává v 11. století a provází čtenáře téměř celým tehdejším světem. Francouzský žoldák přijme od anglického šlechtice nabídku, aby se vydal do Konstantinopole zachránit jeho syna, který je tam držen jako rukojmí. Mladý rytíř bude propuštěn výměnou za šest mimořádných dravých ptáků, bílých sokolů. Ze všeho nejdříve Vallon míří se svými společníky do Norska, pak putuje přes Grónsko a Rusko k svému cíli. Na dlouhé cestě ho provází řada výrazných postav, například sokolník se schopností porozumět divokým zvířatům nebo nebývale vzdělaný student lékařství, který s sebou tajně nese dokumenty, jež mají vést k objevení pátého evangelia. Vynikající dobrodružný příběh je napsaný svižně a s fantazií. Skvělý děj dokáže udržet čtenáře v napětí až do poslední stránky.

Robert Lyndon

CESTA SNĚŽNÝCH PTÁKŮ

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Marie Válková

Copyright © 2012 Robert Lyndon

Translation © Marie Válková, 2012

ISBN 978-80-242-3790-9

Věnuji Deborah a Lily

STRUČNÁ CHRONOLOGIE

1054 Velké schizma, církevní rozkol mezi křesťanským Východem a Západem

1066 září Král Harold Anglický poráží norskou armádu u Stamford Bridge v Yorkshiru.

říjen Vilém Dobyvatel poráží Haroldovu armádu u Hastingsu.

prosinec Vilém je korunován anglickým králem.

1069-1070 Po povstání v severní Anglii vede Vilém trestnou výpravu do Northumbrie a plení území mezi Yorkem a Durhamem.

1071 srpen Armáda Seldžuků vedená Alpem Arslanem – „Statečným lvem“ – poráží na hlavu vojsko byzantského císaře u Mantzikertu (dnes ve východním Turecku). Vítězství otevírá Anatolii Seldžukům a nakonec vede k první křížové výpravě.

1072 červen Král Vilém vpadne do Skotska.

listopad Při válečném tažení v Persii zabije zajatec Alpa Arslana.

POZNÁMKA K JAZYKŮM

V jedenáctém století Dánové, Norové, Švédové a Islanďané hovořili vzájemně srozumitelnými jazyky, příbuznými angličtině. S jistým úsilím byl Anglosas schopen porozumět Skandinávci.

CENY ZA BÍLÉ SOKOLY VE STŘEDOVĚKÉ ANGLII

Podle Domesday Book (Knihy posledního soudu), sestavené v letech 1086-1087, byla cena bílého loveckého sokola deset liber, což se zhruba rovnalo půlročnímu příjmu rytíře. V účtech krále Jindřicha II. stojí, že v roce 1157 zaplatil přes dvanáct liber za čtyři bílé lovecké sokoly, které poslal darem císaři Svaté říše římské Barbarossovi. V roce 1162 stálo Jindřicha čtyřicet tři liber vypravit loď do Norska na nákup sokolů. Za stejnou částku se dalo pořídit dvě stě padesát krav nebo tisíc dvě stě ovcí, popřípadě zaplatit celoroční mzdu padesáti zemědělským dělníkům.

Hlad pohltí jednoho, ztroskotání dalšího.

Kopí skolí jednoho, další zhyne v bitvě…

Jeden spadne bez křídel z vysokého stromu v lese…

Další musí sám se vydat do neznámých míst, po neznámých cestách mezi cizinci…

Jeden se zhoupne na šibenici, mrtev zůstane viset…

Druhého při hostině z lavice srazí meč…

Jednomu štěstí; druhému zármutek a žal.

Jednomu radostné mládí; druhému umění válečné, slávu na bitevním poli.

Jednomu obratnost v hodu či střelbě; druhému štěstí v kostkách…

Jeden bude bavit hosty v hradní síni, pijáky v náladě udržovat…

Druhý ochočí dravého sokola, až poddá se hrdý pták a usedne na jeho pěst.

(Z Úděly lidí z Exeter Book, Anglie, 10. století)

ANGLIE 1072

1

Toho rána chytila normanská jízdní hlídka mladého Angličana, který se v lesích jižně od řeky Tyne pídil po něčem k snědku. Vyslechli ho, usoudili, že je to vzbouřenec, a pověsili ho na vysokém kopci pro výstrahu lidem v údolí. Vojáci počkali, schoulení v řezavém chladu, až se oběť přestala v křečích zmítat, a pak odjeli. Stále ještě byli v dohledu, když se kroužící hejno mrchožroutů sneslo z nebe a obsypalo mrtvolu jako krutí netopýři.

K večeru tlupa vyhladovělých vesničanů vylezla na kopec a vyplašila ptáky. Odřízli mrtvolu a položili ji na zmrzlou zem. Oči, jazyk, nos a genitálie byly pryč; ústa zbavená rtů se rozevírala v němém výkřiku. Lidé obstoupili tělo s noži v rukou, nepohlédli na sebe ani nepromluvili. Nakonec jeden přistoupil k mrtvému, zvedl jednu jeho paži a rozmáchl se nožem. Ostatní se přidali, pustili se do řezání a odsekávání a vrány i havrani kolem nich hopkali a hašteřili se o zbytky.

Ptáci začali v panice vřeštět. Lidští mrchožrouti zvedli pohled a strnuli uprostřed pohybu, pak se zvedli z podřepu. Na hřebeni kopce se objevil nějaký muž. Jako by vyrostl ze země. Černě se rýsoval proti nevlídnému únorovému nebi. V ruce svíral meč. Jeden vesničan něco zavolal a celá tlupa se otočila a rozběhla pryč. Nějaká žena upustila svůj lup, vykřikla a otočila se, že si ho sebere, ale její společník ji popadl za paži. Nepřestávala kvílet a ohlížet se, když ji táhl pryč.

Frank sledoval, jak mizejí, a v mrazivém vzduchu se mu srážel dech. Pak zasunul meč do pochvy a vykročil k šibenici. Za sebou táhl vychrtlou mulu. Dokonce i špinavý a utrmácený cestou naháněl strach – byl vysoký, měl hluboko zapadlé oči, výrazný, zahnutý nos, rozcuchané vlasy se mu vlnily kolem vyzáblého obličeje a přes výrazné lícní kosti se mu napínala pokožka, již počasí ošlehalo do barvy uzené úhoří kůže.

Mula zafrkala, když se vrána polapená v hrudním koši mrtvého s tlukotem křídel osvobodila. Letmo pohlédl na zohavené tělo, aniž dal na sobě cokoliv znát, pak svraštil čelo. Před ním se v soumraku bělal předmět, který upustila ta žena. Byl zabalený do látky. Přivázal mulu k šibenici, přistoupil k uzlíku a nohou ho převrátil. Hleděl do scvrklého obličeje sotva pár dní starého dítěte. Mělo zavřené oči a špulilo pusu. Žilo.

Rozhlédl se. Mrchožrouti se začínali znovu shlukovat. Nebylo kam dítě schovat. Jakmile odejde z kopce, ptáci se na ně vrhnou. Milosrdné by bylo ukončit jeho trápení hned, jediným bodnutím mečem. I když se pro ně matka vrátí, nepřežije dítě hlad.

Pohled mu padl na šibenici. Po chvilkové nerozhodnosti vzal dítě do náruče. Alespoň je dobře zabalené proti mrazu. Vrátil se k mule, otevřel sedlovou brašnu a vytáhl prázdný vak. Dítě zakňouralo a ústa se mu pohybovala, jako by pilo. Vložil je do vaku, nasedl na mulu a přivázal vak na konec popravčího provazu z dosahu vlků. Nadlouho to ptáky neodradí, ale soudil, že se matka vrátí, jen co zmizí z kopce. Mrazivě se usmál. „Visíš, a to ti není ani týden. Jestli přežiješ, můžeš se tím chlubit.“

Ptáci znovu vzlétli, když se na vršek kopce přibelhal další člověk. Zůstal stát na místě, jen co uviděl šibenici.

„Pospěš si,“ zvolal Frank. „Brzy bude tma.“

Frank pozoroval, jak se mladík blíží, a zavrtěl hlavou. Sicilan vypadal jak chodící strašák. Další noc bez jídla a přístřeší by ho mohla dorazit. Ale lůžko a něco k jídlu by našli pouze u mužů, kteří oběsili toho ubohého Angličana. Sicilan se vrávoravě zastavil, oči měl v bezkrevném obličeji tmavé a otupělé. Zadíval se na zohavenou mrtvolu a znechuceně mlaskl.

„Kdo to udělal?“

„Vyhladovělí vesničani,“ odpověděl Frank a uchopil otěže muly. „Když jsem přišel, byli ještě tady. Ještě štěstí, žes jako první nešel ty.“

Sicilan se rozhlédl všemi směry a utkvěl pohledem na vaku.

„Co je to?“

Frank jeho otázku přešel bez povšimnutí. „Nezmizeli daleko. Co já vím, tak na nás někde čekají v záloze.“ Vedl mulu pryč. „Drž se u mě, jestli nechceš skončit v hrnci.“

Sicilan se vyčerpáním nehýbal z místa. „Nenávidím tuhle zemi,“ zamumlal unaveně. Myšlenky už dokázal formulovat jen tím, že je vyslovil nahlas. „Nenávidím!“

Polekaně sebou trhl, když zaslechl tiché zakňourání. Přísahal by, že se ozvalo z toho vaku. Rozhlédl se po Frankovi a vyděsilo ho, že jeho silueta už pomalu mizí za obzorem. Vak znovu zakňoural. Ptáci se snášeli ze zachmuřeného nebe a jako kousky černé látky přistávali kolem něho. Jeden vyskočil na lebku mrtvoly, zašilhal po něm a vecpal hlavu do zejících úst.

„Počkej!“ křikl Sicilan, roztřeseně překročil vrcholek toho hrozného kopce a pustil se za svým pánem.

V houstnoucím soumraku přidal Frank do kroku. Země se začínala měnit ve sráz a objevily se obrysy vzdálených hor. Po dalších pár krocích si sedl na paty a zadíval se do širokého údolí. Řeku i údolí zahalily stíny a málem by hrad nespatřil, kdyby nebyl tak nový, že na jeho obíleném dřevě bylo stále ještě znát stopy po sekeře. Stál za soutokem dvou přítoků, jeden přitékal ze severu, druhý se klikatil od západu. Frank sledoval tok řeky, dokud mu nezmizela v temnotě na východě. Promnul si oči a znovu se zadíval na hrad. Bezpochyby normanský, hlavní hradní věž trůnila na pahorku a byla obehnaná vlastní palisádou; o něco níž se nacházela hlavní budova a roztroušené menší domy, rovněž obehnané, takže palisáda tvořila osmičku. To není špatné místo, pomyslel si. Ze dvou stran chráněné řekami a přes každý přítok se klene most, který se dá snadno bránit.

Zvedl pohled k další obranné linii na hřebeni několik mil za hradem. Celý život strávil na válečných taženích, ale nic podobného neviděl – krajinou se táhla zeď osazená strážními věžemi a nepřizpůsobovala se přírodním překážkám. To musí být onen val, který postavili Římané, aby ochránili svoji nejsevernější výspu proti barbarům. A ano, v temnotě nadcházející noci vypadaly větrné kopce v dálce jako konec světa.

Nad hradem se převaloval dým. Frank si představoval, že vidí lidi, kteří k němu míří z okolních polí. Nedaleko po proudu řeky byla poměrně velká vesnice, ale domy vypadaly pobořené a odlehlá hospodářství byla pouhé šmouhy popela. Od chvíle, kdy před pěti dny překročili řeku Humber, nenarazili na jedinou obývanou vesnici. Zpustošení severu s sebou přineslo úpadek, to byla normanská pomsta za vzpouru Angličanů a Dánů v Yorku přede dvěma zimami. V posledním mizejícím světle Frank rozpoznal, že cesta ke hradu vede lesem.

Sicilan se svezl vedle něho. „Našel jsi to?“

Frank ukázal.

Sicilan se zahleděl do přítmí. Jiskra vzrušení pohasla a obličej mu zklamaně posmutněl. „Je to jenom dřevěná věž.“

„Cos čekal – mramorový palác s pozlacenými věžemi?“ Frank vstal. „Zvedej se. Dnes v noci bude tma a hvězdy se neobjeví.“

Sicilan zůstával na zemi. „Myslím, že bychom tam neměli chodit.“

„Co tím chceš říct?“

„Je to nebezpečné. Můžeme listiny předat biskupovi v Durhamu.“

Frankovi se napjaly svaly na čelisti. „Převedl jsem tě bezpečně přes Evropu, a přesto teď, když jsme přestáli všemožná protivenství a cíl naší cesty je nadosah, chceš, abychom se obrátili nazpátek?“

Sicilan si propletl prsty. „Nečekal jsem, že pocestujeme tak dlouho. Normani se chovají v záležitostech následnictví prakticky. Novina, kterou neseme, možná už nebude vítaná.“

„Vítaná nebo ne, dnes v noci bude sněžit. Durham jsme nechali jeden den chůze za sebou. Jediné přístřeší nám nabízí hrad.“

Mrchožrouti náhle ztichli. Za tlukotu křídel se vznesli, opsali kruh, pak ve spirálách zamířili dolů ke stromům. Rozhostilo se ticho.

„Tumáš,“ řekl Frank a podal Sicilanovi skývu chleba.

Mládenec se na ni zadíval. „Myslel jsem, že už nemáme žádné jídlo.“

„Voják má vždycky nějakou rezervu. Tak dělej. Vezmi si to.“

„A co ty?“

„Já už jsem svůj podíl snědl.“

Sicilan si nacpal chléb do úst. Frank poodešel, aby nemusel poslouchat, jak někdo jiný jí. Když se otočil, chlapec vzlykal.

„Co zas máš teď?“

„Promiň, pane. Jsem ti na obtíž a máš se mnou jenom trápení.“

„Vylez si na mulu,“ přikázal mu Frank. „Nejde mi o tvoje pohodlí,“ utnul Sicilanovy protesty. „Nechci strávit další noc s kamenem pod hlavou místo polštáře.“

Když dorazili do lesa, nebylo už stromy vidět. Frank se chytil muly za ocas a nechal ji, ať najde sama cestu. Klopýtal přes kořeny a šlapal do ledových kaluží. Sníh, který hrozil celý den, začal padat a zpočátku byl jemný jako prach. Obličej a ruce mu znecitlivěly chladem.

I on si tuhle zemi ošklivil – její hnusné počasí, mezkovitou odevzdanost jejích obyvatel, podrážděnou nadutost jejích přemožitelů. Přitáhl si kápi k hlavě a ponořil se do snění. Kráčel ovocnými sady, přes vinici a ospalou bylinkovou zahradu plnou včel. Vešel do domu a přes chladnou dlaždicovou podlahu do komnaty, kde v prázdném krbu zářila kytice z vinné révy. Jeho žena se s úsměvem zvedla od vyšívání. Jeho děti se k němu vrhly s radostným křikem, že se tak podivuhodně vrátil…

2

Jejich osudy se zkřížily minulého podzimu v průsmyku svatého Bernarda v Alpách. Frank cestoval pod jménem Vallon a šel pěšky, neboť v Lyonu prodal koně i zbroj. Krátce poté, co začal sestupovat do Itálie, minul skupinu poutníků a kupců, kteří se rozčileně otáčeli po bouřkových mracích, které se kupily na jihu. Sloupec slunečního světla vykrojil dole v údolí u strže pasteveckou chatu. Dál než tam v ten večer nedošel.

Nebyl ještě ani v polovině cesty, když mraky zakryly slunce. Teplota značně poklesla. Vítr, který začal jako vzdálený povzdech, se o něho prudce opřel a přinesl s sebou drobný déšť. S bradou přitisknutou k hrudi se prodíral bouří.

Déšť přešel ve sníh, den se změnil v noc. Sešel z cesty, zakopával o kameny, prodíral se závějemi. Došel na rovnější půdu a ucítil závan kouře. Někde před sebou musí mít to obydlí, strž má po levici. Pokračoval mnohem pomaleji, prozkoumával cestu mečem, až mu do cesty vstoupila překážka hutnější než tma. Do poloviny zavátá chatrč. Tápavě se pustil kolem zdí a na závětrné straně našel dveře. Kopl do nich, až se otevřely, a vklopýtal do začouzené místnosti.

Na druhé straně ohniště někdo vyskočil. „Neubližuj nám, prosím!“

Vallon rozpoznal vytáhlého mladíka s vyjevenýma očima. V přítmí za ním se v neklidném spánku zavrtěl někdo další. „Uklidni se,“ zavrčel Vallon a zasunul meč do pochvy. Nohou přirazil dveře, setřásl si sníh z oblečení a přidřepl u ohně.

„Snažně prosím za prominutí,“ vykoktal mládenec. „Jsem hrozně rozčilený. Ta bouřka…“

Člověk v koutě zamumlal něco v jazyce, jemuž Vallon nerozuměl. Chlapec k němu spěchal.

Vallon přiložil na oheň kousky trusu a třel si ruce, aby v nich obnovil cit. Usedl ke zdi a začal žvýkat skývu chleba. Hrozilo, že průvan zhasne plamen lampy ve výklenku nad těmi dvěma v koutě. Ležící muž nespal, v prsou mu hvízdalo jak v děravém měchu.

Vallon si dal doušek vína a trhl sebou. „Tvůj společník je nemocný.“

Mladíkovi se vlhce zaleskly oči. „Můj pán umírá.“

Vallon přestal žvýkat. „Nemá snad mor?“

„Ne, pane. Obávám se, že má rakovinu hrudi. Můj pán má bolesti od té doby, co jsme opustili Řím. Dnes ráno byl tak slabý, že nemohl nasednout na mulu. Naše výprava nás musela zanechat za sebou. Můj pán trval na tom, že budeme pokračovat v cestě, ale pak nás zastihla bouřka a náš podkoní utekl.“

Vallon vyplivl kyselé víno a přešel k nim. Nebylo pochyb, stařec bude do svítání zbaven strastí. Jaký však život byl vepsán do toho obličeje – pokožka se mu napínala na širokých lícních kostech, nos připomínal orlí zobák, jedno tmavé oko přivřené, druhé bylo pouhá zkrabatělá jizva. Na sobě měl cizokrajný oděv – hedvábnou řízu, zapnutou slonovinovými olivkami, pantalony zasunuté do vysokých bot z kůzlečí kůže. Sobolí pláštěnka musela stát víc než prsten, který se mu blyštěl na kostnaté ruce.

Upřel na Vallona tmavé oko. Otevřel tenké rty širokých úst. „Přišel jsi.“

Vallona zamrazilo na šíji. Starci se muselo zdát, že se dostavil přízrak smrti, aby jej provedl poslední bránou. „Mýlíš se. Jsem jenom pocestný, který se tady ukrývá před bouří.“

Umírající to vzal bez odporu na vědomí. „Poutník na cestě do Jeruzaléma.“

„Cestuji do Konstantinopole, abych se připojil k císařské gardě. Jestli půjdu přes Řím, mohl bych zapálit svíčku u Svatého Petra.“

„Žoldnéř,“ řekl stařec. „Dobře, dobře.“ Zamumlal něco řecky a mladík vrhl na Vallona pronikavý pohled. Stařec se namáhavě snažil nadechnout a přitom šátral pod pláštěm. Vytáhl váček z měkké kůže a vtiskl jej svému sluhovi do ruky. Mladík si ho zřejmě nechtěl vzít. Stařec mu sevřel paži a naléhavě k němu mluvil. Hoch znovu pohlédl na Vallona a pak teprve odpověděl. Ať už řekl cokoliv, slib nebo přísahu, umírajícího to patrně uspokojilo. Ruka mu klesla. Zavřel oko.

„Odchází,“ zamumlal mladík.

Stařec otevřel oko a upřel je na Vallona. Jeho šepot zašustil, jako když se uhlazuje zmačkaný pergamen. Pak pohledem zabloudil do končin, kam se nedohlédne. Když se na něho Vallon znovu podíval, oko už měl zastřené.

Ticho houstlo jako mlha.

„Co říkal?“

„Nevím jistě,“ vzlykl mládenec. „Něco o tajemství řek.“

Vallon se pokřižoval. „Kdo to byl?“

Chlapec popotáhl. „Kosmas z Byzance, rovněž zvaný Monofalmos, ‚Jednooký‘.“

„Byl to kněz?“

„Byl to filozof, zeměpisec a diplomat. Největší cestovatel a učenec našeho věku. Plavil se po Nilu k pyramidám v Gíze, prozkoumal skalní město Petra, četl svitky z Pergamonu, které věnoval Marcus Antonius královně Kleopatře. Viděl doly v Persii, kde se těží lazurit, hony na jednorožce v Arábii, plantáže hřebíčkovce a pepřovníků v Indii.“

„Ty jsi také Řek?“

„Ano, pane. Ze Syrakus na Sicílii.“

Únava utlumila Vallonovu zvědavost. Oheň už téměř vyhasl. Natáhl se na hliněnou podlahu a zabalil se do pláště. Spánek nepřicházel. Sicilan spustil žalozpěv, který se mísil s hučením větru.

Vallon se zvedl na loket. „To by stačilo. Tvůj pán už má klid. Teď mi dopřej, abych ho měl taky.“

„Přísahal jsem, že bude v bezpečí. A do měsíce je mrtvý.“

Vallon si přetáhl svůj plášť přes hlavu. „Je v bezpečí. A teď spi.“

Propadal se do ošklivých snů a zase se z nich vytrhával. Když se opět z jedné noční můry probral, uviděl Sicilana skrčeného nad Řekem, jak stahuje prsten z ruky svého pána. Už mu sundal ten pěkný kožešinový plášť. Vallon se posadil.

Setkali se pohledem. Sicilan přistoupil s pláštěm k němu a přehodil mu ho přes ramena. Vallon neřekl ani slovo. Sicilan se vrátil do svého kouta a s hlasitým povzdechem se natáhl. Vallon postavil meč kolmo k zemi a opřel si bradu o jílec. Zahleděl se před sebe, pomrkával jako sova. Každé mrknutí přineslo vzpomínku, každé další bylo pomalejší než to předchozí, až zavřel oči a usnul za burácení bouře.

Probudila ho kapající voda a záhadný, opakovaný zvuk tlumeného žuchnutí. Škvírami ve zdech pronikalo denní světlo. Myš se hnala pryč od bílého chleba, sýra, trochy fíků a koženého měchu, které vedle něho Sicilan položil. Vallon si odnesl jídlo ke dveřím a vyšel na sálající slunce. Po úbočích stékaly potůčky vody z roztálého sněhu. K přístřeškům pro zvířata se táhly četné stopy. Ze střechy sjel kus sněhu. Vallon zašilhal nahoru k průsmyku a napadlo ho, jestli poutníci došli až do útočiště na vrcholu. Když se tam sám zastavil, ukázal mu jeden mnich ledovou komoru plnou těl pocestných, zkroucených tak, jak je vyhrabali ze sněhu. Vallon naklonil kožený měch a lokl si trpkého červeného vína. Tělem se mu rozlilo teplo. Když se najedl, vyčistil si větvičkou zuby a vypláchl si ústa.

Ve vzdálenosti, kam doletí hozené kopí, se nořila do stínů strž. Přešel k jejímu okraji, rozepnul si kalhoty a vymočil se. Dobře si uvědomoval, že kdyby se včera v noci odchýlil z cesty sotva na šířku rozpažených paží, byla by teď z něho jen hromádka krve a kostí tak hluboko dole, že by ji ani supi nenašli. Vrátil se do chatrče a zažehl lampu s pomocí pazourku a křesadla. Řek ležel jako socha s rukama složenýma na prsou.

Vallon se přistihl, jak nahlas říká: „Škoda že jsme neměli čas si promluvit. Existují věci, které bys nejspíš dokázal vysvětlit.“ V ústech měl hořkou pachuť a bylo mu těžko na duši.

Dolehlo k němu zakrákání krkavce. Sklonil se a sfoukl lampu. „Možná se znovu setkáme, až smrt položí útěšnou dlaň na moje srdce.“

Neslyšně přešel ke dveřím a otevřel je. Tam už na něho čekal Sicilan s vyhřebelcovaným hnědým poníkem a pěknou šedou mulou. Vallon se málem usmál tomu, jaký kontrast tvoří truchlivý chlapcův výraz a jeho veselé oblečení. Měl na sobě vlněný plášť lemovaný modrým saténem, směšně nepraktické špičaté boty a měkký kulatý klobouk s pestrou kokardou. Oči poulil nejenom strachy; příroda ho obdařila očima, v nichž se zračil neustálý úlek.

„Myslel jsem, žes odešel.“

„Jakže! Abych opustil svého pána a neuložil ho k poslednímu odpočinku?“

Kamenitá země neumožňovala náležitý pohřeb. Položili mrtvého do prolákliny otočené k jihu a navršili na něho kamení. Na kamennou mohylu umístil Sicilan jakýs takýs kříž. Pomodlil se a pak se rozhlédl po vrcholcích hor a ledovcích.

„Trval na tom, aby byl pohřben tam, kde zemře, ale je trpké, že muž, jenž byl svědkem civilizace, nakonec leží na tak pohanském místě.“

Nad úbočími se hladově vznášel sup. Ze vzdálených pastvin se neslo cinkání kravských zvonců.

Vallon se zvedl z kleku. „Vybral si svůj hrob dobře. Teď mu leží u nohou celý svět.“ Vsedl na mulu a obrátil ji ze svahu dolů. „Děkuju ti za jídlo.“

„Počkej!“

Cestu Vallonovi znesnadňovaly hluboké závěje. Bylo mu, jako by se brodil ledovou kaší, ovšem úpatí kopců se chvělo v mlžnatém vedru. Kolem poledního pojede po měkké zelené trávě. Dnes bude večeřet horké maso a tmavě červené víno.

„Prosím tě, pane.“

„Máš před sebou pěkný výstup. Měl bys raději vyrazit, jestli chceš překročit průsmyk do setmění.“

Sicilan ho dohnal a ztěžka přitom oddychoval. „Nejsi zvědavý, jaká dobrodružství nás potkala na téhle cestě?“

„Není moudré svěřovat se cizincům na osamělých místech.“

„Byl jsem se svým pánem pouhé tři týdny, ale jeho cesta začala o dva měsíce dříve u Mantzikertu.“

To Vallona zadrželo. Poprvé o Mantzikertu slyšel v jedné hospodě u Rhôny. Od té doby si o tom povídali všude, kde se cestou zastavil, a ten příběh s každým vyprávěním nabýval na barvitosti a košatosti. Většina líčení se shodovala v tom, že v pozdním létě porazila muslimská armáda byzantského císaře na místě zvaném Mantzikert u východní hranice s Anatolií. Někteří pocestní tvrdili, že císaře Romana zajali, jiní, že je mrtvý, případně že ho zbavili trůnu. Poutní cesta do Jeruzaléma prý je uzavřená a muslimové táboří před hradbami Konstantinopole. Ze všeho bylo nejvíce znepokojivé, že vetřelci nebyli Arabové, ale kočovný turkický kmen, který se o jednu generaci dřív přihrnul jako kobylky od východu. Říkali si Seldžukové – byli to napůl lidé, napůl koně a pili krev.

„Tvůj pán cestoval s císařskou armádou?“

„Jako poradce ohledně tureckých zvyklostí a obyčejů. Přežil krvavou řež a pomáhal vyjednávat výkupné za byzantské šlechtice a jejich spojence. Když se tohle skoncovalo, vrátil se do Konstantinopole, vsedl na loď do Itálie a vydal se do kláštera Monte Cassino. Jeden z jeho starých přátel je tam mnichem – Konstantin z Afriky.“ Sicilan na něho vyčkávavě kulil oči.

Vallon zavrtěl hlavou.

„Nejskvělejší lékař křesťanského světa. Než vstoupil do kláštera, učil na lékařské škole v Salernu. „Tam studuji,“ prohlásil Sicilan a pyšně se usmál. „Když Kosmas pověděl, kam má namířeno, Konstantin mě vybral jako jeho sekretáře a společníka na cesty.“

Vallon překvapeně nadzvedl obočí.

„Jsem slibný lékař, pane. Mám důkladné klasické vzdělání a mluvím arabsky. Moje francouzština je postačující, s tím budeš souhlasit. Rovněž se vyznám v geometrii a algebře a dovedu vyložit astronomické teorie Ptolemaiovy, Hipparchovy a Alhazenovy. Stručně řečeno, Konstantin dospěl k názoru, že jsem schopen pečovat o fyzické potřeby svého pána a nebudu urážet jeho inteligenci.“

„To muselo být nesmírně důležité poslání,“ řekl Vallon.

Sicilan vytáhl balíček zavinutý v plátně.

Vallon z něho stáhl hedvábnou, zlatem vyšívanou pásku, pošitou perlami. Uvnitř byly dva manuskripty, jeden psaný latinkou, druhý neznámým písmem, oba označené pečetí, která se podobala luku a šípu.

„Zanedbal jsem svoje vzdělání,“ přiznal.

„Perský dokument zajišťuje bezpečný přechod přes území Seldžuků. Ten latinský je požadavek výkupného, adresovaný hraběti Olbekovi, normanskému šlechtici, jehož nejstarší syn, sir Walter, upadl do zajetí u Mantzikertu. Jsme na cestě – byli jsme – na cestě k hraběti Olbekovi, abychom mu list předali.“

„To jsem zklamaný. Měl jsem za to, že určitě hledáte Svatý grál.“

„Cože?“

„Proč by se starý a nemocný filozof tak namáhal kvůli svobodě normanského žoldnéře?“

„Aha. Ano, pane, máš pravdu.“ Sicilan se zatvářil nejistě. „Kosmas nikdy nenavštívil země za Alpami. Měl v úmyslu setkat se s učenci v Paříži a Londýně. Po celý život hledal vědění u jeho zdroje, ať byl jakkoliv daleko.“

Vallon si promnul čelo. Ze Sicilana ho začala bolet hlava. „Proč mě zatěžuješ informacemi, o něž nestojím?“

Sicilan sklopil oči. „Uvážil jsem svoji nesnadnou situaci a dospěl jsem k názoru, že nejsem tak zdatný, abych to poslání sám dokončil.“

„Měl ses na mě obrátit dřív. Mohl jsem ti ušetřit bezesnou noc.“

„Uvědomuji si, že mi chybí dovednosti válečníka a odvaha.“

Vallon svraštil čelo. „Snad si nepředstavuješ, že ten úkol převezmu?“

„Nemám v úmyslu obrátit se na zpáteční cestu. Budu ti sloužit stejně věrně, jako jsem sloužil Kosmasovi.“

Vallon se rozhněval. „Ty drzé štěně. Tvůj pán ještě ani nevychladl v hrobě a ty už podlézáš jinému!“

Sicilanovi tváře jen hořely. „Říkal jsi, že jsi voják, který si nechává za svoje služby platit.“ Štrachal pod tunikou. „Zaplatím ti. Tady.“

Vallon potěžkal kožený váček, rozvázal šňůrku a vysypal si stříbrné mince do dlaně.

„Dirhamy z Afghánistánu,“ řekl Sicilan. „Ale stříbro je stříbro, ať je na něm vyražená jakákoliv hlava. Stačí to?“

„Peníze ti protečou mezi prsty jako písek. Bude třeba dávat úplatky, najímat ozbrojený doprovod.“

„Když pojedu pod tvojí ochranou, tak ne.“

Vallon přihlédl k Sicilanovu mládí. „Řekněme, že na to přistoupím. Za měsíc dva budu zpátky na tomto místě a nebudu na tom o nic líp než teď.“ Hodil mu váček nazpátek a pokračoval v cestě.

Sicilan s ním srovnal krok. „Šlechtic tak významný jako Olbec tě dobře odmění, když mu přineseš zprávu o vysvobození jeho dědice.“

Vallon se poškrábal na boku. V té chatrči se to hemžilo hmyzem. „Jaktěživ jsem o něm neslyšel.“

„Při vší úctě, to nic neznamená. Normanští dobrodruzi se povznesli ke slávě z ničeho. Za můj krátký život si podrobili Anglii a polovinu Itálie. Tady je pečeť Olbekova rodu.“

Vallon letmo pohlédl na pečetní prsten, na němž byl rytíř na koni. „Tvůj pán nosil jiný prsten.“

Po chvilkovém zaváhání jej Sicilan vytáhl na šňůrce zpod tuniky. Rozvázal šňůrku a podal prsten Vallonovi. „Nevím, co je to za kámen, jenom vím, že je starý jako Babylon.“

Barva kamene se měnila podle toho, jak ho Vallon natáčel ke světlu. Bezmyšlenkovitě si ho navlékl na prst.

„Kosmas podle něho předpovídal počasí,“ řekl Sicilan. „Teď je kámen modrý, ale včera před bouřkou zčernal jako noc.“

Vallon se snažil prsten sundat.

„Nech si ho,“ řekl Sicilan. „Bude výhoda vědět, za jakého počasí se utkáš s nepřítelem.“

„Nepotřebuju kouzlo, aby mi říkalo, kdy a jak mám bojovat.“

Ale ať Vallon kroutil prstenem sebevíc, nemohl ho sundat. Vytanul mu vychytralý, upřený Řekův pohled. „Než tvůj pán zemřel, něco ti předal. Co to bylo?“

„Jo to. Jenom opis Konstantinova průvodce poutníků, Viaticum peregrinantis. Mám to tady.“ Sicilan popleskal na sedlový vak. „Ve skříňce s léčivými bylinami a medikamenty.“

„Co ještě?“

Sicilan vytáhl mosazný kotouč zdobený filigránem, podobný tomu, který Vallon sebral maurskému kapitánovi, jehož zabil v Kastilii.

„To je arabský astroláb,“ vysvětlil Sicilan. „Podle něho se dá určit postavení slunce a hvězd.“

Pak ještě Vallonovi ukázal slonovinovou destičku s kuželovitým hrotem uprostřed a geometrickými řezbami na okraji. Na hrot položil malý železný model ryby.

„Mistr Kosmas to získal od čínského obchodníka na Hedvábné stezce. Číňané tomu říkají tajemná ryba ukazující na jih. Podívej se.“

Podržel destičku na délku paže a opsal jí půlkruh, nejdřív na jednu, potom na druhou stranu. Otočil poníka a pohyb zopakoval.

„Vidíš? Ať se postavím jakkoliv, ryba ukazuje stále na jih. Avšak každý směr má svoji opačnou stranu. Proti jihu leží sever a tam vede moje cesta.“

„A moje na jih, takže se shodněme na tom, že ryba ukazuje cestu nám oběma.“

Sicilan se ho držel jako klíště. „Říkal jsi, že jezdíš do válek. Na severu se taky válčí. Pojeď se mnou a pocestuješ pohodlně.“

„Kdybych stál o pohodlí, podřízl bych ti krk a vzal si tvoje stříbro.“

„Nemluvil bych s tebou tak otevřeně, kdybych si nebyl jist tvojí povahou.“

„Ukradl jsem mulu tvého pána.“

„Je to dar. Nemůžu zvládnout dvě zvířata. Kromě toho by rytíř neměl cestovat pěšky.“

„Kdo říkal, že jsem rytíř?“

„Tvoje vyjadřování a vznešené způsoby. Tvůj nádherný meč.“

Sicilan byl dotěrný jako moucha. Vallon přitáhl mule uzdu. „Povím ti, jaký je rozdíl mezi severem a jihem. Zaprvé raději bojuji na slunci, a ne abych se pachtil bahnem. Zadruhé se nemůžu vrátit do Francie. Jsem psanec. Každý, kdo mě zajme, dostane stejnou odměnu, jako by přinesl vlčí hlavu. Nevadí mi zemřít v boji, ale nepřeji si skončit na šibenici v nějaké vesnici, kde by mi nějaký řezník, co poráží prasata, vyvrhl vnitřnosti a ukázal mi je, abych si je mohl dobře prohlédnout.“

Sicilan si skousl ochmýřený horní ret.

„V jednom máš pravdu,“ pokračoval Vallon. „Jsi na ten úkol moc slabý. Vezmu tě s sebou až do Aosty. Předej žádost o výkupné benediktinům. Za pár mincí ji pošlou od opatství k opatství. Dostane se do Normandie mnohem dřív, než bys ji dokázal doručit ty.“

Sicilan se ohlédl k průsmyku. „Můj pán říkal, že nedokončená cesta je jako nedopovězený příběh.“

„Nebuď směšný. Cesta je únavné putování z jednoho místa na druhé.“

Sicilan měl oči plné slz. „Ne. Musím jít dál.“

Vallon si ztěžka povzdechl. „Odměna za moji radu,“ řekl a vztyčil prst s prstenem, který nešlo sundat. „Prodej toho pěkného poníka a kup si nějakou herku. Svůj veselý kostým vyměň za šedivý poutnický šat. Ohol si hlavu, opatři si hůl a mumlej modlitby. Připoj se k nějaké skupině s doprovodem a přespávej jenom v hospicích. Nežvaň o výkupném ani neukazuj mince nebo ty alchymistické hračky.“ Švihl otěžemi. „Skončili jsme.“

Myslel si, že si to vyjasnili, když vtom k němu dolehla Sicilanova skličující slova: „Hrabě Olbec nemá pozemky v Normandii. Při válečném tažení v Anglii bojoval na straně vévody Viléma. Jeho léno je v Anglii. Daleko na severu.“

Vallon se zasmál.

„Vím, že sám se tam nedostanu.“

„Pak se tedy rozloučíme ve shodě.“

„Proto mě tak povzbudilo, když mi mistr Kosmas přislíbil tebe jako mého průvodce a ochránce.“

Vallon se prudce otočil.

„S posledním dechem řekl, že sám osud tě určil, abys mi ukázal cestu.“

„Osud že mě určil? Muselo se mu to poplést v hlavě!“ Vallon ze sebe strhl plášť ze soboliny. „Nebudu nosit plášť mrtvého.“ Znovu se bezvýsledně pokusil stáhnout si prsten. „Už nechci slyšet ani slovo. Nepřibližuj se ke mně ani o krok. Jestli neposlechneš…“ Popleskal mulu po krku, stiskl ji v bocích.

Nehnula se z místa. Zakoulela očima a stáhla uši dozadu.

Vallon ji kopl do žeber.

Zvíře se zvedlo na zadní. Ve chvíli, kdy je opět ovládl, zaslechl Vallon tlumený praskot. Z vrcholku hory nejblíže na západ se utrhl sněhový převis, padal jako odseknuté křídlo a rozprskl se na kusy, které se řítily do údolí. Svah začal povolovat, nabýval na rychlosti, až začalo sjíždět celé sněhové pole. Lavina se prohnala korytem údolí a jako zmrzlý příboj se roztříštila o protější úbočí.

Když Vallonovi přestalo zvonit v uších, uslyšel zvuk podobný chřestění oblázků. Na balvanu se natřásal červenočerný pták, roztahoval ocasní pera a mával křídly. Vallon věděl, že kdyby ho Sicilan nezdržel, dostal by se přímo do cesty lavině.

Za posledních čtyřiadvacet hodin ho osud dvakrát odchýlil od toho, co si zasloužil. Pro to musí existovat nějaký důvod. Svěsil ramena.

„Ukaž mi znovu ten pohanský vynález.“

Hrál si s kompasem, ale nedokázal na jeho mechanismus vyzrát. Kouzlo nebo nějaký trik, co na tom? Ať už se vydá kterýmkoliv směrem, najde, co hledá, nebo si to najde jeho.

„Jestli tě zaměstnám jako svého sluhu, naučíš se držet jazyk za zuby?“

Sicilan mu přehodil plášť přes ramena. „Rád. Ale bude-li cesta osamělá a noc dlouhá, budu tě s tvým svolením bavit historkami z dávných časů. Nebo bychom mohli probírat bojovou strategii, protože jsi válečník. Nedávno jsem četl Polybiovo líčení Hannibalových tažení.“

Vallon se na něho zadíval.

„A pokud bys onemocněl, s pomocí Boží tě uzdravím. Ve skutečnosti jsem už stanovil, jak na tom jsi.“

„Vážně?“

„Melancholický výraz v obličeji, neklidný spánek – to jsou příznaky nenaplněné lásky. Řekni, že mám pravdu. Že jsi ztratil svoji dámu kvůli jinému a máš v úmyslu získat ji zpátky se zbraní v ruce.“

Vallon vycenil zuby. „Dokážeš, aby oběšený a rozčtvrcený člověk poskakoval?“

Sicilan zvážněl. „Zázraky dokáže konat jenom Bůh.“

„Potom se začni modlit, aby nás ve Francii nechytili.“

Vallon otočil mulu a uvažoval, kdo z nich je hloupější a dá se snáz umluvit. V kameni na jeho prstu se odráželo bezmračné nebe. Vyhlídka, že se vrátí po svých stopách, ho tížila jako olovo.

„Radši bys mi měl říct, jak se jmenuješ.“

Kdyby měl Sicilan ocas, tak by jím zavrtěl. „Jmenuji se Hero, můj pane.“

3

V tom lese pod hradem, po několika měsících, Hero najednou stál uprostřed černé nicoty. Tiché šustění, jež slyšel, byl sníh padající mezi holými větvemi. Někde v dálce štěkal pes, kterého osamělost přiváděla k šílenství. Mládenec zaznamenal pohyb někde poblíž a oči mu strnuly v důlcích.

„To jsi ty, pane?“

„Kdo jiný?“

„Proč jsme se zastavili?“

„Cítím kouř. Nedaleko musí být osada.“

Hero zalidnil noc normanskými hlídkami, dánskými piráty a anglickými kanibaly. „Zůstaňme tady do rozednění.“

„Ráno budeš tuhý jako ryba.“

Hera pálily slzy v očích. „Ano, pane.“

„Takže koukej neusnout. Zimou ti cvakají zuby.“

Hero stiskl čelisti a poslepu kličkoval po svahu dolů. Nakonec tma trochu zesvětlala a podle toho poznal, že les řídne. Ucítil zoranou půdu a kyselý pach vypálené osady. Šlo se lehčeji. Po vrávoravém sestupu to bylo jako vznášet se na tmě. Šumot rychle proudící vody sílil, až překryl všechny ostatní zvuky.

„Hrad je o kus dál po proudu,“ zamručel Vallon a postrčil Hera tím směrem. Po chvíli se znovu zastavili.

„Jsme u mostu.“

Tápavě si hledali cestu po dřevěných prknech. Hrad musí být přímo nad nimi, skrytý ve tmě a sněžení.

„Zůstaň tady,“ řekl Vallon a zmizel.

Řeka neklidně kolotala. Každé šplouchnutí Hera víc a víc deptalo. Hustě padaly velké vločky. Herovi stekl po zádech pramínek ledové vody. Svezl se na krk muly a zasténal. Tohle je trest za jeho pýchu, usoudil a vzpomínal, jak vyjel ze Salerna přesvědčený, že je předurčen zažít bezpočtu úžasných dobrodružství, jimiž po návratu domů všechny ohromí.

Domov. Touhou se mu stáhlo hrdlo. Před očima měl bílý dům nad rušným přístavem. Vznášel se nad ním jako duch a díval se na svoji ustaranou matku a pět sester. Říkával jim pět fúrií, ale co by za to dal, kdyby mohl být zpátky v jejich společnosti. Byly tam a překřikovaly se jako špačkové, zdobily se a malovaly, až Teodora, ta nejmladší a nejméně krutá, se zadívala do vyleštěného mosazného zrcadla a prohodila: „Říkám si, kde asi je náš milý Hero.“

Zhluboka si sklíčeně povzdechl.

„Ne tak nahlas,“ sykl Vallon vedle něho. „Jsme na dostřel šípu z hradeb a nad bránou je hlídka.“

„Co uděláme?“

„Řekni mi, jak sir Walter vypadá. Honem.“

Hero vzal rozum do hrsti. „Mistr Kosmas říkal, že je to hezký a důvtipný člověk.“

„Říkals něco o jeho mladším bratrovi.“

„Richard, je to slaboch.“

Vallon si to chvíli nechával projít hlavou. „No, nic tím nezískáme, když tady budeme dál postávat.“ Udělal krok kupředu a přiložil si ruce k ústům. „Přicházíme v míru. Dva pocestní nesou naléhavou zprávu hraběti Olbekovi.“

Nad hlavou jim zazněly poplašené výkřiky a kolem nich prosvištěl šíp. Někdo zatroubil na roh a rozezněl se zvon. Když zvon zmlkl, zaslechl Hero vzdálený, tlumený dusot obalených kopyt.

Otočil mulu. „Nasedni. Pořád ještě máme čas dostat se k lesu.“

Vallon ho stáhl z muly. „Budou sledovat naše stopy. Drž se u mě a ať na tobě není znát strach. Normani slabostí opovrhují.“

Rozlehly se další výkřiky. Brána se skřípavě otevřela a vyrazila z ní skupina jezdců s pochodněmi.

Hero se pokřižoval. Vallon mu sevřel paži.

„Mluvit budu jen já. Stačí jediná špatná odpověď a mohli bychom se kroutit na konci provazu ve větru jako ten nebožák na kopci.“

Ani se nepohnu, sliboval si Hero. Budu smrti čelit stejně statečně jako vznešený Archimedes.

Eskadra se k nim řítila jako stěna prostoupená plameny, pochodně při tom burácely ve větru. Brněním pokryté hlavy koní se pohupovaly jako kladiva; dusot kopyt naplnil Herovu hruď děsem. Přejedou ho. Rozdupou na kaši.

Zakňučel a zakryl si oči.

Jezdci se zastavili tak blízko, že pocítil na obličeji dech frkajících koní. Očekávaná rána nedopadla, a tak vykoukl mezi prsty. Obklopovala ho zeď napřažených mečů, na jejichž čepelích tančily plameny.

Vynořil se nějaký obličej, z helmice s ptačím zobákem jiskřily zuřivé oči.

„Vezmi mu meč.“

Jeden voják seskočil z koně a přistoupil k Vallonovi. Hero zadržel dech. Věděl, že ten meč je posvátný. Každý večer, bez ohledu na to, jak namáhavou za sebou měli ten den cestu, ho Vallon pečlivě ošetřil brusným práškem a olejem. Jistě ho bez odporu nevydá.

Vallon ani nemrkl, když voják uchopil jeho meč a podal jej dál. Vůdce podržel lesklou ocelovou čepel meče u světla. „Kde jsi přišel k meči takové kvality?“

„Od jednoho Maura před hradbami Zaragozy.“

„Zaručeně jsi ho ukradl.“

„Ne tak docela. Maura jsem musel zabít, než přistoupil na to, že se s ním rozloučí.“

Tvář v helmě se zobanem se znovu předklonila.

„Je zákaz vycházení. Jaký je trest za jeho porušení, víš.“

„Zpráva, kterou nesu hraběti Olbekovi, je příliš důležitá a nesnese odkladu. Byl bych ti zavázán, kdybys mě odvedl k svému pánovi.“

Norman se jednou nohou opřel o Vallonovo rameno. „Otec je opilý. Jsem Drogo, jeho syn. Můžeš předložit svoji věc mně.“

Herovi se udělalo zle od žaludku. Drogo? Mistr Kosmas se o žádném Drogovi nezmínil.

Vallon si popleskal hruď. „Jsem tímto úkolem obtížen od léta. Ještě jednu noc to počká.“

Drogo napjal nohu a Vallona odstrčil. „Povíš mi to teď hned, nebo vás oba pověsím za koule.“

Herovi se sevřely slabiny. Nebyla to prázdná hrozba. Před třemi dny viděl v Yorku naříkajícího muže, jehož připravili o tělesnou část, jež mu měla skýtat největší potěšení.

„Tvůj bratr žije!“ zakvičel.

Drogo mávl rukou a užaslé mručení zmlklo. „Ten ničema lže a zbičuju každého, kdo bude to lživé tvrzení opakovat.“ Jazyk se mu mihl mezi rty. „Možná jich je víc. Fulku, Draxi, Roussele – zůstanete se mnou. Vy ostatní přejděte řeku a rozdělte se. Nejspíš se schovávají v lese. Nevracejte se, dokud je nenajdete.“

Počkal, až jezdce pohltilo sněžení, a pak se rozjel kolem pocestných.

„Můj bratr je mrtvý. Zemřel v boji ve jménu císaře u Mantzikertu.“

Hero pokradmu pohlédl na Vallona.

„Dostals nepravdivou zprávu. Čtrnáct dní po bitvě jsem sira Waltra navštívil. Těšil se dobrému zdraví. V bitvě dostal ránu do hlavy, ale neutrpěl žádné trvalé zranění.“

„Nevěřím ti.“

„Myslíš, že bych promarnil půl roku a táhl se do téhle chmurné pustiny, abych ti lhal?“

Drogo natočil meč Vallonovi pod bradu. „Předlož mi důkaz.“

„Ten předložím tomu pravému, komu je určen.“

Drogo odtáhl meč. „Pošlu tě k tomu pravému.“

„V sedlovém vaku,“ vyhrkl Hero. „Podmínky výkupného.“

Vojáci prohrabali jejich věci. Jeden našel pečetní prsten a podal ho Drogovi.

„Kde jsi to ukradl?“

„Dal mi ho tvůj bratr.“

„Lháři. Uřízl jsi prst z jeho mrtvé ruky.“

Voják zvedl ruku s listinami. Drogo si je vecpal pod kabátec, který měl přes brnění. Zavěsil astroláb na špičku svého meče. „Ďáblova hračka,“ řekl a mrštil jím pryč.

Voják se pokusil strhnout Vallonovi prsten z ruky. Když to nešlo, vytáhl nůž.

„Počkej,“ zarazil ho Drogo a nahrbeně se předklonil. „Jak ti říkají? Co děláš?“

„Jsem Vallon, Frank, a bojoval jsem s normanskými žoldnéři v Anatolii. A tohle je můj sluha Hero, Řek ze Sicílie.“

„Jak sis zachránil kůži, Franku?“

„Byl jsem na průzkumu na severu, když Seldžukové zaútočili. Nikdo nevěděl, že jsou tak blízko. Po té katastrofě jsme se doslechli, že hledají muže, kteří by vyjednali výkupné za zajatce. Odjel jsem splnit křesťanskou povinnost.“

Drogo si odfrkl. „Popiš mého bratra.“

„Světlovlasý, dobře stavěný. Díky svému ostrovtipu se stal oblíbencem u emírova dvora.“

Drogo dýchal nosem. Odněkud zdálky se osaměle ozvala polnice. Drogo se otočil v sedle, jako by zaslechl ještě jiný zvuk, ale Hero věděl, že žádný jiný zvuk se neozval – bylo slyšet jenom skřípění kůže, prskání pochodní a bušení jeho vlastního srdce. Sníh se usazoval na Drogově brnění a Hero věděl, že se ten muž rozmýšlí. Žádný smrtelník je neviděl. Na tomhle místě dnes v noci zemřou.

„Odveďte je přes řeku a zabijte. Zůstanu tady s koňmi. Až se ostatní vrátí, řekněte jim, že jste cizince podřízli, když se pokusili o útěk.“

Dva vojáci postrčili Vallona špičkou meče. Ten jménem Drax popadl Hera za krk a táhl ho po mostě.

„A přineste mi ten prsten,“ zahulákal Drogo.

Proč Vallon nedbal jeho varování? Tou otázkou se Hero mučil, když klopýtal za svým pánem. Byla to sebevražda, cpát se do hradu v noci.

Byli tak v polovině mostu, když se vepředu ozval výkřik. Drax se zastavil a sevřel Hera pevněji. Hero neviděl víc než míhání pochodní v padajícím sněhu. Jedna spadla a zhasla. Ozývaly se záhadné údery a výkřiky, třesk kovu o kov, bolestný výkřik, po něm následovalo tiché šplouchnutí. Vzápětí zhasla další pochodeň, takže zůstalo záhadou, co se tam vepředu na břehu řeky děje.

Drax mládencem zatřásl. „Pohni se a je po tobě.“ Pustil ho, zvedl meč a pochodeň a marným mácháním paží se snažil si aspoň trochu posvítit. „Fulku? Roussele?“

Někdo zanaříkal.

„Fulku, jsi to ty? Odpověz, prokristapána.“

„Mám asi zlomené zápěstí.“

„Kde je Roussel?“

„Frank mu drží můj meč na krku.“

„A sakra!“

„Co se děje?“ zařval Drogo.

Drax otočil hlavu. Hero zaslechl, jak polkl. „Frank se musel osvobodit. Zmocnil se Fulkova meče.“

„Drogo,“ rozlehl se temnotou Vallonův hlas. „Tvoji muži jsou mi vydáni na milost. Pusť mého sluhu.“

„Nedělejte nic bez mého rozkazu,“ zahřměl Drogo. Most se začal třást, což bylo předběžné varování, jak je Drogo rozzuřený. Hero uskočil a schoulil se, když se Drogo hnal kolem. Jakmile dojel na druhou stranu, postavil se ve třmenech a zvedl vysoko pochodeň. V jejím skromném světle uviděl Hero Vallona ozbrojeného mečem, jak drží Roussela železným stiskem za krk. Fulk klečel v předklonu a tiskl si jednu ruku v podpaží.

„Nebyla to moje vina,“ zaskučel. „Roussel uklouzl a vrazil do mě. Ten Frank toho využil –“

„Ticho! S vámi, zbabělí pitomci, si to vyřídím později.“ Drogo pobídl koně k Vallonovi. „Co se tebe týká…“

Vallon ustoupil a využil přitom Roussela jako štít. „Mezi tebou a mnou není přece sporu.“

„Že není?“ To nehorázné tvrzení a vlastní hněv připravily Droga o řeč. Když zase našel hlas, promluvil úplně jiným tónem, hrdelně, jako by v něm vřela krev. „Přinutím tě zopakovat tato slova, až budu stát s nohou na tvém krku.“

Vallon odstrčil rukojmí stranou a postavil se do střehu. Drogo třímal pochodeň, meč a štít, a tak musel řídit koně koleny. Udělal kruh jedním směrem, pak opačným. Sněžilo tak hustě, že Hero rozeznával jenom chvilkami jeho obrysy.

„Radši slez z koně,“ řekl Vallon. „Nemůžeš bojovat s plnýma rukama.“

Drogo uznal, že je v nevýhodě. „Draxi, pojď sem a posviť.“

Drax zaklel a táhl Hera s sebou. Drogo k němu zacouval, sklonil se a podal mu pochodeň.

„Pane, můžu hlídat vězně nebo držet pochodně, ale obojí nedokážu.“

Drogo se ohnal nohou. „Proboha, to mám kolem sebe jenom idioty? Podřízni ho.“

Drax si Hera změřil, zavrtěl hlavou a zvedl meč.

„Zadrž!“ zarazil ho Vallon. „Blíží se světlo.“

Hero to riskl a ohlédl se. Záře pronikající padajícím sněhem se změnila v několik pohupujících se pochodní.

„Jen ať přijdou,“ zavrčel Drogo. „Už není potřeba se skrývat. Útok na Normana je hrdelní zločin. Čím víc svědků, tím líp.“

„Včetně tvojí matky?“ podotkl Vallon.

„Mojí matky? Co je s mojí matkou?“

Vallon už nestál ve střehu. „Myslím, že se k nám co nevidět připojí.“

Hera minulo pět jezdců. Čtyři vojáci a jako poslední drobná postava zachumlaná od hlavy po paty. Drogo tlumeně zaklel.

„Co vyvolalo ten poplach?“ dožadovala se žena vysvětlení. „Kdo je ten muž? Co se to tady děje?“

Drogo k ní popojel. „Má paní, neměla bys být v takovém počasí venku. Onemocníš.“

„Odpověz mi na otázku.“

„Jsou to zloději. Pochybní cizinci s ukradenými věcmi.“

„S podmínkami výkupného za tvého syna,“ vložil se do toho Vallon.

„Je to podvrh. Jen co jsem ho vyzval, aby mi předložil důkaz, chtěl vzít do zaječích. Zranil Fulka a sebral mu jeho meč. Podívej se sama, když mi nevěříš.“

„Ukaž mi ty listiny.“

„Falešné naděje budou jenom rozdírat staré rány, paní. Mám příliš velkou úctu k tvému zármutku, než abych dovolil ničemovi –“

„O svůj smutek se postarám sama. Ty si hleď svého otce. A teď mi dej ty listiny.“

Drogo jí vrazil do ruky listiny, až to plesklo.

„Jestli se těmto cizincům cokoliv stane, budeš se zodpovídat hraběti.“ Znovu ji pohltila vánice. „Nenech ho čekat. Víš, jaký je, když se napije.“

Drogo vrazil meč zpátky do pochvy a zajel znovu k Vallonovi. Shlížel na něj, ztěžka oddychoval, pak se rozmáchl a obrněnou paží ho udeřil do obličeje takovou silou, že se Vallon rozplácl jak dlouhý, tak široký.

„Ještě jsme spolu neskončili.“

Vallon se zvedl, otřel si krev z úst a vycenil zuby jako vlk. „Vidím, po kom jsi podědil povahu.“

Drogo si ho měřil s neskrývanou nenávistí. „Lady Margaret není moje pokrevní příbuzná.“ Zaryl ostruhy koni do boků. „Ani Walter ne.“

4

Když Hero klopýtal s napřaženým mečem v zádech přes parkán, zahlédl rozespalé muže vykukovat ze dveří velké síně. Jeho doprovod ho postrčil další bránou a do vršku, na němž stál hrad. Mířili ke schodišti u paty hradní věže. Za dřevěnými stěnami bučel dobytek. Tak tady moje objevná cesta končí, pomyslel si. V nějakém vylepšeném chlévě.

Zbrojnoš ho kolenem pobídl do schodů. Hero se poslepu prodíral sněhem. Něčí ruce ho postrčily do komnaty. Dveře za ním zapadly. Zalapal po dechu a vytřel si sníh z očí. Na druhé straně místnosti, osvětlené tenkými svíčkami v nástěnných svícnech, čekala před tapiserií na stěně skupinka lidí. Uprostřed seděl statný muž s kulatou ostříhanou hlavou; opřel se o hůl a zvedl se z křesla. Hero sebou trhl. Od spánku k bradě se muži táhla odpudivá jizva a dělila mu obličej na dvě různé poloviny – ústa měl nakřivo, jedno oko upřeně hledělo, druhé ospale mhouřil.

Vedle něho seděla lady Margaret, pohrávala si s pečetním prstenem sira Waltra a její odhodlaně sevřená ústa popírala její dívčí postavu. Nechyběl kněz se syslími tvářemi, který držel v jedné ruce ty listiny a druhou si pohrával s krucifixem. Za nimi stál další muž, jehož tvář se skrývala ve stínu.

Rázoval k nim Drogo a přitom si sundával přilbu. Ukázal se jeho masitý obličej, na němž se rýsoval otisk chladného kovu. Mezi světlými řasami mu jiskřily oči, z nichž sálal vztek, ale i údiv, jako by události mívaly ve zvyku vymknout se mu z ruky. Dokonce ani tehdy, když se zastavil před otcem, nedokázal klidně postát, ale poklepával nohou a popleskával jílec meče. Jako by se nedokázal nijak zklidnit.

„Můj pane, chtěl jsem ti přivést tyto muže, jen co bych je vyslechl.“

Olbec ho umlčel mávnutím ruky a upřel pokřivený pohled na Vallona. „Tak ty tvrdíš, že sir Walter žije.“ Obě poloviny jeho úst se pohybovaly poněkud nesourodě.

„Žije, je dobře živený, teple oblečený a pohodlně ubytovaný.“ Vallon si pohladil plášť, který se v tuhle chvíli podobal víc krysímu kožichu než sobolině. „Kdybych měl na vybranou, hned bych si s ním vyměnil místo.“

Margaret zatleskala. „Přineste jídlo. Připravte jim lože.“

Hero klesl na lavici, kterou mu podstrčili. Olbec s bolestným zamručením znovu usedl s jednou nohou nataženou rovně před sebe. Vallon a Drogo zůstali stát. Hero si všiml, že obličej muže v pozadí nezatemnil světelný klam, ale hyzdilo ho tmavé mateřské znaménko. To musí být Richard, ten slaboch.

Sloužící přinesli vlažný vývar a okoralý chleba. Hero to zhltl. Když vytíral misku, Vallon stále ještě usrkával z té svojí.

Olbec kvůli těm průtahům soptil, a jakmile Vallon misku odložil, vyštěkl: „A teď to chci slyšet dopodrobna.“

Vallon si opláchl ruce v míse s vodou. „Dokud nám tvůj syn nevrátí naše věci a neomluví se za svoje hulvátství, tak ne.“

Drogo se na Vallona vyřítil.

„Tak dost!“

Olbekova vystrčená hlava připomínala zmrzačenou želvu. „Vplížil ses v noci na moje území. Tahle hranice se jenom hemží skotskými lupiči a anglickými povstalci. Měl bys děkovat Bohu, že tě Drogo nepodřízl na místě.“

„To ty taky. Kdyby to udělal, sir Walter by byl, až přijde podzim, po smrti.“

„Dostanete zpět svoje věci,“ zvolala Margaret a stáhla manžela nazpátek. „Kde drží mého syna?“

„Když jsem ho opouštěl, byl ubytovaný v jednom civilizovaném domě týden jízdy na východ od Konstantinopole.“

„Civilizovaném?“ prskal Olbec. „Turci nepatří k Adamovu plemeni. Pečou si vlastní děti, než aby se obešli bez jídla. Když zpustoší město, obnoví jeho hradby z lebek jeho obránců.“

„Tyhle historky se vyprávějí, aby jejich nepřátelé ztratili odvahu. Je pravda, že obyčejní vojáci ctí slušnost jako vlk ovčinec. Ovšem jejich vůdci dobyli říši a vědí, že chtějí-li si ji udržet, musejí vládnout, a ne pustošit. Z toho důvodu zaměstnávají perské a arabské správce.“ Vallon pokývl na kněze. „Jeden z nich sepsal podmínky, za jakých bude tvůj syn propuštěn.“

Olbec se prudce otočil. „Na co ještě čekáš, hlupáku?“

Kněz zakvílel: „Kdyby tak byl ten písař vzdělanější.“

„Jak jsem říkal,“ vyštěkl Drogo. „Je to podvrh.“

Vallon vyškubl listinu knězi z rukou a podal ji Herovi. „Spusť.“

Hero se zvedl. Ruce se mu třásly. Otevřel ústa a žalostně vykvikl. Odkašlal si a zkusil to znovu.

„Pozdravení urozenému pánu, nechť tě milost Boží provází. Věz, že Sulajmán ibn Kutulmiš, obránce islámu, pevná ruka, vůdce věřících, emír říše Rúm, pán obzorů, vítězný kapitán armády Statečného lva –“

Olbec zabušil holí do podlahy. Od úst mu lítaly sliny. „Tohle pohanské žvanění nebudu poslouchat. K věci!“

„Pane, emír se zavazuje, že propustí sira Waltra výměnou za následující odškodnění. Zaprvé: Jeden tisíc nomismae ve zlatě nebo jejich váhový ekvivalent.“

„Co to, u všech čertů, je nomismae?“

„Byzantské mince, pane. Sedmdesát dvě nomismae tvoří jednu římskou libru, což se rovná dvanácti anglickým trojským uncím, dohromady šedesát devět liber.“

Olbec se uchopil za kolena.

„Zadruhé: deset liber nejlepšího baltského jantaru. K tomu šest štůčků…“ Herův hlas se vytratil. Olbec zkřivil obličej, jako by se namáhavě snažil vyprázdnit.

Drogo se uchechtl. „Vidím, že Walter neztratil vlohy k přehánění.“

Jizva přes Olbekův obličej naběhla jako modročerný provaz. „Šedesát devět liber ve zlatě! Moje panství má sotva dvacetinásobnou cenu. Bůh ví, že sám král Vilém by měl co dělat, aby takovou sumu shromáždil.“

„A Jeho Výsost král,“ zdůraznil Drogo, „nevyprázdní pokladnu, aby vykoupil rytíře, který hájil kacíře, zatímco královi věrní vazalové podporovali jeho věc v Anglii.“

Margaret na něho vrhla jedovatý pohled. „Chceš, aby Walter zemřel.“

„Vrhá naše jméno do hanby. Dobré nebe, kdybych já byl v té bitvě, radši bych si podřízl krk, než abych se nechal zajmout barbary, kteří cucají vemena svých kobyl.“

„Můj syn už jako by byl mrtvý,“ zakvílela Margaret.

„Je tady ještě jiná možnost,“ vložil se do toho Hero.

Znovu se předklonili.

Hero si začínal užívat, že je středem pozornosti. „Kromě válčení je emírovou velkou vášní sokolnictví a lov. Vychloubá se tím, že vlastní nejlepší sokoly v islámském světě. Zapomene na předchozí požadavky výměnou za dva stejné páry vzácných loveckých ptáků, všichni musejí být bílí jako ňadra panny nebo čerstvě padlý sníh.“

Rozhostilo se ticho, které přerušila lady Margaret. „Jakých ptáků?“

„Těch největších, nejvzácnějších a nejvznešenějších dravců, bílých loveckých sokolů. Barva jejich peří je různá, od uhlově černé po nejčistší bílou. Ti nejsvětlejší, a tudíž nejcennější, žijí na nejsevernějším konci světa, v Hyperborei, ‚zemi za severním větrem‘, na ostrovech Island a Grónsko. Portugalci těm ptákům říkají letrados, protože se kresba na jejich peří podobá písmenům. Byzantinci je znají jako –“

Vallon ho zlehka kopl. „Můj sluha chce říct, že čtyři sněžní sokoli zajistí vašemu synovi svobodu.“

Olbec se obezřele rozveselil. „Čtyři sokoli, to mi nepřipadá tak přehnané. Kolik stojí?“

„Nejvybranější exempláře tolik jako dva dobří váleční koně.“

Olbec sebou trhl. „Inu, ta cena stojí za to, aby má paní byla šťastná.“

„Cena bude jistě mnohem vyšší,“ řekl Drogo. Vrhl na Hera výhrůžný úsměv. „Pověz nám, Řeku, jak získáme čtyři lovecké sokoly bílé jako padlý sníh, kteří žijí na konci světa?“

„Někteří odlétají na jih, aby unikli zimě, a jsou polapeni na pláních v Norsku. Norský král je má výhradně na dary pro spřátelené panovníky.“

„Tak tedy pošlu petici Vilémovi, aby si je vyžádal jako královský dar.“ Olbec si zamnul ruce. „To bychom měli.“

Margaret nespouštěla z Hera pohled. Zatahala manžela za rukáv. „Vidím v jeho očích pochybnosti.“

I Olbec si toho všiml. Úsměv mu sklouzl z tváře. „V čem je potíž? Jsme s Norskem ve válce?“

Vallon pokročil kupředu. „Sokoli se chytají až v říjnu. To už bude pozdě. Emír uzavřel sázku s jedním šlechticem, kdo bude mít lepšího dravce. Domluvili se, že soutěž bude tento podzim.“

„A kdyby je nedostal včas?“

„Předpokládám, že bude tvůj syn prodán do otroctví. Jelikož je mu ovšem emír velmi nakloněn, pravděpodobně ho nedá připravit o jeho mužství.“

Margaret omdlévala. Olbec ji zachytil. Zavrtěla se, aby mu viděla do obličeje. „Musíme vyslat na ty ostrovy vlastní výpravu.“

„Ani nevím, kde leží.“

„Island je týden cesty ze severní Británie,“ řekl Hero. „Grónsko leží ještě další týden cesty na severozápad.“

„Musejí obchodovat s civilizovanými zeměmi,“ naléhala Margaret.

„Ano, paní. Každé léto vyplouvá z Norska na Island flotila kupeckých lodí a vrací se před podzimními bouřemi. Bílí sokoli jsou obvykle součástí nákladu.“

„A máme řešení,“ zvolala Margaret.

„A jak se sokoli dopraví do Anatolie?“ chtěl vědět Drogo.

Margaret ukázala na Vallona. „Stejnou cestou, jakou vykonal tento muž.“

„Potřeboval půl roku, než nám doručil kus pergamenu. Představte si, o kolik déle potrvá přeprava sokolů po souši do Anatolie.“

„Existuje ještě jiná cesta,“ řekl Hero. „Objevili ji vaši pokrevní předkové, Seveřané. Říká se jí cesta k Řekům.“

Olbec mávl rukou. „Pokračuj.“

„Z Norska by se sokoli dopravili lodí přes Baltské moře do Novgorodu, což je severní kupecké středisko v zemi zvané Rus. Pak by byli různými cestami přepraveni na jih do Kyjeva. V ruském hlavním městě by byli předáni některé kupecké lodi, která se plaví v konvoji po Dněpru do Černého moře. Potom by je odvezla loď do Konstantinopole.“ Hero uviděl, že ztrácí posluchače. Skomíravým tónem dodal: „Odtamtud by doputovali do Anatolie.“

Nikdo nepromluvil. Hero vycítil, jak se jejich představivost rozprostírá jako vlny za obzory jejich chápání. Island. Grónsko. Rusko. Černé moře. Tajemné městské státy s podivnými jmény, rozptýlené do všech čtyř koutů světa. Dokonce i Drogo ohromeně zmlkl.

„Cesta se dá urazit za tři měsíce,“ dodal Hero. „Tak jsem to slyšel.“

Margaret ukázala na Vallona. „Znáš tu cestu?“

„Jenom z doslechu. V Kastilii jsem od jednoho starého Vikinga, který tu cestu vykonal před padesáti lety, slyšel vyprávět o jejích úskalích a nebezpečí. Vyrazil z Novgorodu se čtyřiceti druhy, všichni to byli v bitvách zocelení válečníci. Vezli náklad otroků. Za několik málo dnů se dostali do válek mezi soupeřícími ruskými princi. Přišli o loď a posádku, dřív než dorazili do hlavního města. Na jih od Kyjeva se řeka noří do sledu peřejí. Starý Viking mi pověděl, jak se jim říká. Jedněm Hadí, dalším Hučící a třetím Nenasytné. Proudy si vyžádaly životy dalších šesti mužů. Jen co se Vikingové dostali na klidnou vodu, zjistili, že jsou na území divokých nomádů. Den po dni sváděli neustálé bitky s lučištníky na koních. Ze čtyřiceti Vikingů, kteří vyjeli z Novgorodu, jich k Černému moři dorazilo jedenáct. A nepřežil žádný z otroků.“ Vallon pokrčil rameny. „Při tom Vikingovi štěstěna nestála. O pár měsíců později ho zajali maurští piráti.“

„To bylo před padesáti lety,“ řekla Margaret přiškrceně. „Poměry se snad zlepšily.“

„Nejde jen o nebezpečí,“ zabručel Olbec. „Pomysli, co by to stálo.“

„Můžeme si vypůjčit od lichvářů v Yorku.“

„York jsme přede dvěma zimami vypálili,“ připomněl Drogo.

„Tak tedy v Lincolnu, Londýně, Paříži, Miláně, když bude třeba. Je mi to jedno!“ Margaret si stiskla spánky.

„Má paní, za půjčku bychom se museli zaručit majetkem, movitým i nemovitým,“ řekl Olbec. „Mohli bychom přijít o své panství.“

„A já bych mohla přijít o syna,“ obořila se Margaret na hraběte. „Zapřísahám tě, zachraň ho. Pokud to neučiníš, vrátím se do Normandie a vstoupím do kláštera.“ Stiskla si hrdlo. „Ne, polknu jed. Nemohla bych žít s pomyšlením, že moje rodina neučinila nic pro záchranu mého prvorozeného.“

Olbec si vtiskl kotníky prstů do očí. „I kdybychom prostředky sehnali, kdo by výpravu vedl? Kdo? Já na tom nejsem dost dobře, abych mohl podstoupit takovou cestu. Drogo se zavázal Vilémovi, že mu poskytne své služby při tažení do Skotska.“

Na to neměla Margaret odpověď.

Vallon zachytil Herův pohled. „Je zřejmé, že se tato věc nedomluví dnes večer,“ oslovil Olbeka. „My jsme svůj úkol splnili. S tvým svolením si půjdeme odpočinout.“

Drogo mu zastoupil cestu. „Ještě jsem s tebou neskončil.“

„Nech je odejít,“ nařídil Olbec.

„Je to žoldnéř. Necestoval sem z lásky k Waltrovi.“

„Máš pravdu,“ řekl Vallon. „Tvůj bratr přísahal, že se mi za moji námahu štědře odmění. Vychloubal se velkým dědictvím.“ Bloudil pohledem po holých dřevěných stěnách. „Kdybych znal pravdu, nechal bych ho tam shnít.“

Olbec pracně vstal. „Zasloužíš si odměnu, ale slyšels, jak se věci mají. Poslyš, poznám dobrého bojovníka, když ho vidím. Pojeď s námi na tažení do Skotska. Na severu se dá získat pěkná kořist a přísahám, že z ní dostaneš velkorysý podíl.“

Vallon sklonil hlavu. „Lichotíš mi, ale ze zdejšího počasí mi tuhne ruka, v níž držím meč, a zpomaluje moji obratnost. Vydám se po větru, jakmile se obrátí k jihu.“

Olbec to s nevrlou odevzdaností vzdal. „Potom ti můžu pouze poděkovat a popřát bezpečnou cestu.“

Vallon se uklonil.

Drogo do něho vrazil. „Vyprovodím tě.“

„Nemám ti za zlé, že jsi starocha odmítl,“ řekl zbrojnoš, který je odváděl ven. „Podle tebe je Northumbrie ohavná, ale Skotsko – to je teprve hnusná díra. Domorodci žerou to, co jejich koně, a bydlí v brlozích, kam bych nedal ani prase –“

„Drogo a Walter jsou nevlastní bratři,“ utnul mu řeč Vallon.

Zbrojnoš se zachechtal. „Sir Walter ti to zřejmě zapomněl povědět.“

„Ano,“ řekl Vallon zlostně. „Prohlásil, že je jediným dědicem.“

„Je to tak. Drogo je starší syn první Olbekovy manželky, selského děvčete z vedlejší vesnice. Umřela při porodu Richarda. Počítám, že jí stačil jeden pohled na jeho obličej a přešla ji chuť k životu. Lady Margaret byla taky vdaná. Ovdověla ve čtrnácti, tehdy ještě čekala Waltra. Je z mnohem vznešenějšího rodu. Její rodina drží pozemky u Evreux. Ale jedno je zvláštní. Walter a Drogo se narodili ve stejný den. Jsou něco jako dvojčata.“

„A sokové.“

„Rvali se od chvíle, kdy začali lézt. Už by se dávno navzájem zabili, kdyby lady Margaret nepřemluvila Waltra, aby odešel do ciziny.“ Zbrojnoš se zasmál. „Takže zlatý chlapec je naživu. To mě nepřekvapuje. Ten by se svým řečněním dostal z pekla, tenhleten. Ale tobě nemusím povídat, jak dovede být úlisný. Jsme tady,“ řekl a s posměšným rozmachem otevřel dveře přístavku. „Komnata pro hosty.“

Na podlaze byla rozprostřená čistá sítina. Na ohřívadle stála nádoba s vodou, z níž se kouřilo. Na dvou lehátkách leželo oblečení.

Zbrojnoš postával u dveří. „Neříkal jsi, odkud jsi.“

„Z Akvitánie,“ odpověděl Vallon a vystrčil ho ven. Hero se zhroutil na lůžko. V těle neměl jediný sval nebo kost, které by netoužily po odpočinku. Ulepenýma očima pozoroval Vallona, jak se svléká a myje. Tam, kde ho oblečení chránilo proti rozmarům počasí, měl pokožku bílou jako oloupaný prut. Před očima mu vyvstali válečníci vytesaní z kamene na zdech salernské katedrály.

Vallon jím zatřásl a probudil ho. „Podělal ses, když se na nás Normani vrhli?“

„Ne, pane,“ odpověděl Hero nezřetelně.

„I tak jsi špinavý. Umyj se. Budeš se pak cítit líp.“

Hero odpajdal k ohřívadlu.

Vallon zívl. „S Drogem budou potíže.“

Hero se otřásl. „Je to divoký surovec.“

Vallon se zasmál. „Narodil se jako neotesaný hulvát. Ale představ si, že bys byl na jeho místě. Přinesli jsme mu tu nejhorší možnou novinu.“

Hero se otočil. Vallon ležel na zádech s mečem po boku.

„Když uvážím, pane, že jsme mu vydáni na milost a nemilost, připadáš mi pozoruhodně bezstarostný.“

Vallon nějakou chvíli neodpovídal. „Lady Margaret je odhodlaná žena, co říkáš?“

„Ano, pane. Jak jsi věděl, že nám přijíždí na pomoc?“

„Protože jsem jí už cestou do Anglie napsal a oznámil, že přijedeme.“

Hera mrzelo, že mu to Vallon neřekl, a tak se odvážil mu to vytknout. „Velice jsi riskoval, pane. Měl jsi počkat v Durhamu, až pro nás pošle.“

„Dost dobře jsem nevěděl, jak velký vliv Drogo má. Co kdybychom čekali a objevil se Drogo, že nás doprovodí. Vrátil by se do hradu se smutnou novinou – přepadení ze zálohy na pusté silnici. Cizinci zabiti…“ Vallon mávl rukou.

Hero se svalil na své lůžko. Byl tak unavený, že mu zpočátku uniklo, co mu vlastně Vallon sdělil. Prudce se posadil. „Věděl jsi i o Drogovi?“

„Vyptal jsem se na tu rodinu v Londýně. Nejsem tak nerozumný, abych se vrhl do neznáma.“

Hero si zkřížil paže na hrudi. Dotčeně stiskl ústa.

Vallon otočil hlavu, aby na něho viděl. „Nechtěl jsem tě zatížit ještě dalšími obavami, k těm, co už jsi měl.“

„Děkuji ti za tvoji ohleduplnost,“ řekl Hero sevřeným hlasem.

Vallon se usmál. „Jestli tě to utěší, vedl sis lépe, než jsem čekal. Abych pravdu řekl, nemyslel jsem, že se dostaneš až k Průlivu.“

Při té pochybné pokloně se Herovi roztřásl ret. „Takže se na mě nezlobíš?“

„Proč bych se měl zlobit?“

„Že jsem tě zatáhl do nepříjemností, ze kterých nekouká žádný zisk.“

„Do ničeho jsi mě nezatáhl,“ řekl Vallon. Natáhl ruku a zamáčkl plamen lampy. „Jestli to má někdo na svědomí, potom ten jednooký mág, kterého jsme pohřbili v Alpách.“

5

Wayland odtáhl proutěnou okenici a pozoroval cizince, jak kráčejí k síni. Od jejich příjezdu sněžilo bez přerušení dva dny. Nyní bylo nebe poseté zářícími hvězdami a cizinci vrhali stíny černé jako inkoust.

Rozlehl se nakřáplý zvuk zvonu. Na Waylandově levici v rukavici seděla s řemínkem na noze a očními víčky sešitými k sobě jestřábí samička. Chytil ji před čtyřmi dny do sítě, do níž nastražil jako návnadu holuba. Nebyl jí ještě rok, stále měla peří mláděte a žlutohnědé peří na hrudi mělo okrovou kresbu. Když ji Wayland připoutal na řemínek a sešil jí oči, nechal ji v klidu, dokud podle vystouplé hrudní kosti nepoznal, že je ochotná dát se ochočit. Od včerejšího večera, kdy ji chytil, neopustila jeho pěst. Nebude spát, dokud se nenažere, a do té doby ani on nebude spát.

Když cizinci zmizeli v hradu, zavřel Wayland okenici a otočil se. Prostorem pro tuto bitvu vůlí byla klec ze štípaného dubu, osvětlená jedinou lampou. Na druhé straně klece byl za plátěným závěsem pár sokolů stěhovavých. Podřimovali na dřevěném bidýlku jako dvě malé modly. Wayland začal přecházet po podlaze z udusané hlíny, čtyři kroky kupředu, čtyři kroky zpátky. Šedavý lovecký pes, který ležel u jeho lůžka, ho sledoval ospalým pohledem. Pes byl obrovský a těžší než většina dospělých mužů. Byl to zčásti mastif, zčásti chrt a vlk a jeho rodokmen sahal až ke keltským bojovým psům, jichž si v Británii tolik cenili římští nájezdníci.

Při chůzi přejel Wayland jestřábí samičce přes nohy kouskem holubích prsíček. Nevšímala si toho. Neviděla a neměla čich. Jídlo bylo pouze dráždidlo. Wayland ji perem pohladil po zádech a ramenou. Ani na to nereagovala. Štípl ji do prostředního dlouhého pařátu, což ji přimělo slabě zasyčet. Ani trochu se to nepodobalo rozzuřenému přerývanému oddychování, kterým reagovala na sebemenší dotek, když ji chytil. Věděl, že je připravená přijmout potravu. Někteří dravci se najedli hned první večer, většina jich odmítala potravu den dva, ale jenom jedenkrát chytil Wayland ptáka, který by raději vyhladověl k smrti, než by se podrobil. Shodou okolností to byl také jestřáb stěhovavý, a už tak starý, že mu oči ztmavly do barvy holubí krve. Celý den a noc vylétal z jeho rukavice do vzduchu a řemínek ho strhával zpátky, dokud Wayland nepřeřízl jeho pouta a nepustil ho zpátky do přírody.

Wayland se nesoustředil na svůj úkol tak, jak měl. Mezi zbrojnoši se nemluvilo o ničem jiném než o těch cizincích. Záhadný franský veterán z bitev ve vzdálených zemích zlomil Fulkovi zápěstí a Rousselovi držel meč na krku. A prošlo mu to! Jeho sluha – někteří říkali, že jeho milec – je hvězdopravec, který mluví všemi známými jazyky a má s sebou léky, jež požehnal papež. Wayland zoufale toužil uvidět je zblízka, ale nemohl odejít ze svého příbytku, dokud si jestřába nepodrobí. Rozhodl se, že to urychlí. Palcem a ukazováčkem táhl pravou nohu ptáka dolů a čím dál víc ji tiskl, až jestřáb zaútočil na jeho ruku. Místo ruky zabodl zobák do holubích prsíček, v přesvědčení, že je to nepřítel, vytrhl kus masa a odhodil jej. Ale chuť masa přetrvala. Pták začal slinit a zaujal mnohem vyváženější postoj. Wayland zadržel dech, když si jestřáb načechral peří, jako by se chystal mohutně kýchnout. Vztyčil se s divokým tlukotem křídel, komíhal ocasem, zatínal pařáty a sklonil hlavu.

Pes otevřel oči. Zvedl kosmatou hlavu, poslouchal a pak v nečekaném okamžiku vyskočil. Ten pohyb jestřába tak vyděsil, že máváním křídel zhasil lampu. V nastalé tmě nemohl Wayland hlídat, jak se pták kroutí a mává křídly. Otevřel okenici a ve světle hvězd se mu podařilo dostat jestřába zpátky na svoji pěst a rozplést řemínek. Se zobákem rozevřeným a nadmutou hrudí mu pták dřepěl na rukavici jako ochrnuté kuře. Wayland věděl, že to vyrušení znamená další noc beze spánku, ale nemohl teď jestřába odložit. Kdyby to udělal, přišel by vniveč všechen pokrok, který s ním udělal, a musel by celý ten únavný proces začít od začátku. Pes si nevšímal jeho káravého mručení a cenil na dveře tesáky velké jako malé kly. Někdo zabušil pěstí. „Máš jít do hlavní síně. Rychle!“

Wayland pootevřel dveře. Stál tam Raul Germán a ztěžka oddychoval po vynaložené námaze. Wayland ukázal na jestřába a pak na jeho bidýlko.

„Vezmi ho s sebou.“

Wayland sáhl po náhubku, který visel na kolíku. Pes ho měl mít, kdykoliv opouštěl chatu.

Raul mu škubl paží. „Na to teď není čas.“

Wayland ho následoval do chladné noci. Nohy se mu smekaly ve výmolech pokrytých ledem. Souhvězdí, strnulá na svých oběžných drahách, vykrojila ze tmy obrysy hradu. Pes našlapoval vedle něho a jeho hřbet mu dosahoval k bokům. Jestřáb, omráčený přívalem nejrůznějších vjemů, se mu krčil na pěsti.

Raul se rozčileně ohlédl. „Hovoří o výpravě do Norska, Jestli jim jde o sokoly, budou potřebovat sokolníka.“ Zastavil se. „Tohle by mohla být naše příležitost.“

K útěku, to měl na mysli. Vrátit se domů. Raul pocházel ze saského pobřeží a byl hlavním živitelem početné rodiny, kterou záplava ze Severního moře připravila o farmu. Odešel hledat štěstí do ciziny a po různých protivenstvích na moři i na souši se dal do služeb Normanů jako střelec z kuše. Byl to vousatý podsaditý chlapík s hrudí jako sud, který se rád napil. Měl slabost pro ženy a sentimentální písně a všude jinde kromě bitevního pole byla jeho kázeň otřesná. Byl o deset let starší než Wayland a přilnul k tomuto vytáhlému anglickému mladíkovi, ačkoliv měli jen málo společného kromě skutečnosti, že byli oba cizinci.

Wayland ho odstrčil stranou. Když došel před hradní síň, pes ulehl u vchodu, aniž mu to musel přikázat. Vešel dovnitř.

„Hej!“ zvolal Raul. „Kdyby hledali dobrovolníky, přimluv se za mě.“

Většina lidí v té místnosti s trámovým stropem spala. Pár opilých obličejů vzhlédlo od džbánků s pivem a kostek. Přes závěs, který odděloval společné prostory od přijímací komnaty hraběte, se nesl Drogův hlas.

„Dávej si bacha,“ ozval se jeden zbrojnoš. „Hádají se už několik hodin. Starej hrabě je naštvanej.“

Wayland rozhrnul závěsy. Olbec a Margaret seděli na vyvýšeném stupínku v dřevěných křeslech se zkříženými nohami. Drogo před nimi rázoval sem a tam, obličej jako opařené prase, a pěstí si bušil do dlaně druhé ruky, aby něco zdůraznil. Cizinci byli k Waylandovi otočení zády, Frank seděl shrbeně, ale byl ve střehu, Řek si dodával odvahy nervózním soustředěním. Wayland uviděl Richarda sedět osamoceně v rohu.

„Přiznávám,“ hřímal Drogo, „že o sokolech toho moc nevím. Na můj vkus je sokolničení změkčilost. Kde je nějaké riziko, kde je nebezpečí? Jedno ovšem vím. Dravci trpí nekonečnými neduhy. Chcípají z té nejmenší příčiny. Uvaž večer zdravého sokola a příští den ráno najdeš hromadu peří. Kup v Norsku tucet bílých sokolů a budeš rád, když cestu přežije jediný pták.“

Margaret dloubla do Olbeka. „Neposlouchej ho. Jeho názor je pokřivený zlovolností.“

Drogo rozhodil ruce s pocitem marnosti. „Projednou, paní, odlož své předsudky a vezmi v úvahu praktickou stránku věci. Čím budeš dravce po cestě krmit?“

Margaretiny tváře zalil ruměnec. „Holuby, racky, ovcemi, rybami!“

Wayland na jestřába zapomněl. Ten se vyplašil a upoutal všeobecnou pozornost. Obličeje se k jestřábovi otočily, právě když si obezřetně vzal sousto. Chuť masa rozehnala jeho strach. Hladově se vrhl na holubí maso, odtrhával velké kusy, hltal je a přitom sípěl a lapal po dechu.

Wayland měl blízko k přírodě a všechno posuzoval podle míry nebezpečí, jež hrozilo. Frankův pohled, okamžitě pronikavý a lhostejný, mu prozradil, že ten muž je velmi nebezpečný. Řek nepředstavoval žádnou hrozbu. Jeho vystouplé oči Waylandovi připomněly vyděšeného zajíce.

„Sokolník,“ oznámil Olbec.

„Čekal jsem staršího člověka,“ poznamenal Vallon.

Olbec se rozjařil. „Přesto je dobře stavěný a se zvířaty to umí. Příkladně tady ten jestřáb. Chytil ho teprve přede dvěma dny, a už se krmí bez rozpaků jako ochočená holubice. Přísahám, že ten chlapec dovede zvířata očarovat.“ Hrabě se mlaskavě napil piva. „Jestli někdo dokáže bílé sokoly bezpečně dopravit na místo, pak je to on.“

„Ví, co je to bílý sokol?“ zeptal se Hero.

Drogo se pohrdavě uchechtl. „I kdyby jo, nemůže odpovědět. Je němý jako ryba.“

„To je pravda, že nemůže mluvit,“ řekl Olbec. „Skřítkové nebo potáplice mu vzali jazyk, když žil divoce v lesích. Walter ho chytil, když lovil na řece. Psi ho dohnali před nějakou jeskyní. Byl oblečený do zvířecích kůží a peří a vypadal spíš jako zvíře než jako křesťan.“

Hero vykulil oči. „Jak dlouho žil v divočině?“

„To nikdo neví. Nejspíš od narození.“

„Odkojili ho vlci,“ vydechl Hero. „Říkáte mu Romulus?“

„Romulus? Říkáme mu Wayland, protože to jméno bylo vyřezané do kříže, který měl na krku. Je to dánské jméno, ale písmo bylo anglické. Měl u sebe psa, zuřivou bestii, velkou jako mladý býček. Pořád ho má. Je to prvotřídní lovecký pes. Je taky němý.“

Drogo se otočil k Herovi. „Protože mu přeřízl hlasivky, aby ho nemohl vyzradit, když si šel upytlačit naši zvěř. Kdybych ho chytil já, přišel by o víc než jen o svůj jazyk.“

„Proč ho Walter ušetřil?“ zeptal se Hero Olbeka.

„Inu,“ pustil se Olbec s chutí do líčení, „Walter říkal, že to bylo jako výjev z bajky. Když dojel na místo, čekal, že tam najde vlka zahnaného do kouta. Ale ne, psi seděli v kruhu kolem toho chlapce. Očaroval je.“

„A ten jeho pes rozsápal hrdlo vůdce psí smečky. Měli ho předhodit psům.“ Drogo se prudce ohlédl. „Vidíš? Můžeš krmit vlka, jak chceš, nepřestane se dívat zpátky do lesa. Přisámbůh, zatvař se tak ještě jednou a nechám tě zbičovat.“

Wayland sklopil pohled. Srdce mu splašeně bušilo.

„Podívej se na mě,“ řekl Hero. „Waylande, podívej se na mě.“

„Udělej, co ti říká,“ přikázal mu Olbec.

Wayland pomalu zvedl hlavu.

Hero svraštil čelo. „Rozumí řeči.“

Olbec si říhl. „Nemělo by smysl mrhat na něho místem v domě, kdyby byl hluchý, jako je němý.“

„Ano, ovšem jestli měl někdy dar řeči, pak anglické nebo dánské. Přesto rozumí francouzsky, a to se musel naučit v tvojí domácnosti.“

„Kde jinde?“

„Chci tím říct, že nemůže mluvit, ale má schopnost naučit se jazyk.“

„Koho to zajímá?“ vybuchla Margaret. „Řekni mu, co musí udělat.“

Olbec natáhl ruku s pohárem, aby mu dolili. „Dobře poslouchej, mladý Waylande. Sira Waltra, tvého pána, vězní barbaři v cizí zemi. Musíš mu oplatit laskavost tím, že pomůžeš zajistit jeho propuštění. Věznitel požaduje za jeho svobodu čtyři zvláštní sokoly. Jsou větší, mají světlejší peří a jsou krásnější než ti, které jsi dosud viděl. Přebývají daleko na severu v zemi ledu a ohně a podle toho se utvářela i jejich povaha. Každý rok se několik málo těchto skvostných dravců vydá na cestu do Norska. Toto léto se připojíš k výpravě do té země, vybereš nejlepší kusy a budeš se o ně cestou na jih starat.“

„Budeš zodpovídat za jejich přežití,“ dodala Margaret. „Pokud uhynou, přijde můj syn o život a ty poneseš následky.“

„Nestraš toho chlapce,“ řekl Olbec a pohladil ji po paži. Pokynul Waylandovi, ať přistoupí blíž. „Představ si ptáky tak vznešené, že pouze králové a císaři mají právo je vlastnit. Bílí sokoli, velcí jako orli. Pocestuješ dál než většina rytířů za celý život. Na zpáteční cestě bys dokonce mohl vykonat pouť do Jeruzaléma.“ Olbekovi se zalily oči slzami. „Na mou duši, přál bych si jet s tebou.“

Většinu z toho pouštěl Wayland z hlavy. Pokoušel se představit si bílého sokola velkého jako orel a před očima mu vyvstala bílá labuť se zahnutým zobákem a křídly, jako měli andělé, jež mu popisovala matka.

Drogo posměšně zatleskal. „Jaká to skvělá volba: němý sokolník pro předem ztracený úkol. Teď už potřebujeme jenom doprovod, který se k němu bude hodit. A ano, taky ještě vůdce. Jo,“ řekl a ukázal na postavu ve stínu. „Proč nepošleme Richarda?“

„Já bych jel. Udělal bych všechno, abych se dostal odtud.“

„Někoho tím úkolem pověříme,“ řekla Margaret. „Nějakého kupce dobrodruha, který má s obchodováním na severu zkušenosti.“

„Ztratíš nad ním dohled ve chvíli, kdy vypluje. Budeš riskovat, že už nikdy neuvidíš ani jeho, ani naše peníze.“

„Drogo má pravdu.“

Waylandovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že promluvil ten Frank.

Vallon se zvedl. „Kdyby bylo jen na vás, hned byste mohli vyslat loď do Norska, ale žádná loď neopustí přístav bez kapitána. Jakého člověka hledáte? Měl by to být muž, jemuž bezpodmínečně věříte. Člověk natolik statečný, aby se vypořádal se známým nebezpečím, a natolik důvtipný, aby se vyhnul nebezpečenstvím dosud nepoznaným. Pokud nedokáže najít cestu, vytvoří si svoji vlastní. Měli byste najít muže, jenž některou z těchto vlastností má. Nenajdete člověka, který je má všechny.“

Wayland vycítil protichůdné spodní proudy. Drogo zmateně naklonil hlavu.

„Chvíli jsem si myslel, že máš zájem ujmout se toho sám.“

„Bůh uchovej. Nemám ani potřebné vlastnosti, ani důvod.“

Margaret pleskla do područky svého křesla. „Je to cizinec. Jeho slova nemají žádnou váhu.“

Avšak to, že se Vallon do hovoru vložil, vychýlilo rovnováhu. Olbec zabušil holí do podlahy. „Dal bych v sázku své jmění, kdybych věděl, že tím Waltra osvobodím, ale připadá mi, že bychom o vše přišli a jeho propuštění nedosáhli. Ne, má paní, dospěl jsem k rozhodnutí. Vyšlu do Anatolie vyjednavače, otevřeně přiznám, v jaké jsem situaci, a nabídnu výkupné, které odpovídá našemu postavení. Co si o tom myslíš, Vallone? Znáš emíra, říkáš, že má Waltra v oblibě. Jistě bude přístupný vyjednávání.“

„Je to rozumný člověk. Nepochybuji, že tvoji nabídku pečlivě uváží.“

Margaret vyskočila z křesla, paže ztuhle natažené podél boků. Pohledem přejela po místnosti. „Jelikož nikdo z vás nepomůže, učiním vlastní opatření.“ Nadzvedla si sukně a vyběhla z komnaty.

Drogo stiskl Olbekovi ruku. „Dobře řečeno, otče. Příliš často jsi připustil, aby ti vášnivost tvé paní zastřela úsudek.“

Olbec k němu obrátil krhavé oči. „Ale ne natolik, abych nerozpoznal tvoje pohnutky.“

Závěs se rozhrnul a vběhl zbrojnoš.

„Co se děje?“ chtěl vědět Drogo.

„Guilbert se šel ven vymočit a ve sněhu neviděl toho psa. Vmžiku se ocitl na zádech a ten pekelný hafan mu jde po krku.“

Drogo se otočil k Waylandovi. „Já tě varoval.“

Wayland si strčil dva prsty do úst a hvízdl. Dolehl k nim dusot tlap a za chvilku proskočil závěsem pes jako stvůra z mýtů nebo z nočních můr. Oči měl žluté jako síra a ocelově šedou srst na hřbetě a krku pokrytou jíním. Když uviděl Drogův výhrůžný postoj, nakrčil nos a odhalil černé pysky. Wayland zasyčel. Pes zamířil rovnou k němu, ulehl mu u nohou a začal si olizovat tlapy.

Olbec pozvedl pohár, aby mu ještě nalili. „Nejsme na omylu, že ne? Ten chlapec dovede zvířata očarovat.“

Když Wayland odcházel ze síně, Raul na něho čekal. „Chystají se vyslat výpravu?“ ptal se naléhavě a klusal vedle něho. „Budeš v ní? Je tam místo i pro mě?“

Wayland ho mávnutím ruky zahnal. Potřeboval přemýšlet o spoustě věcí. Když se Raul neměl k odchodu, pes k němu přiskočil a varovně zaskřípal zuby. Wayland vešel do chaty a Raul za ním kopnutím zavřel dveře. „Myslel jsem, že jsme kamarádi.“

Wayland přivázal jestřába k bidýlku a ulehl na lůžko. Ve světle plném kouře dravce pozoroval. Samička zhltla holubí maso a vole se jí vyboulilo. Otřela si zobák o bidýlko, zvedla nohu a delikátně se poškrábala na krku. Ten pohyb rozhoupal rolničku na jejím ocasním peru. Otáčela hlavou, aby se jí srovnalo jídlo ve voleti. Peří se jí uhladilo a jednu nohu se zaťatými drápy si zatáhla pod podsadu z prachového peří. Usnula. Zítra jí na každém očním víčku přeřízne jeden steh. Do týdne se bude krmit venku za denního světla. Za další tři týdny bude volně létat. Vyhrál.

Je to zvláštní, uvažoval Wayland, jak rychle hlad a vyčerpání potlačí strach a nenávist. Nebyl ani připoutaný, ani neměl sešitá víčka, zřídkakdy trpěl hlady a mohl přicházet a odcházet, jak chtěl. K hradu ho nevázala nouze ani náklonnost, a přesto na konci každého dne ho jistá slabost přiměla zamířit k lidem, jež nemohl vystát. Přejel prsty po kříži na krku. Slíbil si, že prchne, až přijde jaro. Odejde ve stejnou dobu, kdy budou odjíždět cizinci, a vydá se vlastní cestou. Sfoukl lampu. Otočil se na bok, popadl dlouhou srst na psím krku a obtočil si ji kolem dlaně, aniž si uvědomil, že totéž dělával s vlasy svojí matky.

Pes byl jeho jediným hmatatelným pojítkem s minulostí, kterou se snažil vytěsnit. Přesto občas vybuchla v jeho snech, takže se hrůzou probouzel zbrocený potem. A někdy, jako nyní, mu vyvstala před očima jako obraz vynořující se z temné tůně.

Matka ho poslala s mladší sestrou do lesa na houby. Bylo mu čtrnáct, sestře deset, pes byl pouhé přerostlé nemotorné štěně. Od porážky krále Harolda už uplynuly tři roky, ale Wayland Normany poprvé uviděl minulý měsíc. Z bezpečné vzdálenosti pozoroval vojáky v kroužkové zbroji, jak dohlížejí na stavbu svého hradu na řece Tyne.

Farma, kde žil, ležela deset mil proti proudu řeky, na několika vyklučených akrech ve zbytku starobylého pralesa, jímž se táhla hluboká strž. Doma jich bylo sedm. Jeho matka byla Angličanka, otec dánský svobodník, syn Vikinga, jenž připlul do Anglie jako tělesný strážce velikého Knuta. Dědeček byl ještě naživu a byl to na lože upoutaný obr, který vzýval severské bohy a jako amulet nosil Thorovo kladivo. Wayland měl staršího bratra Thorkella a sestru Hildu. Mladší sestra se jmenovala Edith.

Na matčino naléhání byly všechny děti pokřtěny, dívky přijaly anglická jména, chlapci dánská.

Ten podzim se urodila spousta hub. Wayland je sbíral a přitom naslouchal rytmickému bušení otcovy sekery, zvuku stejně známému jako bušení vlastního srdce. Když naplnili košík, řekla Edith, že by se chtěla podívat po medvědovi. Wayland věděl, že v lese už žádní medvědi nezůstali. Posledního zabil sám dědeček a měl jeden jeho zub jako důkaz. Wayland nebyl přesvědčený, že to tak opravdu bylo, ale ten příběh se mu líbil a často starce prosil, aby mu ho vyprávěl. Děda mu vyprávěl i jiné příběhy, když nebyla matka v doslechu – vzrušující pohanské báje o proradných bozích a nestvůrách a o bitvě na konci světa.

Wayland objevil čerstvé stopy vysoké a začal je sledovat k řece. Štěně běželo dopředu. Slyšeli, jak voda stéká do strže. Štěně se posadilo, naklonilo hlavu a poslouchalo tak komicky soustředěně, až se Edith zasmála. Zvuk sekery zmlkl. Waylandovi se zdálo, že zaslechl výkřik. Čekal, že se ozve znovu, ale nestalo se tak. Pes zakňučel.

Wayland posadil sestru pod strom a nařídil jí, aby nikam nechodila, jinak že ji sežerou vlci.

„Já se vlků nebojím. Přes řeku chodí jenom v zimě.“

„Tak tedy trollové. Trollové žijí v Tůni.“

Tůň bylo nejhlubší jezírko ve strži, kotel černé vody, obklopený strmými stěnami, nad nímž se skláněly stromy, jež se držely země kořeny jako sukovité prsty. Edith k němu pohlédla přes přítmí mechem obrostlých stromů. Letmo se dotkla kříže na krku. „Může se mnou zůstat pes?“

„Víš, že se ode mě nehne na krok. Mám nápad. Zatímco budu pryč, můžeš pro něho vymyslet jméno.“

„To už jsem udělala. Bude to –“

„Povíš mi to, až se vrátím,“ řekl Wayland a rozběhl se.

Štěně to považovalo za hru, rozběhlo se velkými skoky kupředu, pak se přikrčilo a vzápětí vyskočilo, jako by číhalo v záloze. Wayland si začal připadat trochu hloupě. Matka mu dá co proto, že nechal Edith samotnou v lese, když se stmívá.

Jak se blížil k mýtině, zaslechl hlasy a chřestění výzbroje. Vrhl se na zem, popadl štěně za zátylek a plížil se podrostem až na kraj lesa.

Ten hrůzný výjev se nedal obsáhnout jediným pohledem. Dva normanští vojáci drželi matku s Hildou před domem. Jiní dva tiskli jeho otci obličej na špalek na štípání dřeva. Thorkell ležel na zádech, z jeho obličeje zbyla krvavá maska. Pak Wayland uviděl na druhé straně mýtiny jezdce na koni. Ten právě pobídl koně ostruhami, vyrazil, máchl mečem a téměř usekl otci paži. Zahalekal, tryskem dojel na druhý konec mýtiny, otočil se a hnal se zpátky. Tentokrát Wayland uviděl, jak se otci ze špalku odkutálela hlava a z krku mu vytryskla krev.

Matka a sestra křičely. Pořád ještě křičely, když je muži táhli do domu. Jejich výkřiky byly čím dál zdušenější, až ustaly docela. Po chvíli vyšel muž, který zavraždil jeho otce. Obličej měl postříkaný krví. Vzal džbán s vodou a vylil si ji na hlavu. Když nasedl na koně, zakymácel se v sedle, jako by byl opilý. Jeden po druhém se objevili i ostatní muži a zavazovali si kalhoty. Wayland se modlil, aby matka se sestrou vyšly ven. Po chvíli se ze dveří začal vinout dým. Zabijáci neodcházeli. Plameny začaly olizovat došky, zmohutněly a Normani se zasmáli a natáhli k nim ruce. Až na místě, kde ležel, cítil Wayland závany žáru. Normani odjížděli. Jeden vezl uloveného jelena, kterého přehodil přes koně. Další byl ověšený živými slepicemi. Ostatní mezi sebou hnali dvě krávy, koně a vola.

Wayland se rozběhl k hořícímu domu. Žár mu sežehl vlasy a nadělal puchýře na obličeji, než ho přinutil ustoupit. Stál tam a křičel, když se střecha propadla a ohnivá koule vyletěla k nebi. Pozoroval, jak se hroutí stěny, a pak padl na zem, otupělý vším, čeho byl svědkem.

Začal si uvědomovat, že mu pes strká hlavou do nohou. Obličej a ruce měl popálené a začala se mu z nich sloupávat kůže. Všiml si, že se zešeřilo, a vzpomněl si na sestru. Zkusil se rozběhnout, ale nohy ho neposlouchaly. Vrávoral, zakopával a narážel do stromů.

Košík s houbami ležel pořád ještě pod stromem, ale Edith zmizela. Naslouchal, ale slyšel jenom zvuky lesa ukládajícího se k odpočinku. Zavolal, zpočátku tiše, potom hlasitěji. Zahoukala sova. Našel Edithiny stopy mířící k rokli. V téhle části lesa byly stromy nejmohutnější a panovalo tam přítmí i za nejslunečnějších dnů. Pes byl příliš mladý a vyděšený, než aby mu nějak pomohl. Plížil se vedle něho a pletl se mu při hledání pod nohy. Wayland hledal sestru a volal, dokud se nesetmělo natolik, že už nebylo vidět. Sklouzl na zem a opřel se o strom. Zvedl se vítr a rozpršelo se. Ještě nějakou chvíli až do ochraptění volal. Pak zůstal nehybně sedět se psem, který se k němu roztřeseně tiskl, prázdně hleděl před sebe, znovu celou tu hrůzu prožíval a tušil, že ještě neskončila.

V mrholivém šedavém svítání vysledoval sestřiny stopy přes pohřebiště větrem vyvrácených velikánů při okraji rokle. Její stopa zmizela u díry u paty starého jasanu. Chvíli si myslel, že Edith asi spadla do zvířecí nory. Když ale pohlédl změtí kořenů, uviděl hluboko dole vodu. Do jeho zorného pole připlavalo Edithino tělo, obličejem dolů, otáčelo se v proudu a sestřiny dlouhé světlé vlasy se rozprostíraly kolem. Slezl dolů a vytáhl ji z vody. Políbil ji na bílý obličej a pevně ji k sobě přitiskl. Když ji pustil, pocítil, jak se v něm cosi svíjí a chřadne. Sundal jí kříž z krku, zvrátil hlavu a obrátil svůj nářek proti bohům či nestvůrám, kteří dopustili tak ohavné krutosti.

Od onoho dne nepromluvil ani slovo.

6

Znovu začalo sněžit a mrznout. Po celý týden držela zima zemi ve smrtelném sevření. Mrzlo tolik, že se na březích řeky utvořily ledové kry a v noci se stromy s pronikavým praskáním lámaly. Ve velké síni se mačkala hradní posádka kolem krbu jako těla v nějaké pohřební komoře. Čerstvého jídla bylo málo. Lidem se začaly viklat zuby v dásních. Každý den se Wayland vydával se svým psem zkontrolovat pasti a oka a plahočili se ledem sevřeným lesem, jako by byli vyřezaní ze dřeva. Občas se k nim přidal Raul, kuši zavěšenou na zádech, nůž zastrčený vepředu do poutek na čapce z lišky.

Týden před velikonočním půstem se v noci otočil vítr, a když se ráno všichni probudili, shledali, že zima je na ústupu. Řekou se řítily kusy ledu. K večeru se vylila ze břehů a odnesla jeden most. Příštího rána uviděl Hero vyvrácený strom unášený vzedmutou řekou a na jednom jeho konci zajíce, na druhém lišku.

Tři dny poté vešel Hero do chaty pro hosty a našel tam Vallona tak, jak ho zanechal, jak vleže přemýšlí, že tam takhle uvízli.

Hero si odkašlal. „Voda začíná opadávat. Za den dva se to zlepší natolik, že bude možné vydat se na cestu.“

Vallon zamručel.

Hero to zkusil znovu. „Olbec oznámil, že pozítří se pojede na lov.“

„Není lovecká sezona.“

„Potřebujeme maso. Večer bude hostina. Drogo chce, abys jel s ním.“

„Dobře víme, o jakou kořist mu jde,“ zahučel Vallon.

„Neměj žádné obavy. Lady Margaret trvá na tom, abys doprovodil její skupinu.“

Vallon na něho stočil pohled. „Pojede s ní hrabě?“

Hero zavrtěl hlavou. „Jeho zranění mu při jízdě působí přílišnou bolest. Zůstane doma a bude připravovat oslavu.“

Vallon se na chvíli zamyšleně zahleděl kdovíkam, pak svižně spustil nohy na podlahu. „Vyřiď lady Margaret, že mi bude ctí ji doprovodit.“

Než kohout zakokrhal, vydal se Wayland se dvěma lovčími a lesníkem vystopovat jelena, a to aspoň desateráka. Lovčí s sebou měli vodiče na řemeni – velké, mohutné psy s povislými pysky a zkormouceným výrazem. Ti měli za úkol potichu vystopovat jelena do jeho lože. Ti, co se chystali na lov, právě snídali, když se vrátil jeden z lovců a oznámil, že objevili jelena dvanácteráka v lese za římským valem. Důstojně sundal víčko ze svého rohu a vysypal na stůl bobky. Drogo a jeho kumpáni posílali trus jeden druhému, čichali k němu, žmoulali ho mezi prsty a shodli se na tom, že nepatří žádnému chudinkovi, ale bude to pořádný kus.

Hero pozoroval, jak lovecká výprava vyjíždí. Vepředu šli lovčí se psy uvázanými po dvou. Drogo jel jako první, za ním pak ženy, Margaret zabalená do hedvábí a kožešin a Vallon vedle ní na vypůjčeném jezdeckém koni. Kaštanové vlasy měl zastřižené a padaly mu ve vlnách na ramena. Jeho držení těla vzbudilo v Herovi takovou pýchu, že mu až srdce překypovalo. Zamával a dostalo se mu důstojného pokynutí. Jako poslední jel kněz na řeznické káře tažené volem a držel se vepředu okraje káry jako námořník vyhlížející blížící se bouři. Koně cválali po louce a od kopyt jim létaly drny. Po hořcově modrém nebi plula oblaka. Na stíněných místech stále ještě ležel rozbředlý sníh, ale petrklíče už kvetly a v kdejakém houští čile vyzpěvovali ptáci. Na polích kolem hradu venkované orali, jako tomu bylo v tuhle dobu odnepaměti. Hero zavřel oči a těšil se ze slunce na obličeji a vůně zorané půdy. Přišlo jaro. Strach, který mu svíral útroby, povolil. Zažíval hluboký pocit pohody.

Když lovecká výprava zmizela z dohledu, vrátil se do domu pro hosty a položil na nahrubo stlučený stůl pergamen a inkoust z duběnek. Namočil pero a pozvedl je jako čarodějnou hůlku, ale kouzlo, jež očekával, se nedostavilo. Kotníky prstů si promasíroval čelo. Poškrábal se na hlavě. Povzdechl si. Přenést myšlenky na pergamen nebyl jednoduchý úkol. Z kolika jen slov se dá vybírat a lze je uspořádat mnoha způsoby. Cucal konec brka a rozmýšlel, který rétorický styl by jeho tématu nejvíc vyhovoval.

Tvůrčí zápal zeslábl a pohasl docela. Hero nafoukl tváře, složil si ruce za hlavu a zahleděl se na strop. Den, který se ještě před chvilkou jevil plný příslibů, byl najednou prázdný a bez cíle. Dveřmi vletěla bzučící včela, zmateně poletovala po místnosti a zase vyletěla ven. Hero nepřítomně zíral sluncem zalitými dveřmi. Po chvíli si uvědomil, jaké panuje ticho. Zvedl se, po špičkách přistoupil ke dveřím a rozhlédl se všemi směry. Parkán byl prázdný kromě dvou strážných, kteří se slunili před opevněnou vnitřní bránou. Vrátil se dovnitř, vzal svoji lékařskou skříňku, která stála vedle jeho postele, a odnesl ji ke stolu. Na víku byly vyřezané květinové motivy. Nadzvedl ji, zasunul ruku pod ni a stiskl jednu vyřezávanou květinu. Falešné dno se vyklopilo a vyklouzl kožený váček, který mu ve chvíli smrti předal Mistr Kosmas. Otevřel ho. Uvnitř bylo šest stran rukopisu. Byl to dopis – část dopisu – napsaný chatrnou řečtinou na ušpiněných a pomačkaných listech, vyrobených, jak mu řekl Kosmas, z rozdrceného konopí.

Herovi se rozbušilo srdce.

Naše Veličenstvo Jan, z milosti Boží a vůle našeho Pána Ježíše Krista, zdraví svého spoluvladaře, císaře Římanů, a přeje ti zdraví, štěstí a neustávající radost z Božího požehnání.

Naše Excelence byla informována, že k tobě dospěly zprávy o naší velikosti. Pokud si přeješ znát rozsah naší moci, potom věz, že náš majestát překonává svojí mocí a bohatstvím všechny krále země. Jedině pokud bys dokázal spočítat hvězdy na nebesích a zrnka písku v poušti, dokázal bys změřit rozlehlost naší říše. Naše Magnificence vládne třem Indiím a naše země se prostírají od Větší Indie – kde odpočívá tělo našeho milovaného svatého Tomáše apoštola; toho, jenž přinesl Ježíšovo evangelium do naší říše – k Zadní Indii za mořem.

Hero otáčel stránky a přeskakoval četné odstavce popisující do úmorných podrobností divy a nádheru zemí tohoto panovníka.

Jako oddaného křesťana, pokračoval pisatel, nás zarmucuje, že mezi církví v Římě a církví v Konstantinopoli nastalo velké schizma. Je jistě dílem ďáblovým, že tento svár a rozkol nastal v křesťanstvu v době, kdy je nejvíce ohroženo. Vážený bratře, zapřísahám tě, uzavři mír se Svatým otcem v Římě, zapomeňte na názorové rozdíly a stůjte v jednom šiku proti našim společným nepřátelům, Arabům a Turkům. Buď ujištěn, že jim nebudeš čelit sám. Věz, že jsme pod přísahou přislíbili s velkou armádou navštívit hrob našeho Pána Ježíše, jak přísluší slávě našeho majestátu, abychom si podmanili a zničili nepřátele Krista a vyzdvihli Jeho požehnané jméno.

Na důkaz našeho křesťanského přátelství neposílám zlato ani drahokamy, přestože vlastním bohatství, jež nemá sobě rovna. Místo toho ti posílám bohatství duše, pravdivé vylíčení Ježíšova života a jeho učení, jež sepsal ten, který ho znal nejlépe, ten, který sám vládne skrytou moudrostí, propůjčenou naším Spasitelem v době…

Dveřmi proklouzl nějaký stín. Hero zvedl oči a uviděl, že přišel Richard. Nebyl čas dopis ukrýt. Přikryl ho nepopsaným kusem pergamenu a začal psát, co ho právě napadlo.

Mistr Kosmas mi sdělil další podivuhodnou věc. V roce, kdy jsem se narodil, se na jižním nebi objevila taková zář, že se dalo o půlnoci venku snadno číst. To světlo svítilo po deset let a postupně sláblo, a když zmizelo, objevila se v těch místech na nebi spousta hvězd, které tam předtím nesvítily.

Richard se k němu přikradl a nakláněl se nad ním způsobem, který šel Herovi na nervy. „Co to píšeš?“ zeptal se s rukou před obličejem.

„Líčení naší cesty. Kdyby ti to nevadilo, potřebuji klid, abych mohl své vzpomínky zaznamenat.“

„Až se ve svém vyprávění dostaneš do těchto končin, měl bys zaznamenat popis valu, který vystavěl Hadrián. Nedaleko odtud jsou svatyně a hrady, které se nezměnily od dob, kdy je zabraly římské legie.“

„To by asi stálo za vidění,“ uznal Hero. „Možná se tam vydám zítra.“

„Sám nechoď. Je to nebezpečné.“

Hero se shovívavě usmál. „Mluvíš s člověkem, který přešel Alpy.“

„Měsíc před vaším příchodem vyrazili tři zvědové na sever a už se nevrátili. Skotové je nejspíš snědli.“

Hero se vrátil k rozepsanému textu, ale shledal, že ztratil nit.

„Zařídím ti doprovod, jestli mě naučíš tajemství písma.“

„Vyžaduje to roky učení.“

„Budu pilný žák. Rád bych se vzdělal alespoň v jedné věci.“

Hero odložil pero. „Ukaž mi obličej. Pojď sem. Nestyď se.“

Richard spustil ruku z tváře a odhalil švestkově zbarvené mateřské znamínko, jež mu od úst k uchu hyzdilo bledý a vyzáblý obličej. V očích má ale jiskru inteligence, usoudil Hero.

„Už jsem viděl horší zohyzdění.“

„Takže domluveno?“

Hero si odevzdaně povzdechl. „Začneme jednotlivými písmeny, která jsou stavebními kameny jazyka. První je alfa, z hebrejského hieroglyfu volské hlavy, který značí ‚vůdce‘.“

V místnosti se zešeřilo. Ve dveřích se objevila statná postava. Richard sebou škubl a převrhl kalamář.

„Podívej, co jsi provedl. Ruce máš stejně těžkopádné jako mysl.“

„Vypadni,“ nařídil mu Olbec a vlepil Richardovi pohlavek, když se syn hnal kolem něho. „Jak jsem proboha mohl zplodit takového budižkničemu? Nedokáže zacházet s mečem ani kopím. Neudrží se na koni. Měli ho hned po narození utopit.“

Olbec se soustředil na Hera, který zoufale vysušoval pergamen. „To teď nech plavat,“ zavrčel.

„Zničil mi můj jediný kus pergamenu.“

„V tom bych ti mohl pomoct,“ řekl Olbec. Rozkročmo se usadil na lavici a prohlížel si Hera, jako když venkovan hodnotí kus dobytka. „Tak ty jsi doktor, jo?“

„Ještě ne kvalifikovaný. Teprve musím dokončit praxi a potom mám v úmyslu roční studium anatomie.“

„Kolik ti je?“

„Tohle léto mi bude devatenáct.“

„Dobré nebe, co jen bych dal za to, kdyby mi znovu bylo devatenáct. Všechno bych měl před sebou a mohl bych se na to těšit – na bitvy, které vybojuji, pozemky, jež získám, ženy, jichž se zmocním.“

„Nejsem si jist, že mě moje povolání zavede na tak hrdinskou cestu. Pověz mi prosím, co tě trápí. Vyrozuměl jsem, že tě sužují tvoje zranění.“

Olbec vrhl pohled ke dveřím.

„Nic, s čím se mi svěříš, se nedostane mimo tyto zdi,“ ujistil ho Hero. „Hippokratova přísaha mě zavazuje k mlčenlivosti.“

Olbec dloubl Sicilana do hrudi. „Zapomeň na toho Hippo… – tentononc. Budeš držet klapačku, nebo ti jinak vyříznu srdce z těla, jestli plácneš jediné slovo.“ Přešel ke dveřím, vyhlédl, pak je zavřel. „Jaký sis udělal názor na moji ženu?“

„Je to cudná a zbožná žena s neposkvrněnými mravy,“ vychrlil Hero.

Olbec si tu povahovou charakteristiku nechal projít hlavou. „To všechno, samozřejmě, u ní platí, ale jako muž muži ti musím říct, že moje paní ví, jak poskytovat a přijímat pozemská potěšení.“

„Zbožnost i vášnivost v dokonalé rovnováze. Jsi požehnaný, můj pane.“

„Ne tolik, jak bych rád. Margaret na mě nepromluvila od toho večera, kdy jsem odmítl její žádost poslat výpravu do Norska. Ženy používají mlčení jako voják kopí.“

„Rozumím, pane. Moje sestry –“

„Je přirozeně mladší než já. Neměli jsme problémy, dokud jsem u Senlaku neutrpěl tohle zranění. Stáli jsme muž proti muži proti Haroldovu štítovému valu. Jeden z těch jeho chrapounů se po mně rozmáchl sekerou. Být to o kousek blíž, rozsekl by mi hlavu až k čelisti.“ Olbec si promasíroval slabiny. „Hotový zázrak, že mě nepřipravil o moje mužství.“

Ušetři mě, Pane, jeho intimních zranění, modlil se Hero.

Olbec zabubnoval prsty na stůl. „Vyjádřím se jasně. Moje žena chce další dítě. Není ještě stará – inu, dělá si starosti ohledně následníka.“

„Vždyť ale máš tři syny.“

„Waltra drží jako rukojmí, Richard je padavka a Drogo je moc vzteklý, než aby mu to svědčilo.“ Olbec zaváhal. „Minulé Vánoce přišla žebrat k bráně hradu nějaká skotská čarodějnice. Za trochu jídla věštila mé paní budoucnost. Ta nevděčná babizna předpověděla Margaret, že jenom jeden z mužů v její rodině se dožije svých příštích narozenin. Je to samozřejmě pověrčivé plácání, ale víš, jaké ženy jsou. Nebo to brzy poznáš,“ dodal zachmuřeně. „Takže problém je… problém je…“

„Nedaří se ti tuto záležitost úspěšně zvládnout,“ nadhodil Hero.

Olbec se krátce zamračil, ale pak se zasmál. „Sice vypadáš jako poděšená žába, ale hloupý nejsi.“

„Doporučuji odpočinek a sladké víno. Slyšel jsem, že dobrým afrodiziakem je medovina.“

„Piju ji po vědrech. Chutná jako oslazené koňské chcanky a přibližně stejně účinkuje.“

„Možná kdybys pil méně.“

„Arabové,“ stočil Olbec hovor jinam. „Na Sicílii je máte. Slyšel jsem, že je to mužné plemeno.“

„Stejně jako vy Normani.“

„Až na to, že Arabové užívají lektvary.“

„Jejich léčebné dovednosti jsou pokročilejší než naše,“ připustil Hero. „Mají mnoho lektvarů. Jednou velmi účinnou směsí si mažou nohy.“

„Nohy? Kdo mluví o nohách? Ty mě nenechaly na holičkách.“

„Ne, pane. Mluvíš o svém membranus lignae. O svém mužství.“

„Jestli tím myslíš mého ptáka, pak mluvíme stejnou řečí.“

„Zajisté.“

„Dobře. Mám návrh. Připrav mi nápoj, abych dokázal potěšit svou paní, a já ti dám tolik pergamenu, že budeš moct psát evangelia.“

„Ale já nemám nezbytné přísady.“

„Řekl jsem hospodáři, aby ti dal všechno, co potřebuješ.“

Hero si dovedl představit, co asi tak plesniví v hradní apatyce. Čolci, ostříhané nehty, vysušené ovčí zárodky…

„No tak, co ty na to?“

Hero beze slova přikývl.

„Dobrá,“ řekl Olbec a s námahou se zvedl.

Hero prohlédl zásobu svých léčiv a našel toho spoustu, co uklidňuje smysly, ale nic, co by je rozplamenilo. Sevřel si hlavu v dlaních a zasténal.

Hospodář byl nerudný despota, nepřístupný, ale nesporný vládce kuchyňské zásobárny. Jeho přítomnost ohlašovalo bručení, nadávky a častý nářek jeho kuchyňských pomocníků. Přes pracovní pult si Hera měřil s neskrývaným nepřátelstvím.

„Co to má být? Co hrabě chce?“

Hero začal skromným požadavkem. „Med.“

Hospodář vytáhl hrnek medu a neurvale a hlučně ho postavil na pult.

„Taky trochu pepře a zázvoru.“

Hospodář ucukl jako matka, které chce někdo vyrvat dítě. „Pepř ti nedám. Víš, kolik stojí?“

„Bez pepře nemůžu namíchat lék na zlepšení stavu tvého pána.“

Hospodář si založil ruce. „Jakého stavu?“

„To je soukromá věc mezi pacientem a lékařem.“

„Soukromá věc, na to se kašle. Všichni vědí, co s tím starochem není v pořádku.“

Hero se ohlédl přes rameno a pak teprve odpověděl. „Máš na mysli bolest a ztuhlost ve stehnech?“

„Pche! Ztuhlost ho netrápí. Spíš naopak. Muž v jeho věku, manželka při chuti.“ Hospodář si poklepal na nos.

„Tak mi dej pepř, který potřebuju, aby se nastolila harmonie v manželství.“

„Ani náhodou.“

„No dobrá,“ řekl Hero roztřeseným hlasem. „Oznámím, že nehodláš spolupracovat.“ Měl se k odchodu.

„Hej, vyvalené oko, vrať se. Tady máš, co chceš.“

Hero očichal malý plátěný váček. „Co je to?“

„Moje tajemství, ale ručím za to, že i ty nejochablejší nástroje budou jako ze železa.“ Hospodář si znovu založil ruce. „Bude si mladý učenec přát ještě něco?“

„Jenom pár pijavic. A ano, hmoždíř a paličku.“

„Dobré nebe,“ povzdechl si hospodář a odloudal se do své svatyně. Vrátil se a mrskl požadované věci na pult. „A teď vypadni.“

U valu se lovecká výprava rozdělila. Honci klusali na sever k hradbě lesa, lady Margaret a její doprovod sesedli pod malou čtvercovou římskou pevností nad tokem řeky Tyne. Vallon nabídl Margaret rámě. Společně prošli klenutou bránou na ztichlé nádvoří zarostlé trávou. V protějším rohu stoupaly popraskané schody na širokou cestu na zdi, kde kdysi hlídkovali obránci a odkud byl vstup do hranaté věže naproti bráně. Uvnitř věže vedlo schodiště na střechu, kde sloužící rozprostřeli polštáře. Vallon přešel k nízké zídce a zadíval se dolů na ruiny římské pevnosti, podobné těm, které viděl v jižní Francii a ve Španělsku. Z lesa se ozvala trubka a výkřiky lovců, pobízející psy: Hola, hola! Huš, huš! Tss, tss!

Do schodů pozpátku vysupělo páže s proutěným košem. Dámy uždibovaly v medu máčený kořen anděliky, malými doušky upíjely teplé kořeněné mléko nebo víno a klábosily o počasí, dětech a o tom, jak je život na hranicích děsivý. Vallon se k společenskému hovoru připojil, až ho obličej bolel od nuceného usmívání. Začínal si myslet, že je tohle opravdu jenom piknik, když vtom Margaret zatleskala.

„Vím, že jste všechny na našeho hezkého francouzského kapitána zvědavé. Je naším hostem téměř tři týdny a pořád o něm skoro nic nevíme. V přítomnosti tolika žen se kapitán necítí dobře. Myslím, že z něho nic nedostaneme, dokud ho nevyzpovídám sama.“

Vyhnala svůj rozhihňaný doprovod dolů. Jako poslední odcházel kněz a Vallon podle jeho zpoceného obličeje poznal, že mu něco dělá mnohem větší starosti než to, že zanechává manželku hraběte samotnou s cizincem.

Ženské hlasy umlkly. Margaret k němu s úsměvem obrátila nalíčený obličej. „Myslím to vážně. Nedám pokoj, dokud se všechno nedozvím.“

„Můj příběh tě velice zklame, paní.“

„Muži netuší, co vzbuzuje zájem žen. Nás nevzrušuje popis nudných bitev. Nás zajímají jemné osobní podrobnosti.“

„Neshledáš na mně nic jemného.“

„Potom tedy začněme od začátku. Jsi ženatý? Máš rodinu?“

„Nemám manželku ani rodinu. Nemám panství ani majetek. Vydělávám si na živobytí jenom tímhle mečem. Není to dobrý způsob života, jak sis musela domyslet.“

„Nicméně je to hezká zbraň. Inlej na jílci je nádherná a po tom drahokamu přímo toužím.“

„Je to maurský meč, ukovali ho v Toledu z oceli, ne ze železa. Je to tvrdší čepel než normanská.“

Oči se jí rozšířily. „Tvrdší než normanský meč. Můžu si sáhnout?“

„Paní.“

Oběma rukama vytáhla meč z pochvy. Ta námaha jí vehnala barvu do tváří. „Jak se leskne! Kdy jsi ho naposledy použil?“

„Proti Maurům v Hispánii.“

„Tak dávno. Taková znamenitá čepel by měla sloužit častěji.“ Dýchla na meč, pohlédla na Vallona zpod vytrhaného obočí a otřela čepel rukávem šatů. „Dovol, zkusím špičku. Ta je ale ostrá! Podívej, jak jsem se píchla.“

Vallon natáhl ruku. „Tvůj manžel by nebyl rád, že sis ublížila mým mečem.“

„Slibuju, že mu to nepovím, bez ohledu na to, jak hluboko vnikne.“

Poštěkávání psů se změnilo v nepříčetný jekot.

„Psi vyslídili zvěř,“ řekl Vallon a vzal si meč zpátky. „Jistě nechceš propást štvanici.“ Šel si stoupnout k zídce a pozoroval les. Několik lovců se rozestavilo okolo lesa.

„Někdo by řekl, že z tebe jde strach.“

„Mrzí mě, že tě moje společnost zklamala.“

„Ne, obdivuji muže, z něhož síla vyzařuje, a ne takového, který se jí chvástá. Kromě toho mám dojem, že nejsi tak necitelný, jak se tváříš.“

„Jelen,“ pravil Vallon.

Vyběhl z lesa přímo do pásu sněhu, psi za ním. Jako první se hnal Drogo a poháněl svého koně bičíkem.

Margaret přejela prstem Vallonovi po hřbetu ruky. „Jsem si jistá, že mít dost času, dokázala bych tě zahnat do úzkých.“

Polapil její ruku. „Zvíře zahnané do úzkých je nebezpečné.“

Otřela se o něho. „Riziko zvyšuje potěšení.“

Vallon poodstoupil. „Zapomínáš, že jsem hostem tvého manžela.“

Našpulila ústa. „Možná máš pro svoji lhostejnost jiný důvod. Všimla jsem si, jak tě ten řecký mladík sleduje zasněným pohledem.“

Vallon se jí zadíval do obličeje. „Proč mi neřekneš, o co ti opravdu jde?“

Chvilku to vypadalo, že bude pokračovat v předstírání, nebo možná bylo její koketování opravdové. Pak se ale otočila a založila si paže, jako by se ochladilo. „Vlastním pozemky v Normandii. Jsem připravená je použít jako záruku na půjčku na financování výpravy na sever.“

Vallon neodpověděl. Jelen se držel na okraji údolí, tak daleko, že ho psi nedokázali obklíčit.

„Chci, abys ji vedl.“

„Ne.“

„Mysli na to jako na výpravu za obchodem. Prostředky, co nebudeš potřebovat, můžeš použít na nákup kožešin, slonoviny a otroků. Zisk bude tvůj. Sama pro sebe chci jenom, aby se můj syn vrátil bezpečně domů.“

„Nestojí to za to riziko.“

„Je to mnohem výnosnější návrh než ten, který tě sem přivedl.“

„Nemluvím o svém riziku. Co mi zabrání, abych ti tvoje peníze neukradl, jakmile je budu mít v rukou?“

„Tvoje slovo. Člověku, který kvůli Waltrovi urazil takovou dálku, budu důvěřovat.“

„Nikdy jsem se se sirem Waltrem nesetkal. Nikdy jsem nebyl v Anatolii a o Mantzikertu jsem se doslechl až mnoho týdnů po bitvě. Blaho tvého syna mě nijak nezajímá.“

Rty jí zbělely. „Chceš tím říct, že je mrtvý?“ Sevřela ruce.

Popadl ji za zápěstí. „Ty listiny jsou pravé. Tvůj syn bitvu přežil. Pokud vím, je stále naživu.“

Svezla se na něho. Její hlas tlumila jeho hruď. „Proč jsi sem přišel? Jakou hru hraješ?“

„Žádnou. Řekněme, že jsem uvízl ve víru osudu. A znovu se do něho vtáhnout nenechám.“

Ustoupila od něho. „I tak bych ti důvěřovala. Kdybys mě chtěl podvést, nepřiznal by ses ke lži.“

„Mateřská láska je slepá.“

„Jestli zopakuji to, cos mi řekl, Drogo tě na místě zabije.“

„Stejně má v úmyslu mě zabít.“

Jelen doběhl k vysokému živému plotu a pustil se k pevnosti. Ve chvíli, kdy si uvědomil svůj omyl a překážku přeskočil, byl už tak blízko, že Vallon viděl obřitek, světlou skvrnu pod jeho ocáskem. Psi se v hysterické vlně vrhli přes živý plot. Podaří se jim to, pomyslel si Vallon.

„Můžu ti pomoct k úniku.“

Vallon se otočil.

„Dnes večer se bude hodně pít,“ řekla. „K půlnoci budou skoro všichni zpití do němoty. Když odejdeš, až bude zvon vyzvánět k ranním modlitbám, najdeš bránu otevřenou.“

Vallon pustil Margaretino dalekosáhlé pletichaření z mysli. Bude mít dost času o tom přemýšlet, až se dostanou pryč – pokud se pryč dostanou. „To nám poskytne pouze několikahodinový náskok. Drogo nás dostihne dřív, než se dostaneme do dalšího údolí.“

„Vezmi si sokolníka. Zná každou píď téhle země.“

Vallon se soustředil na praktické věci. „Co koně?“

„To nemůžu zařídit, aniž vzbudím podezření. Kromě toho vás rychlost nezachrání. Vašimi jedinými zbraněmi jsou důvtip a štěstí, a důvtip ti zřejmě nechybí.“

Vallon rychle přemýšlel. „Budeme potřebovat zásoby. Potrvá několik dnů, než budeme moct riskovat přiblížit se k obydlím.“

Margaret ukázala na košík. „Jídlo a přikrývky.“ Sáhla do rukávu a vytáhla váček. „Tady je dost stříbra, aby ses dostal do Norwiche.“

„Tam se má předat zástavní smlouva?“

„Ten, co půjčí peníze, se jmenuje Aron. Král ho přivedl do Anglie z Rouenu, to je nedaleko mého panství. Moje rodina se na něho už dříve obracela. Přichystala jsem dopisy, které se mu doručí. Až k němu dorazíš, už je bude mít.“

Vallon sledoval hon. Jelen začínal ztrácet síly a psi ho dotahovali. Z různých směrů se sjížděli jezdci.

„Pojede s vámi Richard.“

„Ne! Můj sluha je už dost velká zátěž.“

„Richard není takový hlupák, jak se zdá. Pomohl mi tohle všechno vymyslet. Bude jednat jako můj právní zástupce. Předloží zástavní listiny a opatří smlouvu pečetí. Kromě toho vám jeho přítomnost zajistí bezpečný průchod. Pokud vás zastaví normanské hlídky, Richard jim ukáže listiny, že nesete poselství z mého pověření.“

„Ví o tom hrabě?“

„Má podezření. Nedělej si starosti. Vím, jak utišit jeho hněv.“

„Ovšem ne Drogův.“

Jelen vešel do trosek pevnosti. Zmatený bludištěm zdí a příkopů se tam začal motat. Váhal, zda se má pustit k pobořenému náspu, pak uviděl na druhé straně prudký sráz a rozběhl se podél valu. Dostal se do slepé uličky. Zahnaný do rohu se otočil proti blížící se smečce a sklonil parohy. Nejbližší jezdci pozvedli rohy, zatroubili a svolali psy, čímž dali na vědomí, že byl jelen zahnán do úzkých. Předjel Drogo a seskočil z koně. Psi obstoupili jelena a kroužili okolo něho.

„Kdybys Waltra znal, rád bys udělal, oč tě žádám,“ řekla Margaret. „Vím, že ti lhal – chci říct, vím, že lhal –, ale musíš pochopit jeho důvody. Je šarmantní a zdvořilý. I hrabě ho má raději než vlastního syna.“

K jelenovi zezadu přiskočil lovčí a přesekl mu šlachu na noze. Drogo s mečem v ruce se dral vlnící se smečkou psů. Vallon uviděl, jak se jelen zapotácel a padl. Lovčí odtroubili konec honu a ozvěna se nesla celým údolím.

Margaret komíhala váčkem. Vallon ho odstrčil.

„Večer ti řeknu, jak jsem se rozhodl.“

Honci se vraceli pod krvavě zbarvenou oblohou. Kněz se dělil o těžkopádně se vlekoucí káru se zabitým jelenem a divočákem, kterého ulovili odpoledne. Na ohništi v síni rozdělalo služebnictvo takový oheň, že šlehající plameny ohrožovaly střechu. Muži už byli trochu opilí, když pomocníci z kuchyně přinesli jelena a zavěsili ho na rožeň, kterým se otáčelo klikou.

Hero té chvíle využil a předal Olbekovi lektvar. „Použij to krátce předtím, než půjdeš na lože. Říkáš, že si tvoje žena přeje počít. Jakou pozici obvykle zaujímáš?“

„Nahoře. Jak to dělají Arabové?“

„Znají mnoho pozic,“ řekl Hero; spolehl se na to, co zachytil z toho, o čem si šuškaly jeho sestry. „Jedna, zvláště doporučovaná párům, které si přejí počít potomka… Ne, je neuctivé hovořit o tělesných záležitostech, když tvoje žena sedí jen kousek od nás.“

Olbec ho popadl za rukáv. „Ne, pokračuj.“

„Zezadu, žena klečí s hlavou mezi pažemi.“

„Jako beran, ech? Chrr! Jen na to pomyslím a vaří se mi krev.“

Zvěřinu obřadně nakrájeli a naservírovali a pak Olbec povstal a prohlásil, že hon jeho ženu unavil, ale až se odeberou na lože, hostina může pokračovat. Za dva dny začne velikonoční půst, tak ať jedí, pijí a veselí se. Hodovníci se zvedli a přiťukli si. Olbec se propletl mezi lidmi k Herovi a mrsknul před něho tlustý svazek pergamenů. „Tumáš. Dostal jsem je od kněze.“

„Vzal sis ten lék?“

„Celou láhev. Už cítím, že zabírá.“

„Namíchal jsem ho zvlášť silný. Doufám, že nebyl nepříjemný.“

Olbec říhl. „Trochu to pálilo, jak to šlo dolů.“

„Dolů?“

Starý kozel zamrkal. „Neponechám nic náhodě. Vypil jsem to.“

Hero se probíral svitky. Byly krásné, každou stránku zdobily miniaturní kresby. Protáhl obličej. „Nemůžu počmárat Písmo svaté.“

Olbec dloubl do svazku pergamenu. „Na tomhle není nic posvátného. Je to jenom sbírka bezcenných anglických vyprávění, pár rýmovaček a hádanek. Jednoho písaře v Durhamu jsem přinutil, aby mi jich pár přeložil. Jednu si pamatuju. Je to takhle:

Jsem zvláštní bytost, jsem potěšením žen

a služebníkem bližních! Nikdo v mých rukou netrpí,

jen ten, kdo mě zabíjí.

Rostu do délky, vzpřímeně a pevně.

Vespod mám porost. Občas krásná dívka,

statečná dcera sedláka, má odvahu mě uchopit,

popadne moji červenohnědou kůži,

připraví mě o hlavu a strčí do spižírny.

Dívka s copy, jež mě zavřela, si na naše setkání ihned vzpomene.

Oči jí zvlhnou.“

Olbec zamrkal. „Jak zní odpověď?“

Hero zrudl.

Olbec ho štípl do tváře. „Máš nemravné myšlenky, mníšku.“ Potácel se ke dveřím, kde čekala jeho žena se strnulým úsměvem. „Je to cibule,“ zahulákal.

Hero se pokoušel najít mezi hýřily Richarda. Styděl se za svůj výbuch kvůli vylitému inkoustu. Také jedním okem hlídal dveře, neboť tak trochu očekával, že se přiřítí hrabě, rozzuřený svojí impotencí. Opulentní hodokvas skončil a vojáci teď hráli jakousi pijáckou hru. Sestávala z toho, že si začernili tváře sazemi, stoupli si na lavice položené na stolech a hulákali sprosté popěvky, k čemuž jim Drogo udával takt mečem. V jiné části síně se Raul přetlačoval se dvěma Normany najednou a třetí voják si z výšky lil medovinu do úst. Jeden stůl se zřítil a vypukla rvačka. Hero ztratil přehled, kolik pohárů piva vypil. Právě se natahoval po dalším, když pohár sevřela čísi ruka.

Zmateně se usmál na Vallona.

„Je načase vystřízlivět. Dnes v noci odcházíme. Vmáčkni si oči zpátky do důlků. Běž si sbalit věci. Až s tím budeš hotov, počkej na mě v chatě u sokolníka.“

„Já ale nemůžu. Zítra jedu s Richardem k Hadriánovu valu.“

Vallon se k němu naklonil. „Řeknu ti to polopatě. Udělej, co říkám, nebo zůstaň tady a skončíš rovnou ve studeném hrobě.“

Jakmile Hero vyklopýtal na chladný, vlhký vzduch, přepadla ho nevolnost. Předklonil se, sevřel si kolena a zvracel. Jen co se vyzvracel, zaslechl smích. Ve dveřích stál rozkročený Drogo, svlečený do půl těla, zpocený, s pohárem v jedné ruce, v druhé volně držel meč.

„Plav chrnět, ty řeckej teplouši. Tvůj pán tě brzo přijde přikrýt.“

Odpotácel se dovnitř, přirazil za sebou dveře a zanechal Hera ve tmě. Kdyby ovšem jenom ve tmě. Od řeky stoupala hustá mlha a tajemně halila všechno okolo. Hero se snažil zorientovat. Dům pro hosty byl u palisády nalevo od síně. S rukama nataženýma před sebe tápal mlhou jako duch.

Když dům pro hosty našel, byl už téměř střízlivý. Nemotorně si všechno zabalil do přikrývky a vydal se poslepu na další cestu k Waylandově chalupě. Narazil do domu a tápal při stěně, až našel dveře.

„Waylande, jsi tady? To jsem já, Hero. Posílá mě můj pán Vallon.“

Žádná odpověď. Na škvíru pootevřel dveře a uviděl dvě roztřesená světla. Byl ve špatné budově. Tohle byla kaple a někdo se tam před oltářem modlil. Vzápětí si uvědomil, že ten klečící člověk je Vallon.

Počkal, až se domodlí. Připadalo mu, že Vallon činí zpověď. Zachytil jednotlivá slova – „pokání“ a „krev nevinného“. Pak zcela zřetelně zaslechl Vallona, jak říká: „Jsem ztracená duše. Co na tom záleží, kam mě má pouť zavede nebo jestli dosáhnu cíle?“

To bezútěšné vyjádření Hera vyděsilo. Musel se pohnout. Vallon umlkl. „Kdo je tam?“

„Jenom já, pane.“

Vallon přišel k němu. „Jak dlouho jsi poslouchal? Cos slyšel?“

„Nic, pane. Ve tmě jsem špatně zabočil. Mám zabaleno. Kam jdeme?“

„Pryč. Než vyrazím na válečné tažení, vždycky zapaluji svíčku.“ Vallon máchl rukou k oltáři. „Za tebe jsem taky jednu zapálil.“

Válečné tažení? Jaké válečné tažení?

Vallon ho nasměroval k Waylandově chalupě. Uvnitř to páchlo zvířaty. Lampa osvětlovala Richardův rozčilený obličej. Z přítmí se vynořil další člověk, s lesknoucím se kruhem v uchu a vlasy spletenými po straně do copu.

„Co tady dělá ten ochlasta?“ chtěl vědět Vallon.

Raul byl opilý, jak zákon káže. Zapotácel se. „K tvým službám, kapitáne. Našel bys mě v mnohem schopnějším stavu, kdyby mi Wayland řekl o vašem útěku dřív.“

Vallon přistoupil k Waylandovi. „Kdo ještě o tom ví?“

Wayland rychle zavrtěl hlavou.

Vallon popadl Raula za ramena a zatřásl jím. „Řekni mi, proč bych tě měl brát s sebou. Mluv.“

Raul hmatal po své kuši a točil se jako pes za ocasem. „Na sto kroků zasáhnu člověka přímo do oka, kapitáne. Sloužil jsem ve třech armádách u Baltu a vím, jak jednat s prohnanými norskými kupci.“ Přimhouřil oči a zvedl prst, obličej stažený žaludeční nevolností. „A jsem silný jako medvěd.“ Ochable máchl paží a zahrnul do toho gesta Hera a Richarda. „Jak daleko myslíš, že se dostaneš s těmihle dvěma bábovkami?“ Zamrkal a popleskal Herovu paži. „Nic ve zlém.“

Vallon ho znechuceně odstrčil a oslovil Waylanda. „Je větší tma než v Hádu. Určitě nás dokážeš zavést k římské věži?“

Wayland přikývl a pozvedl kus provazu, na němž byly v rozestupech uzly. Nasadil svému psovi náhubek a ostnatý obojek.

Začal vyzvánět zvon a ponuře ukončil denní bláznovství. „To je znamení,“ řekl Vallon. „Nemáme času nazbyt. Mlha je na naší straně, ale zpomalí náš útěk, a jakmile vyjde slunce, rychle se rozplyne. Půjdeme, co nejrychleji to půjde.“

Wayland uchopil dvě přikryté klece a přehodil si je přes ramena. Sundal psovi náhubek, uchopil luk a vyšel ze dveří, za sebou táhl provaz. Uprchlíci se ho chytili, každý sevřel uzel, a vyšli do vlhké noci.

Pár vytrvalců ještě v síni hulákalo, ale všichni ostatní už vyspávali. Utečenci se šourali kupředu jako zločinci nebo kajícníci. Ušli sotva pár kroků, když Hero narazil do muže před sebou a ten za ním mu šlápl na patu. Hero shora zaslechl tlumené hlasy. Musejí být u strážního domku.

„Je otevřeno?“ ozval se Vallonův šepot.

Odpověď Hero nezachytil, ale brzy se provaz napjal a znovu se dali do pohybu. Poznal, že je u brány, až když jí prošel a někdo za nimi zasunul závoru. „Držte se pohromadě,“ zašeptal Vallon. „Jestli se někdo ztratí, nikdo se pro něho vracet nebude.“

7

Wayland kráčel jako první do zalesněného vrchu a uprchlíci se potáceli za ním. Z větví jim nevypočitatelně krápalo na hlavy, bylo to k zbláznění. Po dlouhém, nepříjemném stoupání vyšli z mlhy a uviděli vepředu strážní pevnost. Když se k ní doplahočili, protrhl východní nebe pás studeného žlutého světla. Wayland se ohlédl na moře mračen, z něhož vystupovaly temné útesy a ostrovy. Dál směrem na západ jiskřily pod blednoucími hvězdami zasněžené kopce. Panovalo bezvětří.

Richard vzlykal na trávě, jako by mu mělo puknout srdce. Raul zašel do věže pevnosti pro zásoby.

„Podívejte,“ sípal Hero a ukázal na drobný obrys šibenice na vršku několik mil daleko. „Kolem té šibenice jsme šli cestou sem.“

Vallon se narovnal a ztěžka oddychoval. „Vlečete se tak, že budeme při téhle rychlosti všichni před polednem potravou pro vrány. Kudy teď?“

Wayland ukázal na západ, podél valu. Do dáli bylo vidět, kudy se val táhne a že se vynořuje a zapadá do mlhy jako páteř mořského netvora.

„Jdeme!“ řekl Vallon a vykročil jako první. Ostatní uprchlíci se trhavě pohnuli. Vallon se ohlédl přes rameno. „Na co čekáte?“

Wayland ukázal na klece.

„Chce pustit ptáky,“ vysvětlil Raul.

„Na to kašlu, co chce.“

„Kapitáne, Wayland dělá všechno po svém.“

„Už ne. A pro tebe to platí taky.“

„Je mi to jasné, pane, ale potřebujeme Waylanda víc, než potřebuje on nás. Nejlíp bude ho nechat, ať je po jeho.“ Raul chrčivě říhl, hodil si koš na rameno a vyrazil jako nějaký přízračný kramář. Vallon chvilku nerozhodně zuřil, pak vykročil za ním.

Wayland nijak nespěchal. Počkal, až vyjde slunce a zbarví moře mračen dorůžova, a pak teprve otevřel klec s jestřábem. Pták se na něho zlobně podíval, pokývl hlavou a odletěl do mlhy. Večer bude stejně divoký jako v den, kdy ho Wayland chytil. Ten teď sokoly pustil. Nenechal je proletět od doby, kdy více než před rokem odjel sir Walter. Trávili dny na krytém dvorku, protahovali si křídla a sledovali své divoké příbuzné, jak krouží ve vzdušných proudech. Samička sokola letěla ztěžka a přistála na věži, ale sameček vystřelil k nebi, jako by na tuhle chvíli čekal a přesně věděl, kam má zamířit. Stoupal a stoupal jako tmavá mihotavá hvězda a Wayland ho pozoroval, jako by nesl jeho naděje a sny. Wayland nezamrkal, dokud se za sokolem nezavřelo nebe.

Uprchlíci došli k další strážní pevnosti. Vallon se otočil, máchl paží, pak ji spustil a vedl tu ubožáckou výpravu pryč. Když zmizeli z jeho života, prošel Wayland bránou pevnosti. V dlouhých stínech připomínaly pahorky a propadliny hřbitov. Klouzal pohledem po prázdných parapetech. Tleskl a zvuk se odrazil od zdí jako ozvěna časem. Poškrábal psa na hlavě. Teď jsme to jenom ty a já.

Zamračil se a vyšel bránou ven. Slabé vyzvánění zvonu mu řeklo, že jejich útěk už objevili. Posadil se a představoval si, co se na hradě děje – vojáci s rozbolavělými hlavami a zakalenýma očima nadávají a snaží se rozplést zbroj a postroje rukama, na kterých jako by jim narostlo pět palců. Koně budou po včerejším honu utahaní, ale Normani použijí psy, aby uprchlíky vystopovali. Utečenci se daleko nedostanou. Už se začala zvedat mlha.

Wayland si hodil vak na záda a vykročil ze svahu směrem, který ho zavede k South Tyne, jižnímu přítoku řeky Tyne, několik mil proti proudu. S tím, že uprchlíky opouští, si nedělal těžkou hlavu. Vallon a Hero pro něho nic neznamenali a Richard byl Norman, tudíž zapřisáhlý nepřítel. Proti Raulovi nic neměl ani ho k němu nevázalo přátelství. Neměl přátele. Byl jako ten jestřáb, stín v lese, který se jen mihne.

V každém případě nemohl pro jejich záchranu nic udělat. Přistoupil na Vallonovu žádost jenom proto, že vyhovovala jeho záměrům. Jejich útěk Normany zaměstná, zatímco on sám bezpečně unikne. Na sklonku dne, až budou rozsekaní na kusy, najde on sám bezpečně útočiště v lesní skrýši.

Najednou zjistil, že při chůzi zpomaluje, jako by na jeho údy působila nějaká síla, až se zastavil docela. Pes ho pozoroval s ušima nastraženýma. Wayland se ohlédl k valu, pak se zadíval do údolí. Nedělám to pro ty cizince, řekl si. Dělám to kvůli tomu, jak se bude Drogo tvářit, až si uvědomí, kdo na něho vyzrál.

Když utečence dohnal, byl už jasný den a na svazích se držely jen ojedinělé cáry mlhy. Kam oko dohlédlo, byla krajina bezútěšně jednotvárná, otevřená a téměř beze stromů.

„Musíme pryč z toho valu,“ zalapal Vallon po dechu.

Wayland se spustil na zem a přiložil ucho na starověké dláždění.

„Jak daleko za námi jsou?“

Wayland ukázal na strážní pevnost a zvedl dva prsty.

Hnal je dál a nevycházel z údivu, jak pomalu se ostatní pohybují. Byli už skoro u další pevnosti, když se zastavil a přitiskl si prst na rty. Zakrátko už to zaslechli všichni – vzdálený štěkot psů. Hero a Richard klopýtali dál a vrhali vyděšené pohledy přes rameno. Přešli přes kopec a zadívali se na pozemek pod ním, téměř celý obehnaný zídkou. Vtom se tam přehnalo stádo ovcí. Zastavily se, shlukly se k sobě, všechny se ohlížely a podupávaly. Po louce se hnali dva zavile vyhlížející psi. Zpoza kamenné mohyly se vynořili chlapec a děvče a zadívali se na kopec na utečence.

„To jsme tak ještě potřebovali,“ zasténal Hero.

Děti se rozběhly k ovcím, mávaly holemi a křičely. Psi se otočili a vyháněli ovce průchodem v zídce a dolů do strouhy.

Wayland Raulovi a Herovi stáhl pláště. Richard s úlekem ucouvl. „Dej mu to,“ řekl Vallon a sundal si vlastní plášť. Wayland dostrkal Vallona k okraji valu a ukázal na strouhu.

„Chce, abychom šli za těmi ovcemi. Rychle, než se objeví vojáci.“

Wayland popadl Raula za paži a naznačil mu, kterou cestou se musejí dát. Na jih k řece, potom na západ k prvnímu brodu. Po druhém břehu sledovat řeku až k potoku, který se do ní vlévá od jihu. Údolím pak proti proudu potoka až k místu, kde se rozdvojuje. Tam na mě počkejte.

Raul plácl Waylanda do ramene, že pochopil, pak popadl Richarda za ruku a seskočil z valu. Wayland nečekal, aby viděl, jak si vedou. Část oblečení utečenců si přivázal k opasku, zbytek k psímu obojku, potom vyndal ze svého vaku míšek se směsicí pižma a bobřích chlupů. Natřel si tou páchnoucí hmotou nohy. Povyk se blížil.

Další část valu se táhla rovně jako podle pravítka. Wayland se spustil do příkopu na jižní straně a zlehka se rozběhl, v souladu s během svého psa. Jednu strážní pevnost nechal za sebou, druhá se vynořila jako vykotlaná stolička. Vyšplhal na zříceninu věže a natáhl se proti směru, z kterého přišel. Dýchání se mu zklidnilo. Do kamene vedle něho nějaký nudící se nebo po domově toužící legionář vyryl modlitbu či sprostý výkřik nebo vyznání lásky. Na nebi z plna hrdla vyzpěvoval skřivan, ale tak vysoko, že ho Wayland nezahlédl – zpívá u nebeské brány, řekla by jeho matka.

Wayland pohlédl dolů a uviděl po obou stranách valu jezdce, vetkané do krajiny. Jeden, dva, tři. Zmizeli v proláklině a jiní zaujali jejich místo. Když se všichni objevili, napočítal jich třináct a k tomu čtyři psy.

Psi čenichali na místě, kde uprchlíci sešli z valu. Jeden se rozběhl na ovčí pastvinu. Ostatní ho nenásledovali. Štěkot zesílil. Za psem, který se odtrhl, se rozjel jezdec a bičem ho zahnal zpátky. Smečka se táhla dál.

Wayland sklouzl dolů z věže. Vepředu se cesta dělila, ta široká klesala schůdnějším terénem k jihu. Val se stáčel kolem svahu se srázem na severní straně. Mokřina posetá jezírky se zvedala k lesu starobylých borovic. V tom lese byl před léty s otcem a stáli právě na tomto místě.

„Podívej se na ty stromy před námi,“ řekl otec. „Jsou to bojovníci, které v jejich postupu zastavil Odin, když po nich hodil bleskem.“

„Matka říká, že Odin ani všichni ostatní bohové neexistují,“ odpověděl. „Říká, že je jen jeden Bůh a jeho synem je Ježíš Kristus, světlo světa.“

Otec načechral Waylandovi vlasy. „Ježíš ještě musí zazářit svým světlem do všech koutů. Ale neříkej matce, že jsem to povídal, jinak mi měsíc odepře všechny příjemnosti.“

Wayland zkontroloval uzly na přivázaném oblečení. Pustil se podél valu, a jak stoupal do vrchu, chrčivě oddechoval. Když se dostal k prvnímu skalnímu převisu, seškrábal se dolů místy, kudy by ho kůň nemohl následovat, a uháněl směrem na sever. Snažil se využívat terénu, aby ho nikdo nezahlédl. Pastviny s drsnou trávou a suchopýrem přešly v divočejší krajinu, porostlou vřesem a pružným mechem. Zpod nohou mu vylétali šedaví drobní ptáci.

Dorazil k lesu a ohlédl se. Jezdci se pachtili do srázu a podle způsobu, jakým vedli koně, poznal, že nepostřehli, že jim unikl. Odklusal do lesa.

Tady bylo zapotřebí vynaložit skutečné úsilí. Získat náskok, dokud lovce neodláká od jejich kořisti tak daleko, že budou potřebovat celý další den, aby se z té lsti vzpamatovali. Rozběhl se a všechno z mysli vytěsnil. Uvědomoval si pouze své nohy kmitající po zemi, míhající se stromy a slunce, jež problikávalo jejich vysokými korunami. Vyběhl z lesa na vřesoviště a utíkal dál. Když zdolával hřeben, zahlédl v dálce dva muže na chundelatých koních. Stáli ve třemenech, aby ho lépe viděli. Když zdolával další vrch, stále se rozhlíželi; zřejmě přemýšleli, jestli běžec a jeho obrovitý pes jsou z masa a kostí, nebo jsou to přízraky z mytické minulosti.

Hnal se dál, běh střídal s klusem nebo chůzí, jak okolnosti vyžadovaly, až dorazil k okraji široké průrvy, se svahy řídce porostlými břízami. Dole se hnala přes kameny říčka vzdutá vodou z tajícího sněhu, obtékala balvan a prudce padala do strže. Odvázal pláště přivázané k pasu a nacpal je do vaku. Zatímco čekal, až se mu zklidní dech, pozoroval vodopád a odhadoval vzdálenost z břehu k balvanu a z něho na druhou stranu. Bude to tak deset metrů. Voda se tříštila o balvan a občas se přes něj přelila. Nadvakrát se na druhou stranu nedostane. Bude to buď, anebo.

Dvakrát se zhluboka nadechl, rozběhl se a řítil se po svahu dolů. Když doběhl k potoku, nedokázal by se zarazit, i kdyby chtěl. Rozběh byl příliš krátký. Wayland se odrazil od skály, hotovou věčnost visel ve vzduchu a dopadl na druhý břeh tak tvrdě, že ten náraz pocítil až v očích. Pes dopadl do vřesu vedle něho. Wayland se zadýchaně zasmál a prohrábl mu srst na krku. Napil se z potůčku, chutnajícího po rašelině, a přemýšlel, co dál. Kousek nad nimi ležel plochý kus čediče, zpola zabořený v bujném vřesu. Svezli se na zem, opřeli se o něj a podělili se o maso a chleba.

Udělal se teplý a klidný den, mraky jako by byly svými stíny zakotvené v zemi. Pučící listy zahalily břízy do svítivé zeleně. V protějším svahu hnízdil kalous. Štěkot psů probudil Waylanda z lehké dřímoty. Pozoroval je, jak sledují pachovou stopu, a rozpoznával je podle srsti – Marte a Marteau, Ostine a Lose. Marteau kulhal, poskakoval po třech, čtvrtou tlapku držel ve vzduchu.

Na obzoru se objevili jezdci. Nějakou dobu stáli na hřebeni a rozhlíželi se, jestli se někde něco nehýbe. Teď už jim musí vrtat hlavou, jak jim může pěší kořist tak dlouho unikat. Začali sjíždět po svahu a podle kroku koní Wayland poznal, že jsou hodně vyčerpaní. Zamazal si obličej rašelinou a přes hlavu si přetáhl pytlovinu. Vybral nejtěžší šíp a zabodl ho do země vedle luku.

Psi se hnali k vodopádu a strkali se na kraji. Zkusili proud a zjistili, že je příliš silný. Jejich štěkot umlkl. Běhali proti proudu a zpátky a pokaždé se vrátili k vodopádu. Jezdci zastavili. Jejich koně ztěžka oddechovali. Několik jich sestoupilo, ostatní klesli na krky svých koní. Obličeje se stopami potu měli stále ještě začerněné sazemi a šmouhy kolem jejich krví podlitých očí jim dodávaly vzhled obětí moru. Někteří na sobě neměli žádnou zbroj. Drax si natáhl brnění přes noční košili. Drogův kůň byl uštvaný a hlavu měl pokrytou krvavou pěnou… Člověk nebo zvíře, Drogo nešetřil nikoho.

Lovčí se poškrábal na hlavě. „Psi říkají, že přešli tudy.“

Drogo sklouzl z koně. „Nebuď blbec. Proud by je smetl do vodopádu.“

„Jeden z nich se na druhou stranu dostal.“

Drogo sebou trhl. „Wayland?“

Lovčí přikývl. „Jednou jsem ho viděl pronásledovat vysokou a přeskočil průrvu, že bych se o to nepokusil s koněm.“

„Kde jsou potom ostatní?“ Drogo se rozhlížel. „Je to lest. Museli odejít stejnou cestou. Nemůžou být daleko.“

„Nejsou tady. Stopa je čerstvá. Jdou pěšky. Měli jsme je dostihnout už dávno. Wayland nás vodí za nos.“

Drogo srazil lovčího na zem. „Kde jsme je ztratili?“

Muž si ohmatal bradu. „Nevím,“ zamumlal.

Drogo do něho kopl. „Řekni mi to, krucinál.“

„Tam u valu, psi čenichali a Ostine začala sledovat jinou stopu. Myslel jsem si, že ji svedly ze stopy ovce, protože ostatní psi větřili víc než předtím. Od té chvíle běželi po stopě vytrvale.“

Drogo se nevěřícně zadíval nazpátek. „Teď už by mohli být za řekou Tyne. Mohli by být v sousední zemi.“

Wayland nasadil šíp na tětivu.

Drogo se rozhlédl. „Kdo má nejčerstvějšího koně? Gilberte, jeď domů a vyšli jezdce všemi směry. Udělej poplach v Durhamu. Pošli vzkaz do Yorku. Jedu hned za tebou.“ Popadl svého koně a táhl ho do svahu. Zadíval se přes řeku a oči mu žhnuly jako uhlíky. „Ten parchant nemůže být daleko. Nejspíš nás pozoruje.“

„Dostaneme ho jindy,“ řekl Roussel.

Drogo ho probodl pohledem. „Nic z toho by nebylo zapotřebí, kdybyste se ty a Drax vypořádali s tím Frankem. Teď to můžete vy dva napravit. Vezmi si lovčího a čtyři jezdce.“ Drogo se chopil otěží. „Nic menšího než hlava toho sokolníka na kůlu mě nepřiměje, abych vám odpustil.“

Wayland se postavil, napnul tětivu, zamířil a vypustil šíp. Šíp zasáhl Droga do brnění na rameni. Jeho kůň se vzepjal, ostatní jezdci začali popojíždět sem a tam a sáhli po zbraních.

Wayland se plazil vřesem pryč. Nad hlavou mu bezcílně svištěly šípy. Když se dostal z jejich dosahu, zvedl se. Drogo seděl na zemi a držel si rameno, přestože šíp brnění neprorazil. Jezdci se semkli do bojové formace štít na štítu. Wayland zamával lukem. Zaklonil hlavu a rozpřáhl paže v bezhlesém projevu vítězství.

Seděl na kraji pralesa v šikmých paprscích odpoledního slunce a pozoroval, jak daleko pod ním si jezdci hledají cestu přes řeku South Tyne. Lovčí naložil zchromlého Marteaua na své sedlo, ostatní psi je následovali v tichosti. Když všech sedm jezdců překročilo řeku, Wayland se zvedl a promasíroval si lýtka. Od svítání urazil přes dvacet mil. Položil si luk na ramena a vešel mezi stromy do vůně svého dětství, vůně fialek a lesních sasanek. Pes si les připamatoval, stáhl ocas mezi nohy a držel se mu v patách. Wayland vešel na známou mýtinu vyčerpaným krokem truchlícího. Obdělávaná políčka zarostla jasany a ořeším a místo, kde stával dům, kopřivami.

Chlév za domem se zřítil a změť kůlů pohltil břečťan a ostružiní. Wayland se prodral houštinou. Nebyla tak pevná, aby zadržela běžícího koně, ale byla dost hustá, aby ho nebylo vidět. Minul několik míst, kde si mohl na Normany bez velkého rizika počíhat, ale chtěl, aby věděli, proč je sem nalákal. Roussel a Drax byli v té tlupě, která vyvraždila jeho rodinu; než je zabije, chtěl vidět, že pochopili.

Zatímco čekal, vytahal psovi z tlapek trny. Vyndal z toulce šest jasanových šípů a položil si je na dosah. Slunce zapadlo mezi stromy. Udělal se modravý soumrak. Havrani krákorali v hnízdech. Všude panoval poklid.

Z lesa zavřeštěla sojka a havrani vzlétli z hnízd. Z kraje mýtiny se nahněvaně ozval střízlík. Wayland slyšel přerývané oddechování uštvaných psů a vytáhl nůž. Zeleň se zachvěla a před ním se objevila Ostine. Zastavila se, zaklonila hlavu, ale než stačila vydat zvuk, zajela do ní dýka a odhodila ji. Vynořili se druzí dva psi. Když ji uviděli, zakňučeli a podřízeně se přikrčili. Wayland si před ně sedl do dřepu a sevřel jim čenichy. Zadíval se jim do očí a usmál se. Pípněte a podříznu vás oba. Psi si lehli a začali si olizovat bolavé tlapy.

Z lesa vyjeli dva jezdci. Zarazili koně a obhlíželi mýtinu, pak jeden z nich mávl a objevilo se dalších pět. Všichni byli ve zbroji, na hlavách přilby. Dva drželi nabité kuše. Waylandovi vyschlo v ústech. Otřel si dlaně a zvedl luk.

Vojáci zneklidněli z lesa, který je obklopoval. Postupovali třmen na třmeni a nakukovali přes štíty. Wayland sklonil luk, pohled ovšem dál upíral na Rousselovu hruď. Je moc daleko. Pomalu se přibližovali. Byli pouhých dvacet metrů před ním, když se zastavili. Vrhlo se na ně hejno komárů. Koně pohazovali hlavami a boky se jim chvěly.

Roussel si přejel předloktím přes tváře. „Žerou mě zaživa.“

Drax se ostražitě rozhlížel. Wayland pozoroval jeho oči. Střílej v tu chvíli, kdy mu dojde, kde je. Vystřel a pak utíkej.

„Roussele?“

„Co je?“ zeptal se Roussel a škrábal si zápěstí o okraj štítu.

„Tohle místo znám. Oba ho známe.“

Roussel se přestal škrábat.

„Vzpomínáš si? Tamhle stála chalupa. Ještě se dají rozpoznat pole.“

Roussel přitáhl koni otěže. „Kristepane, máš pravdu.“

„To musí být náhoda. Nenechali jsme nikoho naživu.“

„Tím si nebuď tak jist. Walter zajal toho sokolníka nedaleko odtud. Musel vyrůst v těchto lesích.“ Roussel se rozhlédl po mýtině. „Víš, co si myslím?“

„Co?“

„Mohl nás setřást, kdykoliv se mu zachtělo. Nelovíme my jeho, on loví nás.“

Drax se nervózně zasmál. „Jeden proti sedmi. To myslíš vážně?“

„Ten poměr by nemusel být tak dobrý. Frank určitě pláchnul na jih. Honili jsme sokolníka v kruhu. Může nás vést do léčky.“

„Co chceš dělat?“

„Říkám, abychom odtud vypadli.“

„Drogo nás ukřižuje.“

„Řekneme mu, že jsme sokolníka stopovali do tmy a ocitli jsme se v lese bez jídla a přístřeší. Co jsme měli dělat?“ Roussel se otočil k lovčímu. „Přivolej psy.“

Wayland pocítil úlevu. Jak tak stál pouhých pár metrů od sedmi vojáků ve zbroji a na koních, pocítil, jak ho odhodlání opouští. Přinejlepším by dokázal vystřelit pouze jediný šíp a nebyl si jist, zda by zasáhl cíl. Držet těžký luk napjatý vyžadovalo takové úsilí, že už se mu špatně mířilo. Povolil paže a vydechl.

Kdyby tak lovčí použil roh. Místo toho vytáhl kostěnou píšťalku, kterou nosil na krku, a zahvízdal. Ten vysoký zvuk lidské ucho sotva postřehlo. Jeden pes zakňučel.

Roussel zvedl meč. „Hned vepředu!“

Wayland napjal luk a vystřelil. Šíp se odrazil od Rousselova zápěstí chráněného zbrojí, prorazil jeho železnou přilbu a zajel do kosti a mozku. Wayland ho ještě zahlédl, jak se zaklání s rukou přitisknutou ke zvrácené hlavě, jako by ho to pohoršilo.

„Kupředu!“

Wayland se otočil a rozběhl se; přitom odstrkával tyče bývalého chléva. Očekával, že se Normani rozjedou všemi směry, to ale podcenil jejich disciplínu, důvěru v brnění a koňskou sílu.

„Tamhle je!“

Byl v lese a zamířil k propasti, když si uvědomil svoji druhou chybu. Za léta, kdy se v pralese nepohyboval, známé stezky zarostly. Větve po něm chňapaly, houští ho zpomalovalo. Urputně se snažil zvýšit vzdálenost mezi sebou a pronásledovateli, ale koně se drali kupředu a s každým krokem se blížili. Byli už tak blízko, že neměl čas založit další šíp.

„Vidím ho. Roztáhněte se. Nenechte ho proklouznout.“

Padlý strom zablokoval Waylandovi cestu. Kmen byl příliš vysoko na to, aby ho přeskočil, a moc dlouhý, aby ho oběhl. Vyhoupl se nahoru, a když se chystal seskočit na druhou stranu, zasáhla ho mezi lopatky rána a srazila ho.

„Dostal jsem ho! Trefil jsem ho pořádně!“

Wayland ležel na druhé straně s vyraženým dechem. Věděl, že utržil těžké zranění. Nic neznamenalo, že necítil bolest. Viděl jelena s prostřeleným srdcem uběhnout sto metrů, než se mu podlomily nohy. Vyplivl hlínu z úst a potácel se dál, dech mu chrčel v hrdle. Půda tam prudce klesala ke kraji propasti a musel zpomalovat sestup tím, že se chytal stromů. Uschlá bříza se mu zlomila v ruce. S máchajícími pažemi se řítil ze svahu. Chřtán propasti se mu hnal v ústrety. Hodil sebou na bok a nohama napřed jel po srázu listím a lesní půdou. Pravým kolenem bolestivě narazil do pařezu. Zatínal ruce do půdy a podařilo se mu zastavit se ani ne dva kroky od propasti. Otočil se a uviděl čtyři Normany, jak pěšky klouzavě sestupují po srázu. Když se postavil, bolestí v koleni se mu podlomila noha. Opustil plán sešplhat dolů do propasti a skrýt se tam do setmění. Kulhavě zamířil rovnou k tůni. Proti proudu se útesy nad tůni k sobě blízko nakláněly, a co jen se pamatoval, ležel přes průrvu mezi nimi jako most vyvrácený jasan. Vzpomněl si, jak se matka vyděsila, když je našla, jak si uprostřed toho kmenu s Edith hrají. To bylo před mnoha lety. Teď už strom zřejmě ztrouchnivěl a spadl. Koutkem oka zahlédl dva Normany na koních, kteří s ním na hřebeni drželi krok.

Ten strom tam stále ještě byl, pokrytý mechem a porostlý houbami. Wayland se ohlédl, aby zjistil, kolik času mu zbývá. Dokonce i zraněný a zchromlý dokázal jít rychleji než opěšalí vojáci. Ohmatal si záda. Střela pronikla vakem a ruku měl lepkavou od krve. Zranění muselo být smrtelné, ale připadalo mu důležité použít zbývající síly, aby se odvlekl z dosahu pronásledovatelů. Byl to instinkt smrtelně zraněného zvířete.

Pokřik vojáků zesílil. Jezdci nahoře na hřebeni jim říkali, kudy mají jít. Jeden z nich se zastavil a zamířil kuší. Wayland ho pozoroval jako polapený ve snu. Střela vyletěla, Wayland se vrhl k zemi a uslyšel, jak zasvištěla kolem a roztříštila se na druhé straně propasti. Vyvlekl se na kmen. Zteřelé dřevo se po hrstech drolilo. Patnáct metrů hluboko se řeka valila do černých vod tůně, odkud kdysi vytáhl tělo své sestry.

Bolesti v noze si nevšímal a lehkým během kmen stromu zdolal. Když z něho seskakoval, zabodla se mu další střela do rukávu. Na téhle straně propasti dusily lesní podrost cesmína a ořeší. Vrhl se do houští a vlekl se do svahu, až se doplazil k patě olše. Padl na ni a vzlykal vyčerpáním a bolestí. Dělalo se mu zle od žaludku, točila se mu hlava, takže usoudil, že ztratil příliš krve a brzy omdlí. Pes se k němu přitiskl a pak mu začal olizovat záda. Waylanda to tak šokovalo, že ho pleskl přes tlamu. Pes se stáhl, lehl si, hlavu si položil na pracky a bez mrknutí ho vyčítavě pozoroval.

Wayland přímo četl psovi myšlenky. Opatrně ohmatal vak. Zvláštní. Očekával, že ho bude mít přibodnutý k zádům, ale vak se volně pohyboval. Sáhl si přes rameno, uchopil střelu z kuše a zatáhl. Vak se nadzvedl. Vtom Wayland pochopil, zaklonil hlavu a zasmál se. Pes, tím zvláštním zvukem znervóznělý, poodešel o kus dál a tam se stočil do klubíčka.

Wayland si vak pracně sundal. Jeho spodní část byla nasáklá krví. Cítil její odpudivý pach. Hrábl do něho a vytáhl hrst krvavé hmoty. Ta sedlá krev pocházela z kance, kterého včera zabili. Nalil ji do měchýře, že si z ní udělá něco k jídlu. Nabídl krvavou hmotu psovi, ale ten si nebyl jist, jakou má Wayland náladu, a zůstal, kde byl.

Ztratil pojem času. Neměl představu, jak dlouho sedí u paty olše. Předpokládal, že Normani už přešli po kmeni stromu a plíží se nahoru k němu. Vyškrábal se o kus výš. Pořád ještě byli na druhé straně, čtyři se ostražitě krčili za stromy, lovčí klečel na zemi.

„… krvácí jak podříznuté prase. Daleko se nedostane.“

Drax se dotkl ruky lovčího a prohlédl si jeho prsty, ten se sklonil a očistil si je o listí. Zadíval se přes propast.

„Je už skoro noc,“ řekl jeden voják. „A bude s ním ten pes. Zaleze si chcípnout někam do díry. Nechme to na ráno.“

Drax se zadíval do vrcholků stromů na tmavnoucí nebe. „Roussel byl můj kamarád. To nejmenší, čím se odškodním, je mrtvola jeho vraha. Pojď se mnou, Rufusi. Vy ostatní nás kryjte.“

Vylezl na padlý strom a začal se přes něj šourat, taseným mečem a štítem udržoval rovnováhu. Wayland ho pozoroval. Počkal, až se Drax dostane doprostřed kmene, a pak zamířil. Musel vystřelit v ostrém úhlu směrem dolů a svůj cíl v přítmí sotva viděl. Nepostřehl, kam šel první šíp. Drax ho uslyšel, zastavil se a zavrávoral. Wayland znovu vystřelil a otráveně mlaskl, když se šíp zabodl do stromu za Draxovýma nohama.

„Vrať se!“

Rufusovi se podařilo pláchnout do bezpečí. Drax se otočil, pohyboval se přitom jako stařec. Wayland zaujal lepší polohu, ale nemusel znovu napnout luk. Drax uklouzl. Nohy pod ním podjely. Pustil zbraně a podařilo se mu zaháknout se pažemi za kmen stromu. Máchal nohama a snažil se vytáhnout nahoru, ale shnilé dřevo mu neposkytlo žádnou oporu. Chvíli se držel pouhou vyděšenou silou vůle, načež se s řevem zřítil do propasti.

Vojáci ani nehlesli. Stáhli se mezi stromy za své pozvednuté štíty jako poražené přízraky. Wayland dlouze vyhekl, natáhl se na záda, rozhodil ruce a nohy, nehybně ležel, zatímco nebe černalo a baldachýnem stromů problikávaly hvězdy. Už mu bylo zima, ale pořád ještě se nepohnul. Nad hlavou mu létali netopýři. Vedle něho pes zhltl směsici krve a jídla. Události dne Waylandovi pronikaly do vědomí jako bubliny. Ode dne, kdy byl svědkem toho, jak vyvraždili jeho rodinu, spřádal sny o tom, že se pomstí. Představoval si, jaký triumfální pocit to bude. Nyní ta chvíle nastala a necítil vůbec nic.

O kus dál proti proudu překročil řeku a poslal psa napřed na výzvědy. Pes se vrátil a Wayland poznal, že vojáci odešli. Ve tmě mu trvalo dlouho, než našel hroby své rodiny. Poklekl u plevelem zarostlých pahorků a zapálil pět světel. Plameny přivolaly duchy. Vznášeli se kolem něho, matka rozčilená a odsuzující, dědeček jásající, Edith stále ztracená a poděšená.

Nemohl je přivést zpátky. Ani kdyby zabil sto Normanů, nešlo by to. Jediným mostem mezi živými a mrtvými byla paměť. Vrátil se toto spojení chránit, byl tady a věděl, že mu les útočiště neposkytne nadlouho. Svět, který mu jako malému připadal tak rozlehlý, se s každým rokem zmenšoval. Normani už ho jednou chytili; dříve či později by ho chytili znovu. Aby přežil, bude se muset vydat dál přes pahorkatinu na západ, na neznámé území.

Zahltila ho osamělost. Po dlouhých letech poprvé zatoužil po lidské společnosti. Pomyslel na uprchlíky. Pokud se zachovali podle jeho pokynů, budou tábořit pár mil proti proudu řeky. Použil luk jako berlu, vytáhl se do stoje a setrval s hlavou skloněnou.

Milovaní rodiče a dědečku, drahý bratře a sestry, odpusťte mi. Musím odejít. Nevím, kam mě má pouť zavede, ale nemyslím, že zpátky sem. Nezapomenu na vás. Kamkoli půjdu, vzpomínka na vás mě bude provázet.

Kulhal pryč. Na kraji mýtiny se zastavil a ještě naposledy se ohlédl. Světla ve tmě drobně zářila. Jakmile uhasnou, nezůstane nic, co by cizinci řeklo, že tady svého času žila rodina. Přes slzy viděl plamínky jak rozostřené jiskřičky. Otočil se a kráčel dál.

8

Hero a Richard seděli vedle sebe pod jednou pokrývkou. Oheň se ztenčil do jediného plamene. Na druhé straně ohně chrápal Raul. Vallon držel hlídku někde mezi stromy nahoře na skalním útesu.

Hero se snažil naučit Richarda vypočítat s pomocí astrolábu zeměpisnou polohu podle Polárky. Richardovi činilo potíže najít správnou hvězdu. „Ta to není,“ řekl Hero. „Víc doprava. Mezi Velkým vozem a Kasiopeiou – souhvězdí se podobá písmenu W.“

„Myslím, že jsem ji našel,“ řekl Richard. „Čekal jsem, že bude jasnější.“

„Teď podrž astroláb, aby se pokud možno nehýbal, a posunuj průzory, aby mířily na hvězdu.“

Richard otáčel tyčkou průzoru a zašilhal podél ní.

„Ukaž,“ řekl Hero a vzal od něho astroláb. Určil polohu hvězdy podle stupnice na okraji přístroje. „Hmm, nesouhlasí to o víc než deset stupňů.“

„Co je to stupeň?“

„Je to oblouk, rozděl obvod Země na tři sta šedesát částí a jedna z nich je stupeň.“

Richard se nad tím zamyslel. „Říkáš, že Země je kulatá?“

„Jistě. To proto se obzor zakřivuje, když se díváš na moře z výšky.“

„Já viděl moře jenom jednou, když jsme pluli z Normandie. Mně bylo po celou cestu zle.“ Richard svraštil čelo. „Jestli je země kulatá, tak musíme žít na jejím vršku. Jinak bychom spadli.“

„Vosy lezou po jablku kolem dokola a nespadnou.“

„Mají více nohou než my. Můžou lézt hlavou dolů po stropě.“

„Musí existovat nějaká síla, která nás na zemi drží,“ připustil Hero. „Možná je to stejná síla, která způsobuje, že šipka na mém kompasu ukazuje na jih a sever.“

Richard obdivně povzdechl. „Ty toho tolik víš. Pověz mi ještě něco.“

Hero pozoroval, jak kolem Polárky klouzají hvězdy. Raul předvedl chrčivé zachrápání, jež přešlo v řízné mlaskání. „Je načase, abys pověděl něco ty mně. Proč ses k nám přidal?“

„Musel jsem odejít. V hradě jsem nemohl nijak rozhodovat o své budoucnosti.“

„Tohle jsem nemyslel. Vallon se o tvoji budoucnost nijak nezajímá. Musí to mít něco společného s tím výkupným.“

„Neřekl ti to?“

„Na nějaký hovor nebyl čas. Do včerejšího večera jsem ani nevěděl, že odcházíme.“

„Neřvěte tak,“ zavrčel Raul.

Richard se přisunul blíž. „Lady Margaret přemluvila Vallona, aby vedl výpravu do Norska. Nejdřív musíme vyzvednout prostředky. Máme namířeno na jih, k jednomu židovi, který půjčuje peníze. Nemám dovoleno povědět ti, kam jdeme. Vallon říká, že čím méně lidí to bude vědět, tím je to pro nás pro všechny bezpečnější.“

Hera to zaskočilo, i když takovou odpověď očekával. „Do Norska Vallon nepojede. Proč by riskoval život pro záchranu člověka, s kterým se nikdy nesetkal – člověka, jehož bratr se nás pokusil zabít?“

„Vallonovi přijde k užitku trocha peněz, s nimiž bude obchodovat, a něco na té výpravě vydělá.“

„To je vidět, jak málo ho znáš. Je voják, žádný kupec. Je to jenom lest, jak uniknout. Jakmile se mu dostanou do ruky peníze tvojí matky, už ho neuvidíš. Měl jsi se mnou promluvit, než jsi utekl.“

„Ale on přísahal.“

„Kdo by nepřísahal, kdyby to znamenalo, že si zachrání kůži? Podívej se na Waltra a jeho lži. Každý lže, když to poslouží jeho záměru. Vím svoje.“

„Ty?“

„Od začátku je naše cesta něco jiného, než jak to vypadá.“

„Co tím chceš říct?“

Hero už se nedokázal zarazit. „Polož si otázku, proč Mistr Kosmas souhlasil s tím, že získá svobodu pro Waltra.“

„Říkals mi, že chtěl před smrtí navštívit Británii.“

„Walter má ve svém držení něco, co Kosmas chtěl – to Kosmasovi nabídl pod podmínkou, že dosáhne jeho propuštění.“

„Co je to?“

„Co když ti řeknu, že na východním konci světa leží říše větší než kterákoliv jiná od Caesarovy vlády.“

„Čína? Slyšel jsem tě o ní mluvit.“

„Čína ne. Je to křesťanská říše.“ Hero popleskal svůj vak. „Mám list napsaný vládcem té země. Je určený byzantskému císaři.“

„Co v něm stojí?“

„Ten vládce nabízí, že vytáhne s vojskem proti Turkům a Arabům. To není všechno. Na důkaz svého spojenectví přiložil k listu dar – dar, který postaví svět na hlavu.“

Něco se ozvalo. Někdo nedaleko nich ztěžka povzdechl. Hero a Richard se pevně chytili jeden druhého. Raul ten zvuk také zaslechl. Přilezl k ohni, rozfoukal uhlíky a zapálil úzkou svíčku zasunutou do rohu. Zvedl světlo nad hlavu a kradl se kupředu. Hero za ním, vtom se ale s vyjeknutím zastavil. Pohled mu spočinul na vyceněných psích zubech.

„Řekni to Vallonovi,“ vyzval ho Raul.

Hero se vyškrábal do kopce. „Pane? Pane?“

„Tady. Vy dva se bavíte tak nahlas, že byste vzbudili mrtvého. A co to ksakru vyvádíte, mávat světlem?“

„Wayland se vrátil.“

Raul si vzal Vallona stranou a tlumeně mu něco mumlal do ucha. Vallon se zadíval na Waylanda, který podrážděně pomrkával, a pak se otočil k Herovi a Richardovi. „Počkejte u ohně.“

„Něco se stalo,“ zašeptal Hero. „Ještě nikdy se netvářil tak vážně.“

Richard letmo pohlédl na temné postavy. „Vyprávěj dál. Říkals něco o nějakém daru.“

Hero už litoval svojí ukvapenosti. „Ne, pustil jsem si pusu na špacír. Dal jsem Kosmasovi slovo, že to tajemství nikomu neřeknu.“

„Ani Vallonovi?“

„Ani jemu ne.“

„Ale –“

„Pst!“ Vallon se vracel k ohni. „Musíš na ten list zapomenout.“ Vallon byl už jen pár kroků od ohně. „Přísahej, nebo je s naším přátelstvím konec.“

„Dobrá. Přísahám.“

Vallon se zadíval do řeřavějících uhlíků a bezbarvým hlasem řekl: „Doufal jsem, že jakmile se dostaneme z Drogova dosahu, budeme v bezpečí. Nedopustili jsme se žádného zločinu a s Richardem, který by se za nás zaručil, jsme měli dobré vyhlídky dosáhnout cíle. Už to neplatí. Dva muže ve službách hraběte Wayland zabil – Roussela a Draxe.“

Raul si odplivl do ohně.

„Srdce mi kvůli nim zrovna nepuká, ale není horší zločin než zavraždit Normana. Odteď nám hrozí smrt od každého. Richarde, tvoje jméno a původ už nyní neznamenají žádnou ochranu. Jestli nás chytnou, budeš se houpat vedle nás. Měl by ses od nás v příštím městě trhnout. Řekni hraběti, že jsme tě s sebou vzali proti tvé vůli.“

Richard nešťastně zašoupal nohou.

„Wayland ty Normany zabil pouhých pár mil odtud,“ řekl Vallon. „Ostatní nejspíš rovnou odjeli zpátky do hradu. Drogo nepočká do rána, půjde po nás hned. Mohl by tady být za rozbřesku.“

Raul spustil kalhoty a vymočil se do ohně. „Tak to bychom měli raději vyrazit.“

Vallon si začal sbírat věci.

„Půjde s námi Wayland?“ zeptal se Hero.

„Může jít s námi, jestli chce. Co se stalo, stalo se.“

Wayland je vedl drsnou krajinou na jihozápad. Ve světle hvězd přešli holou planinu nikoho a za prvních náznaků svítání, jež prosvětlilo východní nebe, sešli do zalesněného údolí. Začali stoupat do dalšího svahu a trhlinami v mracích prosvítaly sluneční paprsky. Zdolali srázné vřesoviště poseté větrem zohýbanými jalovci. Slunce se jim opíralo do zad a hřálo je. Kolem nich se melodicky ozývaly kolihy a tetřevi s křikem vylétali z vřesu. Vallon udělal první zastávku až uprostřed dopoledne. To už se všichni sotva vlekli, Waylanda nevyjímaje. Když se najedli, řekl mu Vallon, aby se držel vzadu a dával pozor, jestli je nepronásledují. V poledne stále ještě stoupali a jeden klamný vršek střídal druhý.

Vallon dosáhl vrcholu jako první. Proti nebi se rýsoval starý šedý druid, nakláněl se proti větru a plášť za ním vlál. Když přišel Vallon blíž, uviděl, že postava je dávnověký runový kámen porostlý střapatým lišejníkem. Posadil se a opřel se o něj, stáhl si boty a obhlížel puchýře na patách. Znovu se obul a čekal, až se ostatní vyškrábou nahoru. Hero a Richard sotva dokázali klást nohu před nohu.

Konečně se přibelhal Wayland, opíral se o hůl.

„Ukázali se?“

Wayland zavrtěl hlavou, prošel kolem něho a zůstal stát proti západnímu obzoru. Vallon se s námahou zvedl a přistoupil k němu. Pod nimi země přecházela v široké údolí s pásy polí, protkané pěšinami. Z několika desítek malých osad stoupaly stužky kouře. Na druhé straně hory s čepičkami sněhu hýčkaly jezera v ohbí kamenných vrás. Nepatrní lidé se plahočili po cestě, která přetínala údolí na severozápad k rovině lemované lesknoucí se zátokou.

Vallon si Waylanda pozorně prohlížel. Sokolník byl pohledný mladík, vysoký a dobře rostlý, měl plavé vlasy a znepokojivě jasný, upřený pohled modrých očí. Vallonův vztek, že se Wayland zachoval tak svévolně, podbarvovala zvědavost a zdráhavý obdiv. Chtělo to odvahu, zabít dva normanské jezdce. Víc než odvahu! Chtělo to děsivý úmysl.

Wayland si uvědomil Vallonův zkoumavý pohled a otočil se, aby mu čelil. Jen nemnozí dokázali pohlédnout Vallonovi přímo do očí. Právě byl otočený směrem k jihu. Stáli na hřbetu země – pásmu holých vrchů se zbytky sněhu, táhnoucímu se oběma směry jako trup převráceného člunu. „Koukni na ty hory. Dnes ráno je kámen stejně modrý jako tvoje oči. Už se začíná zatahovat. Brzy se změní počasí.“

Wayland se pozorně zahleděl na vrchy, pak letmo pohlédl na oblohu. Přikývl, jako by si k předpovídání počasí nemusel ničím vypomáhat.

Vydali se po hřebeni na jih a utábořili se pod širým nebem mezi přízračnými hromadami hlušiny, které zde zbyly po dolu na olovo, opuštěném za římských časů. Richard usnul při večeři se lžící pozvednutou ke rtům a museli ho uložit jako dítě. Příštího dne pokračovali v bodavém mrholení na jih a nepotkali živou duši. Utábořili se ve výklenku pod kamennou římsou, ztuhle sežvýkali jídlo a téměř neprohodili slovo.

Svítání připomínalo krev prosakující špinavou vodou. Všechny dopolední přeháňky se přihnaly od severozápadu. Uprchlíci už byli prochladlí a promočení, když se otočili a uviděli, že se nad nimi stahují černá mračna. Hory na západě zahalila do tmy a na údolí vrhla stín jako nákazu.

Na hřebeni nebyl žádný úkryt. Bouře se do nich opřela z boku. Bičovaly je kapky deště, jež se vzápětí změnily ve sněhovou plískanici, a mokrý sníh jim zalepoval oči a nabaloval se jim na nohy. Hero namáhavě došel Vallona a zakryl si obličej ohbím lokte. Vítr odnášel jeho slova pryč.

Vallon si přiložil ruku k uchu. „Neslyším tě.“

„Říkal jsem, že je na tom Richard moc špatně.“

„To dělá ta bouřka,“ křikl Vallon. „Brzy se to přežene.“

„Už moc dlouho nevydrží. Pojď se sám podívat.“

Richard vypadal jako po zásahu válečné sekery. Oči se mu protáčely a obličej měl smrtelně šedý. Něco nesouvisle drmolil, a když ho Vallon zachytil, ohnal se.

„Raule, Waylande, chyťte ho za paže.“

Potáceli se, kam je hnal vítr, a v poryvech vichru jejich pláště vlály před nimi. Doplahočili se k salaši, v závětří se zhroutili na zem a přikrčili se kolem Richarda s rukama zasunutýma do podpažních jamek. Sníh šlehal okolo s hypnotizující prudkostí.

Po chvíli vítr ochabl a přestalo sněžit. Uprchlíci na sebe pohlédli a uviděli, že zestárli, vlasy a obočí měli bílá. Tma začínala řídnout a trhajícími se mračny pomrkávalo bledé slunce. Ve vodnatém světle Vallon uviděl, že je bouře zahnala na východní stranu hřbetu. Shlíželi do strmého údolí.

„Znáš tuhle zemi?“ zeptal se Waylanda.

Sokolník se otočil kolem dokola a zavrtěl hlavou.

Hero třel Richardovi ruce. „Nemůže strávit noc tady nahoře. Všechny deky máme promočené.“

„Věděl jsem, že je nejslabším článkem,“ řekl Vallon, „ale nemyslel jsem, že se zhroutí tak brzo.“

Poslední černé pásy bouřkových mraků odpluly na východ. Vítr úplně ustal a hory zalilo slunce. Sníh se jim začal rozpouštět před očima a na stíněných místech po něm zůstávala jemná ledová tříšť. Daleko dole v údolí zahlédl Vallon statek, obklopený jasně zeleným trojúhelníkem obdělávané země. Zastínil si oči a pozorně si ho prohlížel.

„Vidím na poli pracovat člověka.“

Wayland zvedl dva prsty.

„Tak tedy dva, a na míle daleko žádné další obydlí. Riskneme to.“

Pustili se podél bublajícího potoka a drželi se tak, aby je z domu nebylo vidět. Když se dostali blízko, přešel Vallon potok a vylezl po strmé stěně příkopu vymletého vodou. Nahlédl přes okraj. Hospodářství tvořila chalupa bez oken z neomítnutého kamene, mezery byly ucpané drny, střecha pokrytá začernalým vřesem. Kouřovodem uprostřed střechy stoupal dým. K chalupě přiléhal chlév. Pod svahem, na němž dům stál, oral nějaký muž s volským potahem mělkou půdu. Na vedlejším poli opravoval další muž kamennou zeď a poblíž postával zchromlý kůň. Vychrtlé slepice se popelily kolem chalupy.

„Počkejte tady,“ řekl Vallon.

Zvedl se a vykročil k domu. Ušel sotva pár kroků, když se za zátočinou potoka objevila holčička ženoucí dvě krávy, kterým se dala spočítat všechna žebra. Vykřikla, rozběhla se po proudu potoka a švihala přitom krávy přes vychrtlé zadky. Slepice s kdákáním vyletěly na střechu chalupy. Muži se tryskem rozběhli k domu.

Vallon dal ostatním znamení, aby se také ukázali. Venkované vyběhli z domu ozbrojeni meči. Vallon nechal svůj meč v pochvě a kráčel k nim, dokud nepozvedli zbraně. Byli to mladíci, pravděpodobně dvojčata. Vallon ukázal za sebe na uprchlíky, pak si položil hlavu na dlaně a naznačil tak spánek. Mládenci mávali rukama, ať jde, odkud přišel. Když se nehýbal z místa, přiblížili se s pozdviženými meči a pokukovali po sobě, aby si dodali odvahy. Vallon zůstal, kde byl. Natáhl ruku se stříbrnou mincí.

Mladíci na sebe zamračeně pohlédli. Jeden odmítavě zavrtěl hlavou, ale druhý natáhl ruku, co jen to šlo, a minci si vzal. Oba o krok ustoupili. Podle toho, jak uctivě s mincí zacházeli, Vallon poznal, že peníze se v jejich hospodářství objevují zřídkakdy.

Rozestoupili se a pokynuli Vallonovi, aby prošel mezi nimi. Dal znamení ostatním, aby počkali. Mládenci ho nechali jít před sebou.

Ve dveřích sklonil hlavu a vešel do temné místnosti, osvětlené pouze mdlou září z ohniště, v němž hořela rašelina. Přitisknutá k protější stěně stála žena s rukama zkříženýma přes prsa. Při stěnách byly čtyři kamenné výklenky na spaní, které připomínaly pohřební niky. Stůl z břidlice a pařezy na sezení tvořily jediné zařízení.

Muži se ho začali vyptávat. Porozuměl jedinému slovu „Normani.“

„Žádní Normani,“ řekl. „Normani…“ Přejel si hranou ruky přes hrdlo.

Vyšel ven a zamával na uprchlíky, ať jdou dál. Položili Richarda do jednoho spacího výklenku a přikryli ho dekami. Vlastní promočené přikrývky rozvěsili na zčernalé trámy nad ohništěm, pak se přikrčili kolem ohně a vděčně k němu natáhli ruce. Holčička přišla dovnitř a s němým okouzlením cizince pozorovala. Vallon daroval to, co jim zůstalo ze zásob, ženě – trochu fazolí a pšeničné mouky, kus zvěřiny na kosti, půl hrnku medu a hrudku soli. Žena pleskla dcerku přes ruku a odnesla ty zbytky, jako by to byl poklad.

Její synové se jmenovali Ulf a Hakon a byli to potomci vikinských nájezdníků z Irska. Jejich meče, to byly stejné zbraně, s nimiž se jejich předkové přebrodili na břeh, teď však byla jejich ostří tupější než radlice, s níž si s takovou námahou vydobývali živobytí. Ulf jim řekl, že Normani takhle daleko na západ přicházejí jen zřídkakdy. Naposledy nějakého viděli přede dvěma roky, když král Vilém vedl armádu přes Penniny, poté co vydrancoval Northumbrii. Nejbližší pevnosti byly v Yorku a v Durhamu, víc než den jízdy směrem na východ.

Místnost se začínala plnit kouřem z rašeliny. Vallon vyšel ven, posadil se na kámen a pozoroval, jak se pod zlatavým nebem hory zbarvují do sametové černě. Z domu se vynořil Hero a sedl si vedle něho.

„Richard říká, žes přistoupil na to, že povedeš výpravu do Norska.“

„Své záměry vám sdělím zítra, až si odpočineme a usedneme ke stolu. Vallonovi neuniklo, že si Hero skousl ret. Stočil hovor jinam a lehkým tónem ho vyzval: „Pověz mi, co si myslíš o našich společnících.“

„Richard je mnohem inteligentnější, než jsem si myslel. Ve skutečnosti je překvapivě bystrý.“

Vallon přikývl. „A také odhodlaný. Řekl mi, že to raději riskne s námi, než aby se vrátil do hradu. Co sokolník?“

Hero ožil. „To je výjimečný člověk. Jak vyzývavě se na každého dívá – jako jestřáb.“

„Potřeboval by zkrotit. Tak drzého venkovana jsem ještě nepotkal.“

„Možná je vznešenější krve. Vykoupej ho a náležitě oblékni a dobře obstojí v každé společnosti. Umí číst – což je víc, než umí kdokoliv v hraběcí domácnosti. Tuhle dopoledne uchopil jeden z pergamenů, které mi dal Olbec, a viděl jsem, jak jeho rty utvářejí slova. Kdyby tak mohl promluvit, jak úžasný příběh by vyprávěl!“

„Nepotřebuje dar řeči, když má tebe, abys opředl jeho život pozoruhodným příběhem.“

Hero se začervenal. „Myslím, že je to urozený člověk, jemuž půdu sebrali Normani. Neposmívej se, pane. Historie je plná příběhů šlechticů, kteří byli okradeni o své dědictví a zanecháni napospas v divočině. Kromě Romula a Rema to byli Amfion a Zethos, synové Dia a Antiope, které jejich zločinný strýc pohodil v horách. A potom je tady Poseidonův syn Hippoton, vychovaný divokými kobylami v Eleuzině. A to nemluvím o Jasonovi a Achillovi, oba vychoval na hoře Pelion kentaur Cheiron. Když vidím Waylanda běžet, připomíná mi to Homérův přídomek pro Achilla: rychlonohý.“

Vallon se zasmál. „Stačí. Strávil jsi příliš času s hlavou v knihách, takže nedovedeš oddělit skutečnost od smyšlenky.“ Vlídně popleskal Herovi koleno. „Budu tě postrádat.“

„Postrádat?“

V tu chvíli vystrčil ze dveří hlavu Raul a zahulákal, že je hotová večeře. Na východě se objevila první hvězda. Vallon se zvedl a protáhl. „No, to by chtělo našeho střelce z kuše víc než pořádně vydrhnout a ostříhat, aby se trochu zcivilizoval.“

„Je neotesaný jako divočák, ale srdce má laskavé.“

„Potrava pro šibenici. Velel jsem spoustě chlapů, jako je Raul, a pěknou řádku jsem jich pověsil. Za penny denně a vyhlídku na drancování by následoval nějakého blázna do pekel. Někde na osamělém místě tohoto světa čeká na Raula neoznačený hrob. Pojďme jíst.“

Když vešli, seděli ostatní už za stolem. Ulf sklonil hlavu nad jídlem a zamumlal modlitbu. Ten prostý úkon Vallona zaskočil. Hrdlo se mu sevřelo. Spolkl dojetí. Člověk, který se dá snadno pohnout k slzám, pláče jenom za sebe.

Richard se natolik vzpamatoval, že dokázal usednout ke stolu a po douškách vypít misku vývaru. Ostatní jedli ovesnou kaši a fazole s kousky chrupavek z bůhvíčeho. Trupelnatý chleba byl z ječmene smíchaného s mletými luštěninami.

Dívka cizince pozorovala a ani nedutala.

Hero dloubal do své porce. „Co je tohle?“ zašeptal. „Myslíš, že by to mohlo být prasečí ucho?“

Raul se zasmál. „Něco z prasete to bude.“

Hero odstrčil misku.

„Já to sním, jestli nebudeš.“

„Jiní lidé si to jídlo utrhli od úst,“ řekl Vallon. „Dej najevo trochu úcty.“

Po večeři je Ulf zavedl do chléva. Vallon tvrdě usnul za přežvykování dobytka a pokvokávání drůbeže. V jakousi nepostřehnutelnou hodinu ho jeden z bratrů probudil šepotem ve dveřích. Slyšel, jak Wayland překročil spící těla a s lukem vyšel ven, pes mu byl v patách. Vallon pokrčil rameny a znovu usnul.

Dopoledne strávil na hlídce, zatímco Raul pomáhal Hakonovi opravovat kamennou zeď. Hero zůstal v domě a učil Richarda psát. Wayland s Ulfem se později odpoledne vrátili s párkem tetřívků, jež zastřelili na jejich tokaništi, a hnědým zajícem, kterého pronásledoval a zabil pes. Hodili je na břidlicový stůl a všichni se shromáždili a to zátiší obdivovali.

Ten večer jedli zvěřinu okořeněnou jalovcem a tymiánem. Bratři přinesli soudek piva a udělala se slavnostní nálada. Dívka seděla Raulovi na koleni a pozorovala ho, jak nechává ze své ruky zmizet minci, která se mu znovu objeví za uchem. Nezáleželo na tom, kolikrát ten trik předvedl, chtěla ho vidět zas a zas.

„Měli bychom dodržovat půst,“ připomněl Richard.

Raul vyprázdnil pohár a s bouchnutím ho postavil. „V posledních dnech jsem se dostatečně kál, aby mi to očistilo duši do konce života.“

Vallon zaklepal na stůl. Všechny oči se k němu otočily. Raul si sundal dívku z klína.

„Není toho moc, co vám chci říct. Jsme natolik vystaveni nahodilým událostem, že nemůžu odhadnout, co přinese zítřek, a už vůbec ne, co bude příští týden. Naším prvním cílem je setkat se s jedním lichvářem. Neřeknu vám, kde provozuje svoje obchody, pro případ, že by nás chytili. Jestli tuhle překážku překonáme, mám v úmyslu vést výpravu do Norska a pokusit se obstarat bílé lovecké sokoly. Sokoli budou dopraveni přes Rus do Anatolie. Mohli bychom na té věci něco vydělat. Pokud ano, každý z vás dostane svůj podíl. Moc se nevzrušuj, Raule. Jestli existuje něco, čím jsem si jist, tak potom tím, že ne všichni, kdo se na tu cestu vydají, ji také dokončí. To je prozatím vše, co potřebujete vědět.“

Hero svěsil hlavu. Wayland hleděl upřeně před sebe, jako by přemýšlel o něčem jiném. Raul se zazubil a pozvedl pohár. „Bohatství, nebo hrob!“

„Mnohem pravděpodobnější je hrob. Jezdci se rozjedou s naším popisem ke všem posádkám na severu.“ Vallon přejel pohledem shromážděné. „Řekněme si to na rovinu. Jsme snadno k poznání. Ulf se nabídl, že nás zítra povede. Za den dva dojdeme do mnohem obydlenější krajiny. Když bude zapotřebí, pocestujeme v noci. Jakmile dojdeme do nížiny a budeme muset jít po hlavních cestách, rozdělíme se. Wayland a Raul půjdou napřed a budou hledat útočiště, kde bychom se mohli najíst a vyspat. Richard a Hero půjdou se mnou. Každý večer se sejdeme.“

Noc pokročila a Vallon stále ještě nespal, mysl měl neklidnou jako myši, které šustily ve slámě okolo. Ani Hero nemohl spát. Ozval se skřek, z kterého stydla krev. Prudce se posadil a zalapal po dechu. Bílý přízrak se vznesl z trámu a vyletěl škvírou ve štítu. Hero se pokřižoval.

„Je to jenom sova,“ řekl Vallon.

„Ten pták je špatné znamení.“

„Spíš bys mi měl říct, co tě trápí.“

„Opravdu, pane, máš v úmyslu vést výpravu do Norska?“

„Myslel jsem, že jsem to řekl jasně.“

„Promiň, pane. Jenom mi po tom všem, co jsme spolu prodělali, připadá proti zdravému rozumu vydat se na další, a dokonce mnohem nebezpečnější cestu.“

„Zdaleka ne tolik jako tohle všechno. Když jsme se potkali, měl jsem namířeno do Konstantinopole. Pořád je to můj cíl. Ti sokoli mě tam dovedou jinou cestou.“

„Ale Rus je tak nebezpečná. Kosmas mi říkal, že se propadla do anarchie. A na jižních stepích žijí kočovné kmeny. Víš, co udělali ruskému princi, když jim padl do rukou?“

„Zabili ho – pěkně pomalu, předpokládám.“

„A potom z jeho lebky udělali pohár.“

„Hero, ve Francii mi pořád hrozí zatčení. Raději bych čelil několika divochům, než riskoval třetí přechod přes svoji vlast.“

„Není zapotřebí vracet se přes Francii.“

Vallon začínal tušit, co uslyší. „Tak?“

„Olbekově rodině nic nedlužíš. Právě naopak. Kvůli Waltrovi jsme urazili takovou dálku, a jak se nám odměnili? Nejenže se nás Drogo snažil zabít, Olbec se chystal nás vypoklonkovat bez jediné penny.“

„Říkáš, že bych měl ukrást peníze určené na výpravu.“

„Nebylo by to nic jiného než platba za služby, které jsi jim prokázal.“

„Takže si myslíš, že bych měl Waltra nechat shnít v zajetí.“

„Přesně takhle jsi to řekl, pane, když jsi zjistil, že o bohatství své rodiny lhal.“

„V jeho situaci bych taky lhal.“

„Když dovolíš, nevěřím, že bys lhal.“

Vallon se do něho pustil. „Nevíš nic o tom, jak může život s člověkem zatočit. Nevíš, jaké to je, být vězeň. Nemáš představu, jaké to je, sledovat, jak se týdny mění v měsíce, a netušit, jestli ještě někdy uvidíš domov.“

„Ty, pane? Vězeň?“

Vallon se stáhl. „Zvraty války. A teď spi. Brzy se rozední a máme před sebou dlouhý den.“

Hero se zavrtal do slámy. Vallon věděl, co ho trápí. Cestovali skoro půl roku, a přesto skutečná cesta ještě nezačala.

„Musíš postrádat domov.“

„Ne tolik jako lékařskou školu. A co ty, pane? Dnes večer jsem tě vůbec poprvé slyšel mluvit o domově.“

„Nemám domov. Jsem psanec.“

„Ano, já vím. Ale předtím.“

„Není žádné předtím.“

Vallon hleděl do tmy a vzpomínal na smutnou píseň o vypovězeném rytíři, který se otáčí, aby se ještě naposledy podíval na domov, a vidí vyvrácené dveře a brány a slepá okna, síň bez závěsů, stáje a chlév prázdné, koně jsou pryč a sokoli uletěli. Povzdechl si. Není cesty zpátky. Kamkoli se vydá, nikdy to nebude domů.

„Jako by ti bylo těžko u srdce, pane.“

„Bolí mě žaludek. Moc jsem se navečeřel.“

Čas ubíhal. Vallon si možná i trochu zdříml. Po chvíli prohodil: „Vzpomínáš si na poslední slova svého pána?“

„O tom, že jsi byl poslán, abys mi ukázal cestu?“

Vallon se zvedl na loket. „Opravdu tohle řekl?“

„Řekl to, pane.“

Vallon se znovu natáhl. „Tohle jsem nemyslel. Myslel jsem to předtím – něco o tajemství řek.“

„Řeky, jejichž začátek ani konec nikdo nezná. V Asii je jedna řeka, po jejímž toku se chtěl vždycky vydat – řeka, jež teče do nádherné země. Vlastně, pane, jsem se chtěl vyznat z něčeho, co –“

Avšak Vallon se zaobíral vlastními myšlenkami. „Přemýšlel jsem ráno o tom. Na řekách není nic záhadného. Rodí se v horách, vynoří se z pramene, tak jako dítě z lůna. Začínají život nespoutaně, řítí se s neutuchající energií, ale bez cíle. Postupně se stávají hlubšími a klidnějšími. Rozšíří se, jsou majestátní a pyšné. Potom zleniví, tečou zmateně, někdy skončí ve stojatých vodách. Nakonec ztratí sílu a vplynou do moře.“

9

O čtyři dny později hory skončily. Vallon, Hero a Richard hleděli z posledního bradla přes rozsáhlý les, stále ještě oděný do zimního. Sem tam se z něho vinuly stuhy kouře.

„To musí být Sherwood,“ řekl Vallon. „Raul říká, že je to jedno z posledních útočišť anglického odporu.“

„Tak to už nemusíme být tolik ve střehu,“ podotkl Hero.

„Naopak. Odteď musíme být zvláště ostražití. Každého, s kým přijdeme do styku, bedlivě pozorujte. Dívejte se za jeho úsměv. Nikomu nevěřte.“

Sestoupili po vymleté cestě, která se leskla kalužemi. Obklopil je les – obrovité, prastaré duby s uzlovitými kořeny a rozpraskanými kmeny, jež se rozklenuly do korun. Stromy rostly daleko od sebe a půda pod nimi byla téměř holá. Uprchlíci se rozhlíželi po širokých prázdných cestách, jež vedly všemi směry. Nikdo nepromluvil.

Zapadající slunce připomínalo plameny v zakouřené kovárně, když došli k mlýnskému náhonu a podle něho se dostali do lesní vesnice. Chalupy se krčily kolem travnaté mýtiny. Od rána střídala přeháňka přeháňku a povozy nadělaly z cesty odpornou blátivou břečku. Poutníkům vázly nohy v bahně. Na dveřích některých chalup visely figurky ze slámy. Vallon minul krčmu s vybledlým vývěsním štítem, na němž byl muž, který se zubil mezi větvemi a révou. Při bližším pohledu Vallon uviděl, že zeleň vyrůstá muži z očí, nosu a úst.

Z krčmy se linul veselý povyk. Hero a Richard se toužebně zadívali na osvětlená okna.

„Není to bezpečné,“ řekl Vallon a vlekl se dál. Hejno hus tlouklo křídly a syčelo na něho. Došel právě k další chalupě, když zaslechl známý hlas, tlumený smíchem a výskáním. Zamračil se, vrátil se a vešel do krčmy.

V místnosti bylo plno, ale nikdo si ho nevšiml. Všichni pozorovali něco, co se odehrávalo před krbem. Pohlédl jim přes ramena a uviděl Raula v podřepu, jednu ruku měl položenou na podlaze a na ní balancoval asi desetiletý kluk. Raulovi naběhl obličej a na spáncích mu vystoupily žíly. Pomalu zvedal chlapce z podlahy, až se ocitl na úrovni Raulových pokrčených kolenou na jeho natažené paži. Znovu Raulovi naběhly žíly na spáncích. Vyskočil do stoje a přitom vymrštil paži nahoru, až se chlapec ocitl nad jeho hlavou. Kluk ztratil rovnováhu a spadl. Raul ho zachytil, postavil na podlahu a prohrábl mu vlasy.

Vallon se prodral mezi tleskajícími a pískajícími diváky. „Na co si to tady hraješ?“

Dav se otočil, jako by někdo zatáhl za provázek. Když uviděli Vallonova semknutá ústa a jílec meče, který měl u boku, ucouvli a vrátili se na lavice k pivu. Raul přiopile zasalutoval.

„Jenom jsem předváděl trochu neškodné zábavy, kapitáne, na oplátku za pohostinnost těchto dobrých duší.“

Vallon si všiml Waylanda, sedícího u stolu. Pes s náhubkem mu ležel u nohou jako nějaká obludná trofej.

„Řekl jsem ti, abyste se drželi stranou veřejných míst.“

„Nemůžeme se skrývat před každým, koho potkáme. Když jsme teď v klidnějších končinách, je bezpečnější zapadnout mezi ostatní.“

„Tomuhle ty říkáš zapadnout mezi ostatní?“

Chlapec, který vystupoval v Raulově siláckém kousku, mu přinesl pohár piva. Raul ho pozvedl k muži, který se opíral o pult, oddělující krčmu od soukromého příbytku krčmáře. Muž rovněž pozvedl pohár. Vallon si ho důkladně prohlédl. Hubený a houževnatý, oblečený do špinavé zelené kazajky a přiléhavých nohavic. Na hlavě měl koženou čapku a uši mu vyčuhovaly zpod spletených krysích ocásků.

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Leofrik. Potkali jsme ho na cestě. Je uhlíř.“

„Co jsi mu o nás řekl?“

Raul se rozpačitě zatahal za náušnici. „Řekl jsem mu, že jsme kočující kejklíři.“

„Cože jsme?“

„Kočující kejklíři, kteří vystupují na tržištích a slavnostech. Řekl jsem mu, že se nám v různých krajích moc nedařilo, a tak se na Velikonoce vracíme do Londýna.“

„Počítám, že to byl tvůj silácký výstup.“

Raul se zazubil. „Nebylo to špatné, co?“ Ukázal na Waylanda. „A to je Vlčí syn a jeho cvičený pes. Ten udělá vše, co mu Vlčí syn přikáže.“

„Wayland je němý.“

„Proto je to tak skvělý výstup.“

Hero potlačil smích. „Jaká je moje role?“

„Vypravěč,“ odpověděl Raul. „A ty, kapitáne, jsi Mistr meče, franský válečník, který bojoval v Kastilii se Cidem. Postavíš se každému, kdo se přihlásí, třem najednou – dostanou penny, když tě porazí.“ Raul potlačil škytnutí. „Samozřejmě nepoužíváš skutečné meče.“

Vallon zavrtěl hlavou nad tím nesmyslem a přistoupil k Waylandovu stolu. Meč zasunul pod stůl a klesl na lavici. Sotva ulevil nohám, říkal si, jak se zase zvedne.

„Když už jsme tady, tak bys nám mohl přinést pivo.“

Raul se vrátil se třemi poháry. „Krčmář se ptá, jestli chceme večeři.“ Nadzvedl obočí. „Chutnou solenou tresku?“

Krčmář stál za pultem, zeširoka se usmíval a brousil nůž na ocílce.

„Dobrá,“ řekl Vallon, „ale odejdeme, jen co se najíme.“

„Nemůžeme zůstat přes noc?“ zeptal se Richard.

„Ne. Už jsme vzbudili příliš velkou pozornost.“

Richard vypadal, že nemá daleko k slzám. „Je to, pane, tři dny, co jsme spali pod střechou.“

Raul ho popleskal po ruce. „Neboj se. Už jsem nám obstaral postele. Leofrik nás pozval, ať přespíme u něho v chalupě. Je to hluboko v lesích, kapitáne, hodně stranou.“

Vallon se znovu pozorně zadíval na uhlíře. Stál otočený do místnosti zády a něčemu se s krčmářem smáli. Natáhl ruku a ukrojil si plátek z vepřového boku nožem na stahování zvěře.

Vallon byl v pokušení přijmout. Klouby ho bolely od vlhkosti, která jim v noci prolezla do těla.

„Poděkuj svému příteli a řekni mu, že se zařídíme jinak.“

„A to jak? Zas někde v příkopu?“

Hero se zatvářil vzpurně. „Nemůžeme žít jako zvířata. Hůř než zvířata. I ti ptáci mají hnízda a zvěř nory.“

Richard slabě souhlasně zakašlal.

Vallon na ně pohlédl přes okraj poháru. „Od neznámých lidí pozvání nepřijímáme.“

Raul si pro sebe něco mručel a odešel tu novinu oznámit uhlíři. Vallon je pozoroval. Uhlíře odmítnutí zjevně rozladilo, ale ne víc, než se dalo čekat. Nijak zvlášť neprotestoval; nesnažil se přemlouvat. Dotkl se svým pohárem toho Raulova, a když se rozcházeli, stiskli si ruku. Když jim krčmář přinesl tác s treskou, pustil Vallon celou věc z hlavy. Snědl pár soust a odstrčil misku. Cítil se jako v horečce. Znovu se rozpršelo. Chvíli poslouchal, jak voda kape z okapů. Z dusna v místnosti byl ospalý. Začala mu padat hlava.

Vzbudil se z ošklivého snu a zjistil, že v místnosti už je ticho. Světlo ho bodalo do očí. Naproti němu Hero a Richard tvrdě spali s hlavami položenými na pažích na stole. Raul seděl, otupělý pivem, s bradou v dlani a podřimoval.

Přestalo pršet. Krčma byla skoro prázdná. Tři místní seděli na lavici u skomírajícího ohně a tiše si povídali. Když na ně pohlédl, dva odvrátili pohled. Ten třetí by starý a slepý.

Vallon podtrhl Raulovi ruku, o niž si opíral bradu. Spáč něco zadrmolil a probral se.

„Jak dlouho jsem spal?“

Raul si přitiskl klouby ruky na čelo. „Nevím, ale pěkně sis schrupnul. Počítám, že sis potřeboval odpočinout.“ Vzal Hera a Richarda kolem ramen a ztišil hlas. „Ani tyhle dva jsem nechtěl budit.“

Když se Vallon postavil, nohou mu projela bolest bodavá jako rozžhavený drát. Pevně zavřel oči a chytil se stolu. Raul k němu starostlivě natáhl ruku. „Není ti něco, kapitáne? Nevypadáš moc dobře.“

„Ten uhlíř. Kdy odešel?“

Raul se zatahal za vous. „Nemůžu říct.“

„Co řekl, když jsi mu pověděl, že se u něho neubytujeme?“

„Choval se slušně, celkem vzato. Popřál mi dobrou noc a prý se po nás zítra poohlédne na cestě.“

Vallon se narovnal a přerývaně se nadechl. „Dali nám něco do pití.“

„S tím člověkem jsi nemluvil, kapitáne. Nic o něm nevíš.“

Vallon se opřel rukama o stůl a naklonil se. „Proč by se měl chudý uhlíř nabízet, že ubytuje pět cizích lidí?“

„Řekl jsem mu, že zaplatíme.“

„Vytahoval ses, že mám váček plný stříbra.“

„Co to s tebou je, kapitáne? Řekl jsem jenom, že na tom nebude tratit.“

„To ano,“ podotkl Vallon, „chystal se nás přinutit, abychom zaplatili.“ Kymácivě se otočil. Krčmář jako by měl úsměv přilepený na obličeji. Připomněl Vallonovi rozšklebený obličej na vývěsním štítu. Kluk stále ještě seděl na pultě a komíhal nohama. „Požádej ho, ať nám poskytne nocleh.“

„Kapitáne, myslel jsem –“

„Udělej, co říkám.“

Krčmář Raulovu žádost omluvně odmítl.

„Nemá místo. Říká, že ve vedlejší vesnici je hospoda.“

„Řekni mu, že je temná noc a že jsme unavení. Zaplatíme, když nás nechá přespat ve stáji.“

Ta žádost zřejmě připravila krčmáře o dobrou náladu. Raul se zašklebil. „Ptá se, proč jsme odmítli Leofrikovu nabídku, když tak nutně potřebujeme postel.“

Kluk na pultu přestal komíhat nohama. Možná to měla na svědomí horečka, ale Vallonovi připadalo, že se klukovi lesknou černé oči záští.

Krčmář začal uklízet a naschvál vším třískal. Poslední pijáci odešli. Vallon zatřásl Herem a Richardem. „Vzbuďte se. Je načase, abychom šli.“ Rozhlédl se. „Kde je Wayland?“

„Nerad je někde zavřený,“ řekl Raul. „Musel jít ven na čerstvý vzduch.“

Srpek měsíce vydával dost světla, aby Wayland neztratil uhlíře z očí. Uhlíř kráčel rychle prostředkem pěšiny a pro sebe si pobrukoval. Wayland se psem se držel na travnatém kraji. Byl venku, když uhlíř vyšel z krčmy a za ním ten kluk. Ti dva stáli blízko sebe a hovořili spolu spíš jako spiklenci než přátelé, kteří se loučí, a rozešli se, aniž si popřáli dobrou noc. Nebyl čas, aby Wayland dal o svém podezření vědět Vallonovi. Jen co kluk vešel zpátky do krčmy, uhlíř už skoro zmizel z dohledu; pustil se po jedné z cest, jež se rozbíhaly od vesnice.

Začínalo to vypadat, že Waylanda jeho instinkt oklamal. Uhlíř budil dojem člověka, který nemá jiný zájem než se dostat domů. Jestli se ohlédne, usoudil Wayland, budu vědět, že mám pravdu. Každý, kdo jde temným lesem a má za lubem nějakou lotrovinu, se občas ohlédne.

Avšak uhlíř měl oči jenom pro cestu před sebou. Wayland počítal, že urazili jednu míli, pak druhou. Byl na nohou od svítání a s těžkým srdcem přemýšlel, jak se bude pachtit zpátky do vesnice. Mezi stromy se nic nepohnulo. Jediný zvuk vytvářely jeho tiché kročeje a občasné klepnutí luku o opasek. Čím hlouběji se do lesa nořil, tím víc si uvědomoval vlastní přítomnost. Bylo to zvláštní. Sledoval člověka, a přesto mu připadalo, že on sám je středem pozornosti. Jak tak v měsíčním světle sledoval tu pohupující se postavu, přepadl ho nepříjemný pocit, že o něm uhlíř ví, že ho láká dál a dál. Napadla ho další hrozná věc. Představa, že kdyby toho člověka dohonil a otočil k sobě, pod tou čapkou by neuviděl uhlířův obličej.

Muž se zastavil. Wayland znehybněl. Na tu vzdálenost byl pouhým stínem mezi stíny a žádný noční pocestný by se neotočil, aby to zkoumal.

Uhlíř se vrátil v kruhu nazpátek, jako by minul odbočku a snažil se zjistit, kde je. Rozhlédl se. Přešel na jednu stranu průseku, potom se vydal na druhou.

Měsíc se skryl za mrakem, a když se znovu vynořil, byl uhlíř pryč. Naposledy ho Wayland viděl u rozložitého dubu s obrovitým kmenem.

Wayland chvíli čekal, aby měl jistotu, že se uhlíř nevrátil. Pes z něho nespouštěl oči a třásl se po celém těle. Pokývl na něho a pes přešel přes průsek jako přízrak.

Klouzal pohledem kolem dokola a snažil se přijít na to, jaký význam toto místo má. Nepostřehl žádnou stezku, která by z průseku odbočovala. Jediná mimořádná věc, kterou viděl, byl ten starý dub. Neustále se k němu vracel pohledem, a čím víc se na něj díval, tím víc mu připadalo, že mu strom pohled oplácí. Bezděčně se zachvěl a nahrbil ramena. Nebyla za tím jen jeho představivost, dub měl obličej – dva prázdné oční důlky nad zejícími ústy. Nahmátl kříž, co měl na krku.

Pes se vrátil tak neslyšně, až sebou Wayland trhl. Zavedl Waylanda na druhou stranu průseku, začal kolem dubu obíhat a úkosem ho pozoroval, jako liška strašáka v poli.

Počkat.

Když Wayland uviděl dub zblízka, musel se usmát, jak dovede měsíční světlo ošálit. Čas a trouchnivění vykotlaly kmen a dvě oči byly pouze jizvy po větvích, které se odlomily už dávno. Uviděl, že něco v otvoru visí. Napadlo ho, že je to něco, co tam zanechal uhlíř, natáhl k tomu ruku, ale hned ucukl. Byla to mrtvá kočka na provaze se zuby vyceněnými v posmrtném šklebu. Ohlédl se přes rameno a znovu se zadíval do otvoru ve kmeni. Tma uvnitř byla taková, že by se v ní člověk klidně schoval. Waylanda zamrazilo po celém těle při pomyšlení, že někdo – něco – na něho zlověstně čeká, až se přiblíží.

Couval a málem zakopl o psa. Ten ho popadl za rukáv a táhl ho pryč.

Zašli mezi stromy. Obklopily je mohutné kmeny. Podrostu tam bylo málo, jen občas lískové mlází a sem tam se zaleskla cesmína. Wayland narazil na jakousi stezku, která vedla po mírném svahu. Pes šel uvolněně, z čehož se dalo poznat, že uhlíř je pěkný kus cesty vepředu. Wayland se rozběhl dlouhými, plavnými kroky.

Museli urazit víc než míli, když se pes přitiskl k zemi. Wayland přisedl do dřepu vedle něho. Ucítil kouř ze dřeva a prasečí výkaly. Jak se tak kradl kupředu, napadlo ho, že uhlíř bude mít psa. Na takové starosti bylo už ovšem pozdě. Stromy prořídly a Wayland rozeznal na mýtině obrys chatrče. Ze střechy vycházel světlý kouř a škvírou v okenici se linulo světlo. Z druhé strany mýtiny se ozývalo chrochtání prasat. Dolehly k němu tiché hlasy a pak zvuk zavíraných dveří.

Zlehka doběhl k domu a připlížil se k oknu. Očekával, že uvidí – doufal v to – uhlíře doma s rodinou, jak zívá u ohniště a zouvá si boty. Přitiskl oko ke štěrbině a v hrdle mu vyschlo. Pohupující se lojové lampy osvětlovaly místnost plnou mužů s dlouhými, rozcuchanými vlasy a vousy, oblečených do nahrubo sešitých kůží a zelenavých kazajek. Wayland usoudil, že je to stejnokroj tlupy, která nemá za lubem nic dobrého. Věděl, co jsou zač; Ulf ho před nimi varoval. Muži z lesů. Někdejší bojovníci za svobodu, z nichž se stali banditi a hrdlořezové.

Nějaký špinavý chlap ustoupil stranou a Wayland uviděl uhlíře stát před tmavovlasým mužem, který seděl zády k oknu. Byl čistě oholený a mezi tou zvlčilou tlupou vypadal téměř civilizovaně. Na krku mu visel náhrdelník ze sušených hub – bylo to nějaké kouzlo či léčivý prostředek.

„Pocestní kejklíři, Ashi. Takhle to ten Germán říkal. A možná to kejklíři jsou. Rozhodně jsou to cizinci – všichni, až na jednoho, němého anglického mladíka. Germán mu říkal Vlčí syn. Má psa, obrovskou bestii; vypadá, že se hodí spíš na medvědy než na vystupování. Nechtěl bys toho psa potkat za temné noci.“

Ash sekl rukou.

„Bylo by škoda to zvíře zabít,“ řekl uhlíř. „Docela rád bych si toho psa vzal.“

Ash se o psa nezajímal. „Kdo ještě k nim patří?“

„Párek mladých hlupáků a jeden Frank – žádný Norman. Je to tvrdý, nebezpečně vyhlížející chlap, který ví, jak se o sebe postarat. Germán říkal, že bojoval ve Španělsku. Vyzývá lidi, aby s ním zkřížili zbraň.“

„Tahle tlupa se mi nelíbí,“ poznamenal jeden z přihlížejících. „Počkat si na ně v noci ze zálohy je vždycky riziko. Stačí, když jeden unikne a –“

„Drž zobák!“ okřikl ho Ash a znovu se otočil k uhlíři. „Proč jsi je sem nepřivedl?“

Uhlíř vycenil začernalé zuby. „Chystal jsem se. Všechno bylo domluveno. Toho Germána jsem pořádně opil, tvůj kluk už měl běžet podat ti hlášku. Pak se objevil ten Frank a řekl Germánovi, že to udělají jinak.“

Ash se opřel na židli. „Musel ses prozradit.“

„Na mou duši, že ne. Dělal jsem všechno jako jindy. Zeptej se strýce.“

Ash se poškrábal na koleni. „Co mají s sebou za věci?“

„Neslibuju modré z nebe. Popravdě řečeno vypadají, jako by poslední týden spali na hnojišti, ale – a sám bys nerad tuhle příležitost propásl – Frank má meč posázený drahokamy, jehož cena se musí rovnat jeho váze ve stříbře. Má taky pěkný prsten a za jídlo platil mincemi.“

Ash přejel prsty po náhrdelníku. „Jestli mají peníze, proč spali pod širým nebem?“

Uhlíř si přidřepl na bobek. „To mi taky vrtalo hlavou. Co když jsou na útěku? Mohla by na ně být vypsaná odměna.“

Ash neodpověděl. Nikdo ho v jeho úvahách nerušil. Nakonec se usmál, přejel si prstem pod nosem, sáhl po meči a položil si ho na klín.

„Za jak dlouho je můžeme čekat?“

„Asi tak teď budou nejspíš odcházet z krčmy. Řekl jsem tvému strýci, aby jim dával pít, dokud nezmizím dost daleko.“

„Mohli by se utábořit v lesích. Nebude snadné je najít.“

„Edrik je bude sledovat. Jestli budou spát venku, tím líp. Můžeme je přepadnout za rozbřesku.“

Ash se usmál, až se mu vyboulily tváře. „Edrik je šikovný kluk.“

„Je po tátovi.“

Wayland si uvědomil, že je řeč o chlapci, kterého si Raul zvedl jednou rukou nad hlavu.

Ash se zvedl, přešel k protější stěně a sundal z háku zrezivělý kus zbroje, vyrobený z normanské drátěné košile. Zvedl paže, vsoukal se do ní, otočil se a ukázal obličej. Nedalo se mu z něj nic vyčíst a oči měl bezvýrazné jako mince. Wayland si zvedl ruku k hrdlu a pomalu polkl. Ash měl kolem krku na provazu navlečené vyschlé lidské uši.

Ash hleděl přímo na něho, kráčel k oknu a vymrštil ruce ven. Wayland sebou hodil ke straně a přitiskl se zády ke stěně za pootevřenou okenicí. Vytáhl nůž.

„Měsíc svítí slabě,“ řekl Ash jen kousek od jeho ucha. „Vezměte si kápě a peleríny. Ať vám nechřestí zbraně.“ Zavřel okenice.

Se srdcem až v krku se Wayland vrátil ke škvíře a pozoroval bandity, jak si berou meče, luky, nože, oštěpy a sekeru. Oblékli si beztvaré kapuce a peleríny, pokryté větvičkami a listím. Ve žlutavém světle vypadali jako členové nějaké pekelné sekty.

„Počkáme na ně u skřetova dubu,“ řekl Ash. „Leofriku, ty se Siwardem se po cestě vraťte až k příští zatáčce. Nechte je projít a jděte za nimi. Držte se dál mezi stromy.“

„A co s Edrikem?“

„Vezměte ho s sebou. Kluk se může dívat. Bude to pro něho dobrá lekce.“

„Možná by nám mohli předvést svoje vystoupení, než je zabijeme. Edrikovi by se to líbilo.“

Ash zafuněl. Muž, který to řekl, odvrátil pohled. „Omlouvám se, Ashi.“

„Jednoho nechte naživu, abychom ho mohli vyslechnout. Ostatní zabijte. Toho Franka hned jako prvního, na tom si dejte záležet. Nedejte mu příležitost sáhnout po meči. Schováme těla daleko od cesty. Prasata se o ně ráno postarají.“

Někdo se zasmál. „Tvoje prasata žerou líp než my.“

Wayland tu představu ani nestačil zpracovat a už se lupiči vydali ke dveřím. Rozběhl se tryskem ke kraji mýtiny a skočil za strom. Z chatrče vyšlo devět postav v kápích. Prošly těsně kolem něho a z otvorů v kuklách jim unikal sražený dech.

Prasata v ohradě rozčileně pištěla. Poznala, co odchod lupičů věstí. Bylo to, jako by je zvonem svolávali k večeři.

Nejdřív chtěl Wayland varovat Vallona, ale co jestli uprchlíci už sešli ze stezky a kluk je na cestě k Ashovi? I s pomocí psa by mu mohlo trvat celou noc, než by tábořiště uprchlíků našel. Napadlo ho podpálit chatrč, ale banditi by byli už kdovíjak daleko, než by stavení vzplálo, a nemuseli by oheň uvidět.

Nemohl dál čekat. Banditi mu zmizeli z dohledu. Už se chtěl za nimi pustit, když ho napadlo něco jiného. Uháněl zpátky k chatrči, vykopl dveře a vtrhl dovnitř. Na stěně visela kápě a pláštěnka, kterými se banditi maskovali. Nasoukal se do pláštěnky a nasadil si kápi. Když bandity dohnal, trousili se po stezce asi na padesáti metrech. Pohledem hledal měsíc a našel ho, jak se drobný a vzdálený vznáší nad stromy. Teď už se Vallon musel někde zastavit na noc.

Wayland se rozhodl. Bude sledovat lupiče až k tomu dubu. Potom se pověsí na uhlíře a jeho společníka. Jakmile se s nimi vypořádá, zalehne a počká na kluka. Najde si místo dostatečně daleko od dubu, aby mohl uprchlíky varovat, kdyby se drželi průseku. Tak na půl cesty k průseku se banditi zastavili a shlukli. Šeptem se domlouvali, pak se z hloučku oddělily dvě postavy a zmizely mezi stromy napravo. Když si Wayland uvědomil, že to Leofrik a Siward vzali zkratkou, přepadla ho nerozhodnost. Jestli je bude sledovat, může propást kluka vracejícího se k dubu. Pokud zůstane s hlavní skupinou a uprchlíci jsou stále ještě na cestě, nebude mít příležitost varovat je, dřív než se ti dva lupiči setkají s klukem.

Raději se tedy pustil za těmi dvěma stopaři.

V lese byli na domácí půdě a pohybovali se s jistotou, jejich těžko rozpoznatelné obrysy vplývaly do měsíčního světla a do stínu. Wayland je sledoval kradmým během. Měsíc se skryl za cáry mraků. Pod stromy se vkradla tma a skryla Waylandovu kořist. V obavách, že by do nich mohl vrazit, zpomalil do chůze. Vnímal, že se od něho banditi vzdalují.

Tady.

Pes se otočil a Wayland mu položil ruku na krk.

Rychle postupoval, spoléhal se na psí čich.

Pes se bez varování přikrčil k zemi a stočil k němu vážný pohled, což mu řeklo, že banditi se zastavili a jsou blízko. Měsíc si hrál s mraky na schovávanou. Wayland rozpoznal po své levici průsek. Vepředu byla mýtina posetá trsy podrostu. Jeden obrys se rozdělil na dva. Postava se neslyšně jako duch vydala k průseku, přesvědčila se, že tam nikdo není, a rychle přeběhla mezi stromy na druhé straně.

Bylo by jednodušší vypořádat se s nimi jednotlivě, ale jak? I kdyby se mu podařilo odzbrojit je, aniž prolije krev, trvalo by to moc dlouho. Kluk by mohl mezitím projít a dostavit se na místo schůzky. Musí se vrátit co nejrychleji.

Jemně popleskal psa po zádech a ukázal na druhou stranu průseku. Zabij ho.

Pes stál, pak udělal pár kroků a ohlédl se.

Wayland si vyhrnul kápi. Zabij ho.

Pes neslyšně odběhl.

Znovu se ukázal měsíc a házel sotva patrné stíny. Wayland uviděl zbylého banditu, zpola schovaného za stromem. Musel to vzít okolo, dokud nebude mít zřetelný cíl. Plížil se tiše jako kočičí stín, až se mu naskytl výhled na mužova záda. Nevěděl, jestli je to Leofrik nebo Siward, a nezáleželo mu na tom. Kterýkoliv z nich by ho zabil, kdyby k tomu měl příležitost, jako by zaplácl mouchu. Wayland si vybavil Ashe a jeho neživé, černé oči. Vzpomněl si na uprchlíky a představil si, co by s těmi, které by chytili, ta banda provedla. Bokem se rozkročil, trochu zaklonil, natáhl tětivu. Šíp mířil na měsíc. Plynulým obloukem skláněl Wayland luk a sledoval přitom kovový hrot šípu, připravený vypustit ho ve chvíli, kdy bude mířit na mužovu páteř.

Jeho cíl uskočil stranou. Wayland zamrkal. Bandita se odkláněl od stromu jako běžec připravený vyrazit. Zaslechl zdušený pohyb na druhé straně průseku. Než stačil Wayland znovu zamířit, muž se od stromu odpoutal a zakličkoval do tmy.

Wayland dlouze, zklamaně vydechl. Teď ho bude muset znovu vystopovat a bude to těžší. Bandita bude nervózní.

Ozval se kalous ušatý – „hú-hú-hú“. Kdyby Wayland sám neuměl tak dobře napodobovat zvuky, byl by odpřisáhl, že je to volání pravé. Bandita očekával odpověď. Wayland věděl, že je jeho kumpán mrtvý, že hledí do větví stromů a z hrdla mu vytéká krev.

Bandita znovu zahoukal.

Pokud tentokrát neuslyší odpověď, bude vědět, že se něco stalo. Wayland si přiložil ruce k ústům a napodobil tklivé soví volání.

Žádná odpověď. Bandita se musí divit, proč jeho kumpán přešel zpátky přes průsek. Nebo možná zahoukal špatně.

Zahoukal znovu. Stále žádná odpověď. Dolehlo na něho ticho. Srdce se mu rozbušilo.

Poblíž praskla pod nohou větvička. Wayland znehybněl a zbystřil všechny smysly.

Vepředu se dal do pohybu kus lesa a začal se plížit pryč od něho. Wayland vyšel z úkrytu a vykročil k němu. Nesnažil se nijak krýt.

Bandita se prudce otočil a zamířil šíp na Waylandovu hruď. Přejel si rukou přes oči.

„Siwarde?“

Wayland zvedl ruku a kráčel dál.

Uhlíř se k němu rozběhl. „Co to děláš? Co to bylo za hluk?“

Wayland si přitiskl prst na rty.

„Budou tady každou chvilku,“ zašeptal uhlíř. „Proč ses vrátil?“

Wayland už byl tak blízko, že otvory v mužově kápi viděl jeho oči. Dloubl prstem a uhlíř se otočil.

„Co je?“

Wayland přistoupil ještě blíž a s pokrčeným loktem tasil nůž.

Uhlíř strnul a přiložil si ruku k uchu. „Něco se blíží.“

Zdálky k nim doléhal slabý, ale nepolevující šustot a blížil se k nim. Zvuk zesílil – byl to překotný běh odhodlaného… čeho? Uhlíř udělal krok zpátky a vrazil do Waylanda.

Mezi stromy se objevil pes, běžel v širokém oblouku, vyhledával pevnou oporu pro tlapy. Uviděl ty dva muže a smykem se zarazil. Pomalu otočil hlavu, ve tmě se slabě bělal. Stál tam a z tlamy mu stoupal sražený dech.

„Panebože!“ vydechl uhlíř. Tětiva brnkla a Wayland uslyšel, jak se šíp smekl po listí na zemi.

„Střílej!“ vykřikl uhlíř a hmatal po dalším šípu.

Pes už vyrazil, pouhá to šedočerná šmouha. Uhlíř pustil luk a popadl nůž. Podařilo se mu vymrštit paži, než ho pes srazil na zem.

Wayland se rozběhl. Pes svíral v čelistech mužovo rameno a třepal jím jako teriér krysou. Nůž uhlíři vyletěl z ruky. Wayland popadl psa za hřívu a snažil se ho přimět, aby kořist pustil.

Ne!

Táhl psa, který se vzpíral a stavěl na zadní.

Pusť!

Pes se na něho podíval očima podlitýma krví.

Pusť.

Pes zatvrzele obloukem poodešel. Uhlíř se pozadu na loktech odsunul dál. Wayland vykročil a zůstal nad ním stát s nožem v ruce. Uhlíř zvedl pohled k sokolníkovi; kápě se mu sesmekla a látka přes ústa se vydouvala a splaskávala. Wayland se sklonil a kápi mu stáhl. Sundal si vlastní kápi. Uhlíři se protočily oči a hlava mu žuchla na zem.

Wayland ho spoutal na rukou i na nohou a přivázal ho ke stromu. Rozpáral mužovu kápi na pruhy, dal mu roubík a zavázal mu oči.

Pak se šel podívat po klukovi.

Vallon jezdil očima ze strany na stranu, pročesával kraje lesa. Všude ticho jako v hrobě. Raul kráčel s kuší nabitou a chvílemi se otočil nebo šel pozpátku a kontroloval průsek za nimi.

„Kolik jsme ušli?“ zeptal se Vallon.

„Nejmíň dvě míle. Musí být skoro půlnoc.“ Raul ukázal bradou na Hera a Richarda. „Ti dva sotva pletou nohama.“

„Ještě musejí vydržet.“

„Jestli si děláš starosti, že na nás vepředu číhají, kapitáne, proč nás tam vedeš?“

„Wayland ví, že jdeme touhle cestou.“

„Možná ho uvidíme až ráno. Víš, jaký je. Třeba šel na lov. Nebo si pěkně pohodlně někam zalezl na noc, to je pravděpodobnější.“

„Jestli ano, tak ho zabiju.“

Kráčeli dál v tíživém tichu.

„Jednou jsem byl v podobném lese,“ řekl Raul. „Bylo to v Normandii, uprostřed zimy, těsně před vánočními svátky. Měl jsem na týden volno, a tak jsem šel utratit žold do Rouenu. Vyrazil jsem včas, ale celé odpoledne sněžilo a špatně jsem odbočil. Udělal se takový ponurý den, obloha temná jako smrt, nikde ani živáčka. Došel jsem k lesu a pustil se po cestě přes něj. Po celý den jsem na té cestě nikoho nepotkal. Padla noc a já byl pořád ještě v tom lese a jenom sem tam zablikala hvězda. Jak jsem tak šel tím zimním lesem, připadalo mi, že jsem na světě jediná živá bytost. Tak jsem vytáhl píšťalu a začal hrát, abych si dělal společnost. Pak jsem přestal pískat, protože mi připadalo, že mám víc společnosti, než je mi milé.

To ty stromy. Bylo mi, jako by se otáčely, aby se na mě podívaly, když jsem je míjel. Pozoroval jsem je koutkem oka a přísahám, že jsem viděl, jak se shlukují a chystají se na mě. To samo bylo dost zlé, ale potom… mi něco sáhlo na záda. Vystřelil jsem do vzduchu a bleskurychle se otočil. ‚Kdo je tam?‘ křikl jsem, ale nikdo neodpověděl. Nikde nic než stromy a sníh. Tak dobře, řekl jsem si, duchů a strašidel si nevšímej. Ale to se snáz řekne než udělá, kapitáne. Jdu dál a mráz mi běhá po zádech, jak čekám, že zas na mě něco sáhne. No, nesáhlo, ale stalo se něco jiného. Slyšel jsem, jak se to ke mně plíží – ssst, ssst, ssst, ssst. V žilách mi stydla krev, zastavil jsem se. Ať za mnou bylo, co bylo, zastavilo se to taky. Tentokrát jsem se neodvážil otočit, protože jsem věděl, že to něco za mnou má křídla, rohy a oči velké jako jámy. S rozklepanými koleny jsem šel dál a to něco za mnou. Jen jsem se zastavil, zůstalo to taky stát, a když jsem vykročil, dalo se to do pohybu.

Přiblížilo se to – ssst, ssst, ssst, ssst. Přidal jsem do kroku, pak ještě víc, ale pořád se to drželo kousek za mnou. Kapitáne, bojoval jsem v mnoha bitvách a přísahám, že jsem před nepřítelem nikdy neutekl, ale to, co jsem měl v patách, mě vyděsilo víc než kterýkoliv smrtelník s mečem nebo kopím. Ztratil jsem nervy, nevadí mi se k tomu přiznat, a co nejrychleji jsem se rozběhl. Ale i když jsem běžel rychle, nedalo se tomu utéct. Slyšel jsem, jak mě to dohání, syčí vzteky a funí mi to na krk.

Už jsem si myslel, že to do mě zatne drápy, když vtom vidím mezi stromy vepředu oheň. Tábořil tam nějaký dřevorubec. Uháněl jsem, jako by mě honil ďábel, což taky podle mě honil. Praštil jsem sebou k ohni a blekotal jako blázen. Ten starý dřevorubec, Bůh mu žehnej, se na mě podíval, pak se kouknul za mě a zatvářil se velice podivně.

‚Co to je?‘ vykřikl jsem.

Pomalu natáhl kostnatou ruku a ukázal. Po čtyřech jsem začal lézt kolem dokola. A vtom jsem to uviděl.“

„Co jsi uviděl?“ zeptal se Vallon a nespouštěl pohled ze stromů.

Raul se zastavil a úplně sípal smíchy. „Kus provazu, který mi vypadl z vaku, a já ho táhnul za sebou.“

Vallon se nezasmál a stejnoměrně kráčel dál. „Jsi opilý mluvka, Raule.“

„Počkej, to není všechno.“

Vallon ho popadl za paži. „Zaslechl jsem výkřik.“

Raulovy oči propátrávaly okolí. „Asi liška.“

Vallon se otočil. „Wayland nejde. Najdeme cestu přes les.“

„Bez Waylanda se budeme stále motat v kruhu. Pojďme se utábořit a s prvním světlem se hneme dál.“

Vallona popadl vztek. „Co to ten mizera vyvádí? Stát se tohle v řádné rotě, tak ho nechám pověsit za zběhnutí.“

Raul ho vzal za paži. „Tak pojď, kapitáne. Najdu šikovné místo, kde si odpočineme.“

„Pane,“ řekl Hero a ukázal dozadu do průseku.

Vallon se tam rychle podíval. Vytáhl meč. „Všichni do lesa.“

Rozběhli se do úkrytu. Raul poklekl na koleno a zamířil. Vallon pozoroval, jak blížící se stín na sebe bere lidské obrysy. „To je Wayland,“ řekl. „Wayland a jeho pes.“

Raul ho pleskl do ramene. „To nepopírám, kapitáne. Hned je mi líp, když se vrátil. Jestli si někdo myslí, že nás překvapí, tak to by si na Waylanda museli pěkně přivstat.“

„Někdo s ním je,“ řekl Hero.

„To je ten kluk z krčmy,“ řekl Vallon. Zadíval se opačným směrem. „Zůstaňte schovaní.“

Wayland se před nimi vrávoravě zastavil. Přivázal chlapce k psímu obojku. Přes rameno měl přehozený rozedraný, listím pokrytý kus oblečení.

„Raule, zjisti, co se děje.“

Vallon pozorně obhlížel cestu, zatímco Germán zpovídal Waylanda.

Když se k němu Raul opět připojil, tvářil se vážně jako sova. „Vepředu u starého dubu čeká sedm hrdlořezů. Bylo jich ještě o dva víc, ale s těmi se Wayland vypořádal.“

„Zabil je?“

„Jednoho zabil pes. Toho druhého Wayland svázal.“

„Měl ho zabít.“

„Já vím, ale Wayland má měkké srdce.“

„Jakou roli v tom hraje ten kluk?“

„Sledoval nás pro případ, že bychom přespali v lese. Jeho táta je vůdce té bandy. Tady v tom kraji se zločinci zaučují hodně mladí.“

„Co budeme dělat?“ zašeptal Hero.

„Wayland ví, kde se skrývají,“ řekl Raul. „Budeme dávno pryč, až zjistí, že jsme se pustili jinudy.“

Vallon se zahleděl na sokolníka. „Dokážeš nás provést kolem jejich úkrytu?“

Wayland pochybovačně pohlédl na Hera a Richarda.

„Tihle dva na to nestačí,“ podotkl Raul. „Jsou polomrtví z nevyspání.“

„Mrtví budou bezpochyby. Musíme se před svítáním dostat z lesa.“

Wayland ukázal na chlapce, potom na psa a máchl rukou na průsek. Ukázal na uprchlíky a gesto zopakoval.

Vallon svraštil čelo. „Myslím, že říká, že bychom měli pokračovat po cestě a použít chlapce jako rukojmí.“

Wayland ukázal na sebe, pak na druhou stranu průseku a rukou naznačil půlkruh; naznačil, že to obejde tak, aby se dostal za místo, kde banditi číhají.

Vallon pohlédl na chlapce. „Zjisti, jak se jmenuje jeho otec.“

Když se k chlapci Raul přiblížil, kluk couvl, kam jen mu pouta dovolila, a sípavě se nadechoval nosem. Raul ho jednou rukou popadl za límec a zvedl ho do vzduchu. „Řekni nám, jak se jmenuje tvůj táta, ty mrňavej smrade.“

Kluk zdušeně vyrazil jedinou slabiku.

„Co to bylo? Říkal jsi Ash?“

Kluk trhavě přikývl. Raul ho pustil. „Znělo to jako Ash.“

Wayland přikývl.

Vallon pohledem propátrával tmavou cestu. „Představte si, kolik pocestných přišlo na téhle cestě o život.“ Otočil se k Raulovi. „Myslím, že bychom měli Ashovi nahnat strach. Ať si ho taky trochu užije sám.“

Čekajícím banditům to muselo připadat jako kavalkáda z jiného světa: chlapec sedící rozkročmo na obrovitém psovi, Vallon s pableskujícím mečem opřeným o rameno a v patách za nimi ostatní uprchlíci.

Zastavili se na dostřel luku od dubu.

„Ashi!“ zahulákal Raul. „Ashi? Neklame tě zrak. Je to tvůj syn, na tom psovi, a ten z něho vyrve život stejně krutě, jako rozsápal hrdlo Siwardovi. Leofrik je taky mrtvý. Zabil ho Vlčí syn. Chceš vědět, kde Vlčí syn je? Je blíž, než si myslíš. Pozoruje tě. Má převlek a kápi stejně jako ty. Podívej se na toho vedle sebe. Podívej se dobře. Máš jistotu, že je to člověk, za kterého jej považuješ? Máš jistotu, že je to vůbec člověk? Vlčí syn se umí proměňovat. Poslouchej.“

Rozhostilo se naprosté ticho a pak se ozval zvuk, při kterém se Vallonovi zježily vlasy v zátylku. Pes, jehož všichni považovali za němého, zvedl hlavu a začal výt. Truchlivé vytí lovících vlků stoupalo k nebi, až prostoupilo les, pak zmlklo a zanechalo po sobě mrazivý klid.

„Představení skončilo,“ zvolal Raul. „Nesleduj nás, jestli chceš ještě vidět svého kluka. Udělej, co říkám, a najdeš ho v pořádku v příští vesnici.“

Uprchlíci se hnuli dál. Míli od místa, kde na ně banditi číhali, vyšli z lesa do otevřené krajiny. Raul nafoukl tváře. „Tohle byla nejdelší cesta mého života, kapitáne. Připadal jsem si pěkně na ráně.“

Vallon se na něho zamračil. „Jak ses dozvěděl, že jsem bojoval spolu s Rodrigem Diazem?“

„Se Cidem? Nevěděl jsem to. To jenom patřilo k té komedii.“ Klopýtl. „Jak jinak?“

„Přidej se k ostatním.“

Raulovy kroky zeslábly. Cesta za nimi se táhla jako stuha ze zčernalého stříbra.

Daleko vepředu začal ňafat nějaký pes. Vallon se hřbetem ruky dotkl čela. Bylo mu, jako by procházel zlým snem.

10

Za jednoho mírně zataženého odpoledne na začátku dubna se uprchlíci shromáždili u rušného rozcestí na Ermine Way, tak dvě hodiny chůze jižně od Stamfordu. Na okolních polích rolníci seli a vláčeli a tentýž pohled se naskýtal po celou cestu rovinatou krajinou, jako by tím osivem byli samotní rolníci.

Poutníci lenošili na zemi, opření na loktech, s nohama nataženýma před sebe, patu jedné nohy opřenou o špičku druhé, a pozorovali ruch. Nikdo je neobtěžoval. Po třech týdnech přespávání pod širým nebem vypadali spíš jako ničemové. Stejně jako mnoho dalších pocestných na téhle důležité silnici. Rozcestím procházeli sem a tam dělníci, honáci, tuláci a utečenci kolem provizorních stánků a bud, kde se prodávalo občerstvení, talismany a horoskopy. Projela kolem eskadra normanských jezdců, kteří nekoukali napravo nalevo a hnali se na jih směrem k Londýnu.

Raul vypustil větry.

„Na co čekáme?“ zeptal se Hero.

Vallon se zvedl a přivřenýma očima se zadíval na sever, kde se silnice ztrácela z dohledu. Právě tam se na obzoru objevila proti mléčnému nebi malá, leč významná silueta. Blížila se pomalu, pomaleji než jdoucí člověk, a zvolna se měnila v karavanu čtyř velkých povozů, naložených tak vysoko žoky a sudy, že se podobaly vrávoravým obléhacím strojům. Každý povoz táhlo spřežení šesti volů. Biče se kroutily a práskaly. Dva hromotluci na koních doprovázeli konvoj každý z jedné strany a mezi koly si vykračovali mastifové s kupírovanýma ušima. Surově vyhlížející mladík běhal od vozu k vozu a promazával nápravy. Kočí prvního povozu byl hubený jak chrt a obličej měl jako svraskalý vinný měch. Vedle něho seděl kupec, který konvoj vedl, neobyčejně tlustý člověk, jemuž dvojitá brada přetékala přes kožešinový límec.

Vallon se s Raulem postavil na silnici a zvedl ruku. Kočí zahnal mastify přesnými pálícími švihnutími biče. Vallon se opřel o oj a Raul překládal. Když Hero uviděl, jak k němu kupec stočil prasečí očka, pojala ho neblahá předtucha.

Peníze přešly z ruky do ruky. Vallon přistoupil k Herovi, vzal ho za loket a odvedl stranou.

„Jedeme do Londýna?“

„Ty tam jedeš. Tady se rozloučíme.“

Hera střídavě polévalo horko a zima. „Čím jsem tě urazil?“

„Neurazils mě. Ale vystavujeme se čím dál většímu nebezpečí, a na to ty nejsi stavěný.“

„Jsem odolnější než Richard.“

„Richard nemá na vybranou, musí odtud pryč. Kdežto ty můžeš se svým životem naložit lépe.“

„Ale slíbil jsem, že ti budu sloužit.“

„Propouštím tě z toho slibu,“ řekl Vallon. Políbil Hera na obě tváře a poodstoupil. „Nemysli si, že mi nebudeš chybět. Večery u ohně nebudou stejné bez tvých historek a povídání.“

Všechno se to zběhlo příliš rychle, než aby Hero stačil vymyslet nějaké námitky. Kočí svinul bič. Vallon zvedl paži. „Jízdné je zaplaceno. Ten kupec je darebák, ale tobě neublíží. Řekl jsem mu, že se k tobě v Londýně připojím.“ Vtiskl Herovi do ruky peníze. „Mrzí mě, že ti nemůžu dát víc. Vím, že se i tak dostaneš domů. Pokračuj ve studiu. Napiš mi do Byzance. Překvap mě novinkami o svých úspěších. Bůh tě provázej a ochraňuj.“ Stiskl Herovi rameno a odvrátil se.

Jeden po druhém k němu přistupovali ostatní, aby se rozloučili. Richard upřímně plakal. Raul ho sevřel v medvědím objetí. Wayland na něho pohlédl chladnýma modrýma očima a už to vypadalo, že mu snad podá ruku, ale pak pokývl a otočil se.

Povozy se daly těžkopádně do pohybu. Hero pozoroval své společníky, jak odcházejí po silnici směrem na východ. Vallon se neohlédl. Ani jednou neotočil hlavu.

Hero plakal. Po celý život mu muži, které měl rád, připravovali zklamání. Otec houpal na kolenou všech pět jeho sester a zemřel tři měsíce předtím, než se narodil jeho jediný syn. Kosmas, člověk, který ho mohl naučit úplně všemu, s ním pobyl sotva měsíc. A teď Vallon, jemuž slíbil, že jej bude do smrti provázet, se ho zbavil bez jediného ohlédnutí.

Opravdu zůstal úplně sám. Jeho společníci zmizeli za obzorem, povozy odjely opačným směrem. Zůstali jenom nevolníci na polích, shrbení a zubožení v ubývajícím dni.

Večer u ohně řekl Vallon zbývajícím uprchlíkům, že první část své cesty mají už skoro za sebou: ve dvou dnech dojdou do Norwiche.

„Zítra si najmeme tři muly a koupíme si nové oblečení. Příštího dne jednotlivě vstoupíme do Norwiche. Ty, Richarde, pojedeš napřed, najdeš ubytování a spojíš se s tím lichvářem. Wayland tě doprovodí až k městským hradbám. Do města jdi sám. Bude to bezpečnější. Použij smyšlené jméno a řekni, že cestuješ v rodinné záležitosti.“

„Některý voják by mě mohl poznat. Pokud se novina o našich zločinech dostala až do Norwiche…“

„Kdyby došlo k nejhoršímu, řekni jim pravdu o výkupném a o tom lichváři. Měj na paměti, že jsi Olbekův syn. Od žádného obyčejného vojáka si nedej nic líbit. Waylande, kdyby se Richard dostal do potíží, počkej na nás před západní bránou. Při západu slunce se k tobě s Raulem připojíme. Budeme se vydávat za stavitele obranných strojů a jeho pomocníka.“

„Všechny brány budou střežené,“ podotkl Raul.

„Lady Margaret mi dala listiny s královskou pečetí. Žádný voják se je neodváží otevřít.“ Vallon si založil ruce za hlavu. „Takže přespříští noc,“ řekl a zívl, „budeme jíst jako lordi a spát v prachových peřinách.“

Jeho příslib zapadl do tísnivého mlčení. Všichni věděli, že Norwich je jedna z nejhrozivějších normanských pevností v Anglii. Hrad hlídalo tři sta vojáků a ti budou ve střehu. Ani ne před rokem pomáhala posádka obsadit město Elly, poslední baštu anglického odporu, vzdálenou pouhý den jízdy na jih. Vzpurný vůdce jménem Hereward unikl z obklíčení, dosud byl na svobodě a říkalo se, že znovu shromažďuje bojovníky.

Za kohoutího kokrhání se Richard s Waylandem vydali do Norwiche. V poledne je následovali Vallon s Raulem. Ujížděli rovinatou krajinou pod nedozírným modrým nebem. Vallon měl vlasy přistřižené po normanském způsobu a na sobě mnišskou šeď. Kilometry před Norwichem viděli hrad, který se vypínal na obzoru.

Zastavili u napájecího žlabu nedaleko západní brány a vmísili se mezi ostatní pocestné, kteří napájeli zvířata. Město obklopovaly dřevěné hradby a nad bránou se tyčila strážní věž. Blížila se doba, kdy se brána uzavře a bude platit zákaz vycházení, takže na silnici bylo rušno.

„Po Waylandovi ani vidu,“ poznamenal Vallon. „Doufejme, že ho Normani nezatkli.“

Raul si odplivl. „To by spíš chytili vítr.“

Vallon odvedl svoji mulu na silnici. Vmísili se do proudu pocestných.

Seržant, ostřílený, zkušený voják je pozoroval, jak se blíží.

„S tím budou potíže,“ řekl Raul.

Strážný na ně zakýval prstem. „Vy dva. Zajeďte na stranu. Sestupte.“

Vallon zůstal v sedle. Strážný k němu nadutě rázoval. „Neslyšels mě?“

„Slyšel,“ řekl Vallon řízně, „a mám velkou chuť přetáhnout tě za tvoji drzost naplocho mečem. Jsem Ralf z Dijonu, stavitel vojenských zařízení, a cestuji z pověření krále. Za jakým účelem, po tom ti nic není.“

„Doklady.“

Seržant prozkoumal pečeť a doklady mu vrátil. Přivolal vojáka, který před věží vytíral koně dosucha. „Hej, Fitzi, doprovoď tyhle dva k hradu.“

„To nebude třeba,“ řekl Vallon. „Chci si ještě za světla prohlédnout městské opevnění.“

Seržant vystrčil bradu. „Správce hradu nemá rád, když chodí návštěvy bez ohlášení. Pošlu Fitze, aby mu oznámil, že jste na cestě.“

„To neuděláš. Mám za úkol prověřit královskou obranyschopnost způsobem, jaký uznám za vhodné. Toto je neohlášená inspekce. Proto mě správce hradu neočekává.“ Máchl dokumenty. „Je to jasné?“

Seržant se postavil do pozoru. „Pane!“

Když projížděli bránou, slyšeli ho, jak tlumeně sprostě nadává. „Ten na tebe hned tak nezapomene,“ podotkl Raul.

„Já vím. Doufejme, že se na nás nebude vyptávat v hradu.“

Raul se vytáhl na špičky. „Tamhle je Wayland.“

Sokolník se k nim otočil zády a pustil se přes tržiště, proplétal se mezi kramáři a nakupujícími. Vallon s Raulem vykročili za ním a přitom je obtěžovali neodbytní kramáři, žebráci, chromí a slepí, kteří se za nimi belhali. Ze všech dveří je pronikavými pohledy pozorovaly děti. Uběhly dlouhé měsíce, co byl Vallon naposledy ve městě. Vdechoval hutnou směsici kouře ze dřeva, řezaného dříví, masa, loje, chleba, dobytka a výkalů. U kostela s kulatou kamennou věží zabočili a nechali smrad a vřavu za sebou. Ještě dvakrát zabočili a ocitli se v úzké uličce. Kromě vepře, ryjícího v bahně, byla prázdná. Wayland se zastavil u železem pobité brány ve vysoké zdi a zazvonil na zvonec.

Bránu otevřel Richard a zavedl je na dvůr vydlážděný kočičími hlavami porostlými mechem. Ze tří stran dvůr uzavíral starobylý dům s dřevěnou krytou verandou, kdysi rovnou, ale nyní vyboulenou a prorostlou plevelem. Na taškové střeše vrkali holubi. Dvůr tonul v tichu.

„Říkal jsi, že chceš klidné místo.“

„Je to dokonalé.“

Richard se rozzářil. „Patřilo to tady jednomu anglickému kupci. Pronajal jsem to od jeho vdovy, zaplatil jsem předem za dva měsíce. Myslí si, že jsi francouzský obchodník s vínem. Pro Waylanda a Raula jsem obstaral pokoj u Bílého jelena, u obilného trhu.“

„Našel jsi toho lichváře?“

„To nebylo těžké. Má dům hned pod hradními zdmi.“

„Obdržel dopisy?“

„Už před několika dny. Přijme nás zítra po západu slunce.“

„Proč tak pozdě?“

„Je šábes.“

„Jak se tvářil, když jsi mu řekl naše jména? Připadal ti nervózní?“

„Nesetkal jsem se s ním. Do domu mě nepozvali. Hovořil jsem s někým přes mříž.“

Zvony oznamovaly večerní pobožnost, když se Vallon a Richard vydali na schůzku s Aronem. V zešeřelých ulicích obchodníci zavírali krámky a lidé spěchali domů. Proti tmavě modrému nebi se hradní pevnost tyčila jako bílá kost.

„Přál bych si, aby byl s námi Hero,“ řekl Richard. „Zaslouží si vidět, až naši věc přivedeme ke zdárnému konci.“

„Úspěch není zaručený. Drogo se musel dovtípit, co máme v úmyslu. V Anglii mnoho lichvářů není. Nejdřív by možná šel po nich.“

„Nad židy nemá žádnou moc. Nejsou ani poddanými Normanů. Král je přivedl z Rouenu jako svůj osobní majetek.“

Ulice ústila na široké náměstí obklopující hrad – mohutnou stavbu na velkém vršku z navezené hlíny. Uprostřed náměstí stála šibenice a několik kůlů k bičování. Na kůlech nad hradní bránou byly nabodnuté hlavy popravených provinilců. Dům žida Arona stál na dohled od brány na rohu ulice, svažující se na senný trh. Bylo to důkladné patrové kamenné sídlo, v přízemí okna nebyla a ta v patře měla mříže a okenice zůstávaly zavřené. Schody vedly ke klenutým dveřím pobitým železnými pásy. Vallon uchopil těžké klepadlo.

Odklopilo se zamřížované kukátko a přes mříž si je měřilo vážné oko. Odsunulo se několik závor a pak se dveře otevřely. Mladý muž s jemnými rysy je zavedl dovnitř. Místo obvyklé středové chodby vedla chodba při straně domu kolem řady místností. Na Vallona to dělalo dojem, že tady se žije za zavřenými dveřmi. Připadalo mu, že zaslechl tlumené ženské hlasy. Poslední dveře byly dokořán. Mladík je vyzval, aby vstoupili. Pokoj nebyl velký ani marnotratně zařízený, přesto lesk stříbra, hustý maurský koberec a vůně včelího vosku místnosti propůjčovaly punc bohatství. Aron oblečený v hedvábném rouchu a turbanu stál u stolu, na němž ležela miska se sušenými okvětními lístky růží. V krbu za ním hořel oheň. U skleněného okna zavřeného na okenici švitořil v kleci párek stehlíků.

„Posaďte se prosím,“ řekl.

„Domnívám se, že jsi dostal dopisy od mé matky,“ řekl Richard.

Aron uhladil svitek pergamenu a pak jej nechal znovu se svinout. „Lady Margaret si přeje dát své pozemky v Normandii jako zástavu za půjčku.“

Richard sáhl pod pláštěnku. „Zde jsou listiny. Soudím, že panství je ohodnoceno na víc než tři sta liber.“

Aron naklonil listiny ke světlu svíčky. „Na papíru ano, ale musím požádat svého člověka, aby udělal nezávislý odhad.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Těžko říct. Ne víc než šest týdnů.“

„Šest týdnů!“

„Záleží na podmínkách na moři. Když jsem posledně plul do Normandie, musel jsem osm dní čekat na příznivý vítr.“

Richard na Vallona zděšeně pohlédl. „Blíží se doba, do které musí být výkupné doručeno. Bratrův život visí na vlásku.“

Aronovy tmavé oči zůstaly klidné. „Cena majetku mohla klesnout. Musím se ujistit, že na něm nevázne nějaká zástava. Mohla by tady být další právní břemena.“

Vallon se dotkl Richardova zápěstí. „To já jsem doručil podmínky výkupného lady Margaret,“ pravil. „Existují komplikace, o nichž je Richardovi trapné mluvit. Sir Walter má nevlastního bratra stejného věku. Panuje mezi nimi věčná rivalita. Dokud jsem nepřijel, všechno nasvědčovalo tomu, že jeho bratr nežije a on že je nezpochybnitelným dědicem.“

„Rozumím.“

„Už nám kladl do cesty překážky. Pokud bude mít dost času, mohl by celou výpravu zmařit.“

Aron si složil ruce na stole. „Toto není první výkupné, s kterým mám co do činění. Nejste první, koho zatáhli do rodinných sporů. Bohužel to neznamená žádný rozdíl. Pokud půjde všechno dobře, mohli bychom zpečetit smlouvu za tři týdny.“ Pohlédl mimo své hosty a nadzvedl obočí. „Ano, Moše?“

Syn něco tlumeně zamumlal ve směsici španělštiny a hebrejštiny, užívané sefardskými Židy z Iberie.

„Omluvte mě,“ řekl Aron a přešel ke dveřím.

„Nemůžeme čekat tři týdny,“ zašeptal Richard.

„Třeba to tak dlouho nebude,“ řekl Vallon a pozoroval ty dva u dveří. Vyrušení bylo očividně nečekané. Aron se tvářil polekaně, ustaraně a nakonec odevzdaně, ale když se vrátil, vyjadřoval jeho obličej zdvořilou nevyzpytatelnost.

„Do domu přišel jakýsi mladý muž – Řek, který hovoří výtečně arabsky. Tvrdí, že je tvůj sluha.“

Vallon si byl tak jist, že tím návštěvníkem je Drogo nebo některý z jeho špehů, že mu chvilku trvalo, než se dovtípil. „Hero už není můj sluha. Před třemi dny jsem ho propustil. Ne, ‚propustil‘ je příliš silné slovo. Dal jsem mu volnost, aby se mohl vrátit ke studiu.“

Aron zdvořile svraštil čelo. „Co studuje?“

„Medicínu. Ale ve filozofii neexistuje obor, který by nevzbuzoval jeho zvědavost.“

„Přeješ si, abych ho poslal pryč?“

„Jestli dovolíš, bylo by lepší, kdyby se k nám připojil.“

Aron pokývl na Mošeho. Vzápětí vklopýtal dveřmi Hero. Vypadal vyčerpaně, oči měl temné a nepřítomné. Richard znepokojeně zalapal po dechu a rozběhl se k němu. Když Hero uviděl Vallona, vyhrkly mu slzy. Vallonovi se jen taktak podařilo mu zabránit, aby mu nepadl k nohám a nelíbal ruce.

„Posaď se,“ vybídl Sicilana Aron a odvedl ho ke stoličce. „Jsi vyčerpaný. A nemocný. Jaká to ironie. Tvůj pán říká, že jsi student medicíny.“

Hero přikývl a popotáhl.

„Kterou školu navštěvuješ?“

„Univerzitu v Salernu.“

Aron se rozzářil. „Ta je v křesťanském světě nejlepší. Setkal ses někdy s Konstantinem Africanem?“

„Byl to jeden z mých učitelů. To kvůli Konstantinovi jsem tady.“

Aron povytáhl obočí až skoro k turbanu. Položil paži Herovi kolem ramen. „Snad abys to vysvětlil. Moše, přines pro toho mládence trochu polévky. A víno a sušenky pro naše další hosty.“

Zatímco Hero líčil, jak ho Konstantin přijal mezi své žáky, Vallon s Richardem upíjeli víno ze vzácných pohárů z damašského skla. Když Hero domluvil, Aron tiše zabušil do stolu. „Tvůj pán má pravdu: vrať se do školy a dokonči vzdělání. To celé je absurdní záležitost. Čtyři lovecké sokoly dopravit z Norska do Anatolie přes Rus a výpravu mají vést lidé, kteří nejsou kupci ani mořeplavci. O takovém návrhu bych vůbec neuvažoval.“

„Riziko neseme my,“ zdůraznil Vallon. „Ať se nám stane cokoliv, ty z toho s prázdnou nevyjdeš.“

Aron si jeho nevychovaných způsobů nevšímal. Hřál si ruce u ohně. „Jaká je minimální částka, kterou potřebujete?“

„Ne méně než sto liber.“

„Včetně nákladů na zboží?“

„Nejsem kupec, Neuvažoval jsem o tom jako o obchodní cestě.“

„Promiň, ale jestli mám poskytnout peníze, chci vědět, že z toho něco bude. Nemá smysl plavit se celou tu cestu s prázdnou lodí. Mám za to, že v Norsku se nedostává mnohých věcí.“

Hero přikývl. „Nemají víno a téměř ani obilí.“

„A pravděpodobně mají nějaké výrobky, které by na jihu našly odbyt.“

„Vlněné oděvy, solené a uzené ryby, kajčí peří.“

Aron rozpřáhl ruce. „Vidíš? Musíš uvažovat prakticky. Sokoli jsou háklivé zboží. Alespoň se kryjte proti jejich možné ztrátě.“

Vallon přivřel oči. „Tím říkáš, že nám dáš peníze?“

Aron si povolil úsměv. „Půjčím vám sto dvacet liber. Půjčka je na jeden kalendářní rok. Úrok bude dvoupence z libry týdně. To je za rok víc než padesát procent. Ano, vím, co si myslíte. Lichvář. Avšak král mi bere přes polovinu zisků. Kromě toho neočekávám, že zástavu vyplatíte.“

Vallon musel neustále bloudit pohledem k přízemí. Aron si jeho pohled správně vyložil.

„Nepřechovávám peníze tady. Vrať se pozítří v poledne.“

Vallon se zvedl. „Můžeš nám pomoct pronajmout si loď?“

„Znám několik kupců, kteří obchodují s Flandry a Normandií. Pozeptám se, ale odhaduji, že by se žádný do Norska nevypravil.“

Vallon dost dobře nevěděl, jak by měl vyjádřit svůj vděk, ani jestli by ho vůbec měl projevit. Nakonec napřáhl ruku.

Aron jeho ruku přijal. „Moše vás vyprovodí.“

Když Vallon s Richardem kráčeli ke dveřím, otec se synem se šeptem radili. „Ještě něco.“

Vallon se otočil.

„Můj syn mi připomněl, že loni v létě přišel jeden muž a žádal o půjčku. Jak se jen jmenoval? Nu, na tom nesejde. Byl to Nor, jeden z mála, co přežili bitvu u Stamford Bridge, kde je Angličani porazili. Unikl na lodi, kterou to zaválo k břehům východní Anglie. Chtěl peníze na opravu lodi. Nabídl, že mi zaplatí rybami, a když jsem mu řekl, že s rybami neobchoduji, pokoušel se mi prodat osiřelou anglickou dívku. Odmítl bych ho, i kdyby měl záruky. Byl to odpudivý darebák, navíc trochu pomatený.“

„Myslím, že se obstaráme jinak a lépe.“

„Zmiňuji se o něm z následujících důvodů,“ řekl Aron a začal je vypočítávat na prstech. „Má loď; potřebuje peníze na její opravu; touží se vrátit do své domoviny.“ Zvedl další prst. „A jak jsem říkal, je bláznivý. Kdybych si tak vybavil, jak se jmenuje. Vzpomenu si, až odejdete.“

„Kde ho najdeme?“

Aron pohovořil s Mošem. „V přístavním městě zvaném Lynn. Je to den jízdy na sever.“

Ze schodů před vchodem Vallon pozoroval vojáky, kteří se u bran hradu pohybovali ve světle košů s hořícím dřevem.

„Pojď sem,“ vybídl Aron Hera. „Asi víš, že židé mají v Anglii zakázáno zabývat se jakýmkoliv obchodem kromě půjčování peněz.“

„Ano, pane.“

„Jsem bohatý člověk. Můžu cestovat kamkoliv v království, aniž platím mýtné. Před soudním dvorem má moje slovo váhu dvanácti Angličanů. Dostalo se mi mnoha darů – mám rodinu, svoji víru, knihy, zahradu. Přesto je pravda taková, že jsem uzavřen v kleci.“

„Měli bychom jít,“ řekl Vallon a nespouštěl pohled z vojáků.

„Nevybral jsem si, že budu půjčovat peníze,“ pokračoval Aron. „Měl jsem ctižádost věnovat se právu, ale…“ Maličko zavrtěl hlavou a tím zahnal přílivové vlny minulosti. „Musíš být slibný student, když si tě vybral Konstantin Africanus. Nepromarni svoje nadání kvůli pomýlené oddanosti…“ Aron pohlédl na Vallona. „Ke kondotiérovi.“

„Na studia bude dost času, až se vrátím.“

„Cha! Optimismus mládí, blaženost nevědomosti. Času není nikdy dost.“

Aron zavřel dveře. Závory zapadly na místo, řetězy zachřestily. Klíč se otočil v zámku.

Hero nespouštěl pohled z Vallona. „Nehněvej se, pane.“

„Proč ses vrátil?“

„Nemohl jsem zapomenout, jak Kosmas řekl, že nedokončená cesta je jako příběh bez konce. Jak bych mohl odejít, aniž se dozvím, jak tenhleten skončí?“

Vallon zavrtěl hlavou. „Všichni poutníci nedosáhnou cíle a ne všechny cesty skončí dobře.“

„Existuje ještě další důvod – cosi, co tíží mé svědomí.“

Přes náměstí k nim vykročili dva vojáci. „Povíš mi to později.“

Sešli ze schodů, když vtom se odklopilo kukátko. „Snorri,“ zavolal Aron. „To je norské jméno.“

„Nech nás o samotě,“ řekl Vallon. Počkal, až Richard odejde, a pak se posadil na stoličku u otevřeného okna. Hero zůstal stát uprostřed místnosti a v náručí svíral svoji lékařskou skříňku. Na stole hořela jediná svíce. Další světlo skýtal pouze měsíc vycházející na východě.

„Nuže?“

Hero se sotva slyšitelně rozhovořil. „Když ses mě zeptal, proč Kosmas vynaložil takovou námahu, aby Waltra zachránil, řekl jsem ti, že jednal jenom ze soucitu a že si přál navštívit Anglii. Tehdy jsem ti neřekl celou pravdu.“

Vallon si vzpomněl, jak zapochyboval o důvodech toho starce. Položil si nohu na okenní parapet. „Mám za sebou únavný den a nemám náladu na vyptávání. Jestli se mi chceš s něčím svěřit, tak do toho.“

„Je pravda, že po té pohromě u Mantzikertu šel Kosmas do sultánova tábora. Je pravda, že pomáhal vyjednat podmínky výkupného za některé vznešenější zajatce, včetně císaře Romana. Když se tímto vyjednáváním zabýval, dostal vzkaz od sira Waltra. Byl to zvláštní vzkaz a velice roznítil jeho zvědavost. Walter prohlásil, že má ve svém držení dokumenty, které poslal vládce jedné vzdálené křesťanské říše. Jeden z těch dokumentů byl dopis adresovaný byzantskému císaři a stojí v něm nabídka na spojenectví proti Turkům a Saracénům.“

„Jak se Walter k tomu dopisu dostal?“

„Při nájezdu do Arménie vyplenil nějaké muslimské město. Vládce toho města mu dal ty listiny výměnou za svůj život. On sám se jich zmocnil, když jeho vojáci přepadli karavanu, putující od východu. Kosmas věděl, jak by takové spojenectví mohlo být důležité. Byl přesvědčený, že porážka u Mantzikertu povede ke svaté válce. Šel do tábora, kde drželi Waltra. Norman mu ty listiny ukázal a nabídl mu je výměnou za svoje propuštění. Kosmas Waltra přemluvil, aby mu dal první strany toho dopisu, kde ten panovník nabízí spojenectví a popisuje velkolepost své vzdálené říše. Se zbytkem dopisu – v němž se vysvětluje, jak se vyslanec do jeho země dostane – a také s další listinou, se nechtěl Walter rozloučit. Řekl, že je vydá, jakmile mu Kosmas zajistí svobodu.“

„Za královské výkupné.“

„To byla první překážka. Emír nemohl pochopit, proč by se měl Kosmas starat o propuštění obyčejného žoldnéře, takže ze zlomyslnosti nebo podezření stanovil své požadavky nesmyslně vysoko.“

„Pokračuj.“

„Kosmas měl v úmyslu získat výkupné od patriarchy v Konstantinopoli, ale než se tam dostal, zjistil, že nedávno se navrátivšího císaře sesadil jeho synovec.“

„Ten zrádce, který měl svůj podíl na drtivé porážce u Mantzikertu.“

„Ano, pane. Kosmas dříve patřil mezi Romanovy poradce, a tak věděl, že jeho život je v ohrožení. Utekl do Itálie.“

Herovi se zachvěl hlas.

„Posaď se,“ řekl Vallon. Počkal, až se Hero usadí s lékařskou skříňkou na kolenou. „Takže jsme v Itálii. Co bylo dál?“

„Navštívil svého starého přítele Konstantina. Právě tehdy mě získal do svých služeb, ale přísahám, že jsem o těch listinách nevěděl. Řekl mi, že pocestujeme v důležité věci do Anglie. Když jsme odjeli z Říma, na Kosmasovi se začaly projevovat známky jeho smrtelné choroby. Naléhal jsem, abychom se vrátili, ale on by od té cesty neupustil. Stala se mu posedlostí.“

„Kdy tě do všeho zasvětil?“

„Až v tu noc, kdy jsi nás za bouře našel. Ten dopis mi dal, než zemřel.“

„Pořád ho máš?“

„Ano, pane. Je v mé lékařské skříňce.“ Hero se chystal ji otevřít.

„Později. Jak se jmenuje ten panovník?“

„Nemůže se pochlubit královským titulem. Z křesťanské pokory si říká kněz – Kněz Jan.“

Vallon svraštil čelo. „Slyšel jsem, jak o něm Mauři mluvili.“

„Stejně tak já. Kosmas o něm slyšel zvěsti na východě až v Samarkandu, na jihu až v Egyptě. Někteří říkají, že je potomkem jednoho z generálů Alexandra Velikého. Jiní tvrdí, že je ho možné vysledovat až ke Kašparovi, jednomu ze tří biblických králů, kteří navštívili v Betlémě novorozeného Ježíše.“

„Kde leží jeho říše?“

„Někde v Indiích. Když se Kosmas do Indií vypravil, objevil několik křesťanských komunit, založených apoštolem Tomášem, patronem říše Kněze Jana. Podle Kosmasova přesvědčení je sídlo té říše v Daleké Indii, v zemi, kterou staří cestovatelé nazývají Etiopií.“

Vallon přikývl, aniž to vzal skutečně na vědomí. Pro něho byla Indie místem mizejícím v mýtech a mlze.

„Popiš ji.“

Hero přejel rukama přes víko skříňky. „Kněz Jan tvrdí, že leží vedle původního ráje. Je rozdělená na dvaasedmdesát provincií a každá má svého krále, z nichž někteří jsou pohani, ale všichni odvádějí daně nejvyššímu vládci. O duchovní blaho jeho poddaných se stará dvanáct arcibiskupů a dvacet biskupů. Do jeho říše přitéká z ráje řeka Fyson. U této řeky prýští voda se zázračnými vlastnostmi. Kdokoliv se této vody napije, bude znovu mladý a silný.“

Vallon potlačil úsměv. „Kosmas byl smrtelně nemocný. Doufal, že se vykoupe v prameni věčného mládí?“

„O tom nevím, ale říkal, že kdyby obdržel ty listiny, prodal by je, aby mohl zaplatit cestu ke dvoru Kněze Jana.“

„Říkáš, že to není jenom jedna listina?“

„Ne, pane. Ta druhá je evangelium, jehož existence se dlouho předpokládala, ale doposud nebyla potvrzena – evangelium svatého Tomáše.“

Vallon se zvedl ze stoličky. „Evangelium svatého Tomáše.“

„Včetně tajných Ježíšových výroků, zaznamenaných za jeho života.“

Vallon se poškrábal na hlavě. „Potřebuje svět další evangelium?“

„Kosmas mi říkal, že tohle je nevýslovně důležité. Učenci jsou přesvědčeni, že čtyři biblická evangelia napsali následovníci apoštolů dlouho po jejich smrti. Avšak evangelium svatého Tomáše bylo napsáno za jeho života, nadiktováno jeho vlastními slovy. Jen si to představ – očité vyprávění o Ježíšově životě jedním z jeho nejbližších učedníků. Dovol, přečtu ti úvodní strofy.“

Hero otevřel tajnou zásuvku a vyndal svitek pergamenu. „Evangelium je napsáno starou řečtinou. Walter Kosmasovi dovolil, aby si z něho něco přečetl a aby si opsal první stranu. Začíná takhle: Zde je zapsáno evangelium apoštola Tomáše, zvaného Didymus, a v něm ukážu, co žádné oko nevidělo, a povím vám, co žádné ucho neslyšelo, dám vám to, čeho se žádná ruka nedotkla, a otevřu skrytá místa lidského srdce.“

Slova zvučela Vallonovi v hlavě. Pokožka ho svědila. „Říkal jsi, že ty listiny chtěl Kosmas prodat.“

„Nejenom kvůli osobnímu zisku. V roce mého narození zpřetrhaly Řím a Konstantinopol vztahy kvůli rozepři, která církev je hlavou a matkou církví. Kosmas doufal, že nabídka kněze Jana na spojenectví proti nepřátelům křesťanství by mohla pomoci rozkol odstranit. Kosmas měl ještě další záměry. Za svého života byl svědkem toho, jak politická moc přešla z Konstantinopole na Řím. I když je Byzanc bohatší, její území jsou malá a izolovaná, kdežto římské církevní právo pokrývá celou Evropu. Byl přesvědčen, že kdyby Konstantinopol vlastnila evangelium svatého Tomáše, posílilo by to patriarchu při jednání s papežem.“

Církevní politika Vallonovi nic neříkala. Jemu stačilo věřit v Boha, víceméně denně se modlit a nebýt překvapený ani zklamaný, když jeho modlitby nebyly vyslyšeny.

„Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Musel jsem Kosmasovi přísahat, že o tom pomlčím. Věděl o tobě jenom tolik, že jsi žoldnéř. Myslel si, že bys mohl ten dopis ukrást a v Římě ho prodat. V posledních dnech nebyl duševně zcela v pořádku.“

„Očekával od tebe, že budeš v té cestě pokračovat sám?“

Hero svěsil hlavu. „Zpočátku jsem byl poctěn, že mi ten úkol svěřil. Moje nadšení dlouho nevydrželo. Jakmile jsem si rozvážil, co takové poslání bude znamenat, poznal jsem, že na to nestačím. Chtěl jsem ti to říct, ale s každým uplynulým dnem bylo čím dál těžší přiznat se k tomu klamu. Bál jsem se tvého hněvu. Myslel jsem, že mě potrestáš tím, že mě zaženeš.“

„Co jsi chtěl s tou informací udělat?“

„Nechat si ji pro sebe, dokud nedokončíme cestu do Anglie. Myslel jsem, že nás Olbec odmění za to, že mu přineseme zprávu o jeho synovi. Nevěděl jsem, že Walter ohledně rodinného bohatství přeháněl, ani že zatajil Drogovu existenci. Měl jsem v úmyslu vrátit se, jakmile se rozloučíme, do Itálie a předat ten dopis patriarchovi na Sicílii.“

„Aniž ses mi o tom slovem zmínil.“

Hero odvrátil obličej. „Potrestej mě, jak ti libo. Jestli se mě znovu zbavíš, bude to trest, který si zasloužím.“

Vallon se předklonil. „Hero, po celé naše dlouhé putování jsem tě ochraňoval. Kvůli tobě jsem riskoval život, trpěl zimou, hladem a vyčerpáním.“ Dloubl prstem do vzduchu. „Plným právem bych tě mohl zabít.“

Oči mu zatěkaly. „Ano, pane. Moje věrolomnost je neodpustitelná.“

Vallon se na něho upřeně zadíval. „Ty jsi přece blázen.“ Nakopl stoličku. „A co teprve, jaký blázen jsem já!“ Začal rázovat po místnosti. „Za jiných okolností by mi došlo, že by se Kosmas netáhl do Anglie bez nějakého tajného důvodu. Důvod, že mi to nedošlo, je v tom, že jsem měl mysl zastřenou zármutkem.“ Se zakaboněným obličejem se zastavil a namířil na Hera roztřesený prst. „To bylo nějakého culení a pochlebování!“ Pištivě napodobil: „‚Ach pane, ty jsi silný a já jsem slabý. Pomoz mi, prosím.‘“ Prudce se otočil a oběma rukama se opřel o rám okna.

Hero se rozvzlykal. „Vím, že tě něco trápilo, a nešťastný jsi pořád.“

Vallonovi se vyjasnilo před očima. Zahleděl se do zahrady. Z řeky se zvedl koberec mlhy a ve tmě káchaly kachny. Roztřeseně se nadechl a napřímil se. „Jakou cenu mají ty listiny?“

„Jakoukoliv si řekneš. Bylo by za ně dost zlata, aby sis po zbytek života pohodlně žil. Ale nejdřív je musíš získat, a to myslím nebude možné.“

„Proč?“

„Jak říkal Aron. Cesta do Norska, potom přes Rus a přes Černé moře. Ani armáda by nemohla takovou impozantní cestu vykonat, pane.“

Vallon se otočil. „Skupina odhodlaných jednotlivců může cestovat dál a rychleji než jakákoliv armáda. Kosmas je toho důkazem. Říkals mi, že putoval do vzdálených končin, a dokonce ani neměl zbraně.“

„Ano, pane, ale Kosmas byl výjimečný.“

„Zná Walter cenu těch listin?“

„Ví, že jsou cenné, ale nechápe, v čem jejich cena vězí. Neumí je přečíst a je v situaci, kdy si je nemůže dát přeložit.“

Vallon se zadíval do noci a v mysli se mu začal rýsovat plán. „Jdi spát.“

„Pane?“

„Běž si lehnout. Potřebuji přemýšlet.“

„Skončil jsi se mnou, nebo se trest jenom odkládá?“

„Nepotrestám tě. Tvoje svědomí nám asi zachránilo život. Kdyby ses neukázal v Aronově domě, příští měsíc bychom přešlapovali na místě.“

„Znamená to, že můžu zůstat?“

„Právě to možná bude tvůj trest. Dal jsem ti příležitost se z toho všeho vyvléknout; další už nedostaneš. Teď jsi svázán s mým osudem.“

„Jak si přeješ.“

„Dokud nedostaneme peníze, nemůžeme nic dělat. Do té doby si nepřeju, abys odcházel z domu. O těch listinách nikomu neříkej.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Málem jsem se svěřil Richardovi. Bylo to příliš těžké břemeno.“

„Teď je poneseme spolu. A ať to tak zůstane.“

Hero odcházel z místnosti a vlekl nohy za sebou.

Vallon zvedl ruku. „Když tak o tom přemýšlím, mohl bys přiložit ruku k dílu.“

„Cokoli rozkážeš.“

„Co nejvíc si odpočiň. Pozítří zajedeš do Lynnu a vyhledáš toho Nora. Vezmi si Raula a Waylanda. Ta cesta pravděpodobně nebude k ničemu, ale vy tři aspoň nespískáte nějaký průšvih.“

Když Hero odešel, stál Vallon u okna a hleděl na měsíc. Zachvěl se. Neměl to však na svědomí vlhký vzduch od řeky, že mu naskočila husí kůže. Vydal se na tuto pouť, aby činil pokání, ale teď měl vznešenější cíl – a ten mu stanovila nebesa. Kosmas řekl, a upíral přitom na něho vševědoucí temné oči, že byl předurčen, aby ukázal cestu. Vallon klesl na kolena a v modlitbě pozvedl ruce.

„Pane, děkuji ti, že mi dáváš tento úkol. Všemi silami se jej budu snažit splnit, a jestli uspěji a mé činy tě uspokojí, zbav mne, bude-li to Tvá vůle, mých těžkých hříchů.“

Měsíční světlo vykrojilo jeho profil, vyrylo hluboké stíny do jeho obličeje. Bylo pozdě. Zavřel okenice, ulehl na lože a poprvé po dlouhých měsících spal jako děcko.

11

Výprava za Snorrim začala zmatky a potížemi. Když Hero dorazil za svítání do hospody, kde nocovali Raul s Waylandem, nebyl Raul k nalezení. Wayland ho naposledy viděl, jak se odpotácel do noci se džbánem medoviny a vlekl s sebou úzkostlivě se tvářící poběhlici. Po cestě z Norwiche ztratila Herova mula podkovu a bylo poledne, než to kovář spravil a mohli znovu vyrazit. Chtěli si vynahradit ztracený čas, a tak se zeptali na cestu nějakého vesničana a skončili na křižovatce, odkud vyjeli. Noc je zastihla daleko od Lynnu, takže museli hledat přístřeší v krysami zamořené stodole, načež zjistili, že žádný z nich s sebou nevzal jídlo. Wayland znechuceně vyšel ven a zbytek noci strávil pod polámanou károu.

Když dojeli do Lynnu, byli pořád ještě naštvaní. Byl to malý přístav na obou březích laguny, kde se řeka Great Ouse vlévala do zálivu Wash. Tady narazili na další problém. Hero nemluvil anglicky a Wayland nemohl mluvit vůbec. Nakonec Hero zašel do osady, aby se nějak vyptal, a zanechal Waylanda u přívozu proti proudu.

Den byl klidný a teplý. Wayland seděl, objímal si kolena a pozoroval ptáky, kteří vzlétali z bažinaté roviny v dálce a zase na ní přistávali. Vůbec poprvé uviděl moře a nijak se nepodobalo bouřlivému oceánu z vyprávění, jimiž dědeček živil jeho představivost. Přesto ho něco na té jiskřivé jednotvárnosti uchvacovalo. Jeho mysl do ní vplynula a přenesla ho za obzor, kde přebývají sokoli bílí jako sníh a velcí jako orli.

Hero sebou žuchl vedle něho. „Já věděl, že je to nesmysl, tohleto.“ Natáhl se a rozdělil suchary. „Snorri tady byl v úterý, prodával ryby na tržišti. Ale na loď můžeš zapomenout. Nikdo z místních ji neviděl. Říkají, že je to pomatenec.“ Hero zamával přes řeku. „Žije dál na pobřeží, tam a zpátky je to den cesty. Potřebovali bychom průvodce, abychom našli cestu přes bažiny, ale nemůžeme riskovat, že někdo zjistí, o co nám jde.“

Wayland viděl, k čemu tohle směřuje.

Hero se posadil. „Kdyby to bylo na mně, řekl bych k čertu s tím. Teď už bude Vallon mít peníze. Může si loď vybrat. Jestli se budeme honit po bažinách, dohrabeme se do Norwiche až zítra. Co si o tom myslíš ty?“

Wayland se zvedl a zamířil k přívozu.

„Určitě nechceš, abych šel s tebou?“

Wayland mávl rukou. Ne.

Hero za ním spěchal a podával mu váček. „Radši si to vezmi. Pro případ, že by tam nějaká loď byla. Ať vidí, že to myslíme vážně.“

Stezky přes bažinu byly pokryté svazky vrbových prutů a zavedly Waylanda k místům, kde se dobývala rašelina nebo k soliskům či k malým ostrůvkům, jejichž obyvatelé – všichni si byli podivně podobní – mu hrozili pěstí a házeli hroudy, dokud se nevzdálil. Jiné cesty vedly podle logiky, která Waylandovi unikala, a končily v zákoutích zarostlých rákosím nebo se ztrácely v bahnitých tůňkách. Vydal se vlastním směrem, přeskakoval mělčiny a strouhy, až se dostal k tůni příliš hluboké, než aby ji mohl přebrodit, a kvůli močálu okolo ji nemohl obejít. Nezbylo mu než zamířit k pobřeží. Pustil se podle něho a zdolával jámy vymleté příbojem, jež by spolkly koně i s povozem. Krajina byla příliš plochá a nenabízela pohled na cestu vepředu, a tak šel několikrát oklikou přes poloostrovy, jež končily v bažině nebo písčinách.

Bylo už dost po poledni, když došel k ústí hluboké, pomalu tekoucí říčky. Setřel si pot z očí. Proti proudu řeky se rákosí táhlo až za horizont. V jeho stínu stálo špinavé obydlí, zhotovené z naplaveného dřeva a kůží. Utišil žízeň dešťovou vodou ze sudu u té chatrče a rozhlédl se. Šustění rákosí znělo jako pohoršený šepot. Vyšel na písečnou dunu a postavil se tváří proti slanému vánku. Sluneční světlo na vodě oslňovalo jak rozbité zrcadlo. Nad hlavou mu něco zasvištělo, zvedl oči a uviděl hejno brodivých ptáků. Zakroužili a shlukli se jako nasátý dým. Ze svého stanoviště se vznesl orel, ohlédl se a střemhlav se znovu vrhl na kořist. Hejno za tichého šustění křídel zakličkovalo a semklo se. Orel se snažil najít v hejnu skulinu, ptáci kroužili a uhýbali, jednu chvíli černí proti nebi, druhou v jasu mořské hladiny téměř neviditelní.

Orel roztáhl křídla, plachtil k zemi a usedl na špici naplaveného dřeva. Tam si čistil a urovnával peří a pak nízkým letem odletěl přes moře.

Když se Wayland otočil, stála tam na trávě dívka a slunce jí zezadu prozařovalo dlouhé světlé vlasy. Útroby se mu sevřely. Zaclonil si oči a uviděl, že se k ní pes žene.

„Ne!“

Pes se ohromeně zastavil. Ohlédl se a nejistě vrtěl ocasem. Wayland se rozběhl a chytil ho. Srdce mu divoce bušilo. Dívka ho pozorovala očima světlýma jako voda.

„Proč se na mě tak díváš?“ zeptala se.

Přejel si rukou přes oči. „To nic. Myslel jsem, že jsi… Nesejde na tom.“

„Většího psa jsem nikdy neviděla. Můžu si ho pohladit?“

„Na tvém místě bych to nedělal. Pro cizí lidi je nebezpečný.“

Pes se mu vytrhl, zvedl se na zadní a položil jí přední tlapy na ramena, až zavrávorala. Zasmála se a odstrčila ho. Převalil se na bok a vrtěl se jako štěně. Poklekla a polechtala ho na hrudi. Zvedla oči a odhrnula si z obličeje pramen vlasů. Ve Waylandovi se něco zlomilo.

„Líbím se mu.“

„Někoho mu připomínáš.“

„Jak se jmenuje?“

„Nemá jméno. Nedostal jsem se k tomu, abych ho pojmenoval.“

„To je legrační. Všichni psi se nějak jmenují. Jako lidi. Já se jmenuju Syth. Jak ty?“

„Wayland.“

„Mluvíš divně. Kde bydlíš?“

„Nikde. Pocházím z Northumbrie.“

„Je to daleko?“

„Ano.“

„Lynn je nejvzdálenější místo, které znám. Hledáš Snorriho?“

„Přijde na to. Má loď?“

„Ne, jenom malou pramici.“

Kromě světlých vlasů a zářivých očí se dívka jeho sestře nepodobala. Byla tak hubená, že ji považoval za hladovějící dítě, ale nemohla být zas o tolik mladší než on. Obnošenou tuniku měla u krku roztrženou, takže bylo vidět velkou část jejího bledého, ušmudlaného ňadra.

Zkřížila paže na prsou a uchopila se za kostnatá bílá ramena. „Civíš na mě. To je neslušné.“

„Promiň.“

„Odpouštím ti.“

„Cože?“

„Odpouštím ti.“

Přemohl ho smutek. „Musím jít,“ řekl. „Kudy vede nejkratší cesta do Lynnu?“

Neodpověděla.

„Nevadí. Najdu si vlastní cestu.“ Zašoupal nohou. „Tak se měj.“

„Tu loď jsem nikdy neviděla. Schoval ji v močálu.“

Wayland se zadíval na vlnící se rákosí. „Nevíš, kdy se vrátí?“

„Brzo. Šel na ryby. Je pryč od svítání.“

„Jaký je?“

„Odporný.“

Wayland se posadil na zem. Dívka také. Hleděli na sebe. Wayland rozlomil suchar. „Jak jsi říkala, že se jmenuješ?“

„Syth. Říkala jsem ti to. Měl bys být pozornější.“

Skryl úsměv. Opravdu promluvila jako jeho sestra.

Sevřela suchar do obou rukou, zhltla ho jako zvířátko a přitom na něho vrhala letmé pohledy. Byla tak vychrtlá, až mu připadalo, že přes kůži vidí její kosti. Podal jí svoji půlku sucharu. „Už jsem jedl,“ řekl a pozorně se zadíval na moře.

„Už jde.“

Z močálu se vynořil muž, jednou rukou odstrkoval pramici bidlem, které si tiskl k tělu pahýlem druhé ruky. Na čele měl další znetvoření – cejch, vypálený až do kosti. Byl to ohyzdný člověk, rysy měl zmáčknuté, brada nestála za řeč, řídké vousy spečené jídlem a smrkanci.

Vylezl na břeh, přivázal pramici a vytáhl koš z pleteného rákosu. Waylanda si nevšímal, sáhl do koše a zamával obrovským úhořem dívce před očima. Koš byl z poloviny zaplněný kroutícími se černými a bronzovými rybami.

„Koukni, to je krása. Vykrmil jsem je mrtvolou, kterou jsem našel utopenou v kanálu. Za noc ji ohlodaly na kost. Tyhlety prodám v Norwichi. Normani úhoře rádi. Neřeknu jim, jak to, že jsou tak tlustý.“ Jeho přízvuk byl zvláštní a mluvil směsicí norštiny a nějakého místního nářečí, která zněla, jako když nohy čvachtají v bahně.

Wayland se postavil přímo před něho. „Slyšel jsem, že vlastníš nějakou loď.“

„V bažinách zabloudí spousta cizích lidí,“ pravil Snorri hlasitěji. „Že mám pravdu, děvče?“

„Chceme si ji pronajmout.“

Snorri ukázal na svoji pramici. „Takovouhle kocábku? Kup si svoji. Tuhle potřebuju na rybaření.“

„Mluvím o knörru, na kterém jsi připlul z Norska.“

Snorri se kdákavě zachechtal. Otočil se kolem své osy s doširoka rozhozenými pažemi. „Vidíš nějaký knörr?“

„Ten, který jsi schoval v bažinách.“

Snorri se zaškaredil na dívku. „Klidně se po něm poohlídni. Hledej klidně celej rok. Ale ne abys mně měl za zlý, když tě potká něco špatného. Bažiny nejsou pro lidi, který se v nich nenarodili a nevyrostli.“

„Zaplatíme ti.“

Snorri na Waylanda poprvé zpříma pohlédl. „To jsou řeči. Nemáš nic, jenom kaťata, aby ti nekoukal holej zadek.“

Wayland otevřel váček a blýskl stříbrem. Snorrimu vystřelil jazyk mezi rty, olízl se. Wayland pevně zatáhl tkanici na váčku.

„Ukaž mi to ještě jednou.“

Wayland váček schoval.

Snorri se vilně zašklíbil. „Prodám ti tu holku, jestli chceš. Hezká křepelka. Bude ti dobrou manželkou.“

Wayland na ni letmo pohlédl. „Není tvoje, abys ji prodával.“

„Nepatří k nikomu. Její lidi jsou všichni po smrti. Nebýt mojí laskavosti, už by dávno taky hnila v hrobě. Nedělej si starosti. Pokud vím, je pořád panna. Chráním si svoji investici. To ovšem neznamená, že nemůže dělat věci, až chlapovi lezou oči z důlků.“ Zapumpoval pahýlem ruky. „Je moje pravá ruka, jestli mi rozumíš.“

Dívka si sevřela roztrženou tuniku a utekla. „Však se vrátí,“ řekl Snorri. „Nemá kam jít.“

Wayland potlačil chuť ho uškrtit. Psovi zuřivě cvakaly zuby. „Dívka mě nezajímá.“

„Jestli tolik stojíš o loď, proč si nějakou nepronajmeš v Norwichi nebo v Lowestoftu?“

„Pojď,“ řekl Wayland psovi.

„Kam vlastně chceš jet?“

Wayland zeširoka máchl paží. Za sebou uslyšel kroky. Snorri se dotkl jeho lokte. „Nech mě to stříbro ochutnat.“

Wayland ukázal minci. Snorri po ní chňapl, olízl ji, kousl do ní a zavřel oči jako labužník, který si vychutnává nějakou lahůdku. Wayland mu vytrhl minci z ruky.

„Spokojený?“

„Kamaráde, tohohle se nemůžu nabažit.“

„Tak máš loď, nebo ne?“

„Pojď se mnou, mladý pane, a podíváme se, co Snorri má.“

Vlezl na pramici a natáhl ruku. Wayland si toho nevšímal a nastoupil. Snorri odrazil od břehu.

„Lidi říkají, že to nemám v hlavě v pořádku, ale mně je to jedno. Já posuzuju rozum člověka podle toho, za jakého podivína mě má. Snorriho Snorrasona nemůžeš napálit. V bažinách je král. Něco se mi stane a sám se votaď nikdy nedostaneš.“

Wayland ho sledoval, jak rukou přejel po noži s úzkou obroušenou čepelí.

Snorri se kdákavě zachechtal. „Jsi ze mě nervózní, viď? Máš ze mě nahnáno.“

„Podívej se na psa. No, jen se na něho koukni.“

Snorri se podíval a smích ho přešel.

„To pes je nervózní. Jak jsi říkal, sám se nikdy nevrátíš.“

Snorri opustil hlavní říční kanál a vplul do bludiště slepých ramen. Některé vodní cesty byly široké jako louky, jiné byly sotva širší než pramice. Wayland se psem seděli na přídi a žasli nad bohatstvím vodního ptactva. Početné řady černých lysek se hnaly po hladině jako vyplašení mniši. Kachny se k sobě pevně shlukly. Hejna hus jim přelétávala nad hlavou. V rákosí si vykračovali a štěbetali ptáci nejrůznějších tvarů a zbarvení, jaké Wayland nikdy předtím neviděl. Snorri v úsměvu odhalil vykotlané žluté zuby. „Už nevíš, kde jsi, viď?“

Wayland se rozhlédl. Všemi směry se rozbíhaly kanály a zátoky. Slunce napovídalo jen málo, kde asi jsou, jednu chvíli mu svítilo do očí, druhou se do něho opíralo z boku. Když se ohlédl, nemohl říct, kterou vodní cestou se dali.

„Pět let mi trvalo, než jsem našel cestu do bažin a ven, a to jenom proto, že jsem byl k ruce chlapíkovi, jehož rodina tady žila od Noemových časů, kdy je do těchhle končin zahnala potopa. Věř mi nebo ne, měl na každý noze šest prstů a blány. Naučil mě všechno, co umím.“ Snorri si poklepal na spánek. „Všechno je to tady. Tady nejsou žádné značky nebo ukazatele cest. Rok od roku se to tady mění, i po každé bouřce.“

„Říká se, že jsi bojoval u Stamford Bridge.“

Snorri nic neřekl a po chvíli přestal Wayland na jeho odpověď čekat.

„Dvě stě lodí připlulo z Norska, a když boj skončil, domů jich nevyplulo víc než třicet. Při ústupu jsem přišel o paži a ti dva, co byli se mnou, měli horší zranění než já, jeden si držel vnitřnosti v klíně. Oba umřeli v ten den, kdy uletěla plachta. I kdybych měl obě ruce, samotnej člověk do Norska nedovesluje. Tři dny jsem se nechal unášet sem a tam a čtvrtého dne mě to hodilo na tohle pobřeží. Tady mě našel můj pán.“

„To on ti vypálil cejch?“

Snorri si připlácl ruku na čelo. „To je lež. To se mi stalo v bitvě.“ Něco si pro sebe mumlal a znovu začal odstrkovat pramici bidlem. Vyjeli z kanálu na jezero a vyplašili volavku, která se neohrabaně vznesla. Snorri nechal pramici plout vlastními silami. Klouzala po vodě, až najela na břeh. Hladina se uklidnila.

Wayland opatrně vystoupil na vodou prosáklý břeh. Snorri vytáhl pramici z vody a jako první vykročil k rákosové houštině. Před ní se zastavil.

„Žádnou loď nevidím,“ řekl Wayland.

„Taky nemáš.“

Wayland se rozhlédl.

„Je rovnou před tebou,“ řekl Snorri, popadl rákosí a zatáhl. Udělala se široká mezera a Wayland najednou hleděl na kus trupu z překládaných prken.

„Tady je. Buřňák. Pro mě je to dobyvatel moře, pokořitel vln.“

„Je to vrak.“

Snorri se urazil. „Není ani sedm let stará.“ Zaklepal na trup. „Dub, jádrový dřevo, ani stopy po červotoči. Vidíš?“ ukázal na kýl. „Pochází z lodi, která se plavila do Norska v loďstvu vedeném Knutem. Je vytesaný z jednoho kmene. Co si o tom myslíš?“

„Můj dědeček bojoval spolu s Knutem.“

Snorri si ho změřil. „Však jsem si myslel, že máš v sobě kapku vikinský krve.“ Pohladil nýty, které spojovaly dřevené pásy. „Ukoval je můj strýc, nejšikovnější kovář v Hordalandu. A koukni semhle.“ Naklonil se přes okrajník a ukázal na spoje, které připevňovaly dřevěné pásy ke kostře lodi pod čárou ponoru. „To nejsou žádné laciné smrkové kořeny. Jsou to velrybí kostice.“

Wayland se vyhoupl na palubu. Loď byla mnohem větší, než čekal. „Jsou v ní díry.“

„Jasně že jo. Kdyby nebyla poškozená, už bych byl zpátky v Hordalandu a dával si v krčmě s kamarádama do nosu.“

Loď ležela nakloněná v kanálu zaneseném bahnem. Wayland se zadíval na jezero. „Nikdy ji odtud nedostaneš ven. Je tady moc málo vody.“

„O nic míň než v den, kdy jsem ji sem dostal. Bez zátěže se ponoří sotva půl metru. Kromě toho koukáš špatným směrem.“ Snorri ukázal pahýlem na opačnou stranu. „Řeka je jenom o kousek dál.“

„Kolik mužů je potřebí k veslům?“

„Ách jo, ten člověk o lodích neví nic. Je to plachetnice, ty troubo. Za příznivého větru bych s ní dokázal doplout do Norska sám.“

„A když nevane příznivý vítr?“

„V nejhorším případě čtyři, šest chlapů by bylo lepší. Nezlobil bych se, kdyby jich bylo osm.“

„Dá se opravit?“

Snorri pyšně pohladil trup. „Loď tak dobře postavená, jako je tahle, vydrží velké poškození a pořád se s ní může na moře. Je jako živý tvor, skoro se hojí sama.“

„Jak dlouho potrvá ji opravit?“

„Ne tak zhurta. Tak daleko ještě nejsme.“

„Stačí, když mi řekneš, co je zapotřebí udělat.“

Snorri si zakroutil řídký plnovous. „Nejdřív dubové dřevo na novou obšívku. Ale nemůže být jen tak ze starého dubu, ale z dubu, co rostl dvě stě let v hlinité půdě. Ten se musí hned po poražení rozřezat na prkna, ta snýtovat a opracovat, aby loď vydržela na rozbouřeném moři. Musí tě poslouchat, ať ji budeš hnát do úpadu. Potřebuje novou plachtu z hustě tkaný vlny nebo plátna. Můžeš koupit dobrej len ze Suffolku, ale vlna z Norfolku je lepší. Loď se musí utěsnit a pak je potřebí –“

„Kolik?“

Snorri vsál vzduch mezerami mezi zuby. „Materiál a práce, musíš počítat tak šestnáct liber.“

„Zmlkni.“

Snorri se zarazil. „Samozřejmě přijde na to, kam chceš cestovat. Jestli přes moře, tak není dobrý šetřit. To bys litoval, až by se na tebe hnaly vlny. Ale kdyby ses plavil jenom při pobřeží, tak bys mohl vystačit s prknama z borovice –“

„Říkal jsem, buď zticha.“

Pes našpicoval uši.

„To jsou jen zvuky z močálů. Spousta vodních ptáků se ozývá lidskými hlasy. Řeknu ti, jsou tady místa, kde bych i já, Snorri Snorrason, byl po setmění nerad, když se tam potulují duchové a začnou svítit bludičky.“

„Odveď mě zpátky.“

Po chvíli Snorri také zaslechl volání. „Neříkals, žes s sebou přivedl další lidi.“

U Snorriho chatrče čekali tři muži – Hero, Richard a podsaditý, vousatý člověk, kterého si museli najmout, aby je sem dovedl.

Hero se tvářil zničeně. „Jsme v koncích,“ řekl. „Vallona zajali. Raula také.“

12

Richard ze sebe chrlil: „Včera v poledne jsme šli pro peníze. Aron byl rozčilený, nechtěl nás přijmout. Vyptávali se na nás. Z té transakce že nebude nic. Vallon se vnutil dovnitř, ukázal Aronovi meč a řekl mu, že ho pošle do pekel, když mu peníze nedá. Jakmile jsme je dostali, vrátili jsme se. Čekal tam na nás Raul. Varoval nás, že vojáci pročesávají město ulici za ulicí. Než se ukázali, Vallon stihl schovat peníze do hnojiště za domem. Vylomili bránu. Raul je zdržel. Vojáci ho zmlátili a zabili by ho, kdybych jim neřekl, že jsem syn hraběte Olbeka. Byli to titíž vojáci, co vyslýchali Vallona a Raula u západní brány. Seržant řekl, že je na Drogovu žádost zatýká za vraždu. Chtěli vědět, kde jsi. Řekl jsem jim, že jsme tě neviděli ode dne, kdy jsme odešli z hradu, a Hero že šel svou cestou před několika dny.“

„O tom lichváři nevědí,“ dodal Hero. „Richard jim pouze řekl, že vyřizuje jistou záležitost pro lady Margaret.“

„Ukázal jsem jim dopisy, ale nic se tím nezměnilo. Ve hře je odměna. Seržant je bude držet pod zámkem, dokud Drogo nedorazí.“

„Je v Lincolnu,“ doplnil Hero. „Poslové ho zastihnou až zítra, ale potom pojede rovnou do Norwiche. Nemáme ani dva dny na to, abychom je zachránili.“

Richard zalomil rukama. „Nikdo je odtamtud nedostaneme. Hlídají je ve dne v noci.“

„Nejsou v hradu,“ řekl Hero. „Drží je ve věži nad západní bránou. Vojáci si chtějí odměnu ponechat pro sebe.“

„Neznamená to žádný rozdíl,“ řekl Richard. „Jsou v cele v posledním patře. Raula spoutali řetězem. Stráže mě vzaly nahoru, abych se na ně podíval.“

Hero se posadil. Rozhostilo se dlouhé ticho. „Kdybychom se dostali k těm penězům, mohli bychom zkusit je podplatit.“

Richard zavrtěl hlavou. „Drogo by je bez milosti zabil, kdyby nechali Vallona jít.“

„Co kdybychom je nějak zaměstnali – udělali něco, čím bychom vojáky vylákali z věže.“

„Co třeba?“

„Nevím. Založili oheň.“

„Neplácej hlouposti.“

„No dobře. Zapomeň na to.“

Hero si položil pěsti na kolena a opřel se o ně čelem. Nastalo ticho.

„Hero?“

„Přemýšlím.“

Konečně zvedl hlavu. „Říkal jsi, že nevědí o té hospodě. Dlouho jim nepotrvá a zjistí to – zvláště když Raul tak vyváděl.“

Hero se zvedl, začal přecházet a přitom si pěstí bušil do dlaně. „Popiš mi tu věž.“

„Pod ní je brána do města. Na jedné straně je konírna, na druhé strážnice, odkud vedou schody do věže.“

„Kolik má pater?“

„Nad bránou tři, myslím. Ano, tři.“

„Kolik je tam vojáků?“

„Osm – čtyři slouží u brány, čtyři hlídají vězně.“

„A máš jistotu, že tě nesledovali?“

„Naprostou. Řekl jsem jim, že jedu do Lincolnu domluvit se s Drogem. Jel jsem, dokud se neudělala taková tma, že nebylo vidět na cestu.“ Richard se roztřásl.

„Jak často se stráže střídají?“

„Nevím. U nás doma je to po čtyřech hodinách.“

„Co Normani nejradši jedí?“

Richard se zatvářil pochybovačně. „Co to s tím má společného?“

Wayland si oprášil zadek kalhot po kolena a přešel k Snorriho chatrči. Odhrnul mastnou kůži, která sloužila jako dveře, a vešel.

„Musíme zpátky do Norwiche.“

Richard měl k smrti unavené oči. „Neujedu už ani krok. Vůbec jsem nespal.“

„Ty ne. Ty zůstaneš tady.“

Z chatrče vyšel Wayland s rákosovým košem. Posadil se před Hera a odklopil víko.

Hero se odtáhl. „K čemu to je?“

„Říkal jsi, že chceš jídlo,“ odpověděl Wayland.

Hero na něho upřel pohled, pak očima zavadil o Richarda a znovu se zadíval na Waylanda. „Mluvíš… Jak…? Co…?“

Wayland se zahleděl na pobřeží. Po Syth už nebylo ani vidu. Usmál se. „Přišel ke mně anděl.“

Jeli v noci a k hradbám Norwiche dorazili stále ještě za tmy. Podřimovali v sedle a třásli se chladem, dokud se město nezačalo rýsovat proti rannímu nebi. Z nízkých mraků jemně pršelo. Počkali, až se západní brána otevřela a začalo tam být živo, a teprve potom se přiblížili. Hero si důkladně prohlížel věž. Byla to hranatá stavba s doškovou střechou; stěny z trámů a fošen byly opatřené střílnami. Před věží se pásly ovce, ale po zákazu vycházení bude prostranství prázdné. Hero zvedl oči k nebi a modlil se, aby ošklivé počasí vydrželo až do příští noci.

Otočil se k Waylandovi. „Půjdu do věže, jen co se po setmění vystřídají stráže. Možná chvíli potrvá, než budu mít příležitost dát ti znamení.“

Uchýlili se do nejbližšího houští. Wayland svázal mulám přední nohy a zanechal u nich psa, aby je hlídal. Potom s Herem obešli město pešky a dostali se k severní bráně. Pouliční prodavači u brány halasně vychvalovali svoje zboží. Dva strážní, kteří měli bránu na starosti, klábosili s dvojicí anglických děvčat.

Wayland pohlédl na Hera. „Připravený?“

Hero křečovitě zívl. „Teď, nebo nikdy.“

Zpočátku to vypadalo, že projdou dovnitř bez povšimnutí. Pak jedna rozhihňaná dívka náhodně ukázala rukou a strážný, s kterým koketovala, to bezděčné gesto sledoval. Pohled mu padl na Hera.

„Jdi dál jakoby nic,“ řekl Wayland.

„Zastaví mě. Vím to.“

„Dej mi ty úhoře. Drž se tři čtyři kroky za mnou.“

Wayland kráčel kupředu a vesele si pohvizdoval. Voják se na něho ani nepodíval. Poodstoupil od děvčat a chystal se Hera zastavit, když vtom Wayland zakopl a rozplácl se jak dlouhý tak široký a pustil koš. Polovina úhořů vypadla a ostatní se začali plazit na svobodu. Bába, která prodávala škapulíře, zaječela a vylezla na stoličku. Prodavač křížů třímal v každé ruce jeden a mával jimi. Děvčata vyvřískla a vrhla se vojákům do náruče. Mezek ověšený hliněnými hrnci splašeně vrazil do trakaře naloženého velikonočními bochánky.

Mezi tím vším pobíhal Wayland. „Moji vzácní úhoři. Pomozte mi, lidé dobří. Týden jsem se mozolil, a teď mi utíkají.“

Kde se vzal, tu se vzal nějaký ukoptěný kluk plný boláků, popadl jednoho úhoře a pelášil s ním pryč. Úhoř se mu kroutil pod paží. Přihnali se další uličníci a začali si brát bochánky. Strážní Waylandovi v ničem nebránili, ale ani mu nepomohli. Váleli se smíchy a rozveseleně do sebe šťouchali. Když Wayland chytil posledního úhoře, byl už Hero ve městě.

Setkali se u Bílého jelena.

„Večer budeš mít jídlo připravené,“ řekl Wayland. „Dej děvčeti z kuchyně penny za námahu.“

„Zopakuj, co musíš udělat.“

Wayland si povzdechl. Probírali ten plán snad tucetkrát. „Vplížím se do domu pro tu skříňku. Koupím těžkou sekeru a pořádný kus konopného lana.“

„Nejmíň třicet metrů.“

„Stejnou bránou vyjdu…“ Wayland se odmlčel. „Strážím by mohlo vrtat hlavou, proč jsem šel dovnitř s úhoři a odcházím s lanem.“

„Ne, to nebude. Jsi rybář a vyměnil jsi úlovek za to, co potřebuješ k práci.“

„Pokud se nepodívají do té skříňky.“

„Kup síť a zabal do ní stříbro.“

„Vrátím se na své místo před západní bránou. Pak budu čekat. Jak dlouho?“

„Jestli se k tobě nepřipojíme za východu slunce, předpokládej to nejhorší.“

Wayland se na něho zadíval. Hero se pokusil o úsměv. „Nepopřeješ mi hodně štěstí?“

Wayland nemotorně napřáhl ruku.

Hero seděl ve svém pokoji v hospodě a páral lem své haleny. Do lemu stočil pořádný kus motouzu a zase lem volně zašil. Ta protivná práce mu připadala k zbláznění, ale když ji dokončil, bylo pořád ještě časné odpoledne. Natáhl se na postel, ale nedokázal v klidu odpočívat. Neustále vstával a plížil se ke dveřím, protože mu připadalo, že zaslechl na schodech kroky. Byla to skoro úleva, když začaly kostelní zvony svolávat na večerní pobožnost. Odešel z hospody, prošel zešeřelými ulicemi k západní bráně a tam vskrytu pozoroval strážné, dokud jeden z nich neudeřil na gong a neohlásil, že se brána uzavírá na noc. Pár opozdilců se hnalo dovnitř a tomu poslednímu pomohl strážný pořádným kopancem. Potom strážní přibouchli dvoukřídlová vrata a zajistili je na závoru. Zmizeli ve strážnici. Dlouho netrvalo a vyšla další hlídka.

Hero se vrátil do hospody pro koš s večeří a víno. K věži se vrátil už za tmy a ulice byly skoro prázdné. Po obou stranách brány skomíravě blikaly pochodně. Jeden strážný se opíral o dveře vrátnice a žvýkal párátko. Zbylí tři seděli uvnitř u ohřívadla a hráli v kostky.

Hero se párkrát zhluboka nadechl a rozběhl se. „Je tady zavřený Frank Vallon?“

Strážný si vyndal párátko z úst. „Kdo se ptá?“

„Jsem Hero, jeho sluha. Proč ho tady držíte?“

Strážný se obrátil ke svým společníkům. „Přiveďte někdo seržanta.“

Ve chvilce se po schodech přihnal seržant a natahoval si halenu. Byl sinalý vzteky. Ze strany měl na bradě modřinu a tvář napuchlou. „Kde ses schovával?“

„Byl jsem pryč v záležitosti svého pána. Vrátil jsem se teprve dnes večer. Jen co jsem se doslechl, že byl zatčen, spěchal jsem rovnou sem.“

„V jaké záležitosti?“

„To je důvěrné.“

Seržant ho popadl za krk. „V jaké záležitosti?“

„Pro lady Margaret. Víc nemám dovoleno říct.“

„Nebuď na něho tak tvrdý, veliteli,“ řekl jeden ze strážných.

Seržant ho pustil. Hero si masíroval krk. „Na základě jakého obvinění jste mého pána zadrželi?“

Seržant na něho zařval: „Nehraj si tady na neviňátko! Vražda! Soudce v Durhamu vydal příkaz k jeho zatčení.“

„Vražda? To je směšné. Koho zavraždili?“

Jeden voják stísněně přešlápl. „Já teda nevím, veliteli. Nechová se, jako by byla na jeho hlavu vypsaná odměna. A doklady od Olbekovy manželky vypadají pravé. S Drogem jsem sloužil. Dobrej chlap, když ho máš vedle sebe v bitce, ale má hnusnou povahu, neustále vyvolával rozbroje. Tohle by mohl být jenom rodinný spor.“

„V tom není, krucinál, žádnej rozdíl. Frank se vydával za královského stavitele. Choval se zpupně, vetřel se dovnitř kolem mě. Kolem mě! To nebudu trpět.“ Kopl do Herova koše. „Co je tohle?“

„Večeře pro mého pána.“ Roztřesenými prsty sundal z koše kus plátna a zastrčil si ho za opasek.

Seržant si přičichl. „To je pro ty darebáky moc dobrý.“ Vytáhl láhev s vínem.

„To je pro Germána. Má divnou náladu, když se musí obejít dlouho bez pití.“

Seržant natočil obličej. „Vidíš to? To mi udělal Germán. Skoro mi přerazil čelist. Půjde pěkně ke kůlu. Sám ho zbičuju. Rozsekám ho na nudle. Až mu bude koukat hřbet.“

Hero ze sebe strachy sotva vymáčkl slova. „Dělal jenom svoji práci. Jestli se něčeho dopustil, zaplatíme pokutu. Není potřeba, abyste svoji stížnost předkládal soudci.“

Seržantovi se po obličeji rozlil úsměv. „Tak nebo tak, mládenci, přijdeme k něčemu navíc.“

Jeden voják namočil prst do omáčky a olízl ho. „Hmm. Úhoři dušení na švestkách. Takhle je dělávala moje máma.“

Seržant ho pleskl přes ruku. „Dostaneš svůj podíl, až ti skončí služba.“ Pokývl na dalšího strážného. „Prohledej ho.“

Strážný Hera neurvale ohmatal, odstoupil a zavrtěl hlavou.

„Odveďte ho nahoru.“

Dva vojáci popadli Hera za paže a s rukama za zády ho vedli do schodů. Jak šplhal do věže, snažil se zapamatovat si, kde co je. V prvním patře bylo skladiště a zbrojnice. Když došel do druhého poschodí, kde vojáci spali, neslyšel zdola už žádné zvuky. Když seržant otevřel dveře do posledního patra, to první, co Hero uviděl, byl Vallonův meč a Raulova kuše, opřené o zeď za stolem, u něhož seděly stráže, jimž skončila služba. Vallon seděl na lůžku za hustými mřížemi, které rozdělovaly místnost od podlahy až ke krokvi. Raul seděl shrbeně v rohu cely jako pokroucený panák, ruku měl připoutanou k noze a řetězem byl přikovaný ke kruhu ve zdi. Z očí měl nateklé škvíry a opuchlá ústa se mu roztáhla klaunským úsměvem.

Vallon vyskočil a rukama sevřel mříže. „Nejvyšší čas. Zařídil jsi naše propuštění?“

„Jen si ho poslechněte.“ Seržant přistoupil k mříži. „Propuštění se ti dostane na konci provazu, ale předtím tě ještě probodnu od zadku do hlavy. Ještě jedna noc a už tady bude Drogo, předloží důkazy a budeš viset. Mezitím se můžeš dívat, jak si pochutnáme na večeři, kterou ti přinesl tvůj sluha.“

Vallon kopl do mříží a prudce se odvrátil.

Seržant zápolil s těžkou dřevěnou závorou zajištěnou masivním zámkem. Otevřel dveře a strčil Hera do cely.

Vallon ho popadl za paži. „Jak tě chytili?“

„Nechytili mě. Vzdal jsem se sám.“

Vallon sebou trhl. „Svoji loajalitu přeháníš.“

„Ne, pane. Přišel jsem, abych tě odtud dostal.“

„Jak?“

„V jídle je omamný prostředek.“

Pozorovali vojáky, jak se chystají k jídlu. Seržant každému nandal ragú a nalil víno. „Pozvedl pohár k vězňům. „Určitě trochu nechcete? Je to lahoda.“

„Páni! To víno má ale sílu.“

„To má Germán nejradši,“ řekl Hero. „Možná je pro normanské hlavy moc silné.“

Voják se zaškaredil. „Vydržím víc než nějakej zavšivenej Germán.“

„Já ho viděl vypít dvě láhve na jeden zátah.“

Vallon šťouchl do Hera nohou, aby to moc nepřehnal. „Co v tom je?“ zeptal se šeptem.

„Opium, blín a mandragora. Je to uspávací sirup, který používají doktoři v Salernu.“

„Na jak dlouho to zabírá?“

„To nevím. Konstantin to Kosmasovi předepsal na bolesti v hrudi – jednu polévkovou lžíci, aby usnul.“

„Kolik jsi toho dal do vína?“

„Půl poháru.“

Jakmile vojáci dojedli, začala je zmáhat únava. Jeden zívl. „Zalehnu,“ řekl a odvrávoral.

„Já taky,“ řekl další. Zadíval se na dveře, jako by na ně cílil, vykročil a zjistil, že jde špatným směrem. „Á jo.“ Nabral nový směr a šňěroval si to ke dveřím. Když byli pryč, seržant zašmátral a vytáhl šachovnici. „Pět kol o čtvrtpenny.“

Byli uprostřed druhé hry, když se jeho spoluhráč sípavě zasmál a promnul si oči. „No nazdar, to víno stoupá do hlavy. Vidím dvě šachovnice.“ Seděl a pomalu mrkal, hlava mu padala a zase ji trhavě zvedal. A pomalu, neúprosně klesal na stůl.

Seržant začal chrčivě oddechovat. S velkým úsilím otočil hlavu, opožděně si dal dvě a dvě dohromady. Zaklel, pokusil se postavit a při tom pohybu smetl talíře ze stolu. Málem se mu podařilo se zvednout, ale nohy se mu podlomily, bezvládně se složil na podlahu a praštil se přitom do hlavy o lavici.

„Bože Všemohoucí,“ hlesl Vallon. „Co teď?“

„Která zeď je obrácená ven z města?“

„Tahle.“

Hero přistoupil ke střílně a vytáhl bílý kus plátna, který měl za opaskem. Vystrčil paži a zamával látkou.

„Nevím, kolik máme času,“ řekl Vallon. „Strážní, co slouží, někdy chodí nahoru.“

Hero si přitiskl prst na rty, ústa v soustředění semknutá.

Ostře zaštěkala liška.

„To je Wayland. Čeká dole s lanem.“

Vallon se zamračil na střílnu.

„Tudy ne,“ řekl Hero a ukázal palcem ke střeše.

Vallon se usmál a přidřepl. „Vylez mi na ramena.“

Narovnal se a Hero obemkl pažemi hambalek. Stačilo, aby ho Vallon ještě jednou postrčil, a už Hero ležel přes trám. Švihl nohama, přehodil je a tápavě se postavil. Držel se trámu v krovu, sunul se doprava a začal odtrhávat tyče, na nichž byly došky připevněné.

Vallon se snažil vyskočit k hambalku, ale nedosáhl tam. Raul se zapřel o zeď a zkusil vytrhnout kruh, k němuž ho poutal řetěz. Vallon mu přišel na pomoc. Ozvalo se skřípění a kruh povolil. Raul vytvořil ze svých spoutaných rukou třmen a vyzvedl Vallona k trámu. Spolu s Herem odtrhávali latě a došky, až Hero, prskající a mrkající z prachu, uviděl nebe.

„Pokračuj,“ pobídl ho Vallon.

Dál vytrhávali došky, až udělali mezi trámy a střešními vazy prostoru.

„Jdi stranou,“ řekl Vallon.

Přikrčil se a vyskočil. Lokty se zachytil za nejbližší latě. Chvíli visel a mručel námahou, pak se tím otvorem protáhl. Natáhl se na došky, prsty se zahákl za lať, druhou ruku napřáhl dolů.

„Podej mi ruku.“

Popadl Hera za zápěstí a vytáhl ho nahoru. Hero sebou házel, až se mu podařilo nahmátnout trám a opřel si o něj nohy. Vallon se přesunul vedle něho a vsedě hleděli ven z města. Obloha se začala vyjasňovat. Měsíční světlo stříbřilo horní okraj mraku. Odněkud zdola k nim dolehly hlasy a výbuch smíchu.

Hero odtrhl lem na haleně a vytáhl provaz. Přivázal na konec kousek olova a začal provaz odmotávat. Už se obával, že si špatně spočítal délku, když vtom provaz povolil. Vzápětí pocítil, že za něj někdo rychle třikrát zatáhl.

„Wayland ho drží.“

„Dej mi to.“

Vallon provaz přitahoval a přes střechu se začalo plazit lano. Zvolna ho smotával, ale vtom se napjalo a zdola se ozvalo draslavé klapnutí.

„Opatrně,“ řekl Hero. „Je k němu přivázaná sekera.“

Vallon ji táhl nahoru, jako by to byl košík vajec. Najednou se lano napjalo a nešlo jím hnout. Vallon je povolil a znovu zatáhl. „Zaseklo se pod okapem.“ Pohupoval jím a mával, ale nedokázal sekeru zpod střechy uvolnit. Obličej se mu leskl potem. „Podrž to,“ řekl a podal Herovi konec provazu přivázaného k sekeře. S volným koncem lana se vrátil otvorem ve střeše zpátky a přivázal je k trámu tak, aby kus dosahoval až k podlaze.

Znovu se vyšvihl nahoru na střechu. Počkal, až znovu popadl dech, pak pozpátku vykročil a držel se přitom upevněného lana. Když došel k okapu, naklonil se dolů, co jen to šlo, a hmatal po sekeře.

„Trochu to povol.“

Hero poslechl.

„Tahej.“

Hero škubl lanem a sekera se začala plazit po střeše. Vallon se vytáhl po uvázaném laně, odvázal sekeru a hodil ji Raulovi. Pak se znovu spustil dovnitř. Všechno zabralo mnohem víc času, než Hero předpokládal.

„Lehni si na bok a natáhni paže,“ supěl Vallon. Rozmáchl se sekerou a přesekl řetěz, kterým měl Raul připoutané ruce k nohám. „Teď roztáhni nohy.“ Znovu máchl sekerou.

Ze svého místa na střeše viděl Hero i do té části, kde se zdržovali vojáci. Pozoroval seržantovu nohu. Připadalo mu, že se pohnula. Otevřel ústa, ale vtom se Vallon pohnul a zaclonil mu výhled. „Rozpřáhni ruce,“ řekl Vallon Raulovi. „Nehýbej se.“

Sekera dopadla a Raul vyskočil. Vallon si otřel čelo paží.

„Pane?“

Vallon vzhlédl. „Co je?“

„Ten seržant. Nevidím ho.“

Vallon se prudce otočil a zkameněl. Raul jako by se rozběhl dvěma směry najednou, pak se začal drápat po visícím laně.

„Na to není čas!“ zařval Vallon. „Vyraz dveře!“

Raul zaútočil na závoru údery, které otřásaly věží.

„Rychle.“ Závora se roztříštila a Raul dveře vykopl. Bok po boku se vyřítili ven a popadli své zbraně.

„A co já?“ zvolal Hero.

„Slez dolů. Nečekej na nás. Až budeš na zemi, uteč.“

Hero slyšel, jak dusot jejich nohou slábne. V hrůze pohlédl na strmě se svažující střechu. Věděl, že nemá sílu slézt dolů bez pomoci. Z vnitřku věže k němu dolehl zdušený výkřik. Pak nastalo dlouhé ticho, načež někdo vyběhl z věže a bylo slyšet řinčení. Oba zvuky mizely v ulici. Někde se otevřela okenice a kdosi něco zvolal. Hero váhal, marnil čas, až si uvědomil, že nemá na vybranou a musí po schodech. Sjel po laně na trám a spálil si přitom ruce. Spustil se na podlahu. Strážný, který usnul při hře, se rozvaloval na stole. Hero přešel po špičkách ke dveřím a podíval se dolů do ubikace vojáků. Schody byly prázdné a dva strážní omámeně vyspávali na lehátkách. Hero se schod po schodu kradl dolů a rukou se přidržoval zdi. Když sešel do dalšího patra, usilovně naslouchal a teprve pak vyšel dveřmi. Uprostřed schodiště ležel seržant, ruce a nohy rozhozené, hlavu rozpolcenou až ke krku. Pod schody ležel další voják, opřený o futro dveří, a hlavu měl skoro useknutou. Krev byla všude – postříkala zdi, na podlaze vytvářela kalužiny. Herovi se v ní smekaly nohy. Za dveřmi seděl další voják a držel se za břicho. Ještě žil. Když uviděl Hera, pohnul rty.

„Pomoz mi.“

„Promiň,“ zanaříkal Hero. „Promiň.“

Strážnice byla prázdná, ohřívadlo stále ještě hořelo, kostky ležely tam, kam padly. Před vchodem ležel na břiše další voják. Hero našel Vallona, jak se hmoždí se závorou na bráně. Svižně se otočil, obličej kropenatý krví. „Popadni druhý konec.“

„Kde je Raul?“

„Jeden voják pláchl. Raul se za ním pustil.“

Společně zvedli závoru. Vallon rozrazil vrata.

Z ulice se ozvalo řinčení. Vallon se otočil a zvedl meč. Klopýtal k nim Raul a držel se za bok; stále ještě měl na zápěstích a kotnících pouta a táhl za sebou přeseknutý řetěz. „Ztratil se mi,“ lapal po dechu.

Z města k nim doléhal pokřik.

„Pojďme,“ řekl Vallon, ale pak se zarazil. „Přivedl jsi muly?“

„Je u nich Wayland.“

„Kolik jich je?“

„Dvě.“

„To nestačí. Pěšky se odtud nedostaneme.“ Úprkem se rozběhl ke stájím. „Raule, pomoz mi. Hero, hlídej ulici.“

Hero si nejasně uvědomoval, že se otevírají okenice a lidé poplašeně pokřikují. Neustále měl před očima prosebný pohled umírajícího vojáka na schodišti. Někdo se dotkl jeho ramene. Wayland se vynořil ze tmy. Bradou ukázal na strážného ležícího u vchodu.

„Uvnitř jsou další. Je to márnice.“ Herovi se zvedl žaludek.

Vallon s Raulem vyhnali ze stáje dva osedlané koně. Na hradních baštách se začala objevovat světla. Zavřeštěla polnice.

„Už jdou,“ řekl Vallon. Pomohl Herovi na mulu, pak vyskočil na koně. „Ujížděj jako o život.“

Tryskem vyjeli z města. Vallon táhl Herovu mulu za otěže. Dojeli k řece a vjeli do ní, studená voda jim sahala až ke kolenům. Na druhé straně Vallon zastavil. Město se v noční temnotě šedavě rýsovalo a sunuly se z něho tři zástupy světel.

„Teď už to není jenom Drogo,“ prohlásil Vallon. „Normani nenechají kámen na kameni, dokud nás nechytnou. Budou hlídat všechny přístavy. Musíme zamířit na západ, schovat se v lese.“

„Našli jsme tu loď.“

„Našli jste ji! Kde?“

„Wayland ti to řekne.“

„Je poškozená,“ zamumlal sokolník.

Vallonovi poklesla brada. „Promluvil! To se mi snad zdá? Je tohle noc zázraků?“ Popadl Waylanda za paži. „Poškozená, říkáš. Jak moc? Jak dlouho potrvá, než bude schopná plavby?“

„Nevím. Několik dní, říkal Snorri.“

„Nemáme několik dní,“ podotkl Raul. „Drogo se o té lodi dozví od lichváře.“

Vallon si to nechal projít hlavou. „Aron nepřizná, že o té lodi ví, a dokonce i takový Drogo si dvakrát rozmyslí vztáhnout ruku na někoho, kdo je pro krále zlatý důl.“ Otočil se znovu k Waylandovi. „Kde ta loď kotví?“

„Není v přístavu. Je schovaná v bažinách.“

Jeden ze zástupů s pochodněmi se stočil směrem k nim. „Radši jeďme,“ naléhal Raul.

„Pojedeme!“ řekl Vallon. Zajel s koněm vedle Hera. Z mraků se vynořil měsíc a ozářil ze strany jeho zakrvácenou tvář. Rozpřáhl paže, že Hera obejme, ale Hero ho odstrčil.

„Museli jsme ty vojáky zabít,“ řekl Vallon. „Kdybychom to neudělali, byli bychom mrtví. A nebyla by to lehká smrt. Natáhli by nás na skřipec, až by nám vytrhli údy z kloubů. Uvázali by nám kolem spánků provazy a utahovali by je, až by nám oči vyhřezly z důlků a mozek vytekl z uší.“

„Proto jsem se nevrátil!“ vykřikl Hero.

„Však jsem tě právě z toho důvodu poslal pryč.“

Herovi tekly slzy po tvářích a z nosu mu kapalo. „Chtěl jsem se stát lékařem. Chtěl jsem zachraňovat životy.“

Vallon jím zatřásl. „Však jsi zachránil. Můj, Raulův a svůj vlastní.“ Trhl jeho otěžemi. „Teď zmlkni a jeď.“

13

Zapadající slunce zlatilo špičky rákosí, když Snorri přepravil posledního uprchlíka na ostrov. Povznesenou náladu vystřídala sklíčenost. Vallonovi připadalo, že se neocitli v útočišti, ale ve slepé uličce. Všechny jejich naděje závisely na poškozené lodi a muži, který měl do člověka daleko. Vallon neviděl, jak by se mohli dostat z bažin, i kdyby se loď dala opravit. A pokud by se jim přece jen podařilo vyplout na moře, museli by si ještě obstarat posádku. Kam se Vallon podíval, všude narážel na potíže. Žádný úkryt, jenom prohnilý přístřešek. Nikde dřevo na oheň, žádná pitná voda, jen to, co si přinesli s sebou. A protože nechali koně a muly se svázanýma nohama za Snorriho chatrčí, mohli se dopravovat jenom na pramici.

Zatímco Raul s Richardem sundávali z lodi všechno, co ji zakrývalo, Snorri pobíhal kolem a vychvaloval její přednosti.

Knörr bylo robustní plavidlo, tak patnáct metrů dlouhé a pět metrů široké. Uprostřed lodi byl otevřený prostor, kam se dalo uložit patnáct tun nákladu. Na přídi a na zádi byly malé paluby, které se využívaly i jako přístřešek a kde se dalo za špatného počasí vařit. V nákladovém prostoru byl dnem vzhůru uložený asi třímetrový člun. Každý bok trupu tvořilo třináct překládaných prken. V horním prknu pod obšívkou bylo osm otvorů pro vesla, dva po obou stranách přední a zadní paluby. Snorri ukázal Vallonovi boční kormidlo, které vyndal z jeho upevnění na pravoboku. Předvedl mu stěžeň z borového dřeva, který uložil stranou na podstavce. Loď měla poškozený trup hlavně na pravoboku, kde zela asi čtyřmetrová díra. Aby sem Snorri s lodí dovesloval, musel snížit její ponor tím, že u ústí řeky vyložil tuny kamení, které sloužilo jako zátěž. Tohle všechno Snorri vysvětloval směsicí neumělé angličtiny a francouzštiny.

„Kde ses naučil francouzsky?“ chtěl vědět Vallon.

Snorri pomnul palec a ukazováček o sebe. „Na tržišti v Norwichi. Normani jsou mí nejlepší zákazníci.“

Vallon s Raulem si vyměnili pohled.

Richard s Waylandem se odloudali, jakmile začalo ubývat světla. Vallon si loď ještě jednou prohlédl, poodstoupil a mnul si přitom bradu. Loď byla v lepším stavu, než si zpočátku myslel.

Snorri se před něho podlézavě postavil. „Co teda myslíš, kapitáne?“

„Kde obstaráš dřevo a ostatní materiál?“

„V Norwichi. To, co potřebujeme, nikde blíž není.“

„Jak dlouho potrvá, než bude schopná plavby?“

„Tři týdny, jestli chceš, aby to byla opravdu pěkná loď.“

„Máš na to pět dní.“

Na Snorriho odpověď Vallon nečekal. Odkrokoval vzdálenost mezi lodí a řekou. Osmdesát dva metrů. Zadíval se nazpátek podél bahnem zaneseného kanálu.

„Zabere nám měsíc, než ji vykopeme.“

„Sám jsem o tom přemejšlel. Znám pár udělanejch chlápků, kteří rádi přiložej ruku k dílu, když dostanou dobře zaplaceno.“

„Budou držet jazyk za zuby?“

„To jo, kapitáne. Lidi z bažin ani neceknou.“

„Potřebujeme dva čluny, abychom se tady mohli pohybovat. A chci sem dopravit koně.“

„To nech na Snorrim, kapitáne.“ Odhalil strašlivé zuby. „Ještě jsme nedomluvili odměnu a další náležitosti.“

Vallon si ještě jednou důkladně prohlédl loď. „Zkusme odhadnout, co bude stát oprava.“

Když se připojil k ostatním, nad bažinami se vznášel obrovitý jarní měsíc. Přes jeho tvář přelétávala malá hejna hus a nadělala hluk jako lovečtí psi. Snorri postával na okraji světla, které vydával oheň, a mnul si ruce.

„No, pánové, možná je načase, abyste Snorrimu řekli, do čeho jste se namočili.“

„Posaď se,“ vybídl ho Vallon.

Snorri usedl na zem a opatrně se zubil.

„Jdou po nás Normani,“ řekl Vallon.

„V tu ránu, když jsem uviděl Waylanda, jsem věděl, že ve vás není nic dobrýho. Nemám Normany o nic radši než vy, ale neleží mi v hlavě, před čím utíkáte. Jde mi o to, kam máte namířeno.“

„Na Island. Za obchodem. Chceme získat sokoly.“

Snorri se nepřestával zubit. Ostatní nechali jídla a podívali se po sobě. Snorri vyskočil. „Na Island nejedu.“

Vallon poplácal truhličku s penězi. „Dobře ti zaplatíme.“ Hrábl dovnitř, vyndal hrst mincí a nasypal je zpátky. „Poplatek nebo podíl na zisku. Vyber si.“

Snorrimu se zamíhal jazyk. „S čím obchodujete?“

„S tím, o co je zájem. O tom budeš vědět ty víc než já.“

„Se dřevem neprohloupíš. Na Islandu nejsou lesy.“

„Co mají na výměnu, kromě sokolů?“

„Vlněné oblečení a peří, velrybí maso a tresky. A z osad v Grónsku dovážejí mroží kly a kůže bílých medvědů.“

„Jak já to vidím, ta cesta by tě mohla zabezpečit do konce života.“

Snorri vtáhl rty. „Jakej bude můj podíl?“

„Jedna pětina.“

„Jedna pětina,“ zopakoval Snorri. „Jedna pětina.“ Dřepl si na paty. „Kam to zboží povezeš?“

Vallon si od Raula vzal kus kouřem zčernalého skopového. „Budeme obchodovat cestou. Dřevo povezeme na Island, kly na Rus.“

„Na Rus!“

Vallon odtrhl kus tuhého masa. „A ještě dál. Ti sokoli pojedou do Anatolie.“

„Kde to je?“

„Na východ od Konstantinopole.“

Snorri se zavrtěl. „Na východ od Miklagardu! Tam se nejde dostat.“

Vallon pokrčil rameny. „To je náš problém. Doprav nás do Norska a tím tvoje práce končí.“

Snorri byl v úzkých. „Musím se na to vyspat.“

Vallon se zvedl a vzal ho kolem ramen. „Potřebuji, abys mi odpověděl dnes večer. Zítra po tobě chci, abys zašel do Norwiche a nakoupil materiál. Co kdyby ses prošel a promyslel si to?“

Snorri vycouval do tmy. Slyšeli ho, jak se dohaduje sám se sebou.

„Myslel jsem, že poplujeme do Norska,“ řekl Richard.

„Změna plánu. Flotila obchodních lodí z Islandu dorazí do Norska až v pozdním létě. Není jisté, že přivezou sokoly, a k tomu ještě ty vzácné bílé. A i kdyby ano, museli bychom za ně zaplatit hotové jmění. Máme před sebou celé léto. Můžeme odplout na Island, jak se nám bude hodit. Wayland může vybrat sokoly z hnízda nebo polapit nejlepší jedince. Nebudou nás stát ani penny.“

Wayland přikývl.

„A ještě něco je třeba uvážit. Drogo ví, jaké máme záměry. Naše zločiny jsou natolik vážné, že se o nich musí dozvědět král. Anglie má určitě diplomatické styky s Norskem. Nechci strávit příští čtyři měsíce ve strachu, že nás zatknou. Na Islandu budeme mimo dosah Normanů.“

„To dává smysl,“ podotkl Raul.

„Se Snorrim nechci nikam plout,“ řekl Richard. „Má tak odporné zvyky, že se mi dělá špatně, jen si na to vzpomenu.“

„Pst,“ řekl Wayland. „Už jde.“

Snorri se postavil přímo před Vallona. „Přemejšlel jsem o tom, kapitáne, a na Island nejedu. Šest let jsem pryč a každej den sním o domově. Povím ti, co udělám. Za dvacet liber vás zavezu na Orkneje. To jsou norské ostrovy, kousek od severního pobřeží Skotska. Tam si můžete pronajmout loď, která má namířeno na Island.“

„Kolik dní plavby to znamená?“

„Záleží na větru. Nejmíň tejden. A podobně dlouho vám to potrvá ke břehům Islandu.“

„Dvacet liber za týdenní plavbu? Dvanáct liber už dostáváš na opravu lodi. Zaplatím ti dalších pět.“

„Ne, ne. Je to moje loď a jízdné určuju já.“

„Nenajdeš nikoho jiného, kdo by se chtěl na té tvojí kocábce plavit.“

„Jo, a vy nenajdete jinou loď. Nejste na tom tak, abyste se mohli handrkovat.“

„Já se nehandrkuju. Tvoje loď je naše jediná možnost, jak se odtud dostat pryč, a nepřipustím, aby nám v tom tvoje hrabivost bránila.“

„Klepni ho po hlavě a hoď ho do močálu,“ řekl Raul.

„Počkat. Neříkal jsem, že se nechci domluvit. Co takhle patnáct liber?“

Vallon neodpověděl.

„Dvanáct?“

„Sedm. Navíc zaplatím mzdu posádce. To je moje poslední slovo.“

Snorri zkřivil obličej. „S tebou je moc těžký smlouvat. Kdo z vás je námořník?“

Ruku zvedl jenom Raul.

„Nikdo víc? Tady se nenajdou námořníci, co se plavili na širém moři.“

„Ty jsi na lodi kapitán. Sehnat posádku je tvoje práce.“

„Možná bych mohl pár chlapů sehnat u řeky Humber. Ale jak se tam dostat, to mě žere.“

„Zvládneme to. Wayland je silný a šikovný. Mně nevadí přiložit ruku k dílu. Pro Richarda a Hera najdeme práci.“

Snorri zašoupal nohama. Zamnul si ruce. „Tak, pánové, myslím, že zalehnu, zítra se bude vstávat brzy.“ Odešel do své chatrče.

„Je na nás vypsaná odměna,“ připomněl Richard. „Důvěřuješ mu?“

„Ne, ale myslím, že mu potrvá delší dobu, než tu svoji zradu zosnuje. Jdi s ním, Raule, až na pobřeží a hlídkuj tam. Budete se na hlídce střídat s Waylandem.“

S nadcházející nocí se ochladilo. Ostrý východní vítr chřestil rákosím. Raul přiložil na oheň další kus naplaveného dřeva. Všichni pozorovali, jak se plameny kroutí a jak je vítr sráží k zemi. Hero se otřásl, ale s chladem to nesouviselo.

„Sáhla na tebe smrt?“

„Myslel jsem na tu plavbu. Den za dnem a nikde v dohledu země.“

Raul ohryzával kost. „Není to tak zlý, jakmile člověk přestane zvracet.“

Vallon prohrábl oheň klackem. „Kde ses plavil?“

„Na otrokářské lodi v Baltském moři.“

„Přistál jsi někdy na Rusi?“

„Párkrát jsme na to pobřeží vpadli. Přebývají tam divoši. Stáhli by tě zaživa, kdyby se jim naskytla příležitost.“

Richard se dotčeně napřímil. „Divoši nebo ne, otrokářství je příšerné zaměstnání.“

Raul k němu zvedl pohled zpod přivřených očí. „Možná jo, ale pěkně vynáší.“ Zamával kostí směrem k Vallonovi. „Což mi připomíná, že jsi neříkal, jaká bude naše odměna.“

„Musíme s penězi hospodařit, pokud si máme pronajmout další loď a nakoupit zboží.“ Vallonovi neuniklo, jak se Raul zakabonil. „Z jakéhokoliv zisku dostanete ty a Wayland desetinu.“

Raulovi zaskočilo jídlo. „Říkáš, že dáš mně a Waylandovi desetinu?“

„Každému z vás. Nesete riziko, proto si zasloužíte spravedlivý podíl na zisku.“

Raul udělal na Waylanda udivený obličej.

„Jak to, že jsi s tím přestal?“ zeptal se ho sokolník.

„S čím jako?“

„S obchodováním s otroky.“

Raul odhodil kost do ohně. „Ztroskotal jsem. Takže proto.“

Snorri odešel za svítání s tím, že se do tří dnů vrátí. Vallon a Hero začali řezat vrbové pruty a sítinu na přístřešek a Wayland se pustil do vysekávání rákosí podél kanálu. Uprostřed dopoledne připluli na ostrov čtyři muži z močálů ve dvou člunech naložených sudy s vodou a palivovým dřívím. Vystoupili s rýči, zahradnickými noži a motykami v rukou. Ostýchavě se zubili, na nikoho zpříma nepohlédli a dřina, kterou jim Vallon přidělil, je zřejmě neodradila.

V poledne si vzal Wayland jeden z volných člunů a pustil se bažinou vystřídat Raula. Našel Germána, jak na trávě na břehu řeky vyřezává rukojeť k noži.

Wayland rozdělil chléb a sýr. Raul si oloupal cibuli a snědl ji, jako by to bylo jablko. Vrátily se vlaštovky a kreslily svým letem nad vodou rovné čáry. Hejno kormoránů mířilo na sever vstříc hradbě mračen, která se kupila na obzoru. Od východu vanul čerstvý vítr, ale mraky se nijak neblížily.

„Island,“ prohodil Raul. „Táhnout se pro pár sokolů takovou dálku.“

„Vzácných bílých sokolů, s nimiž mohou lovit pouze králové a císaři.“

„Uvěřím tomu, až nějakého uvidím.“

Raul pozvedl kuši a náhodně zamířil na tuleně, který se vyhříval na mělčině. Wayland na kuši položil ruku a Raul zbraň sklonil. „Jestli to zvládneš až do Miklagardu, co uděláš se svým podílem?“

Wayland pokrčil rameny. Bohatství pro něho nic neznamenalo. V lesích si jako rodina žili jako páni. Všechno, co potřebovali, se dalo získat zadarmo nebo výměnou.

„Udělal bys docela dobře, kdyby ses dal k Varjagům. Jako Vallon.“

„Varjagům?“

„To je císařská garda. Bývali to všichni Vikingové, ale co sem vpadli Normani, slouží u nich i spousta Angličanů. Nejenom obyčejný lidi. Jsou mezi nima zemani a dokonce i nějaký ten hrabě. Jakmile odsloužíš náležitou dobu, císař ti přidělí slušný kus půdy.“

„Tohle jsou tvé plány?“

„Já ne. Já už si užil válčení dost. Všechno jsem si promyslel. Otevřu si krčmu, obstarám si manželku – možná mladou otrokyni z Rusi. Vykoupím svoji rodinu z poddanství a usadím ji na půdě, opatřím jim rybářské čluny.“

„Kolik máš blízkých příbuzných?“

„Otec zemřel při povodni, která nám odnesla statek. Matka žila jen o pár měsíců déle. Když jsem odcházel z domova, měl jsem tři mladší bratry a tři starší sestry. To bylo před osmi lety, takže počítám, že už jich několik šlo do hrobu. Nemůžu se dočkat, až uvidím jejich obličeje. Až se vrátím, uspořádám pořádnou oslavu.“

Wayland už o Raulových snech slyšel a věděl, že je nikdy neuskuteční.

„Nikdy jsi mi nevyprávěl o svojí rodině.“

„Až někdy jindy,“ řekl Wayland. Zadíval se na křivku pobřeží. Dokázal rozpoznat plachty dvou rybářských člunů, které mířily do Lynnu.

„Jedna věc mi leží v hlavě,“ řekl Raul.

„Copak.“

„Kapitán. Člověk by měl týden co dělat, než by zjistil, co si myslí, ale můžu ti říct, že do týhle legrace nejde pro peníze. Kdyby jo, nebyl by k takovejm, jako jsi ty nebo já, tak štědrej. U většiny velitelů, pod kterýma jsem sloužil, jsi byl rád, když jsi nějaký stříbro vůbec viděl. Kromě toho, cos získal při plenění.“

„Tak na co si stěžuješ?“

„Jestli mám jít za chlapem bůhvíkam, chci vědět, proč se tam táhne.“

Na vodu při břehu přistálo hejno brodivých ptáků. Od běžících nohou jim odlétávaly drobné spršky a nohy se jim míhaly jako loukotě kol.

„Musel sis všimnout, že Vallon nespí klidně,“ řekl Raul. „Hází sebou a převaluje se, jako by měl v zádech běsy.“

„Já nespím klidně kvůli pomyšlení, co by s námi Normani udělali.“

„To je další věc. Vallon je psanec ve dvou zemích – ve Francii a teď i v Anglii. Zaslechl jsem, jak to Hero říkal Richardovi.“

„Čeho se dopustil?“

„Nevím, ale muselo to být vážné, když ho to zahnalo tak daleko od domova.“

Brodiví ptáci se s cvrlikáním vznesli do vzduchu. Wayland je pozoroval, jak odlétají.

Raul se zvedl a přehodil si kuši přes rameno. „Říkám jenom jedno, že ti běsi, kteří si osedlali Vallona, pohánějí nás všechny.“

Wayland se vydal po břehu. Zaujala ho hladina zčeřená ve tvaru písmene V, jež se blížilo k pobřeží. Vylezla vydra, otřepala se, až jí srst trčela na všechny strany, posadila se a v tlapkách držela rybu. Wayland se přiblížil na šest metrů, než si ho všimla a skočila zpátky. Zvedl rybu – ošklivé, neforemné stvoření, které mu připomnělo Snorriho. Vydra se vynořila a Waylanda pozorovala, ale bylo vidět jenom černé oči a čumáček s vousky. Wayland hodil rybu vysokým obloukem do vody, ale než dopadla na hladinu, vydra zmizela.

Vykročil po břehu nazpátek, když vtom zachytil další pohyb. Nad rákosím se klouzavě vznášel moták a hlavu, podobnou kočičí, skláněl k zemi. Vtom prudce změnil směr, jako by se vytrhl ze snu. Nedaleko stejného místa vyplašeně vzlétly dvě bekasiny a za pronikavého křiku kličkovaly k obloze. Pes si ničeho nepatřičného nevšiml. Wayland přešel břeh, přikázal psovi, aby zůstal ležet, a vkročil do bažiny.

Opatrně kladl nohy a nenadělal víc hluku než rákosí šustící ve větru. Zašel hlouběji do bažiny a udělal půlkruh, než uviděl Syth. Krčila se zády k němu, držela se trsu rákosí a s jednou nohou nataženou kvůli rovnováze se vykláněla, co jen to šlo. Dělila je široká strouha. Vkročil do ní, voda mu sahala po kolena, a byl právě v polovině, když něco zaslechla nebo vycítila, strnula a otočila se. Ruka jí vyletěla k ústům a překvapivě rychle vyrazila pryč. Vyhrabal se ze strouhy a hnal se za ní. Střelhbitě zamířila do hustšího podrostu. Znala močál lépe než on. Unikala mu. Vyrazil tryskem, vrhl se kupředu a popadl ji za tuniku, právě když uskočila. Látka se mu roztrhla v ruce a ona se polonahá rozplácla do bláta.

Odskočil, jako by se spálil, a hodil na ni ty její hadry. Přitáhla si je až ke krku. Ostražitě se měřili a lapali po dechu.

„Proč nás špehuješ?“

Oči jí těkaly ze strany na stranu.

„Řekla jsi někomu, že jsme tady?“

Zavrtěla hlavou; byl to jediný pohyb, jako tik. Velké oči měla fialově orámované a kosti se jí pod kůží pohybovaly jako stíny.

„Kdy jsi naposledy jedla?“

Hlava jí poklesla a roztřásla se zastřenými vzlyky. Wayland přejel pohledem jemnou stavbu její páteře a připadal si nemotorně a rozpačitě. A zažíval ještě něco dalšího – počínající vzrušení. Pes se za velkého cákání přihnal rákosím. Zamířil rovnou k Syth a začal jí olizovat slzy. Objala ho kolem krku a zabořila mu obličej do srsti.

„Počkej tady,“ řekl Wayland, „přinesu ti něco k jídlu.“

Vallon právě dohlížel na prohrabávání kanálu, když Wayland došel na ostrov. Přistoupil k zásobám potravin a začal si brát chleba, suchary, skopové, sýr – co mu padlo pod ruku.

Vallon k němu došel. „Co to vyvádíš? Máš hlídkovat.“

„Pes mi dá vědět, kdyby se někdo blížil.“

Wayland vykročil nazpátek ke člunu.

„Počkej.“

Wayland se zastavil. Pohlédl si na nohy, pak se otočil a čelil Vallonovi.

„Potřebuji nějaké peníze.“

Ostatní nechali práce. Raul k nim došel.

„Tohle vyřídím sám,“ řekl mu Vallon a počkal, až Raul odejde. „Na co chceš peníze? Tady je není za co utratit.“

„Potřebuji je, to je všechno.“

Vallon jako by si prohlížel něco mlhavě zajímavého za Waylandem. „Pokud ses rozhodl, že nás opustíš, nebudu ti bránit. Ale nepráskneš do bot, dokud neodplujeme.“

„Neutíkám… Jenom… jenom…“ Wayland poprvé ve Vallonově přítomnosti ztratil klid.

„Kolik?“

„Tolik, kolik mi dlužíš.“

Vallon si ho vážně měřil, pak přešel ke své pokladnici. Vrátil se, ale peníze mu ihned nepodal. „Velel jsem lidem nejrůznějšího druhu – zlodějům, vrahům, násilníkům, spodině.“

„Nic z toho já nejsem.“

„Rozuměl bych ti lépe, kdybys byl. Tumáš,“ řekl a podal mu mince. „Je to víc, než ti náleží. Neodcházej znovu z hlídky bez dobrého důvodu.“

Wayland udělal pár kroků, pak se zastavil a otočil. „Pane?“ To bylo poprvé, co takhle Vallona oslovil.

„Ano?“

„Viděl jsi někdy bílého sokola?“

„Ne.“

„Opravdu existují?“

„Jsem přesvědčený, že ano. Zůstaň s námi a uvidíš divy, o jakých se ti ani nesnilo.“

Wayland našel třesoucí se Syth tam, kde ji zanechal. Pes si jí položil hlavu do klína. Jídla si nevšímala. Hleděla na něho červenýma očima. „Dělala jsem ty věci Snorrimu jen proto, že jsem měla hrozný hlad. Nikdy jsem mu nedovolila, aby to do mě strkal.“

Wayland zavřel oči. Přistrčil jí peníze. „Jdi pryč.“

„Kam mám jít?“

„Pryč. Tady je to nebezpečné.“

„Proč? Co jste provedli?“

„Zabili jsme Normany. Nesmíš nikomu říct, že jsi nás viděla.“

Zvedla se ze země. Ústa se jí chvěla. „Dovol mi zůstat. Budu vám vařit a spravovat oblečení. Vynahradím to, co sním.“

„Jdi pryč,“ rozkřikl se a odháněl ji. „Už sem znovu nechoď.“

Couvala a svírala přitom roztrženou tuniku. Zvedl ruku, jako by jí vyhrožoval. Otočila se a rozběhla se po břehu s lokty od těla, paty se jí jen míhaly. Byla menší a menší, až se její obrys ztratil v dálce. Když Wayland vykročil pryč, pes se ani nepohnul. Ležel natažený s hlavou na tlapách a ušima svěšenýma.

„Nechci slyšet ani slovo,“ řekl mu Wayland.

14

Dny dřiny a čekání. Třetího večera zůstal Raul na pobřeží do tmy, ale Snorri se neukázal. Nepřišel ani následujícího dne. Noc, strávená v předpeklí nejistoty, byla za jejich pobytu na ostrově nejhorší. Wayland byl rád, když ho příštího dne povinnost držet hlídku odvedla na pobřeží. Vítr se stočil k západu a zesílil, proháněl se v rákosí a hnal dešťová mračna přes Wash. Mraky zhoustly, zářivý pruh vyznačující obzor se vytratil a moře se prolnulo s oblohou v jednotvárnou šeď. Pes sebou trhnul a probudil se, posadil se a upíral pohled přes řeku. Wayland ho přivolal do úkrytu a založil šíp. Po chvilce se na druhém břehu objevil Snorri a rozhlédl se. Měl na sobě nové oblečení a přistřihl si vlasy a plnovous. Když usoudil, že je pobřeží bezpečné, zašel zpátky do rákosí a vyvedl odtamtud dvě pořádně naložené muly.

Wayland se ukázal. „Mysleli jsme, že jsi nás prodal.“

„Smilování!“ vykřikl Snorri a přitiskl si ruku na hruď. „Div mi to neutrhlo srdce, když jsi na mě takhle vyskočil.“

Wayland bidlem strkal pramici na druhý břeh. „Co tě tak zdrželo?“

„Byl jsem na nohou od svítání do tmy, objednával jsem věci a kontroloval je. Čtyři dny trvalo nařezat dřevo a ukovat, co bylo zapotřebí. V celém Norwichi nebylo na plachtu dost vlny. Musel jsem pro dalších pár loktů poslat do Yarmouthu.“ Snorri popleskal naditou brašnu. „Teď tady nevezu ani desetinu nákladu. Musel jsem najmout dvě káry, aby to všechno odvezly.“ Máchl rukou někam za sebe. „Jsou tam vzadu.“

„Pořád ještě nás Normani hledají?“

Snorri se kdákavě zasmál. „Řeknu to takhle. Byl bych o deset liber bohatší, kdybych vás prozradil.“

„Proč jsi to neudělal?“

„Takhle na mě nekoukej, mladý pane. Snorriho slovo platí.“

I když všichni přiložili ruku k dílu, využili muly a čluny, zabralo zbytek dne, než všechno dopravili do tábora. Vallon se Snorrim prošli zboží kus po kusu – dřevo, látku na plachtu, lana, nýty, kování, hřebíky, surové kůže, vydělané kůže, smůlu, lůj, dřevěné uhlí, lněný olej, špek, koňské žíně, klíh, teslice, šídla, nebozezy, kovadlinu, měchy, kleště, kladiva, hoblíky, pily, kotlíky, kotle, sudy, jehly, nitě, pytle…

Vallon se Snorrim probíral postup prací. „Kdo ale usadí nová žebra a prkna?“

„To je zařízeno. Zítra sem přijde tesař.“

„I tak je nás na práci málo. Škoda že musejí Raul a Wayland držet hlídky.“

Snorri letmo pohlédl na lidi z bažin. „Promluvím s nimi.“

Příštího rána přišli další dva muži z bažin a spolu s nimi čtyři venkovani na čištění kanálu. Tesař byl vysoký, ohebný chlapík s obličejem poklidným jako světec. Ten, co měl hlídkovat, byl malý, měl nohy do O a bystré, hluboko posazené oči. „Je to ptáčník,“ řekl Snorri. „Vyzná se v bažinách stejně dobře, jako já umím to, co dělám. Kolem něho nikdo neproklouzne.“

Snorri s tesařem se pustili do práce s teslicemi, přitesávali prkna tak, aby odpovídala zachovaným prknům trupu. Prkna měla různou tloušťku. U čáry ponoru měla pět centimetrů, pomalu se ztenčovala, u okrajníku až o polovinu. Raul přihlížel a trhal sebou, až mu Snorri strčil do ruky svoji teslici. „Tak si to zkus, když myslíš, že ti to půjde líp.“

Raul potěžkal teslici. „Z cesty, ohyzdní pohani.“ Rozkročil se tak, aby měl prkno mezi nohama, několikrát zkusmo máchl teslicí a pak začal osekávat přebytečné dřevo téměř tak čistě, jako by pracoval s hoblíkem.

„Už jsi to někdy dělal.“

Raul si odplivl. „Někdy jsem dělal většinu věcí. A některý dvakrát. A třikrát za noc s tvojí sestrou.“

Aby se dala prkna ohnout a připevnit k žebrům, bylo třeba každé propařit v dřevěné boudě, až se dalo tvarovat. Hero dostal na starost udržovat oheň pod kotlem, v němž se vařila voda. Když se prkna přiřízla, aby zapadla mezi zachované prkenné pásy, přitesali tesaři konce tak, aby vznikly úkosové spoje. Jakmile na sebe spoje přesně zapadly, spojili je nýty a pobili pláty, jež předtím nahřáli nad dřevěným uhlím, až získaly třešňově červenou barvu, a namočili je do směsi vřelého asfaltu, lněného oleje a borové pryskyřice. Richard měl na starosti kotel, v němž ta voděodolná směs bublala, a rovněž dostal za úkol natírat tou směsí trup.

Wayland sešíval plachtu z podomácku tkaných vlněných kusů. Každý kus byl velký zhruba dva metry na metr a půl a na celou plachtu jich bylo zapotřebí třicet. Zanedlouho měl prsty samý puchýř od protahování jehly látkou.

Za soumraku Vallon zhodnotil, jak za celý den pokročili. Opravil se jenom jeden dřevěný pás. Hero nechal oheň, o který se staral, vyhasnout a Richardovi se vznítila směs ne jednou, ale hned dvakrát. Wayland sešil čtyři kusy látky a prsty měl jako v ohni.

„Nemůžeme čekat, že první den půjde všecko jak po másle. Zítra lidi z bažin přivedou ženské, budou šít.“

Přišly tři – dvě postarší matrony a šilhavé děvče s postavou bohyně plodnosti. Při práci dívka neustále pokukovala po Waylandovi a vyzývavě se protahovala.

Přiloudal se Raul, dívčiny nestydaté pohyby mu neunikly. Zazubil se. „Chceš, abych za tebe zaskočil, zatímco se vy dva budete seznamovat?“

Wayland zrudl.

„Ty jsi ještě nikdy s děvčetem nebyl, viď?“

Wayland s hlavou skloněnou dál šil.

„Ani jsem tě neviděl opilého. Ani neslyšel klít. Ty jsi hotový mnich.“

„Jsou horší věci.“

Raul se sklonil. „Řeknu ti, co je s mnichama špatného. Po všechny své pozemské dny se vyhýbají hospodě a hampejzu a po tom, co vůbec nežili, odejdou na věčnost a tam jsou na tom stejně. Co je na tom láká?“

„Raule,“ zahulákal Vallon, „vrať se k práci.“

Raul mrkl. „Žij pro dnešek, to je moje heslo. Jelikož zítra tě může smrt popadnout za ucho a říct: Hybaj, kamaráde. Je čas jít.“

Toho dne usadili dva další dřevěné pásy a sešili deset pruhů látky. Ještě tři dny a bude trup opravený. Kormidlo bylo připravené, jen ho dát na místo, plachta skoro hotová a muži z močálu vyčistili kanál. Po práci se rozsadili k jídlu kolem ohně z naplaveného dřeva, jehož plameny hrály duhovými barvami. Raul vykládal pochybné historky o šarvátkách v cizích zemích. Snorri vyprávěl ságu o svém zemřelém veliteli Haraldu Hardradovi, „blesku ze severu“, kterého vypověděli z Norska, poté bojoval nejdřív za Rusy, pak za Byzantince, načež se vrátil do Norska a uchvátil korunu. Umřel se šípem v krku na bitevním poli u Stamford Bridge.

Snorri dovyprávěl a rozhostilo se příjemné ticho. Oheň praskal, vysoko na nebi stál měsíc s kresbou svých stínů.

„Hero,“ nadhodil Vallon, „co kdybys nám vyprávěl o Knězi Janovi a jeho pohádkové říši.“

„Chceš se mi posmívat,“ zamumlal Hero.

„No tak,“ naléhal Richard. „Vyprávěj, prosím.“

Hero pokrčil rameny a ledabyle se rozhovořil. „Kněz Jan je vládce a nejvyšší kněz říše, jež se rozkládá hned vedle zahrady, kde byl stvořen Adam. Tribut mu platí přes sedmdesát králů. Když táhne do války, jede na slonu a třímá zlatý kříž, vysoký šest metrů. Mezi jeho poddanými je královna, jež velí stovce tisíc žen, které bojují statečně jako muži. Tyto válečnice se nazývají Amazonky, podle jejich zvyku uříznout si levé prso, aby mohly snadněji natáhnout luk. Jednou ročně dovolují mužům ze sousední země, aby přišli a uspokojili chlípné touhy. Jakmile některý muž zůstane přes vymezený čas, je usmrcen.“

Hero zvedl oči a uviděl, že na něho všichni civí s otevřenými ústy.

„Poklady,“ připomněl Vallon. „Nezapomeň na poklady.“

Hero se usmál. „Kněz Jan bydlí v paláci s ebenovou střechou a křišťálovými okny. Nad lomenicemi jsou zlatá jablka vykládaná granáty, takže ve dne září zlato a v noci granáty. Jí u stolu vyrobeného ze smaragdů zasazených do slonoviny a spí na safírové posteli. Drahokamy pocházejí z koryta řeky, která teče pouhé tři dny ze sedmi. Drahokamy jsou tak velké a je jich takové množství, že dokonce i obyčejní lidé jedí z talířů vyřezaných z topazu a chryzolitu. Kněz Jan vítá všechny cizince poutníky, a když odcházejí, bohatě je obdarovává.“

Raul se natáhl na záda a zabušil patami do země.

„Je v tom ale háček,“ řekl Vallon. „Cestu do království tohoto mocnáře nikdo nezná.“

Raul se posadil a bouchl Waylanda do kolena. „Co říkáš, že bychom ji šli hledat spolu?“

Wayland zavrtěl hlavou a usmál se do ohně. I když se držel v pozadí a málo mluvil, nepřipadal si vyloučený. S uplývajícími dny udělal zkušenost s něčím novým – s pocitem sounáležitosti.

Příštího rána právě vtíral lůj do plachty, aby ji vítr neprofoukl, když pes nastražil uši a rozběhl se ke kraji vody. Wayland se vydal za ním a natáčel hlavu, aby zachytil jakýkoliv neobvyklý zvuk. Ve chvilce se objevil ptáčník na pramici, kterou poháněl bidlem.

Wayland poznal, že je našli. „Vojáci?“

„Jo. Osm. Přijeli ve člunu z Lynnu.“ Přihnali se ostatní a Wayland jim vysvětlil, jak se věci mají.

„To abychom se raději podívali,“ řekl Vallon. „Waylande, běž s ptáčníkem. Ty si přines kuši, Raule.“

Ptáčník je zavedl blízko k mořskému břehu a zvedl ruku. Wayland zaslechl slabé hlasy. Dal znamení Vallonovi a Raulovi. Všichni tři se začali brodit rákosím kolem těch hlasů, až se přiblížili ke kraji bažiny. Vallon s Raulem se pohybovali příliš nemotorně. Wayland je přiměl zůstat vzadu a sám se plížil dál.

Rozhrnul rákosí. Loď kotvila poblíž ústí řeky. Tři vojáci zůstali na palubě s posádkou, čtyři se shlukli u Snorriho chatrče. Pátý stál obrácený k bažině a snažil se zorientovat a podsaditý muž s plnovousem energicky ukazoval směr.

Wayland se vydal nazpátek. „Vědí, že jsme tady. Ten člověk, který sem zavedl Hera a Richarda, jim dělá průvodce.“

Vallon si stiskl kořen nosu. „O té lodi se jenom povídá, Wayland ji našel – kdy? – před devíti nebo deseti dny. Od té doby nás tady nikdo nezahlédl. Nemůžou mít jistotu, že jsme v bažinách.“

Raul popotáhl a odplivl se. „Při vší úctě, kapitáne, to jsou jen řeči. Zítra tady máme celou armádu.“

Vallon ponořil ruku do vody. „Kdy je příliv?“

„Nedlouho před půlnocí,“ odpověděl Wayland.

„Do té doby nedokážeme loď připravit. Musíme to zkusit při příštím přílivu. Waylande, zůstaň na hlídce. Ohlas se za soumraku.“

„Mohli by vyslat posla po zemi a čekat přes noc,“ řekl Raul. „Jestli to udělají, budeme si muset cestu pryč vybojovat.“

Vallon si prohrábl vlasy. Pohlédl na prsten a ukázal kámen Waylandovi a Raulovi. Budoucnost byla nejasná.

Dlouho před setměním se vojáci vrátili na loď a veslovali od břehu. Když byla vesla jen pouhou šmouhou, vytáhla posádka plachtu a loď zamířila na jih. Wayland spěchal na ostrov.

Uvítala ho horečná činnost. Dostali Buřňáka na vodu. Bez zátěže loď na vodě spíš jen seděla, než aby se do ní nořila, a znepokojivě se nakláněla. Snorri s tesařem upevňovali kormidlo. Vyvlekli stěžeň na palubu a položili ho s vrškem zvednutým tak, aby byla spodní část připravená k zasazení do kýlu. Raul ještě s jedním mužem z bažin zapřahovali muly do provazů přivázaných k prohnutému oblouku kýlu. Ostatní nosili náklad na loď.

„Jsou pryč,“ zvolal Wayland.

Vallon se bujně zasmál. „Úplněk a jarní odliv. Dnes je ta pravá noc.“

„Je mě zapotřebí tady?“

„Ne. Upozorni nás, kdyby se blížili.“

Wayland se vrátil na pobřeží. Obloha změnila barvu dočerna. Noc byla velmi klidná a čas uplýval pomalu. Seděl, naslouchal moři a jenom dýchal. Zavřel oči a ve snu k němu přišla jeho sestra. Když oči otevřel, stále tam byla, bledá jako smrt, na druhé straně řeky.

„Syth?“

Přelud se rozplynul. Wayland se pokřižoval. Žádný smrtelník, ale skřítek z močálů nebo přízrak.

Před svítáním se začala dělat mlha. Za rozednění už neviděl na nehybné moře dál než na dostřel šípu. Chvílemi šero prořídlo a skličující svit dával tušit, kde je slunce, pak se přivalila další mlha a všechno se znovu ponořilo do bezútěšného pološera. Zvuky se nesly daleko. K Waylandovi dolehly z míst proti proudu řeky zklamané výkřiky. Přesvědčil se, jak postoupil příliv. Začal se mu svírat žaludek.

Vyskočil, když zaslechl blížící se člun. Z vlhkého příšeří se vynořil Raul, s vousy a vlasy slepenými bahnem. Kysele se na Waylanda zazubil.

„Ty máš ale štěstí. Zatímco ty ses tady hrabal v rozkroku, my jsme si mohli ušoupat zadky v bahně.“

„Nemůžete dostat loď ven?“

Raul si odplivl. „Kolem půlnoci jsme ji dostali na vodu, veslovali jsme po proudu padesát metů a uvízli. Podařilo se nám ji dostat z bahna a zase jsme uvízli. Snorri řekl, že jsme moc naložení, tak nás Vallon přinutil vylézt a táhnout ji.“

„Lidi z bažin už odešli?“

„Všichni až na tesaře a ptáčníka, a ti se uvolili zůstat, teprve když na ně kapitán napřáhl meč.“

„Jak daleko jste se dostali?“

„Řekl bych, že sotva do půlky cesty k ústí řeky.“ Raul si setřel z nosu vlhkost z mlhy. „Co dělá příliv?“

„Pomalu vrcholí.“

Raul se zadíval podél pobřeží. „V téhle mlze nepřiplují. A za přílivu se přes bažiny po svých nedostanou. Počítám, že pořád ještě máme čas.“

Někdo od řeky táhle zavolal.

„To je Vallon. Měl by ses radši vrátit.“

Raul nastoupil do člunu. „Waylande!“

„Copak?“

Raul pozvedl ruku sevřenou v pěst. „Život, nebo smrt.“

Wayland pozoroval, jak voda pomalu stoupá. Do řeky vplavalo hejno parmic a máváním ploutvemi odtikávalo čas. Wayland cítil, jak síla měsíce táhne jeho krev.

Příliv sebou zacukal a zastavil se. Naplaveniny kroužily v ochablém proudu.

Wayland přecházel z místa na místo, pleskal se do stehen a přál si, aby se loď už objevila. „Tak honem.“

Příliv se otočil. Naplaveniny začaly odplouvat k moři. Voda syčivě ševelila a klokotala, jak se začala stahovat z bažin. Wayland přerývaně vydechl. Normani udělají kolem bažin kordon. Uprchlíci budou muset jít každý svou cestou. Wayland věděl, že by dokázal uniknout, ale potom… Projelo jím zklamání.

Kráčel na konec písčité výspy. Místa, která při první cestě sem přešel suchou nohou, zaplavilo moře a dlouhé stonky zákrutichy povlávaly pod hladinou jako vlasy utopenců. Vodní ptactvo švitořilo v rákosí. Pes se začal třást. Wayland k němu přisedl do dřepu a položil mu ruku na krk.

„Jsou na cestě,“ řekl, vstrčil si dva prsty do úst a pronikavě hvízdl.

Zdálky k němu slabě dolehlo zvolání. Přiložil ruce k ústům. „Haló!“

Žádná odpověď. Třeba loď znovu uvázla a potřebují jeho pomoc. Pohroužil se do rákosí a držel se při říčním břehu. Musel se plahočit tak tři sta metrů, než zaslechl nekoordinované cákání. Zvuk se blížil. Objevil se obrys a z mlhy se vynořil Buřňák.

Vallon se naklonil z přídě. „Jak jsou daleko?“

„Moc ne.“

Loď klouzala po hladině. Raul s tesařem stáli na palubě a vesly odstrkávali plavidlo od břehů. Snorri stál u kormidla, ale loď byla příliš vysoko nad čárou ponoru, než aby se dala kormidlovat, a otáčela se kolem své osy, jak ji příboj nesl po proudu. Člun přivázaný k zádi kolem ní kroužil jako rozmarný souputník.

„Budeš muset skočit,“ zvolal Raul.

Wayland držel krok s knörrem a čekal, až se dostatečně přiblíží. Jeho boky byly nad úrovní břehu a na rozběh měl jen pár kroků. Zamručel a riskl to, jednu nohu dostal na okrajník, ale byl by se překotil zpátky, kdyby ho Raul nepopadl za halenu. Pes skočil na palubu bez pomoci.

„Vezmi si veslo,“ nařídil mu Vallon. „Snaž se, abychom se udrželi uprostřed kanálu.“

Odliv je vlekl po proudu řeky a Vallon upozorňoval na nebezpečí. „Takhle je to lepší. Hero, Richarde, neseďte jen tak. Přiložte ruku k dílu.“

Stěny rákosí se vzdalovaly, jak se řeka rozšiřovala.

„Už jsme skoro tam.“

Minuli Snorriho chatrč a zadívali se na pobřeží. Nikde nikdo.

Odliv je zanesl na moře. „Nasaďte vesla,“ křikl Vallon. Běžel na záď a přiložil ruku k uchu.

„Co je zdrželo?“ zeptal se Raul zadýchaně.

„Možná zabloudili,“ řekl Vallon. „Voda je pořád ještě vysoko a některá zaplavená místa jsou tak hluboká, že by se v nich utopil kůň.“ Otočil se ke Snorrimu. „Připrav se, zasadíme stěžen.“

Snorri ukázal nazpátek k řece. „To nepůjde.“

„V čem je problém?“

„Zátěž,“ řekl Raul. „Bez zátěže nás stěžeň převrátí.“

„Kolik potřebujeme zátěže?“

„Loď téhle velikosti… nejmíň deset tun.“

„Můžeme použít písek? Odkopat ho z písečných nánosů?“

Snorri zakvílel. „Ty písčiny jsou víc bahno než písek. Nanosit to do lodi by znamenalo brodit se po pás ve vodě. Za odlivu by tady loď mohla zůstat trčet.“

„Pojďme vyřešit zátěž později,“ řekl Raul a vrhal nervózní pohledy na pobřeží.

„Později by mohlo být příliš pozdě,“ řekl Vallon. „Normani přijdou z moře i po zemi. Drogo vyšle každou loď, kterou dokáže sehnat.“ Otočil se ke Snorrimu. „Kolik by jich mohl shromáždit?“

„Nejmíň tucet.“

„Slyšíš? Mlha už nás dlouho skrývat nebude. Musíme loď připravit k vyplutí.“

Když si Vallon uvědomil, že po vší té dřině má Drogo stále navrch, sevřel ruce v pěst, přitiskl si je na spánky a vykročil na záď. Všichni ho sledovali pohledem.

Vallon spustil ruce. „Musíme se vrátit.“

Raul se už chystal něco říct, ale včas se zarazil.

Vestoje veslovali a bylo to dva kroky dopředu a dva zpátky. Buřňák stál na vodě tak vysoko, že vesla jen čeřila hladinu a kormidlo nemohlo zabrat. Loď se točila jako list ve víru.

„Člun,“ řekl Vallon. „Zpátky ji odvlečeme.“

Sešplhali do člunu – Vallon, Wayland, Raul a tesař. Vallon zvedl veslo. „Budu počítat do tří, na tři zaberete. Znovu. Zabrat. Ještě jednou. Už se hnula. A teď pravidelně a pořádně zabírat. To je ono. Držte se v proudu, jinak riskujeme, že uvázneme. Raule, nemusíš si vykroutit krk. Normani ti dají vědět, až tady budou.“

Wayland vesloval, až ho ramenní klouby pálily a po hrudi se mu řinul pot. Vpluli do ústí říčky.

„Už to není daleko. Opřete se do toho.“

Přistáli a vytáhli člun na břeh. Po Normanech stále ještě nebylo vidu ani slechu. „Postav psa na stráž,“ řekl Vallon Waylandovi. Jako první se belhavě rozběhl k hromadě kamení. Snorri vyložil kameny na pruh trávy nad čárou přílivu. Během let hromada zarostla trávou a plevelem. Vallon zabral oběma rukama a vydoloval kámen hladký jako vejce a větší než lidská hlava.

„Přines rýče,“ přikázal Snorrimu. „Hero, Richarde, vy je vyrývejte. „Ty,“ ukázal na tesaře, „vylez na loď a podávej kameny dolů Snorrimu. My ostatní je budeme nosit.“ Tleskl. „Tak do toho.“

Wayland zvedl kámen a nemotorně se rozběhl. Hned se vracel pro další. Když běžel popáté, přestal to počítat. Všichni nasadili vražedné tempo. Plahočili se sem a tam, vydupávali v trávě mazlavou cestičku, tvrdě do sebe vráželi. Raul si udělal z kusu pytloviny a prkna jakýsi smyk a táhl pět šest kamenů najednou. Když se míjeli s Waylandem, zazubil se jako troll. „Takovou snídani si dám líbit.“

Wayland zpomalil a už se jen vlekl. Vallon před ním uklouzl na blátě, s heknutím upustil kámen a přitiskl si ruku na žebra. Wayland k němu vykročil, ale Vallon s obličejem staženým bolestí odmítavě zavrtěl hlavou.

Jak se hromada zmenšovala a loď klesala k čáře ponoru Wayland si povolil a zadoufal, že se ten úkol dá splnit. Přitom si uvědomil, že zjevně nemožného se dá dosáhnout spoluprací podřízené pevné vůli.

Na hromadě musela být ještě dobře tuna zátěže, když po břehu přiběhl pes a postavil se vedle něho. Pysky měl nakrabacené a hřívu zježenou. Všichni znehybněli. Wayland položil kámen. Od pobřeží k nim dolehlo slabé burácení, jako když příboj naráží na vzdálený břeh. Ozvalo se to znovu – tlukot tisíců křídel vodního ptactva, které v panice najednou vzlétlo.

„Je to tady,“ křikl Vallon. „Všichni na palubu.“

Než se Wayland dostal k lodi, vzneslo se další hejno a za hlasitého povyku mu přeletělo nad hlavou tak nízko, že ve tmě rozeznával ptačí křídla. Někteří ptáci zapadli do mělčin okolo.

„Kapitáne!“ zařval Raul.

Wayland uviděl, jak ptáčník s tesařem uhánějí do rákosí. Snorri se chystal odvázat lano. „Nechte je běžet,“ přikázal Vallon.

Odráželi se od břehu.

„Pohyb. Ještě nejsme z nebezpečí venku.“

Ale neměli sílu. Pustili vesla a se sténáním se zhroutili na palubu.

Raul popadl dech. „Už jdou.“ Přes rozbušené srdce zaslechl Wayland jezdce ženoucí se vodou.

Vallon se chytil zadního vazu. „Probůh! Někdo je na břehu! Nějaké děvče!“

Wayland se zvedl z paluby. U kraje vody stála Syth s rukama sepjatýma jako při modlitbě.

Vallon se prudce otočil. „Vesluj, krucinál!“

Wayland udělal pár kroků jako náměsíčník.

Vallon zvedl ruku. „Vrať se na místo.“

Wayland vyskočil na okrajník a vrhl se do moře. Studená voda z něho vyrazila dech. Házel sebou a ponořil se. Nohama dosáhl na dno a zjistil, že mu voda sahá po krk. Vedle něho se objevil pes. Wayland si obtočil jeho dlouhou srst na krku kolem ruky a zpola plaval, zpola se brodil ke břehu. Syth se nepohnula.

„Pojď ke mně.“

Syth udělala dva ostýchavé kroky. „Neumím plavat.“

Vypotácel se na břeh a vtom se z mlhy vynořili jezdci. Jeli po jednom, po dvou, v nahodilých skupinách, muži a koně postříkaní bahnem. Jeden kůň zapadl do strouhy nebo jámy a s hlasitým šplouchnutím se překotil.

Wayland váhal. První vojáci se už tryskem hnali po písečném nánosu. Věděl, že nemá čas dostat se i se Syth do bažin.

„Waylande!“

Na zádi stál Raul a točil lanem. Vallon stál vedle něho a divoce gestikuloval. Wayland popadl Syth a vtáhl ji do moře.

Koryto se pozvolna svažovalo a byl jenom po stehna ve vodě, když zaslechl cákání. Rychle se ohlédl a uviděl, že se za ním vrhlo asi pět jezdců. Prodíral se dál, námahou chrčivě oddechoval a vojáci se blížili. Vytáhl nůž a už se chtěl otočit a bránit se, když dno prudce kleslo a on zajel pod vodu. Vynořil se a plival vodu. Nejbližší jezdec napřáhl kopí a Wayland zamířil do hlubší vody. Pustil nůž, ale stále ještě držel Syth. Vedl jí ruku k psímu obojku. „Chyť se ho.“

Jezdci se dovtípili, že se Wayland dostal do přílivového kanálu. Stočili se doprava a hledali si cestu po jeho okraji. Pohybovali se rychleji než Wayland a krok za krokem se s ním první jezdec dostával do stejné roviny. A voda sahala jeho koni po hruď. Dokonce už vytáhl meč, přendal si ho do levé ruky, přenesl váhu na levý třmen, napřímil se a meč zvedl. Zdál se obrovitý. Bez pevné opory pod nohama nebo něčeho, čeho by se chytil, nemohl Wayland nijak před ránou uhnout a věděl, že zemře. Vše se zpomalilo. Voják s napřaženým mečem se naklonil, aby mu zasadil ránu. Wayland v jeho očích viděl rozmyslnou odhodlanost. Zůstal tak hotovou věčnost, pak se naklonil ještě víc, pustil meč a zřítil se do moře před Waylanda. Vynořil se, chrčel a ústa se mu začala zalévat krví. Potom ho váha brnění stáhla pod hladinu a už se nevynořil. Jeho kůň ztratil pevnou půdu pod nohama a divoce sebou házel. Svou panikou nakazil ostatní koně. Jeden se postavil na zadní, prudce se otočil a shodil svého jezdce.

Wayland se rozhlédl po Syth. Byla před ním a pořád se držela psa. Plácal se za nimi a chytil se psa za ocas. Pes zamručel a otočil hlavu, až se ukázala bělma jeho očí. Taková váha už byla na něho moc.

„Tam!“

Wayland se snažil plavat, ale do nohou ho chytala křeč a pomalu šel ke dnu. Svět se stával víc vodou než nebem, loď se tyčila vysoko nad ním.

„Waylande!“

Vallon mu hodil lano. Wayland neviděl, kam padlo. Raul mířil kuší a Wayland si uvědomil, co toho vojáka zabilo.

„Waylande!“

Vallon vytáhl lano a znovu je roztáčel. Wayland věděl, že další příležitost už nedostane, a pozoroval lano, jak se kroutí a s cáknutím dopadá před něho. Uvázal si je kolem zápěstí a Vallon ho začal vytahovat.

„Počkej!“

Lano povolilo. Wayland zavolal na psa. Ten se otočil, plaval k němu a táhl Sythinu váhu. Jednu ruku Wayland vsunul pod psí obojek, druhou popadl Syth. Lano se mu zařezávalo do zápěstí, když ho Vallon začal vytahovat. Chvíli trčel v šedé prázdnotě, pak před ním vystoupila tmavá stěna trupu a napřáhly se po něm ruce.

Raul ho vytáhl nahoru a na palubu. Dopadl na všechny čtyři a zvracel, až měl pocit, že má vnitřnosti naruby. Raul ho třel kusem plachty a po celou dobu nadával.

„Syth,“ zamumlal Wayland a pracně se zvedl na kolena. Ležela kousek od něho, rozkročmo nad ní klečel Hero a stlačoval jí hrudník. Wayland se omámeně rozhlédl. Chytil se okrajníku a snažil se vytáhnout nahoru.

„Nevystrkuj hlavu,“ zařval Raul. „Pořád jsme na dostřel.“

„Kde je pes?“

„Nepodařilo se nám ho popadnout.“

Pes šlapal vodu za zádí a pomalu se vzdaloval. Za chvíli ho nebude možné zachránit. Wayland zasténal a pracně ručkoval po okrajníku. Naklonil se z lodi, ale nijak se nemohl k psovi přiblížit.

Raul ho odtáhl. „Nemá to cenu. Musíme ho nechat být.“

Wayland ho odstrčil. „Kde je lano? Dej mi lano.“

„Ty blázne pitomá!“ zařval Raul. Přitiskl Waylanda oběma pažemi. „Kapitáne, potřebuju pomoc. Chce znovu přes palubu.“

Vallon zaklel a přikrčený se k nim rozběhl. „Copak jsi nás už dost nevystavil nebezpečí? Nebudu kvůli psovi riskovat naše životy.“ Ukázal ke břehu, rysy zrůzněné hněvem. „Dobře se podívej.“

Wayland uviděl, jak se na břehu hrbí řada vojáků a střílí po lodi z kuší. „Pusť mě,“ zachroptěl. „Psa neopustím.“

Raul ho sevřel pevněji, pak ho najednou pustil a pleskl otevřenou dlaní do paluby. Zaklel a pohlédl na Vallona. „Jdu já. Dobře mě drž, protože plavu ještě hůř než Wayland.“

Chvilku visel ze zádi, pak zajel pod vodu. Když se vynořil, měl obličej zkřivený, jako by ho nabodávali na kůl. Kopal nohama jako zmrzačená žába. Wayland zavolal na psa a pobídl ho, aby plaval k němu. Raul se k psovi doplácal a podařilo se mu provléknout lano obojkem. Vallon s Waylandem je vytáhli společně a Raulovi pomohli na palubu. Všichni tři pak měli co dělat, aby dostali na loď psa. Kopal a házel sebou a na palubu dopadl skoro uškrcený. Potom stál s nohama roztaženýma a hlavou svěšenou jako umírající tele a začal zvracet mořskou vodu. Pak chvíli zíral na vlastní zvratky, otřepal se, vrávoravě doťapkal k Waylandovi, malátně ho olízl a zhroutil se.

Wayland popadl Raula za paži. „To ti nikdy nezapomenu.“

Raul lapal po dechu. „Ani já tobě.“

Wayland se dovlekl k Syth. Hero s Richardem přes ni přehodili přikrývky a třeli jí nohy a ruce.

„Je mrtvá?“

Hero po něm vrhl překvapený pohled. „Ne. Podle mě bude v pořádku, jestli se nám podaří udržet ji v teple.“

Wayland jí odhalil obličej. Měla ho skvrnitý a voskově žlutý a ten pohled Waylandovi připomněl všechny ty dávné hrůzy. Zatřásl s ní. „Syth, neumírej.“

Víčka se jí zachvěla, rty pohnuly.

„Přinesu spací pytel,“ řekl Hero.

Wayland se k ní přitiskl studeným tělem. Zmítal jím třas. Pes sebou žuchl vedle nich. Všiml si střel z kuší, trčících z lodi, a začal si uvědomovat její pohyb, jak klouzala po mírných vlnách. V hlavě mu zněl hlas, který neumlkal – známý hlas pronášející kletbu nebo zlou věštbu.

Zvedl hlavu. Na lodi se nikdo ani nehnul a kromě hlasu v jeho hlavě se vše nořilo v přízračné ticho. Vallon na přídi hleděl na moře. Hero seděl v předklonu jako loutka bez nitek. Richard se tvářil vyjeveně. Raul se setkal s Waylandovým pohledem a výmluvně si odplivl.

Wayland zašmátral po okrajníku a na druhý pokus se vytáhl do sedu. Normani se na mizejícím pobřeží pohybovali jako stíny. Zatřepal hlavou a zašťoural si prstem v uchu.

Byl to Drogův odhmotněný hlas, který neumlkal.

Všichni jste propadli peklu. Váš vůdce se nejmenuje Vallon. Jmenuje se Guy de Crion. Zabil vlastní ženu a zavraždil synovce vévody akvitánského. Slyšíte mě? Všichni jste propadli peklu.

NA SEVER

15

Buřňák obklopený mlhou se pohupoval na odlivu. Někdo pištivě vřískal. Snorri. Poskakoval kolem otvoru pro stěžeň, dupal a hrozil pěstí. „Proboha,“ zasténal Vallon, vydal se na záď a vrávoral, jako by se loď zmítala na vlnách.

„Co tě to, k čertu, popadlo?“

„To ta holka, kapitáne. Musíme se jí zbavit.“

„Uklidni se. Při nejbližší příležitosti ji vysadíme na břeh.“

„Ne, ne, nosí smůlu. Když bude na palubě, neutečeme.“

Vallon letmo pohlédl do nákladového prostoru uprostřed lodi. Dívka seděla ve spacím pytli, z jedné strany měla Waylanda, z druhé psa. Jen hodně statečný člověk by se pokusil mezi ně vstoupit.

„A co jako čekáš, že udělám? Hodím ji přes palubu?“

Snorri popadl Vallona za rukáv. „Může odveslovat zpátky na pramici.“

„Poslat ji nazpátek k Normanům? Zbláznil ses?“

„Kapitáne, jsme odsouzení k záhubě, jestli se jí nezbavíme.“

„Jsme odsouzení k záhubě, jestli neuvedeš loď do pohybu.“ S velkým úsilím nasadil Vallon konejšivý tón. „Ty jsi skvělý námořník. Spoléháme na tebe.“ Stiskl Snorrimu rameno a ztišil hlas. „Neměj strach. S tím děvčetem to zařídím.“

Vallon otočil hlavu. „Waylande, na palubu.“

Wayland vylezl nahoru a vykročil kolem Vallona. Ten ho zadržel. „Vy ostatní, pojďte sem. Napneme plachtu.“

Raul tupě vzhlédl. „Nefouká vítr.“

„To vím, ty hlupáku. Musíme se připravit, až foukat bude.“

Raul se s námahou zvedl. Hero s Richardem se vyhrabali na nohy jako poraněný hmyz.

„Myslíte si, že vám nezbyly žádné síly,“ řekl Vallon. „Ale zaručuju vám, že se nebudete cítit utahaní, až se do nás pustí Normani.“ Poodstoupil. „Snorri, zasaď stěžeň.“

Snorri se pisklavě uchechtl. „Není nás na to dost.“

„Cože? Kolik lidí potřebuješ?“

„Šest, aby ho rovně zvedli, čtyři, aby ho podrželi svisle, a dva, aby ho spustili do otvoru v kýlu. Nikdy jsem neviděl, že by se to dělalo v míň než osmi lidech, a to ještě bylo v přístavu, kde pomáhali lidi i ze břehu.“

Vallon se zadíval na stěžeň – borovicový kmen dlouhý dvanáct metrů, u paty silný jako mužský pas. Bylo zapotřebí dvanácti mužů, aby ho zvedli na palubu a položili dolní konec na držák. Teď ho museli zvednout o dalších sedmdesát stupňů jenom v šesti, včetně člověka s jednou paží a dvěma mladíky slabými jako novicové po týdenním půstu.

„Raul má síly za tři, nějak ho zvedneme.“

„Kapitáne, jestli sklouzne, roztříští mi loď. A kde potom budeme?“

Předstoupil Hero. „Mohli bychom stěžeň zajistit, aby se nepohnul. Stačí, abychom po stranách podélně přes nákladový prostor přivázali tyče.“ Ukázal na dvě ráhna uložená na levoboku. „Tyhle vypadají dost dlouhé.“

„Konečně někdo, kdo používá hlavu.“ Vallon se otočil ke zbytku posádky. „Tak na co čekáte?“

Raul otáčel v prstech čapku. „Kapitáne, nic ve zlým, ale od včerejška jsme si nesedli k jídlu.“

„Dobrá. Převlečte se do suchého a něco do sebe hoďte.“

Vallon byl tou dřinou zničený jako všichni ostatní. Svezl se na veslařskou lavici a ohmatával si natažené svaly na boku. Dlaně měl samý puchýř, prsty nateklé a jejich špičky mrtvolně bledé. Když odkopl mokré kalhoty, viděl, že má vnitřní strany stehen do krve rozedřené. Opláchl se čistou vodou. Převlečený do suchého se cítil lépe.

„Pane, vezmi si tohle,“ řekl Richard a nabídl mu chleba s kusem skopového a pohár piva.

Snědl pouze pár soust, než ho přemohla netrpělivost. „Drogo už je na půl cesty do Lynnu. Dejme se do práce.“

„Tak se na tu holku jednu podívejte,“ řekl Snorri a ukázal na velký dubový blok v šířce čtyř žeber uprostřed lodi. „Do toho otvoru uprostřed zapadne spodek stěžně. Tomu bloku nad ním říkáme výztuha. Drží stěžeň pevně vepředu a po stranách. Přebírá tlak, když loď pluje s vytaženou plachtou. Do drážky vzadu se zarazí klín a stěžeň se už ani nehne.“

„Pochopili jste?“ řekl Vallon.

Nejdříve postupně posunuli stěžeň tak, aby jeho pata byla přesně nad otvorem v kýlu lodi. Už tenhle úkol Vallonovi ukázal, s jakou váhou a silami se potýkají. Snorri namazal patu stěžně, aby lehčeji zajel do otvoru. „Potřebuju tady dole někoho, aby stěžeň naváděl.“

Vallon se rozhlédl. „Waylande, to bude tvoje práce.“

Raul do sokolníka dloubl. „Viděl jsem chlapa, co při tom přišel o obě pracky.“

„Jdi do háje s tím svým žvaněním.“

Snorri vložil do otvoru pro stěžeň stříbrnou minci.

„K čemu to je?“ zajímal se Wayland.

„To je pro převozníka, kdybych se utopil.“

Raul pokradmu pohlédl na Vallona a také tam vhodil minci.

Po obou stranách stěžně připevnili ráhna a na koncích je ukotvili k veslařským lavicím. Na Herův návrh přivázali mezi ráhna ještě příčné břevno, aby se zabránilo tomu, že by stěžeň posunuli příliš dopředu.

Snorri jednou rukou rozvinul kotevní lano. „Potřebuju někoho, kdo umí vázat uzly. Tohle přiváže nahoru na stěžeň.“

Raul vyšplhal po nakloněném stěžni a uvázal lano půldruhého metru pod vrchol.

„Přivázals to pevně?“ ujišťoval se Snorri.

„Hoď si to kolem krku jako smyčku a uvidíme.“

Snorri vykročil kupředu a odmotával lano. „Teď tam přijde lanová kladka.“ Bylo to silné břevno, asi pět metrů dlouhé, s rozdvojeným koncem. Snorri protáhl konec lana vidlicí, pak Wayland s Raulem břevno zvedli a zasunuli jeho konec do otvoru před prostorem pro náklad. Lano ze stěžně vedlo nyní přes vidlici do rukou mužů na přední palubě. Snorri si stoupl ke straně a koordinoval jejich usilování. „Napnout lano.“

Vallon táhl spolu s ostatními.

„Víc. Lano je volné. Opřete se do toho.“

Vallon táhl, až přímo cítil, jak je stěžeň nehybný.

„Všichni najednou – zvedejte!“

Vallon se zapřel patami, lano zadrnčelo a vytékala z něho voda, ale stěžeň se ani nehnul.

Snorri si trochu přidřepl a pobízel je. „Zaberte. Takhle ne. Pořádně. Vydejte sílu. Tomuhle říkáte zabrat? Viděl jsem haranty, že jim to šlo líp. Jde vám o život, sakra. Strhněte si hřbet. Vyplivněte plíce!“

Tentokrát zvedli stěžeň o pár centimetrů, ale takovou váhu neudrželi a padl zpátky.

Stáli, supěli jako koně a protřepávali si ruce.

„Potřebujeme víc zapáčit,“ lapal Vallon po dechu. Pohled mu padl na veslo. Klopýtavě k němu vykročil.

„To ne, to bys zlomil,“ křikl Snorri. „Mezi nákladem je trám.“

Vallon našel dubový trám dlouhý dva a půl metru, stoupl si za stěžeň a uchopil trám jako harpunu. Posádka znovu popadla lano a napřela síly. Stěžeň se o kousek nadzvedl, dost na to, aby do té mezery stačil Vallon podstrčit trám. Natáhl ruce co nejvýš a pověsil se celou vahou na páku. Žíly na krku mu vystoupily. Z nosu mu visel sopel.

„Už se hnul,“ křikl Snorri.

Za zlostného skřípotu se stěžeň opět o něco zvedl. Trám podklouzl a Vallon klopýtl, ale když se podíval, stěžeň stále ještě visel ve vzduchu. „Držte ho,“ vypravil ze sebe a odvrávoral ke zbytku posádky.

Páka znamenala rozhodující rozdíl. Stěžeň se pomalu zvedal, a čím se ocital výš, tím byla práce snazší. Snorri jim říkal, co a jak. „Trochu víc na stranu. Ještě kousek. Prr!“

Když už chybělo jen málo, aby stěžeň zapadl do otvoru, připadalo jim, že skoro nic neváží. Snorri vzal od každého postupně volný konec lana a přivázal ho ke stěžni.

Raul s Waylandem ještě trochu zapáčili a stěžeň jako by sám našel cestu do páteře lodi, do otvoru v kýlu, a otřásl se.

Snorri s Raulem připevnili ke stěžni výztuhu. Když ještě zatloukli klín, Snorri se narovnal a prohlédl stěžeň ze všech úhlů, pak mrkl na Vallona. „Povedlo se.“

Posádka se sténáním klesla na palubu.

„Na posedávání bude čas později,“ řekl Vallon. „Ještě musíme loď vystrojit.“

Ve skutečnosti jenom Snorri a Raul věděli, co mají dělat. Poté co pomohli vytáhnout ráhno a pozorovali, jak přadeno lan a stěhů začíná nabývat tvar, šel Vallon na příď zkontrolovat odliv. Mlha je pořád ještě držela na místě. Z lanoví skapávala rosa jako déšť. Oblečení, jež si nedávno vzal na sebe suché, už provlhlo.

Někoho za sebou vycítil. Hero, s očima sklopenýma, mu nabídl pohár piva. Vypil ho a otřel si ústa. „Kolik je hodin?“

„Ztratil jsem představu. Dokonce ani nevím, kterým směrem jsme otočení. Drogo je bohudíky stejně slepý jako my.“

„Tím si nejsem tak jist. Poslouchám, jaký rámus dělají ptáci nad mořem. Předpokládám, že mlha se drží jenom podél pobřeží a Normani čekají, až vystrčíme nos.“

„Potom se modleme, ať mlha vydrží až do soumraku.“

Vallona zaskočila jedna vzpomínka. „Mají zvířata schopnost uvažovat?“

Hero zamrkal při tak podivné otázce. „Aristoteles tvrdí, že člověk je jen rozumné zvíře. Proč se ptáš?“

Vallon se zahleděl do mlhy. „Svého času jsem bydlel s krysou, která vykazovala lidskou mazanost. Každý večer si, jakmile jsem odložil misku, přišla pro drobečky. Vždy ve stejnou dobu, ze stejné díry, stejnou cestou. Aby se schovala, plížila se s kouskem látky na zádech. Řekl bys, že to svědčí o tom, že měla schopnost uvažovat?“

Hero se zamyslel. „Protože tě ta krysa nemohla vidět, usoudila, že ty nemůžeš vidět ji. Ve skutečnosti byla její chytrost jistou formou hlouposti, protože jsi ji mohl kdykoliv zabít.“ Něco se mezi nimi změnilo. „Obydlí, na něž narážíš, pane, bylo to vězení, o kterém ses zmínil?“

Vallon přikývl. „Povím ti o tom později.“

Snorri zahulákal. Vallon se otočil a přitiskl si ruku na tvář. Vánek téměř okamžitě ustal, ale jeho pohlazení přetrvávalo. „Byl to příznivý vítr?“

„Ano, jihozápadní.“

„Jsme připraveni vyplout?“

Snorri se na Raula zaškaredil. „Ještě je zapotřebí udělat spoustu věcí, ale budeme se kodrcat kupředu.“

Všichni čekali, obličeje obrácené k obloze. Vallon svíral a rozvíral ruce položené na stehnech. Přistihl Raula, jak se na něho dívá, a přinutil se ke klidu.

Další závan drobně rozvlnil moře. Plachta měkce zapleskala a ochabla.

„Kéž by byla tma,“ řekl Hero.

„Psst!“

Wayland ukazoval někam za levobok.

Vallon k němu přistoupil tak tiše, jak jen to šlo, a natáhl krk. Slyšel jen vzdálený křik racků, ale o Waylandově varování nepochyboval. Ten mládenec měl sluch jako liška. Nakonec jeho smysly zaznamenaly sotva patrný rytmus veslujících mužů. V jednu chvíli bylo loď slyšet tak blízko, že pochytil hlasy, ale hned zas se vytratily.

Rozhlédl se. Raul napínal kuši. Naklonil se blízko k Waylandovi. „Kde jsou?“

Wayland ukázal prstem.

Vallon soustředěně přivřel oči. Uslyšel šplouchnutí, jak někdo špatně zabral veslem, a postřehl, jak se zabělala pěna. Vynořil se rozmazaný obrys lodi sotva sto metrů daleko. Neměla žádnou plachtu, ani svinutou ne, a posádka se hrbila nad vesly. V jednu chvíli kolem sebe pluli tak blízko, že kdyby kdokoliv z veslařů pohlédl doprava, Buřňáka by zahlédl. Nikdo se ale nepodíval a po chvilce loď přízračně zmizela.

„Vezmi si luk,“ řekl Waylandovi. „Bude jich víc.“

„Zvedá se vítr,“ řekl Raul a otočil se k zádi.

Loď se naklonila. Plachta se vydula a stěžeň zasténal. Wayland připevňoval novou tětivu. Ta stará musela ve vlhkém počasí ztratit pružnost. Buřňák se dal do pohybu a zanechával za sebou bublající brázdu. Mlha uplývala kolem jako pomalý déšť. Přítmí se protrhalo a Vallon jezdil pohledem na všechny strany, neboť očekával další normanské lodě. Mlha před nimi zřídla a zrůžověla. Šikmé paprsky podvečerního slunce vykrojily stín Buřňáka a najednou, jako by se prudce otevřely dveře, se ocitli z mlhy venku.

Slunce zapadalo, mezi lesknoucími se tmavými písečnými nánosy moře červenavě zezlátlo jako roztavené.

„Pekelný oheň!“

V plavební dráze přímo před nimi, sotva čtvrtmíli daleko, se na zčeřeném moři houpal člun až po okrajník naložený Normany. Někteří posedávali u vesel, jiní vytahovali plachtu. Jeden zahlédl Buřňáka a vykřikl.

„Další vyplouvají z Lynnu,“ řekl Wayland.

Vallon uviděl několik mil jižně na obzoru plachty. „Prozatím na ně zapomeň.“

Jejich situace vypadala beznadějně.

Normani pluli s větrem v zádech a blokovali střed plavebního kanálu, lemovaného po obou stranách písečnými nánosy. Nebylo kudy je obeplout. I kdyby se Normani dostali na závětrnou stranu, dokázali by v tom mírném vánku veslovat rychleji, než plul Buřňák pod plachtou. Blížil se ke člunu sotva krokem. Brzy se dostanou na dostřel kuše. Vallon přiložil ruku k ústům. „Snorri, drž kurz. Slyšíš mě? Rovnou kupředu.“

Raul vsál vzduch mezi zuby. „Kapitáne, je jich pětkrát víc než nás.“

„To vím. Třicet mužů ve člunu polovičním než naše loď. Koukni, jak se pletou jeden druhému pod nohy. A nebudou zrovna nejčerstvější, potom co doveslovali z Lynnu.“

Vojáci o sebe zakopávali, jak se snažili uvést člun do pohybu. Rozhoupali ho tak, až hrozilo, že se potopí. Někteří se chopili vesel a nemotorně veslovali, jiní se soukali do zbroje. Člun se nejistě šinul po vodě.

„Budou vyfešákovaný, až k nim doplujem,“ poznamenal Raul.

Vallon si zastínil oči. „Nevidím žádné lučištníky.“

„Ne, to jsou pěšáci. Meče a kopí.“

Buřňák se naklonil a příď se stočila.

„Co to…!“ Vallon se vrhl na záď. „Řekl jsem ti, abys držel kurz!“

„Můžu je objet,“ rozkřikl se Snorri a opřel se do kormidla.

„Dohoní nás raz dva.“ Vallon mu vyrval kormidlo. „Najeď na ně!“

„Nenechám si zničit loď!“

„Je dvakrát větší než ta kocábka. Rozdrtíme ji jako ořech.“

Hvízdla střela z Raulovy kuše. Vallon pozvedl meč. „Udělej…, co… říkám!“

Snorri zahrozil pěstí. „Zaplatíš škodu.“

Vallon běžel zpátky na příď. Raul se zašklebil, že minul.

Už bylo vidět rysy v obličejích nepřátel. Velitel poslal polovinu vojáků veslovat. Na přídi se půltuctu lučištníků strkalo, aby si udělali místo. Ostatní se rozestavili podél boku člunu, bušili meči do dlouhých štítů a vyzpěvovali: „Dex aie. Dex aie.“

Wayland jediným plynulým pohybem sklonil luk a vystřelil. Vallon pozoroval, jak šíp obloukem vyletěl nahoru. Když začal padat, ztratil ho z dohledu, ale pak uslyšel výkřik, který svědčil o tom, že zasáhl cíl.

„Ten má štěstí, holomek,“ řekl Raul, který pořád ještě nabíjel kuši. Wayland už vystřelil další šíp a znovu mířil.

Plavidla od sebe byla sotva sto metrů a Normani si uvědomili, že hrozí srážka. Početní převaha, která jim připadala zdrcující, se jim už taková nezdála, když viděli, že se na ně valí loď čtyřikrát těžší. Jejich válečný pokřik umlkl. Někteří muži na přídi se trhavě rozhlíželi a hledali cestu k úniku.

„Doprava ne!“ křikl velitel.

„Pozdě,“ zamumlal Vallon, když se člun začal stáčet doleva. Rozhostilo se zvláštní ticho, které předchází bitvě. Zvláštní proto, že zesilovalo běžné zvuky – křik racků, kolotání vody pod přídí, šelestění plachty.

„Zaútočí kopiníci, pak vtrhnou na palubu. Připravte se!“

Raul si zapřel kuši o rameno a vyslal střelu, která jednoho vojáka otočila kolem dokola.

Změna kurzu a smrtící střely vnesly mezi kopiníky zmatek a kopí vrhli pouze čtyři. Dobře nezamířili ani se řádně nerozkročili a tři muži na přídi Buřňáka se jim snadno vyhnuli.

„Připravte se,“ řekl Vallon.

Loď se srazila se člunem, prorazila jeho trup těsně za přídí a připravila ho o pár vesel. Muži popadali. Stěhy se s ostrým prasknutím odtrhly a stěžeň se zakymácel. Z půltuctu Normanů připravených vtrhnout na palubu se to podařilo jenom dvěma. Ostatní se buď svalili, nebo nedoskočili. Wayland jednoho zastřelil uprostřed skoku. O druhého se postaral Raul. Zvedl ho, jako by nevážil víc než stéblo, a hodil ho přes palubu.

„Za tebou!“

Vallon se bleskově otočil. Další voják se svalil na palubu a přitom mu odletěla přilba. Než se k němu Vallon dostal, byl na nohou a volal: „Ke mně!“ Udělal krok kupředu a zůstal stát. Probodlo ho kopí, jež vrhl někdo z jeho spolubojovníků. Vallon ho zachytil, když padal kupředu, a chvíli se pevně objímali jako milenci.

„Statečný kluk!“ řekl Vallon a odstrčil mrtvého.

Náraz rychlost lodi neomezil. Vallon zahlédl řadu křičících obličejů klouzajících kolem. Těsně ho minulo další kopí. Jeden voják v záchvatu zuřivosti neškodně mrštil mečem. Pak zůstal člun za nimi, už zaplavený vodou, a jeho posádka křičela strachy z utopení.

„Je někdo zraněný?“ zvolal Vallon. „Hero? Richarde?“

Vylezli z vnitřku lodi a přitiskli si pěst na ústa, když uviděli mrtvá těla. Vallon se rozhlédl. „Raule, hoď je přes palubu.“

Odešel na záď a oběma rukama se opřel o záďovou vaznici. Rybářský člun se převrátil na bok a Normani se drželi trupu. Lehký vítr rozfoukal mlhu a Vallon zahlédl loď, která je předtím minula cestou na volné moře.

Když se otočil, uviděl Hera, jak ho s hrůzou pozoruje. Zasunul meč do pochvy. „Poslal jsem tě pryč, protože jsem tě chtěl takového pohledu ušetřit.“ Vykročil kolem něho, ale zastavil se. „Jestli Prozřetelnost opatruje krysy, proč by neměla laskavě shlédnout i na nás?“

Ztlumené sluneční oko sjelo za obzor. Loď, která plula v brázdě za nimi, zastavila, aby nabrala ty, co na zničeném rybářském člunu přežili. Zvnitřku lodi se přihnal Snorri. „Já ti říkal, že nás tvoje bláznovství pošle ke dnu. Popraskala nám prkna. Nabíráme vodu. Nejspíš se potopíme.“

Vallon unaveně mávl na Raula. „Běž se na to podívat.“

Raul si rozvážně odplivl. „Počítám, že jsem umřel a nikdo mi to neřekl a teď se prodírám peklem.“

„Peklo by tě nepřijalo.“

Raul se zazubil, jako by mu Vallon složil poklonu.

Buřňák plul dál s Vallonem u kormidla. Ten nespouštěl z očí lodi na jihu. Bylo jich pět a pluly souběžně s Buřňákem, ale nezkoušely se přiblížit. Spěchaly, aby uzavřely ústí zátoky Wash, kde mělčiny zúžily plavební dráhu. Jestli tam doplují jako první a vytvoří blokádu, bude muset Buřňák proklouznout mezi plavidly rozmístěnými sotva půl míle od sebe. Z nebe vymizely všechny barvy a snesla se noc. Jak moře potemnělo, zmizely nepřátelské lodě z dohledu. Tma dlouho nepotrvá. Brzy vyjde měsíc, do úplňku chyběl pouhý den a na moři se udělá světlo jako ve dne.

Vallon zvedl pohled k Waylandovi, který balancoval na ráhnu devět metrů nad palubou. „Ještě je vidíš?“

„Ano, drží stejný kurz.“

Snorri s Raulem se vynořili z hloubi lodi. „Je tam jenom malá prasklina,“ řekl Raul. „Utěsnili jsme ji. To děvče tam na to dává pozor.“

Snorri se chopil kormidla. Pluli dál. Od východu se za obzorem začal šířit jas a vyšel obrovitý měsíc, zpočátku zlatý; postupně vybledl a vypadal jako mramorovaná vaječná skořápka. Lodě Normanů se znovu objevily jako bledé lucerny.

„Dostaneme se do ústí zátoky dřív než oni?“ zeptal se Vallon Snorriho.

„Bude to jen taktak.“

„Říkal jsi, že Buřňák dovede plout rychleji než ryba.“

„Jo, ale oni mají volnou cestu k Lynnu, kdežto my musíme obeplout Mare’s Tail.“

„To je mělčina?“

„Spíš ostrov. Je dlouhý tři míle a stáčí se k jihu.“

„Což nás přinutí přiblížit se k normanské flotile.“

Snorri se uchichtl, jako vždycky, když byl ve stresu. „Jo. Dostanem se jim rovnou do cesty.“

Wayland zůstával v ráhnoví a dával pozor na mělčiny. Raul nabíjel kuši. Oběma nohama se opřel do půlkruhu lučiště, zhluboka se nadechl a obrovskou silou natáhl tětivu. Tvrdil, že je to, jako by zvedal sto kilo, a že dokáže vystřelit střelu, která naráz proletí dvěma vojáky v brnění. Vallon o tom nepochyboval. Jednou zkusil tu zbraň natáhnout a zjistil, že dokáže tětivou sotva pohnout. Od chvíle, kdy vyrazili na cestu, se Raul stále přel s Waylandem, kdo z nich má hrozivější zbraň. Raul trval na tom, že kuše je přesnější a dalekonosnější, ale Wayland – pokud se uráčil odpovědět – zdůrazňoval, že stačí vystřelit šest šípů dřív než Raul jednu střelu.

„Písčina v dohledu,“ zvolal Wayland.

Vynořovala se z moře jako zpola ponořená velryba. Snorri stočil loď trochu doprava a Raul popadl upínací lano, připevněné ke spodnímu ráhnu plachty, a natáčel ji tak, aby nabírala co nejvíc vítr. Rychlost lodi se celkem nesnížila, ale stáčeli se směrem k nepříteli. Normanské lodě pokračovaly kupředu. Vallon už viděl mysy na obou stranách ústí zátoky Wash a bylo mu jasné, že dvě vedoucí lodě tam doplují první. I kdyby se Buřňák počátečnímu útoku vyhnul, manévrování ostatním plavidlům umožní, aby se k boji připojila. Nejbližší loď nebyla dál než míli na pravoboku a Buřňák pořád ještě nedoplul na konec Mare’s Tail.

Vallon si vůbec neuvědomoval, že poklepává nohou. Ještě neobepluli písčinu a všechny normanské lodi až na jednu jim ukazovaly záď. Opožďující se loď byla v jedné rovině s Buřňákem a tak blízko, že Vallon rozeznával postavy, které se na ní pohybovaly.

„Vedoucí lodě skasávají plachty,“ zvolal Raul. „Chystají se vyčkávat.“

Vallon pozoroval, jak se plavidla pomalu sjíždějí. Dvě vedoucí normanské lodi se rozestoupily a ostatní plavidla vyrazila tu mezeru zaplnit. Vallon se připojil ke Snorrimu. „Máš nějaký nápad?“

„Mezi nimi se neprodereme. Jejich lodě jsou stejně velké jako ta naše.“

„Před námi volné moře!“ zvolal Wayland.

„O jedné fintě bych věděl,“ řekl Snorri. „Jakmile se dostaneme kolem Mare’s Tail, můžeme se rychle stočit na levobok a zamířit do jednoho kanálu, kterým se dostaneme ven na severním cípu Washe. Normani se nemůžou otočit proti větru. Budou muset obeplout písčinu po delší straně.“

Buřňák nechal písčinu za sebou. Vallon viděl, že kurz, který Snorri navrhuje, znamená plout těsně u pobřeží zálivu.

„Musíme se rozhodnout rychle,“ naléhal Snorri.

„Udělej to!“

Snorri zavolal na Raula a opřel se do kormidla. V nejasném světle Normani změnu jejich kurzu nepostřehli nebo si možná mysleli, že je to jenom klamný manévr. Ve chvíli, kdy zareagovali a začali se vracet přes zátoku, Buřňák už mířil na sever a vítr se do něho opíral z boku.

Dvě vedoucí lodi stále měly výhodu otevřeného moře. Když se pobřeží přiblížilo, pomyslel si Vallon, že je Snorriho manévr zahnal do slepé uličky. Před sebou měli kanál mezi zaplavovaným pobřežím a úzkým písečným náspem. Jedna loď je těsně sledovala po větru, zatímco druhá zamířila dál na moře. Jako psi pronásledující králíka. Lodě už byly téměř u ústí kanálu. Jakmile se do něj dostanou, bude to jasné. Pokud normanská loď dopluje na konec kanálu jako první, bude střet nevyhnutelný.

Buřňák plul při pobřeží. Normanská loď s náskokem asi dvou set metrů se držela na druhé straně písečného valu. Vallon slyšel, jak jejich velitel vykřikuje rozkazy. Na Buřňákovi panovalo ticho. Wayland držel luk skloněný a jezdil si rukávem přes ústa.

„Myslím, že je doháníme,“ řekl Hero.

Uplynuly minuty plné rozčilení, než se Vallon odvážil doufat, že má Hero pravdu. Ty dvě lodi, plující každá na opačné straně písečného valu jako vzájemné stíny, se dostaly na stejnou úroveň. Normani se nahrnuli na bok a vyzývavě hulákali.

„Rozhodně získáváme náskok,“ řekl Hero.

Vojáci to také uviděli a jejich pokřik se změnil ve zklamaný řev. Na volném moři lépe využívali vítr, ale v závětří při břehu byl Buřňák mnohem výkonnější plavidlo. Postupně zvyšoval Buřňák náskok. Když vyklouzl z kanálu, byl na dostřel z luku před svými pronásledovateli a od břehu tak blízko, že Vallon viděl světla v pobřežní osadě.

Snorri radostí poskakoval. „Teď už nás nechytnou.“

Vallon vykročil na záď a cestou se dotkl paže každého muže. „Dobře sis vedl,“ mumlal. „Dobře sis vedl.“

Raul zaboxoval do vzduchu. „Válečníka, když není odsouzen k záhubě, osud ušetří.“

Zamířili na otevřené moře. Vallon pozoroval plachty za nimi, dokud nebyly úplně maličké, a teprve potom se otočil.

„Všichni máte volno. Najezte se a trochu si odpočiňte.“ Když šel kolem něho Wayland, natáhl Vallon ruku a chytil ho za rukáv. „Ty ne.“

Wayland stál před ním, nemluvný a vzpurný. Jeho prohřešky byly neodpustitelné. Vallon nechal oběsit muže za menší přečiny. Musel dát ostatním varování. Bůhví, že disciplína byla beztak už dost uvolněná. Kdyby Waylanda za neuposlechnutí nepotrestal, každý muž by si brzy dělal, co chce. Tohle všechno Vallon věděl, ale zároveň si uvědomoval, že si nemůže dovolit ztratit sokolníka. Měl jenom jeho a tu ostatní sebranku. Omezené možnosti, jaký trest mu může vyměřit, ho ještě víc rozzuřily.

„Ohrozil jsi životy nás všech tím, že ses pro to děvče vrátil. Kdyby nás nebylo tak málo, nechal bych tě zabít.“

„Děkuji ti za tvé milosrdenství. Oba ti děkujeme.“

„Na tom nesejde. To děvče tu nemůže zůstat. Na této lodi není pro dívku místo.“

Wayland vtáhl tváře a zahleděl se mimo něho.

„Jakmile někde přistaneme, vysadíme ji na břeh.“

„Nemá kam jít. Její rodina je mrtvá.“

Vallon bouchl pěstí do okrajníku. „Nejsme sirotčinec. Musí pryč.“

Wayland zvedl pohled.

„Jestli ti na ní záleží, musí ti být jasné, že je to pro její vlastní dobro. Měj na paměti, co riskuje, jestli zůstane.“

„Z cesty strach nemá. Její otec byl rybář.“

„Nemluvím o nebezpečí na moři. Žena na lodi plné mužů je recept na katastrofu. Víš, jak se Raul chová, když se namaže.“

„Raul by se jí neodvážil dotknout.“

„Vidíš. Už o té možnosti uvažuješ.“ Vallon ztišil hlas. „Budeme najímat další lidi a já nejsem v situaci, abych si mohl vybírat. Nepochybně budou někteří z nich darebáci. Viděl jsem, jaké šílenství se vojáků zmocní, když se mezi ně pustí žena. Bůh je mi svědkem, že jsem jich dost pohřbil.“

„Pes zabije každého, kdo se jí jen dotkne.“

„A to mě má uklidnit?“

Wayland znovu zmlkl.

Vallon se naklonil. „Dále je tady Snorri.“

Wayland mu pohlédl do očí. „Co je s ním?“

„Netvař se, že mezi ním a tou dívkou není zlá krev. Jeho předsudky jsou mi lhostejné, ale jsme závislí na jeho spolupráci.“

Wayland se pohrdavě usmál. „Zradí nás, ať už tady to děvče bude nebo ne.“

Vallon přivřel oči. „Vyjádři se jasněji.“

„Nemá to v hlavě v pořádku. Povídá si sám se sebou a ani o tom neví. Má v úmyslu nás okrást.“

Vallon si poposedl. „Dobrá, s tím problémem se vypořádám, až ta chvíle přijde.“ Hlas mu zpřísněl. „Nic se tím nemění. Děvče půjde pryč.“

Wayland sklopil oči na své nohy. „Mrzí mě to.“

Vallon promluvil mírněji. „Jsem si jist, žes to udělal z dobroty srdce a jenom šťastným řízením osudu neměla tvoje nerozvážnost za následek naše zničení. Té dívce dáme přiměřené prostředky. Peníze půjdou z tvého podílu na zisku. To bude tvůj trest a jistě budeš souhlasit, že je mírnější, než si zasloužíš.“

Wayland zvedl pohled. „Měl jsem na mysli, že mě mrzí, že nemůžu zůstat v tvých službách.“

„Neříkej mi, že máš v úmyslu odejít s ní.“

„Říkal jsi, že můžu odejít, jakmile vypluješ.“

Vallon máchl směrem k pobřeží. „To děvče tě připravilo o rozum. Tohle není tvoje rodná země. Nenajdeš tu nic než chudobu a smrt. Jsi psanec a na tvoji hlavu je vypsaná odměna. Někdo jim tě vydá do rukou. I kdyby ses dostal dál do vnitrozemí, nemáš půdu ani nikoho, kdo by tě ochránil. Přinejlepším bys skončil jako nevolník, co se lopotí za pluhem. Tohle chceš?“

Waylandovi blesklo v očích. „Najdu les, kde si budeme žít jako páni.“

„Nesmysl. Žít v ústraní v divočině znamená být na všechno sám. Pomysli na to, co to bude znamenat, když budeš mít na krku nějaké děvče. Je ti teprve – kolik? – sedmnáct? Jsi příliš mladý na to, aby ses vázal.“

Wayland neodpověděl. Vallon mluvil hlasitějším šepotem a nezapomínal, že Snorri natahuje uši. Pokynul Waylandovi, ať přistoupí blíž. „Vztah mezi námi dvěma je ožehavý. Neprokazoval jsi mi náležitý respekt. Ne, nepřerušuj mě. Mluvím ze zkušenosti, ne z marnivosti. Jakékoliv konání musí mít svého vůdce. Od samého začátku ses mojí autoritě podřizoval jenom tehdy, když ti to vyhovovalo. Už bych tě dávno nechal jít vlastní cestou, kdybych v tobě nevypozoroval určité kvality hodné obdivu. Jsi statečný, vynalézavý, pohotový a bystrý. Nauč se podřídit nadřízeným a čeká tě skvělá budoucnost.“

Wayland stále hleděl k zemi.

„Myslel jsem, že chceš polapit bílé sokoly.“

Wayland zvedl hlavu. „To chci. Proto taky jsem se k tobě přidal.“

„Potom tu příležitost nezahazuj. Muž může jít za svým snem jenom jednou v životě.“

Waylandovi se sevřelo hrdlo. „Nemůžu ji opustit. Učinil jsem slib.“

„Slib manželství?“

„Takový ne.“

„Jaký tedy?“

Pes přiťapkal po palubě. Wayland ho popleskal, pes si lehl a upřel oči Vallonovi do obličeje. Ten si založil ruce.

„Takže to je tvoje poslední slovo? Když půjde děvče, jdeš taky?“

Wayland se uklidnil. „Ano.“

Vallon si povzdechl a zadíval se na dlouhou stříbřitou cestu, kterou za sebou na vodě zanechával měsíc. Země nebyla v dohledu. Všechny obzory byly prázdné. Promnul si čelo.

„Přiveď ji ke mně.“

„Nebudeš jí nahánět strach?“

„Jen ji přiveď.“

Wayland odešel a Vallon uvažoval, jak hluboko klesl. Před pouhými dvěma lety velel armádám. Mávnutím paže posílal eskadry do boje. Vjížděl do měst v čele svých vojsk a zavřené okenice mu řekly, jaký strach zažívají jejich obyvatelé, kteří věděli, že má moc nad životem a smrtí. Zběhy a zbabělce odsuzoval na šibenici a vůbec o tom nepřemýšlel. Teď to dopracoval k tomu, že se dohadoval s nějakým venkovanem kvůli jeho děvčeti.

Syth se pohybovala tak tiše, že ji neslyšel přicházet a všiml si jí, až když na něho padl její stín. Byla vyšší, než očekával, štíhlá jako rákos, měla kočičí oči a vyzařovalo z ní cosi nezemského. Málem natáhl ruku a dotkl se jí, aby viděl, jestli je skutečná.

„Tak ty jsi ta holubice, která přivábila mého nezkroceného sokola.“

Vrhla pohled na Waylanda.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se ho Vallon.

„Syth.“

Vallon se zadíval na moře. „Normani vědí, že jsme tyto břehy neopustili nadobro. Budou nás pronásledovat po celém pobřeží. Několik dní se neodvážíme přistát – dost dlouho, abys přišel k rozumu. Mezitím si dívka musí ostříhat vlasy a nosit mužské oblečení. Bude spát sama a ty se od ní budeš po celou dobu držet dál. Zatímco bude s námi, mohla by si docela dobře zasloužit svoji obživu. Umí vařit a šít? Má nějaké další dovednosti?“

Wayland jí přeložil Vallonovy podmínky. Dívka si váhavě zvedla ruce k vlasům.

„Nebudou s ní potíže,“ řekl Wayland.

Vallon je mávnutím ruky propustil. „Jdi a něco si sněz.“

Wayland zaváhal. „A co ty, pane?“

Vallon si přitáhl plášť. „Prostě mi jdi z očí.“

16

Hero opatrně kráčel na příď. V noci se byl několikrát na Vallona podívat, a když se ochladilo, přikryl ho dekami. Teď zůstal u té beztvaré hromady stát a odkašlal si. Když ho tím nevzbudil, natáhl ruku a opatrně do něho šťouchl.

Vallon se prudce posadil.

„Nelekej se, pane. To jsem já. Přinesl jsem ti trochu ovesné kaše. Sněz si ji, dokud je teplá.“

Vallon zasténal a ohmatal si žebra. „Je mi, jako by mě lámali v kole.“ Pojídal z misky a jezdil očima sem a tam. „Kolik je hodin?“

„Zanedlouho bude svítat. Celou noc jsme pluli na východ.“

Vallon zamručel a znovu se pustil do jídla. „Tohle je lepší než ty šlichty, co klohní Raul.“

„Uvařila ji ta dívka. Zřejmě už se úplně vzpamatovala. Je to zvláštní člověk.“

Vallonova lžíce se zastavila na půl cesty k ústům. Pokrčil rameny a pokračoval v jídle. „Našel si každý místo ke spaní?“

„Ještě všichni ne. Za denního světla uspořádáme všechno lépe.“

Vallon mu vrátil misku a opřel se o vaznici, obličej obrácený vzhůru ke hvězdám.

Hero otáčel misku v rukou. „Myslíš, že Drogo nás teď už nechá na pokoji?“

Vallon se drsně zasmál. „Jsme jako kost, která mu uvázla v krku. Nedá si pokoj, dokud ji nevyplivne.“ Pohlédl úkosem na Hera. „Slyšel jsi, jak mě zostouzel.“

„Jeho urážkám jsem nevěnoval pozornost.“

„Říkal nepokrytou pravdu.“ Vallon se posunul, aby mu udělal místo. „Posaď se. Máme před sebou dlouhou cestu, tak můžeš klidně vědět, jaký druh člověka tě po ní vede.“

Hero se třásl po celém těle. Vallon přes něho přetáhl přikrývku. Dlouhou chvíli jen tak seděli, loď najížděla na vlny, Snorri seděl v polospánku u kormidla, ostatní se uložili na palubě.

„Nebudu tě unavovat dlouhým vyprávěním,“ řekl Vallon. „Moje rodina patřila k drobným šlechticům, jimž Guillaume, vévoda akvitánský a hrabě z Poitiers, udělil malý kus půdy. Byl jsem pážetem u jeho dvora a svoji první bitvu jsem prodělal pod jeho praporcem, když mi bylo sedmnáct. Vedl jsem si dobře a povýšil jsem. Ještě mi nebylo dvacet a stal jsem se kapitánem, což mezi některými rytíři z urozenějších rodů nadělalo zlou krev. Válečné tažení ve Španělsku jsem začal před devíti lety, to mi bylo jednadvacet.“

Hero zřejmě nedokázal skrýt překvapení.

„Myslel sis, že jsem starší,“ řekl Vallon. „Brzy zjistíš, co vyrylo tyhle vrásky do mého obličeje. Ale zpátky ke španělskému tažení. Papež požadoval křížovou výpravu proti Maurům. Guillaume byl jedním z několika francouzských šlechticů, kteří na výzvu odpověděli. Připojili jsme se k španělským spojencům a armáda oblehla město Barbastro v muslimském království Lérida. Po čtyřiceti dnech armáda město obsadila a zmasakrovala obyvatelstvo nebo je vzala do otroctví. Já jsem se na tom krveprolití nijak nepodílel, a to jenom proto, že mě poslali na hlídku proti odvetnému útoku ze Zaragozy. Vládcem té země byl bratr krále Koridy, emír al-Muqtadir. To jméno si zapamatuj.

V Barbastru křížová výprava skončila. Ti, co se účastnili vpádu do města, se vrátili obtížení kořistí a otroky. Já se nevrátil o nic bohatší, než když jsem z Akvitánie odjížděl. Následující rok jsem se oženil s dívkou, kterou jsem znal od dětství. Byla o pět let mladší než já. Zvolil jsem výhodný sňatek, který s sebou přinesl i užitečné věno.“

„Byla krásná?“

Vallon se naklonil, aby viděl Herovi do obličeje. „Ano, byla.“ Jako by na chvíli ztratil nit. „No nic. Přestože jsem se za své první cesty do Španělska neobohatil, viděl jsem dost, abych věděl, jaké možnosti chudému rytíři tahle země nabízí. Maurská říše se rozpadla na řadu svářících se států. Požádal jsem Guillauma o propuštění z jeho služeb, abych se mohl vrátit do Španělska jako nájemný rytíř. Na jeho návrh jsem vstoupil do služeb Ferdinanda, krále Kastilie a Leónu. Mojí první akcí pod Ferdinandem byla trestná výprava proti al-Muqtadirovi ze Zaragozy. Emír znovu dobyl Barbastro a vyhladil franskou a španělskou posádku. Do té doby platil Kastilii tribut; Ferdinand a al-Muqtadir ve skutečnost bojovali jako spojenci proti protivníkům Kastilie. Osmělený svým úspěchem v Barbastru, zpřetrhal emír svazky s Kastilií. Naše výprava proti němu nikam nevedla a do roka byl Ferdinand mrtvý. Jeho říše byla rozdělena mezi jeho tři syny. Svoji loajalitu jsem přenesl na toho nejstaršího, Sancha II. z Kastilie.

O dva roky později jsme podruhé oblehli Zaragozu. Toto tažení bylo úspěšné a al-Muqtadir požádal o mír. Zaplatil velké výkupné a zavázal se platit Sanchovi tribut. Toto spojenectví bylo důležité, neboť Kastilie v té době vedla válku na třech frontách – proti Aragonu na východě a Leónu a Galícii na západě a severu.

Následující tři roky jsem bojoval proti Sanchovým nepřátelům. Po každém tažení jsem se vracel domů do Akvitánie. Moje manželství bylo šťastné a narodily se v něm tři děti. Když jsem se vypravil na svoji poslední cestu do Španělska, mělo se to nejmladší teprve narodit. Jel se mnou vévodův synovec, mladík jménem Roland. Guillaume ho svěřil pod moji ochranu, aby se naučil válečnému umění. Toho mladíka jsem znal. Jeho panství leželo na den jízdy od mého a často jezdil na návštěvu. Rolandovi bylo devatenáct, byl výjimečně hezký, dobrý zpěvák a tanečník, ve všech ohledech vytříbený šlechtic. Stručně řečeno, příroda ho obdařila veškerým nadáním, které já postrádám.“

Vallon se rozhlédl. „Byl rovněž zrádný a zbabělý. Chvíli mi trvalo, než jsem poznal jeho pravou povahu. Choval se ke mně uctivě, byl okouzlující, ale za zády se mi posmíval kvůli nízkému původu a bylo mu proti mysli, že slouží pode mnou. Záležitost, jež přivodila můj pád, byla bezvýznamná. Sancho dostal tajnou zprávu, že emír al-Muqtadir se chystá porušit smlouvu s Kastilií. Dostal jsem rozkaz vést malou výzvědnou výpravu na hranice Zaragozy. Bylo nás pouze dvanáct, včetně Rolanda a dvou jeho druhů. Měli jsme za úkol rozhlédnout se po známkách toho, že emír plánuje vpád. Za žádných okolností jsme neměli vyvolat jakoukoliv roztržku.

Pravděpodobně si domyslíš, co se stalo. Ke konci únavného dne, během kterého jsme neviděli nic než pár pastýřů, jsme zabočili a překvapili dva maurské zvědy. Tryskem se pustili pryč vyschlým říčním korytem. Roland a jeho druzi se je jali pronásledovat, dřív než jsem jim v tom stačil zabránit. Křičel jsem na ně, ať se vrátí. Že je to léčka. Nevšímali si toho.

Hnali jsme se za nimi, ale přišli jsme pozdě. Po chvíli jízdy říčním korytem narazil Roland na jednotku maurské jízdy. Jeho druhy už zabili a Roland klečel a prosil o milost. Nepřítel byl na nás příliš silný. Mauři zabili všechny z naší hlídky kromě mne a Rolanda. Jeho ušetřili, protože to byl vévodův synovec a mohl vynést pěkné výkupné. Mě nezabili jen proto, že mě jeden z maurských důstojníků poznal.

Odvedli nás do Aljaferíe, emírova paláce v Zaragoze. Al-Muqtadir znal moji pověst – věděl, že jsem patřil k vojsku, jež zmasakrovalo poddané jeho bratra v Barbastru, a věděl o mně i to, že jsem se zúčastnil dvou nájezdů na Zaragozu. Neměl důvod mě ušetřit, jedině kvůli výkupnému. Pro mě byly požadavky příliš vysoké, než abych je mohl splnit, a dovedl jsem si spočítat, že Sancho nebude hledět vlídně na žoldnéře – a nic jiného jsem nebyl –, který ohrozil důležitou smlouvu v kritické chvíli jeho válčení s bratry. Roland mě ujišťoval, že jeho strýc a můj pán, vévoda akvitánský, zaplatí výkupné za nás oba. Sám sepsal dopis a ten byl náležitě odeslán. V následujícím měsíci jsme se dělili o pohodlné obydlí v paláci. Pak jednoho rána Rolanda předvolali do emírova trůnního sálu. Vrátil se rozrušený. Výkupné za něho přišlo, ale z nějakého nevysvětlitelného důvodu se to moje opozdilo. Přísahal, že zařídí moje propuštění, nebo se vrátí a bude sdílet můj osud.“

Vallon pokračoval jednotvárným hlasem. „Utekl měsíc, dva. Po čtyřech měsících věznění pro mě jednou za svítání přišly stráže. Beze slova vysvětlení mě vojáci svázali a naložili na káru. Opustili jsme město a zamířili k jihu a kolem poledního jsme dorazili do mého nového vězení. To místo se jmenovalo Cadrete a byla to chmurná pevnost na skále. Když jsme projížděli bránou, můj doprovod mi nasadil kápi. Jak mě vedli do cely, snažil jsem se utvořit si představu o svém okolí. Nejdříve mě zavedli hluboko do hradu po rovné kamenné podlaze. Vystoupil jsem po devadesáti schodech, než jsme se zastavili u dveří zajištěných zámkem a třemi závorami. Na druhé straně jsme sestoupili po dvanácti kamenných schodech. Znovu jsme se zastavili a já uslyšel, jak rozsvěcejí lampy a v podlaze se otevírá poklop. Otvorem spustily stráže žebřík. Strážní mě zavedli na žebřík a nařídili mi, ať po něm slezu. Napočítal jsem dvacet osm příčlí, než jsem sestoupil dolů. Strážní mi sundali kápi. Potom vylezli po žebříku, vytáhli ho za sebou a zabouchli poklop. Zůstal jsem v naprosté tmě.“ Vallon se odmlčel. „Víš, co je to oubliette?“

Hero se zachvěl. „Šachta, kde jsou vězni odsouzeni k zapomnění.“

„Mělo to tam tvar včelího úlu, s padacími dveřmi ve stropě, šest metrů nad podlahou. Žádný jiný přístup tam nebyl a můj žalářník nechával padací dveře vždycky zavřené, kromě chvíle, kdy mi dával jídlo. V podlaze byla malá díra, která sloužila jako latrína a pohřebiště. V tom hrobě ležely naházené kostry předchozích vězňů, jak jsem uviděl v ten večer, kdy mi žalářník přinesl můj příděl. Tato povinnost sestávala z toho, že spustil vědro s jídlem a lampou. Jakmile jsem se najedl, vytáhl žalářník vědro i světlo zase nahoru a až do příštího dne mě odsoudil k temnotě. Protahoval jsem jídlo, jen abych si užil luxus toho oranžového plamínku. Jednou jsem odmítl poslat lampu zpátky a za trest mě strážný nechal několik dní bez jídla i beze světla. Nemůžu říct, kolik dní to bylo. Měřil jsem čas jenom podle každodenního jídla, jinou možnost jsem neměl.“

„Tam ses spřátelil s tou krysou,“ řekl Hero.

„Povídal jsem si s ní. Byl to tvor tak pravidelných návyků, že když se opozdila, popadla mě úzkost. Měl jsem obavy, že je mrtvá a že nebudu mít žádnou společnost, že budu úplně sám.“

„Ach pane!“

Vallon se zadíval kamsi, kam kromě něho nemohl dohlédnout nikdo jiný. „Podařilo se mi ze zdi vydloubnout ostrý kus kamene a použil jsem ho, abych si udělal kalendář. Týdny se protáhly do měsíců. Vlasy mi visely až do pasu a nehty se mi změnily v pařáty. Sužovaly mě vši.“

Hero se otřásl. „Já bych zešílel. Nedokázal bych takové utrpení snést.“

„Několikrát jsem měl blízko k tomu, abych se zabil. Tehdy jsem uvažoval, a myslím na to i teď, kolik z těch, jejichž těla skončila v té díře, si vzalo život.“ Vallon se odmlčel, ale pak promluvil pevněji. „Protože bylo jasné, že z Akvitánie nepřijde žádná pomoc, úpěnlivě jsem přes strážného žádal emíra, aby se obrátil na krále Sancha a ten aby zasáhl s ohledem na služby, které jsem jemu a jeho otci prokázal. Asi tak po sedmi měsících mého věznění přinesl emírův sluha Sanchovu odpověď. Král už o mě nestál a neuvažoval o tom, že by mě vzal pod svoji ochranu. Obdržel důkazy, že jsem to byl já, kdo vpadl na emírova území. Roland mu otrávil mysl.“

„Proradná zmije! Proč ale dali na jeho slovo, a ne na tvoje?“

„Pocházel z významného rodu. Roland byl synovcem vévody. Jeho tvrzení by vždycky mělo větší váhu než slovo nějakého vyššího velitele skromného původu. Možná Roland přesvědčil sám sebe, že jeho verze událostí je přesná. Dnes vím, že člověk, který chce oklamat jiné, musí nejdříve oklamat sebe. Pravdu stále neznám. Neměl jsem čas ji zjišťovat, poté co jsem uprchl.“

„Ale podařilo se ti to. Bohudíky!“

Vallon si hnětl žebra. „Uplynul další měsíc a potom mého strážného vyměnili. Nový žalářník byl starší člověk se slabostí pro víno. Svoje povinnosti vykonával ledabyle, denní příděl mi nosil, jak se mu to hodilo. Jednou nechal padací dveře otevřené a od té doby se neobtěžoval je zavírat. Proč se namáhat? Byly pro mě stejně dosažitelné jako nebe. Ta nedbalost mi dodala naději. Místnost nade mnou měla okno, jež vpouštělo dost světla, aby oslabilo temnotu. Už jsem věděl, že v té místnosti jsou schody, které vedou k zamčeným dveřím. Žalářník nechával tyhle dveře často otevřené, když mi spouštěl jídlo. Během těch chvil jsem občas zaslechl, jak někdo zvedá pytle a sudy a nakládá je na káry. Bylo jasné, že ta vedlejší místnost je zásobárna nebo skladiště, které vede na nádvoří hradu.

Jak se tam ale dostat? Jediným prostředkem byl ten žebřík a mí žalářníci ho spustili pouze jednou od té doby, kdy mě strčili do té díry. Rozhodl jsem se, že nedbalost svého žalářníka podrobím zkoušce. Když mi příště přinesl jídlo, předstíral jsem, že je mi zle. Posměšně se ušklíbl a odešel. Příští den jsem předstíral, že jsem v bezvědomí nebo mrtvý. Byl to lajdák, ale ne zas tak nedbalý, aby lezl po žebříku sám. Zavolal dva vojáky, aby hlídali padací dveře, zatímco se na mě půjde podívat. Po téměř ročním věznění v té díře jsem byl tak zubožený, že se můj žalářník snadno ubezpečil, že se brzy připojím ke kostem v tom hrobě dole. Ve skutečnosti jsem měl strach, že mě na místě dorazí a hodí mě tam sám. Nakonec vylezl ven.

Koutkem oka jsem pozoroval, jak odchází. Vytáhl žebřík. Vůbec jsem nepochyboval, že zavře padací dveře, když se ti vojáci dívají. Neudělal to. Konec žebříku nechal přečnívat přes průlez a pak ho nohou odstrčil. Věděl jsem, že konec žebříku bude tak půl metru od padacích dveří.

Měl bych asi vysvětlit, jak byl ten žebřík zkonstruovaný. Byl sedm a půl metru dlouhý a tvořilo ho hranaté břevno, patnáct dvacet centimetrů tlusté, provrtané, aby se jím daly protáhnout příčle. Jakmile jsem uslyšel, že závory na dveřích zapadly, pustil jsem se do práce. Rozřezával jsem deky na pruhy tím ostrým kamenem. Trvalo mi dlouho do odpoledne, než jsem svázal pás dost dlouhý, aby dosáhl za padací dveře. Na jednom konci jsem udělal kapsu na ten kámen.“

„Chtěl jsi zachytit ten žebřík a stáhnout ho dolů,“ řekl Hero.

„Ne tak docela. Žebřík byl příliš těžký a otvor padacích dveří příliš malý na to, abych ho tímhle způsobem dokázal stáhnout. Přinejlepším jsem mohl doufat, že se mi podaří přetáhnout ho přes otvor a použít ho jako trám. Zkusil jsem to snad stokrát. Většinou jsem průlez úplně minul. Zatížený konec několikrát padl zpátky a praštil mě. Nezapomínej, že jsem byl zesláblý, stál jsem ve tmě a mířil na předmět ne víc než půl metru široký. Při několika málo příležitostech, kdy kámen žebřík zasáhl, se odrazil. Jenom jednou se zachytil, ale když jsem zatáhl, tak se uvolnil. Krk a záda mě bolely od té námahy. Byl jsem skoro rád, když mi tma znemožnila pokračovat. Svezl jsem se zničeně na zeď. Nejedl jsem dva dny a třásl jsem se zimou. Po celou noc jsem se budil s přesvědčením, že tahle bude ta poslední, a postupně mě prostoupilo smíření. Konec byl blízko a já ho téměř vítal. V tomto odevzdaném rozpoložení jsem se probudil a uviděl průlezem, že přichází ráno.“

Vallon pokrčil rameny. „Ani se nepamatuji, že jsem ještě naposledy hodil. Jenom si vybavuji, že když jsem zatáhl, pás držel pevně. Trhl jsem jím, aby se uvolnil a rychle ukončil falešnou naději. Držel. Pověsil jsem se na něj. Žebřík sklouzl a zarazil se o padací dveře. Přestože pás nepovolil a držel, ustoupil jsem ke zdi své cely, posadil se a hleděl na pás. Když přišla moje příležitost, neodvážil jsem se jí chopit.

Ráno už dost pokročilo, než jsem se přinutil chytit se toho pásu. Při prvním pokusu jsem se sotva zvedl od země a hned jsem padl zpátky. Zkusil jsem to znovu, ale opět marně. Dostal jsem na sebe vztek. S každou promarněnou chvílí se blížila doba, kdy přicházel můj žalářník. Řekl jsem si, že další příležitost už nedostanu – a jestli neuprchnu teď, budu za několik dnů mrtvý. Znovu jsem popadl pás a podařilo se mi vyšplhat tak metr, než mi došly síly. Visel jsem tam a odlehčoval svoji váhu na uzlu na pásu, dokud jsem se dost nevzpamatoval, abych mohl pokračovat. Tímto způsobem jsem se kousek po kousku vyšplhal k průlezu.“

Hero zatleskal.

„Vylezl jsem do horní místnosti. Osvětlovalo ji jediné okno vysoko ve zdi. Vyšel jsem po schodech ke dveřím. Byly zamčené a na závoru. Přitiskl jsem k nim ucho, ale neslyšel jsem nic. Čekal jsem na horním schodu a skoro jsem spal, když se otočil klíč v zámku. Schoval jsem se po straně schodů. Můj žalářník odsunul závory a vešel.“

„Zabil jsi ho.“

„Bylo to rychlé – rychlejší než smrt, která by ho čekala v emírových rukou. Vzal jsem si jeho meč a nůž, vhodil ho do své cely a zavřel padací dveře. Pak jsem vyšel a zamkl za sebou.

„Ocitl jsem se ve skladišti plném vína, obilí a oleje. Na druhém konci byla v těžkých vratech otevřená vrátka. Téměř rok jsem neviděl slunce a světlo mě bodalo do očí. Když mě přešla slepota, zjistil jsem, že se dívám na rušný dvůr. Bylo bezmračné ráno. Myslel jsem, že je začátek září, ale ve skutečnosti už byl skoro říjen.

Přicházeli dva venkované s mulami. Uvnitř za vraty stála kára naložená vinnými sudy. Zaťukal jsem na ně a zjistil, že jsou prázdné. Jen taktak jsem stačil do jednoho vlézt a přiklopit víko, než venkované vešli.

Dávali si na čas. Konečně jsem uslyšel, jak muly zapřahají. Než s tím byli hotoví, přišel nějaký voják. ‚Jásin je u toho Franka?‘ zeptal se na mého žalářníka. Odpověď jsem neslyšel, ale něco říct museli, protože voják dodal: ‚To je divný. Po ranních modlitbách jsem ho viděl jít tímhle směrem.‘ Pak jsem ho slyšel odcházet. Jeho kroky dozněly a rozhostilo se ticho. Nepochyboval jsem, že je vystřídá poplašný křik. Ale místo toho jsem zaslechl, jak se vrací. ‚Až se ukáže, řekni mu, že s ním chce mluvit kapitán.‘

Ozvala se uklidňující odpověď. ‚Právě odjíždíme,‘ řekl venkovan. ‚Už bychom byli pryč, kdyby se ukázal náš doprovod.‘ Musel jsem vytrpět další čekání, než se ten člověk dostavil. Přijel na koni. Venkovani vylezli na vůz a vyjeli na dvůr. Zastavili u hradní brány a hlídka se jich zeptala, kam mají namířeno.

‚Do Penafloru pro víno,‘ řekl doprovod. To místo jsem znal. Je to vesnice tak deset mil od Zaragozy.

Vůz se hnul a sjížděl po cestě od hradu. Když jsme byli dost daleko, nadzvedl jsem víko sudu jen natolik, abych viděl ven. Útěk nepřicházel v úvahu. Cesta byla rušná a já byl tak zesláblý, že by mě jezdec, co nás doprovázel, dohonil, než bych urazil pár metrů. Projeli jsme Zaragozou a pokračovali na sever. V tu dobu jsem si už byl jist, že Mauři na můj útěk přišli. Strážní se brzy domyslí, jak jsem se dostal z hradu, jezdci mě začnou pronásledovat a nebudou šetřit koně. Každá míle, kterou jsme namáhavě urazili, zvyšovala možnost, že mě chytnou. Cesta byla klidná, ale já byl po věznění tak ztuhlý, že jsem se neodvážil utéct.

Konečně jsme zastavili. Slyšel jsem venkovany halasit a slézat z vozu. Po chvíli přineslo nějaké dítě mulám krmení a vodu. Pak všechno utichlo. Zvedl jsem víko. Bylo pozdní odpoledne a jako první jsem uviděl kopec s vinicí. Pohlédl jsem na druhou stranu a uviděl chalupu a před ní uvázaného koně člověka, který nás doprovázel. Dvě děti si tam hrály v prachu. Zavolala nějaká žena a děti se rozběhly do chalupy. Vysoukal jsem se ze sudu. Nohy mi zdřevěněly a já se svalil z káry jako kláda. Odplazil jsem se do vinice. Když jsem se dokázal postavit, aby se mi nohy hned nepodlomily, pustil jsem se nahoru po úbočí kopce.“

Hero zpozoroval, že Vallonovi klesla hlava. Zdálo se, že usnul. Hero natáhl ruku a dotkl se jeho paže. Vallon zvedl hlavu. Vypadal staře.

„Už toho zbývá dopovědět jen málo. Podle slunce jsem určil, kde je sever, a putoval jsem jenom v noci. Nepozoroval jsem žádné známky toho, že by mě pronásledovali. Neměl jsem boty a nohy jsem měl samou ránu. Hladověl jsem. Vlezl jsem do nějakého kurníku a sebral pár vajíček. Dokonce ani když jsem přešel do Aragonu a narazil na španělskou hlídku, jsem nebyl v bezpečí. Aragon válčil s Kastilií, a proto jsem předstíral, že to nemám v hlavě v pořádku. Byl jsem tak zavšivený a zubožený, že ani vojáci se mnou nechtěli nic mít a poslali mě dál s kouskem chleba a pár mincemi. Nějak jsem přešel Pyreneje.“

Hero rychle pohlédl na Vallona a stejně rychle pohledem uhnul. „Našel jsi cestu domů.“

Vallon si přejel přes ústa, jako by mu na nich uvízla pavučina. „Na každém kroku své cesty jsem snil o návratu domů. Budou dozrávat hrozny. Levandule bude plná včel. Otevřu bránu, vyjdu po cestě, vejdu do dveří a ze síně uslyším hlasy své ženy a dětí. Přijdu k nim, moje žena zvedne oči od šití, zář ohně jí bude dopadat na obličej. Hned mě nepozná, ale strach se postupně změní v naději, vstane, uhladí si šaty a udělá ke mně krok, jako by uviděla ducha.“

Vallon se tiše, hrdelně zasmál. „Došel jsem domů uprostřed noci, právě se blížila bouřka. Blesk ze tmy vykrojil zdi. Přikradl jsem se k domu jako zloděj. Dveře byly na závoru, okenice na oknech zavřené, všichni spali. Silou jsem okno otevřel a vlezl dovnitř. Bouře se blížila. Vešel jsem do vstupní chodby. Ve světle blesku jsem uviděl ležet na truhle meč. Svůj meč, který jsem musel vydat emírovi ze Zaragozy. Zvedl jsem ho a vyšel po schodech ke komnatě své ženy.

Otevřel jsem dveře. To už byla bouře nad domem. Klikatý blesk odhalil moji ženu, jak leží vedle nějakého muže. Spustila se průtrž a kapky velké jako bobulky hroznů začaly bušit do střechy. Otevřel jsem okenice a vdechl prašný pach deště dopadajícího na vyprahlou zem. Věděl jsem, že svůj domov už nikdy neuvidím.“

Vallon se strnule usmíval.

„Stál jsem tam a čekal. Spolu s deštěm se zvedl vítr a zatřásl okenicemi. Roland sebou trhl a probudil se. Uhodil hrom a pokoj zalilo modravé světlo. Roland se prudce posadil. ‚Kdo je tady?‘ zvolal.“

Hero si položil prsty na krk.

„Neodpověděl jsem. Moje žena se vzbudila a přitiskla se k svému milenci. Počkal jsem na příští záblesk blesku a to bylo to poslední, co uviděli. Jejich utrpení jsem neprotahoval. Dvěma mávnutími mečem jsem jejich životy ukončil.“

Hero dlouhou chvíli nic neřekl. „A co tvoje děti?“

„Chtěl jsem je také zabít,“ řekl Vallon útočně. „Čest pošpiněna, vyhlídky žádné, všechno pryč. Co bys udělal ty?“

Hero pokýval hlavou.

„Šel jsem do dětského pokoje. Bouřka je probudila a jejich stará chůva je utěšovala. Na rukou chovala syna, který nebyl ještě na světě, když jsem odjížděl do Španělska. Dokonce ani můj nejstarší mě nepoznal a vřískal strachy. Jejich chůva bývala i mojí chůvou a právě ona si uvědomila, že ten zakrvácený přízrak je její pán. Přitiskla děti k sobě a prosila o slitování. Přísahala, že si moje žena myslela, že jsem mrtvý. Roland jí řekl, že mě zranili v boji a že jsem zemřel ve vězení. A že pomáhal uložit moje ostatky do hrobu. Podle mě nejspíš podplatil emíra, aby mě zabil, ale ten starý lišák se rozhodl pohřbít mě zaživa, pro případ, že bych mu mohl v budoucnu nějak posloužit. Od chůvy jsem se dozvěděl, že Roland začal moji ženu navštěvovat a utěšoval ji v jejím zármutku. Jejich přátelství se prohloubilo… No, komu na tom záleží? Dětem jsem neublížil, vzal jsem si koně a zbroj a odjel. Vyrazil jsem na východ, měl jsem v úmyslu přejít do Itálie. O tři týdny později jsem potkal tebe a tvého jednookého pána.“

Hero si jezdil dlaněmi přes kolena. „Kdybys věděl, že Roland tvoji ženu oklamal, ušetřil bys ji?“

„Ne. Ovšemže ne.“

„Nemilovals ji?“

„Co to s tím má společného?“

Hero si všiml, že noc pomalu končí. „Jak se jmenovala?“

Vallon zavrtěl hlavou. „Na tom nesejde.“

17

Wayland se za šedavého svítání probudil prochladlý a dělalo se mu zle od žaludku. Ležel a naslouchal větru sténajícímu v ráhnoví. Někdo zvracel. Zabalený do přikrývky nahmátl okraj lodi, stoupl si a mrkal na nekonečné bílé hřebeny vln. V dohledu nebyla žádná plachta ani země. Pořád ještě pluli na severovýchod, prodírali se vzdutými vlnami a prudkým deštěm. Pach jeleního loje, dehtu a zvratků mu zvedl žaludek. Na čele mu vyrazil pot. Oběma rukama sevřel okrajník a zvracel přes bok lodi. Když skončil, opřel se o okrajník a rozhlédl se, kdo je tou druhou obětí. Byl to podobně zubožený Vallon.

Den plný nevolnosti čekal na všechny, kromě Snorriho a Syth. Plavila se od chvíle, kdy se naučila chodit, a pobíhala po lodi vesele a bezstarostně. Přestože Vallon trpěl mořskou nemocí, nijak se nešetřil a nedovolil ani ostatním, aby polehávali. Za doby, kdy loď nečinně ležela v bažinách, spoje vyschly a Wayland se musel střídat s ostatními při vylévání vody z lodi a ucpávat vlnou namočenou v dehtu místa, kterými zatékalo. Přesouval zátěž, aby se vyrovnal náklon lodi, a pomáhal napínat lanoví. Na Vallonův příkaz učili Raul a Snorri každého základům mořeplavby. Wayland pochopil základy, jak zacházet s plachtou a spodním ráhnem, aby plachta nabrala vítr i v protivětru. Večer mu bylo pořád ještě zle a šel si lehnout bez večeře a v mokrých šatech. Vhodné místo si našel uprostřed lodi. Kdyby ho ale nezahříval pes, nezamhouřil by oko. Roztřesený se probudil pod baldachýnem hvězd. Vítr se otočil a přinesl chladný vzduch od východu. Pes byl pryč. Posadil se a tiše hvízdl.

„Je tady dole u mě.“

Wayland přistoupil ke kraji nákladního prostoru. Syth dostala přidělené místo na spaní v podpalubí na zádi. Oči jí ve světle hvězd bledě zářily.

Zahihňala se. „Hledal trochu tepla.“

„To je v pořádku. Může tam zůstat.“

„Třeseš se. Co kdybys šel taky sem dolů. Chci s tebou mluvit.“

Wayland vrhl pohled přes rameno. „Ne, budu zvracet.“

Syth zívla. „Chudáčku Waylande. Tak tedy dobrou noc.“

Měl před sebou dlouhou noc. Co udělá se Syth? Ten problém pociťoval, jako by se mu ve vnitřnostech zasekl háček. Samozřejmě se s nimi Syth nemůže vydat na tak nebezpečnou cestu. Co to ale znamená pro něho? Nepřál si zůstat trčet na neznámém pobřeží s dívkou, kterou skoro nezná. Přikrčil se, když si vzpomněl na to směšné ultimátum, které dal Vallonovi. Ty řeči, že učinil slib. Žádný slib nedal. Měl na mysli svoji sestru – a Syth jeho sestra nebyla. Pozoroval hvězdy, jak se otáčejí, a věděl, že ji bude muset někde zanechat. Když vyhrožoval, že tuto výpravu opustí, mluvil francouzsky. Syth mu nemohla rozumět, takže to nebylo, jako by rušil slovo. Musí si uvědomovat, že na lodi pro ni není místo. Bylo by kruté ji tady držet. Riskoval život, aby ji zachránil před Normany. Nemohla od něho čekat víc. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc souhlasil s Vallonem. Při nejbližší příležitosti dívku vysadí.

S tímto pevným rozhodnutím se Wayland zabalil do přikrývky a otočil se na bok.

Probudil se do nového dne a cítil se jako znovuzrozený. Vallon ho nechal dlouho spát. Slunce stálo vysoko a hřálo ho do obličeje. Nevolnost ho přešla a hlavu měl jasnou. Přes příď se rozstříkla sprška vody a zahrála duhovými barvami. Podél trupu ševelila voda. Pozoroval palubu, jak se prohýbá, když Buřňák najížděl na vlnu. Jak říkal Snorri, loď byla skoro jako živá bytost. Wayland se zvedl a postavil se k dubovému kýlu, kterého se mohl dotýkat jeho dědeček. Doprovázelo je hejno delfínů, před přídí vyskakovali ze zpěněné vody a otáčeli se, dva se vznášeli na tlakové vlně.

Na palubě zapleskaly kroky. Otočil se a úsměv mu sklouzl z tváře. Přibíhala Syth s miskou ovesné kaše. Vykonávala všechny povinnosti bosky a běhala téměř neslyšně. Zkrátila si vlasy, ale jenom to zdůraznilo její dívčí rysy. Mužské oblečení, které měla na sobě, by nikoho neošálilo.

Vzal si od ní misku. Syth pokývla, pobízela ho, aby se dal do jídla. Zatvrdil se.

„Zítra nebo další den přistaneme.“

Pootevřela rty. Doširoka rozevřenýma očima si ho zkoumavě prohlížela. Vypadala jako dítě, jehož jediným přáním je se zavděčit.

„Odejdeš na břeh.“

„S tebou?“

„Ne, ovšemže ne. Já cestuji na Island.“

Oči se jí naplnily zoufalstvím. O pár kroků ustoupila. Pes přišel s ní a upřeně na Waylanda civěl.

„Dáme ti peníze. Nemusíš se vrátit zpátky do bažin. Mohla bys jí do Norwiche.“

„Nechci jít do Norwiche. Chci zůstat s tebou.“

„Nemůžeš. Budeme cestovat dlouhé měsíce. Představ si, že jsi na lodi plné cizích mužů a nemůžeš pryč.“

Syth se rozhlédla po palubě. „Nevadí mi to.“

„No, mně ano.“

Rty se jí zachvěly. „Myslela jsem, že mě máš rád. Proč bys mě jinak zachránil?“

„Protože by tě Normani zabili. To neznamená, že se o tebe musím navždycky starat. Nejde jenom o mě. Všichni chtějí, abys z lodi odešla. Pleteš se do cesty. Jsi na obtíž.“

„Jak?“

Wayland vyhrkl, co ho napadlo. „Třeba jak si prozpěvuješ a ani o tom nevíš. To mě dohání k šílenství.“

„Raulovi se to líbí. Říkal mi, že mu to připomíná domov.“

„Nebo to, jak se směješ věcem, které nejsou legrační.“

„Čemu třeba?“

„Jako včera, když se Vallon učil zacházet s ráhnem a to se roztočilo a srazilo ho.“

„To bylo legrační.“

„Ne, nebylo. Právě ho přešlo zvracení. A kapitánovi se nikdo nesměje.“

Vrhla pohled na své bosé nohy. Zakroutila palci. „Omlouvám se. Už se nebudu smát ani zpívat.“

Wayland polkl. „Nic se tím nemění. Odcházíš.“

Zkrabatila obličej, otočila se a utekla se psem v patách. Všichni nechali práce a pozorovali to. Vallon jim nařídil, ať se vrátí ke svým povinnostem. Wayland se otočil a pevně se přidržel kýlu, hruď se mu bolestně svírala.

„Zase jen o chlebu a vodě,“ podotkl Vallon a vyhodil zbytky chudé večeře přes bok lodi. Syth si zalezla se psem dolů do lodi a od té rozhodující rozmluvy s Waylandem se neukázala.

Vallon přejel pohledem po přítomných. Byli tam všichni kromě Snorriho, který jedl sám u kormidla. „Zítra zkusíme polapit nějaké pomocníky. Snorri tvrdí, že před svítáním uvidíme zemi. Jestli tenhle vítr vydrží, mohli bychom doplout k pobřeží někde blízko ústí Humberu.“

„Drogo na nás bude čekat,“ poznamenal Raul. „Rozestavil hlídky podél celého pobřeží.

Vallon přikývl. „Ví, že se neodvážíme zajet do přístavu. Určitě počítá s tím, že zkusíme nabrat posádku z nějaké rybářské vesnice, takže do těch větších postaví hlídky a ty ostatní budou objíždět hlídky na koních. Pro nás bude nejlepší sehnat pár chlapů v nějaké vnitrozemské vesnici nepříliš daleko od pobřeží. Snorri zná několik vhodných vesnic jižně od Humberu. Proklouzneme tam ještě za tmy.“ Pohlédl na Waylanda a Raula. „Myslíte si vy dva, že to zvládnete sami?“

Raul si vyšťoural ze zubů zbytek jídla. „Uneste je, říkal jsi.“

„Nemyslím, že někdo půjde dobrovolně.“

Buřňák se kolébal na opadajících vlnách tak míli od pobřeží. Ze tmy přilétali rackové a zase v ní mizeli. Anglie se smrskla na černý cíp země pod hvězdnatou oblohou. Předěl v pobřeží označoval ústí Humberu. Wayland dokázal rozeznat konec ostrohu stáčejícího se od severního pobřeží.

„Vesnice je asi půlhodinku cesty do vnitrozemí,“ zamumlal Snorri. „Venkovani půjdou na pole, ještě než vyjde slunce.“

Vallon se otočil. „Připraveni?“

Wayland se staženým hrdlem přikývl.

„Nijak neriskujte. Vždycky to můžeme znovu zkusit jiný den. Zůstaneme na moři, co nejdéle to půjde. Když se nevrátíte do setmění, budu předpokládat, že vás chytili.“

Wayland s Raulem se po sobě podívali a chopili se svých zbraní.

Snorri hrábl po Waylandově paži. „Nezapomeň tu holku.“

Wayland pohlédl na záď. Syth se vynořila z podpalubí a stála se psem na zádi.

Vallon hmátl po váčku s penězi. „Snad abys jí dal tohle.“

Wayland upřel pohled na mince.

„Říkals mi, žes tu věc vyřídil,“ řekl Vallon.

„Vyřídil. Tedy, myslel jsem, že ano.“

Syth tam stála a kousala se do kloubů na ruce. Pes seděl vedle ní, vzpřímený a ve střehu.

„Nač potom čekáš?“

„Nechce jít.“

„Nesejde na tom, co chce. Rozhodl ses a na ničem jiném nezáleží.“

„Myslel jsem –“

„Na přemýšlení je už pozdě, Nemáme na to celý den. Přiveď ji.“

Wayland prudce odvrátil hlavu. Vallon zaťal zuby. „Raule, nalož to děvče do člunu.“

Raul letmo pohlédl na Waylanda. „Kapitáne –“

„Raule,“ řekl Vallon velmi tiše. „Přiveď to děvče.“

Raul znovu mrskl pohledem po Waylandovi a vykročil k Syth. Nestačil udělat ani tři kroky a pes už se zvedl a hrozivě vrčel. Raul se zastavil. „To nebudu riskovat, kapitáne. Když má pes tuhle náladu, může se k němu přiblížit jenom Wayland.“

Vallon sprostě zanadával, vytáhl meč a rázně vykročil po palubě. Pes se vrhl kupředu a z pysků mu kapaly sliny.

„Ne!“ zařval Wayland.

Vallon se ohlédl, obličej temný vztekem. „Jdi pro to děvče, nebo půjdu já.“

„Nemá to cenu, nemůžu ji opustit. Chtěl jsem, ale nemůžu.“

„Kristepane! Jestli ti na ní záleží, měl bys být první, kdo ji vysadí na břeh.“

„Já vím. Nedokážu to vysvětlit.“

Vallon k němu vykročil a ztěžka oddechoval. „Takže jsme zase tam, kde jsme byli. Jestli půjde děvče, rozloučíme se i s tebou.“

„Nechci odejít.“

Vallonovi se zklidnil dech. Už se tvářil vyrovnaně. Letmo pohlédl na blednoucí hvězdy a zasunul meč zpátky do pochvy. „Brzy bude světlo. Takže abys šel.“

Wayland k němu udělal krok. „Znamená to, že –“

„Jdi!“

Snorri na Vallona vyletěl: „Tys to ale slíbil!“

Vallon ho odstrčil. Raul popadl Waylanda za paži.

Pádili ke člunu. Když ho Raul odvázal, pes se vrhl z lodi a žuchl do člunu. Začali veslovat ke břehu. Wayland se ohlédl a uviděl Syth, jak běží na příď. Oslnivě se na něho usmála a radostně mu trošku zamávala.

Zajeli ke kamenité pláži a vytáhli člun na břeh nad čáru přílivu, vyznačenou rozježenými chaluhami. Po třech dnech na moři se Waylandovi nepříjemně třásly nohy. Jen taktak viděl obrys knörru. Nařídil psovi, aby hlídal člun, a vyrazili do vnitrozemí. Trávu potáhlo šedivé světlo. Jejich nohy zanechávaly v rose černé otisky. Když došli k vesnici, začali ptáci v živých plotech prozpěvovat. Pole ohraničovala klidná řeka. Samotná vesnice se choulila za pásem jilmů. Havrani na stromech spustili halasný křik. Wayland se posadil k vrbě. Raul ukrojil kus chleba a nabídl mu.

Wayland zavrtěl hlavou.

Raul z něho nespouštěl pohled.

„Nemusíš se obtěžovat,“ pravil Wayland. „Všechno, co řekneš, jsem už slyšel od Vallona.“

Raul začal žvýkat. „Znám tě od chvíle, kdy tě Walter přivlekl z lesa, a nikdy jsem tě neviděl provést nějakou ztřeštěnost, dokud se neobjevilo to děvče. Nikdy jsem tě neviděl, že bys jen pohlédl na nějakou dívku. A teď se na sebe koukni. Nejíš. Nemůžeš spát. Pěkně tě to vzalo, kamaráde.“

Wayland pozoroval, jak se stromy mění z černé v zelenou. „Cítím se strašně.“

„Na to je jenom jeden lék. Vykašli se na ni. Je hezká, to musím uznat, ale v dalším městě je vždycky jiná dívka. Že jsi tak mladý a hezký, ani nebudeš muset za potěšení platit.“

Wayland utrhl trs trávy.

„Však neumře hlady.“

„Já vím. Rozhodl jsem se, ale když na to došlo, neměl jsem to srdce.“

Raul přestal žvýkat a jako by si Waylanda prohlížel v jiném světle. Poklepal mu kůrkou na zápěstí. „Očarovala tě.“

Wayland byl hotov uvěřit čemukoliv. „Myslíš?“

„Já to vím. Jen čarodějka tě mohla přimět, abys skočil do moře před normanskou armádou. I psa očarovala. Jen se koukni, jak za ní chodí jako jehně. A ty její oči – zvláštní.“

Wayland odhodil stébla trávy. Za zády jim vyšlo slunce. Na obloze se začaly objevovat jemné třásně mraků. Z houští se ospale ozvala kukačka.

Raul se opřel a složil si ruce na břiše. „Znal jsem jednoho, který se zamiloval do čarodějky. Krásnější děvče v životě neviděl – byla světlovlasá jako tvoje Syth, ale trochu oplácanější. Ta krasavice si vzala toho muže do postele a poskytla mu všechno, co si jen mohl přát. Konečně se mu dostalo veškerého potěšení a ulehl se svojí láskou v náručí. Víš, co se stalo potom?“

„Co?“

Raul se posadil zpříma. „Před jeho očima jí začal obličej sjíždět z lebky a maso odpadávat od žeber. Místo aby k sobě tiskl krásnou dívku, držel mrtvolu plnou červů.“

Wayland na něho zděšeně hleděl.

Raul si otřel drobky z úst. „Tamhle jeden přichází.“

Wayland od něho odtrhl pohled. Přicházel k nim bledý uličník v hadrech a rozhlížel se, jako by svět byl plný zázraků. Přistoupil k pruhu vyrážejícího žita a zatleskal. Pár strnadů vletělo do nejbližšího křoví. Ještě párkrát tleskl, pokradmu se rozhlédl a přesunul dva hraniční kameny na poli své rodiny. Pak se odloudal k živému plotu, pustil se podél něho a mezi větvemi hledal hnízda.

Raul se netrpělivě zvedl. „Kde je zbytek těch peciválů?“

Začal vyzvánět zvon.

Raul se pleskl do kolena. „My jsme ale pitomí! Je neděle. Všichni jsou v kostele.“ Škodolibě se uchechtl. „Tím líp.“

Vykračovali si po cestě lemované chalupami ze dřeva a lepenice. Vepředu měly kousky zahrad a vzadu ploty. Krávy si Raula s Waylandem zasněně prohlížely a přežvykovaly trsy jarní trávy. Kdeco kvetlo a jabloně a kdoule měly bílý háv s popraškem růžové. Děti, které nosily vodu a krmení, se s jekotem rozprchly do bezpečné vzdálenosti a pozorovaly ty nájezdníky přes prsty. Pak se za nimi táhly a odvážnější výrostci nadmuli hruď a napodobovali Raulův krok. Když Wayland s Raulem došli ke kostelu, měli jich už za sebou pěknou řádku.

Přes stěnu tmavých tisů uviděl Wayland kamennou loď kostela s čtverhrannou věží, arkádou a špičatými okny. Na hřbitově se pásly ovce. Opřeli si zbraně venku u těžkých dubových dveří. „Nemyslíš, že bychom měli počkat, až mše skončí?“ zeptal se Wayland.

„Nech to na mně. Nezapomínej, že máme co dělat se zahnojenýma zápecníkama, co nikdy nebyli dál než na místním trhu. Nemá smysl plést jim hlavu řečmi o Islandu a cestě k Řekům.“

Raul si stáhl čapku a prošel dveřmi, Wayland sklonil hlavu, vešel za ním a letmo se pokřižoval. Oknem dopadaly sluneční paprsky na všechny shromážděné po obou stranách středové uličky. Někteří se opírali o sloupy, pár jich stálo zpříma, většina seděla na podlaze pokryté sítinou. Mnozí vypadali, jako že spí. Dva venkované vzadu pozorovali příchod cizinců a šťouchli do sousedů. Varování se šířilo, až celé shromáždění stálo a civělo. Raul si přitiskl prst na rty. Jenom kněz u oltáře si jejich přítomnosti nevšiml. S očima zavřenýma a hlavou zakloněnou sotva slyšitelně drmolil. Wayland zvedl pohled k zešeřelé klenbě. Očima klouzal po nástěnné malbě Posledního soudu, na níž byl Kristus na trůně, spravedliví shromáždění po jeho pravici jako andělé, hříšníci nazí a vyděšení po jeho levici. Dole odsouzenci k zatracení padali do kotle a věčného ohně. Pomyslel na svoji rodinu v neoznačených hrobech.

Mumlání ustalo. Kněz přistoupil k pulpitu a popuzeně se zadíval na své stádo. „Při své poslední návštěvě,“ pravil, „si mě předvolal váš pán a stěžoval si na tuto farnost. Byl trpce rozhořčen hříchem lenosti, do něhož mnozí z vás upadli.“

Raul šťouchl do Waylanda. „Ať se propadnu, jestli se nechystá začít s kázáním. Dávej pozor venku.“ Germán začal dusat uličkou.

Kněz poděšeně ustoupil. „Kdo jsi?“

„Uhni. Odřečním to za tebe a ušetřím čas tvůj i tvých oveček.“ Raul se otočil.

„Lenost,“ pravil tak, aby to slovo naplnilo celou kostelní loď. „Lenost je nepřítelem podnikavosti a pijavicí zisku. Mě a mého přítele náš kapitán určil, abychom získali dva nebo tři z vás, aby se k nám připojili na cestě za obchodem. Hledáme silné, odhodlané muže, nejraději zocelené v bitvách, kteří se plavili na moři. Tuhle farnost jsme si vybrali, neboť jsme slyšeli, že se zde rodí praví, stateční muži.“

Wayland to sledoval ode dveří a zavrtěl hlavou. Raul měl spečený vous, umaštěnou kazajku a po straně hlavy výstřední cop. Vypadal jako pobuda z nějaké poražené barbarské hordy. Zblízka smrděl jako tchoř.

Raul zacinkal mincemi. „Půlpenci za každý den, který odsloužíte, včetně dnů na odpočinek a svátků. „A k tomu,“ řekl a zvedl prst, jako by jim žehnal, „plné zaopatření. Nebudete muset utrácet mzdu za jídlo a lůžko.“ Předvedl svůj trik a nechal minci zmizet. „A to ještě není všechno. Zisk z obchodování se rozděluje rovným dílem všem. Že je to tak, Waylande?“

Shromáždění se otočili a civěli.

„Dostanete dobře zaplaceno a bude se s vámi slušně zacházet.“

„Slyšíte? Slovo Angličana.“ Zazubil se. „Je jasné, že nebereme každého. Jsme vybíraví. Ale pro dva tři z vás, kteří umíte vzít za práci, je tady příležitost si polepšit.“

Lidé začali přikyvovat a dohadovat se. Wayland si začínal myslet, že by se to Raulovi mohlo podařit.

„Kam až plujete?“ zeptal se někdo.

„Daleko, nebudete doma, abyste pomáhali se sklizní. Ne že byste se museli znova lopotit na polích – ne s tou spoustou stříbra.“

„Kam až?“

„Na sever.“

„Kam až na sever?“

Raul se zamračil. „Na Orkneje.“

Věřící vysunuli spodní ret a krčili rameny. „Je to na druhé straně řeky?“ zeptal se někdo.

„Jasně že ne, ty troubo,“ odpověděl jiný a odfrknul si. „Na druhý straně Humberu nejsou žádný Orkneje.“

„Je to na sever od Humberu,“ připustil Raul. „Ne moc daleko.“

Dveřmi těsně kolem Waylandovy hlavy proletěla vlaštovka a zamířila střemhlav do hnízda ve střešních trámech.

Raul si přesýpal mince z dlaně do dlaně. „Půlpence denně a všechno, co najdete.“

Uvažovali o tom jako shromáždění filozofů. Ani jeden nepředstoupil.

„Jste tolik spokojení se svými životy?“ naléhal Raul. „Jedná s vámi váš pán tak dobře?“

„Jedná s námi jako s vrbami,“ zvolal někdo zezadu. „Myslí si, že čím víc nás ořeže, tím víc obrazíme.“

Zasmáli se a pak přišly další stížnosti. „Platíme mu poplatek, když se ženíme. Platíme, když umřeme.“

„Zakazuje nám mlít si obilí doma a musíme mu platit za použití jeho mlýna.“

„Tam jsme museli čekat tři dny na mouku z loňských plesnivých paběrků.“

Raul rozpřáhl ruce jako horlivý kazatel. „Bratři, naskýtá se vám příležitost odhodit své jařmo. Tady je lék na vaše pozemské strasti.“ Přistoupil k jednomu reptalovi, urostlému muži kolem třicítky. „Ty máš smělý jazyk. Líbíš se mi. Ty jsi zažil válku, jestli se nepletu.“

„Bojoval jsem u Stamfordu s vojenskou zemskou hotovostí anglického krále, složenou ze svobodných rolníků.“

„Já to věděl. Ty jsi přesně ten chlap, jakého hledáme.“

Muž zavrtěl hlavou. „Jsem ženatý, mám tři děcka a nemocnou matku.“

„Á jé, ale pomysli, jak je budeš moct zabezpečit, až se vrátíš domů.“

„Nemůžu. Jsem přivázaný ke svým polím.“

„Žádný člověk není přivázaný. Pojď, oklepej bláto z nohou.“

„Nech ho být,“ řekl Wayland.

Raul se na něho zaškaredil a obrátil se k dalšímu nevolníkovi. „Co ty?“

Muž si promnul kolena a tiše promluvil. Raul si přiložil ruku k uchu. „Co jsi říkal?“

Wayland se otočil. „Říkal: ‚Kdo se postará o moje včely?‘“

Raul se zatahal za cop. „Dobré nebe. Je to jako škubat peří z ropuchy.“

Šel od muže k muži a dostával stále stejné mumlavé, odmítavé odpovědi. Užasle se napřímil. „Cože! Nikdo! Vaši vikinští předkové se musejí obracet v hrobě. No dobře. Nechte si zdát o řepě. Počítejte kupky sena. Prožijte zbytek svých dnů koukáním na volské zadnice a čvachtejte se bahnem, v hadrech a křápech, co vám z nich budou koukat palce, a vaše děti budou doma umírat hlady.“

„Já půjdu.“

Raul se hbitě otočil. „Ukaž se.“

Z davu vykulhal vysoký, kostnatý nádeník a z chatrného, doma tkaného oblečení mu čouhaly lokty a kolena. Měl velké ruce a kloubnatá zápěstí.

Raul si ho pochybovačně měřil. „A kdo ty jako jsi?“

„Garrick, vdovec a chudý svobodník. Smrt mě oddělila od mých příbuzných a já se k nim brzy připojím, jestli zůstanu tady, neboť polí mám málo na to, aby mě uživila.“

Raul venkovana obešel a zhodnotil ho. „Kulháš. To se ti stalo na bitevním poli?“

Někdo se zasmál. „Jako kluk spadl ze stromu. Na Garricka se odjakživa lepí smůla.“

Raul ho odstrčil. „Promiň, chceme zdatné muže.“

„Podívám se na něho,“ zvolal Wayland.

„Vallon nám nepoděkuje, když zrekrutujeme strašáka do zelí.“

„Přiveď ho sem,“ řekl Wayland.

Raul odpochodoval s Garrickem ke dveřím. Na každém Garrickově rysu se podepsal hlad a dřina, ale ve vpadlých šedých očích mu ironicky jiskřilo. Wayland k němu pocítil sympatie.

„Jsi nemocný?“

„Pokud je hlad nemoc, tak potom smrtelně.“

Wayland se usmál. „Ukaž mi ruce.“

Garrick napřáhl začernalé, mozolnaté ruce velké jak lopaty.

„Cesta bude náročná.“

„Zůstat tady by bylo horší. Zbytky z poslední sklizně jsem snědl před Velikonocemi.“

„Tenhle bude stačit,“ řekl Wayland. „Najdi ještě jednoho a můžeme jít.“

Raul se zamračeně zadíval do vnitřku kostela. „Ani archanděl Gabriel by je nedokázal nalákat do perlových bran. Vezmu zkrátka některého, co se mi zalíbí.“

„Nechci oddělovat muže od jejich rodin,“ řekl Wayland.

„Slyšel jsi Vallona. Popadněte je. Nemůžeme se dohadovat, jestli počkáme, až se tihle dřeváci rozmyslí.“

Kluci před kostelem se rozječeli, začali poskakovat a ukazovat na jezdce se dvěma muži, kteří se hnali přes pole.

Wayland udělal pár kroků po cestě. „Kdo je to?“ zeptal se Garricka.

„Správce Daegmund a jeho pochopové, Aiken a Brant. Prokletí našich životů a poháněči našich dní.“

Wayland si zastínil oči. Správce pobízel mulu bičem rovnou přes osetá pole venkovanů. Natřásal se v sedle, vlasy přistřižené podle rendlíku mu povlávaly. Dva vojáci v ubohé prodřené kožené zbroji klusali po svých za ním.

„Uděláme líp, když na ně nebudeme čekat,“ řekl Garrick.

Wayland uchopil luk a sáhl po šípu. „Budou bojovat?“

„Daegmund ne. Ten akorát tak uvázat zloděje na obojek. Na špinavou práci má ty svoje poskoky.“

„Jsou místní?“

„Ne. Daegmund nedůvěřuje lidem z panství. Má hodně co skrývat. Tyhle surovce najmul v Grimsby.“

Věřící se vyhrnuli z kostela, aby nepřišli o podívanou. Správce se hnal na mule za hřbitov. Sice třímal meč a hůl, ale byl vypasený a nevzbuzoval dojem, že je statečný. Jeho strážci se s funěním přihnali, postavili se vedle něho každý z jedné strany, seškrabávali si bláto z bot a snažili se zamaskovat, že nemohou popadnout dech. Měli staré saské meče, tupé, jednostranné. Z prošívaných gambesonů jim lezla vycpávka.

Daegmund si přejel rukou přes oči.

„Co to vidím? Co to znamená? Cizí obejdové na panství mého pána! Ozbrojení otrapové! Narušitelé královského míru! Co tady pohledáváte?“

Raul si opatrně odplivl. „Nabíráme muže na cestu za obchodem.“

Správce vyvalil oči. „Tihle nevolníci patří mému pánovi. Každý z nich i jejich movitý majetek podléhají jeho vůli a rozhoduje o nich on.“

„Dva mu nebudou chybět.“

Správce mávl na své poskoky. „Zatkněte je. Svažte je. Každému, kdo bude pomáhat, se na měsíc odpustí týdenní práce.“

Raul vydul tvář jazykem. „Velkorysý chlapík, jen co je pravda.“

Správce na ně ukázal roztřeseným prstem. „Už jsem všecky zburcoval. Vojáci jsou na cestě. Budete viset.“

„Jestli nás chytnou, provedou s námi něco horšího, než že nás pověsí.“

Jeden strážný zatahal správce za nohu. Daegmund se naklonil v sedle s rukou u ucha a to, co uslyšel, ho přimělo polekaně se napřímit. V obličeji byl červený jako kohoutí hřebínek.

„Tito muži jsou zločinci a vrazi. Patří do tlupy, která zabila stráže a uprchla z Norwiche. Takoví jsou to lotři.“

„Správně,“ rozkřikl se Raul a umlčel tak šuškání. „Když jsme zabili prvních dvacet Normanů, tak jsem je přestal počítat.“

Správce zatěkal pohledem. „Za každého je odměna deset šilinků.“

Raul k němu udělal krok „Jsi prolhaný hovnivál. Před čtrnácti dny byla naše cena přes libru, což bylo předtím, než jsme potopili normanskou loď. Teď musí být víc než dvojnásobná.“

„Podíl na odměně pro každého, kdo je pomůže chytit!“ Daegmund kopl jednoho strážného. „Do toho. Chopte se jich.“

Brant a Aiken vykročili na hřbitov a Raul namířil kuši na správce. „Nech je jít dál a umřeš jako první.“

Správce máváním přivolal své lidi zpátky, jako by se snažil uhasit plameny.

Wayland si mezitím správcovy pochopy pozorně prohlížel. Oba byli prostředně velcí, měli červené tváře a byli stavění jako malí tažní koně.

„Co vzít tyhle dva?“

Raul popotáhl. „To by asi šlo.“

Wayland zkoumal, jakou náladu mají shromáždění. Nebylo moudré podceňovat venkovany. Vykročil.

„Pomoc!“ vyjekl správce a škubl otěžemi, až se mula otočila.

Jeden ze strážných zamával mečem. Wayland se zastavil.

„Který z vás je Brant?“

„Neříkej mu to,“ pravil ten napravo. Wayland se usmál na toho nalevo. „Ty jsi Brant.“

Brant nenápadně přikývl. Vypadal trochu přihlouple.

„Máme namířeno na sever za obchodem. Nabíráme posádku, která bude tvrdě pracovat za dobrou mzdu. Ty a tvůj kamarád se na to hodíte.“

„Co říká?“ křičel správce z bezpečné vzdálenosti.

„Kolik vám ta bečka platí?“

„Neodpovídej,“ řekl Aiken. „Jenom nás tím dostaneš do potíží.“

„Už máte potíže.“

„Čtyři šilinky každý čtvrtrok,“ řekl Brant. „Ale na poslední výplatu pořád ještě čekáme.“

„Vstup k nám do služeb a budeme ti platit dvojnásobek, k tomu všechno, co si obstaráš sám, a podíl na zisku. Ukaž mu to, Raule.“

Při pohledu na stříbro si Brant přejel jazykem přes zuby a vrhl postranní pohled na svého kumpána.

„Slova nic nestojí,“ řekl Aiken. „Jakmile tě dostanou na loď, nebude ze sladkých slibů nic. Budeš dřít jako vůl a kopat tě budou jako čokla.“

„Jak myslíš, že s tebou naloží tvůj pán, když odejdeme s Garrickem?“

Správce pobídl mulu blíž. „Nedej se přemluvit. Dělej svoji povinnost a já zapomenu na všecky prohřešky, kterých ses dneska dopustil.“

Wayland ho dloubl do brady. „Komu věříš? Jemu, nebo mně?“

„Má pravdu,“ řekl Brant Aikenovi. „Když jim nezabráníme odejít, tak jsme tady skončili.“

Aiken odvrátil pohled a vystrčil bradu.

„Naše loď čeká,“ připomněl Wayland.

Brant popadl Aikena za paži, obličej rozzářený vzrušením. „Přidejme se k nim a zbohatneme.“

Aiken se mračil do země a vrtěl hlavou.

Brant se zasmál. „Tak půjdu sám.“ Rozhlédl se, jako by si chtěl všechno vtisknout do paměti, dvakrát se rychle nadechl a stoupl si vedle Waylanda. Otočil se a zadíval se nazpátek přes jakousi neviditelnou hranici. „Vrátím se jako boháč,“ řekl. „Uvidíte.“

Aiken zvedl hlavu. „Tyhle piráty honí půlka normanské armády. Do příští neděle budeš po smrti.“ Daegmund hrozil pěstí a vypadal, že co nevidět dostane záchvat.

„Tady jsme skončili,“ řekl Wayland Raulovi.

Začali pozpátku odcházet a vesničané je vážně sledovali. Došli ke zdi hřbitova, když správce pobídl mulu, začal kolem Aikena kroužit a surově ho bít přes hlavu.

18

Asi tak deset mil od pobřeží zamířil Buřňák se světlajícím východním nebem za zádí na sever. Teď bylo pozdní odpoledne. Mraky prosvítaly vějířovité sloupce žlutavého světla. Hero porovnal kurz lodi s korouhvičkou na zádi, ukazující směr větru. Zadíval se na tenkou černou šipku mířící na západ.

„Jsi na tahu,“ řekl Richard.

Hero se vrátil k rozehrané partii hry zvané šatrandž. Udělal tah. „Budeme mít štěstí, jestli doplujeme do Skotska a nebudeme muset ještě někde přistát.“

Vallon rozhodl, že zůstanou na moři, dokud se nedostanou mimo normanské území. Drogo podal zprávu o jejich zločinech každé pobřežní posádce. Všechna místa vhodná k přistání byla hlídaná a rybářské posádky dostaly příkaz oznámit, kdyby je zahlédly nebo se doslechly, že propluli kolem.

Richard nechápavě vzhlédl.

„Můžeme se stočit asi o čtyřicet stupňů, víc ne,“ vysvětlil Hero. Udělal z dlaní úhel. „A k tomu máme už jen málo. Jestli se vítr stočí ještě víc na východ, zažene nás to k pobřeží.“

„Do Skotska jsou to už jenom tři dny,“ řekl Richard. Posunul na šachovnici jezdce a opřel se. „Jsi na tahu.“

Hero vyškrábal do dřeva šachovnici a nasbíral oblázky různých tvarů a barev jako figurky. Tohle byla teprve třetí Richardova partie, ale učil se rychle. Dvě první hry prohrál, nicméně při téhle se mu podařilo sebrat dva pěšce. Hero si řekl, že se raději bude soustředit. Prozkoumal situaci a udělal tah věží, čímž ohrozil Richardova jezdce.

Zatímco Richard promýšlel další tah, Hero si prohlížel nové členy posádky. „Co myslíš, zapadnou mezi nás ti dva noví?“

Richard se letmo ohlédl. Garrick se opíral o okrajník, chromou nohu opřenou o bok lodi, a povídal si se Syth. Něco popisovala a rukama to přitom znázorňovala. Zasmál se tomu a předvedl vlastní verzi.

„Garrick je slušný chlápek,“ řekl Richard.

Hero se usmál. „A jakou má chuť k jídlu. Když se bude takhle cpát, dojde nám jídlo, než doplujeme do Skotska.“

„Z Branta moc nadšený nejsem. Je to neotesanec.“

Ani Herovi se Brant nezamlouval. Teď se pochechtávali se Snorrim na zádi. „Dokud přikládá ruku k dílu, tak spánembohem.“

„Chtivě pošilhává po Syth.“

„Vážně?“

„Včera při večeři jsem ho přistihl, jak po ní hází očima.“

„Doufám, že si toho Vallon nevšiml.“

„Samozřejmě že všiml. Vallonovi nic neunikne.“

Richard úhlopříčně posunul slona o dvě políčka a získal dalšího pěšce. Hero ve snaze zachránit hru pustil Branta z hlavy. Po velkém rozmýšlení udělal tah jezdcem. Richard bez váhání posunul po šachovnici rúch.

„Šach.“

Hero si něco pro sebe zamumlal. Sáhl po králi, odtáhl ruku, znovu po něm sáhl.

„To ti nepomůže,“ podotkl Richard.

„Má pravdu,“ řekl Vallon a přidřepl na paty vedle nich. „Když posune rytíře takhle a slona sem, dá ti mat.“

„Určitě?“

„Naprosto.“

Hero překotil svého krále a znechuceně se zakolébal. „To dělají ty kameny. Nerozeznám jednu figurku od druhé. Tyhle jsou jen tak prozatím, abych naučil Richarda pravidla. Už nebudu hrát, dokud nám Raul nevyřeže pořádné.“

Vallon se na něho káravě podíval, potom vzal oba mládence kolem ramen. „Přišel jsem požádat o laskavost. Teď, když jsme vyrazili na naši dobrodružnou cestu, přišel čas, aby byl ve všem pevný řád. Potřebujeme pokladníka, aby se staral o finance.“

„Nevadí mi vést účty,“ řekl Hero.

Vallon mu stiskl rameno. „Říkal jsem si, jestli by se toho mohl ujmout Richard. Povídal jsi, že má na čísla hlavu.“

Hero okamžitě odpověděl. „To ano, to má. Dokonce chápe podstatu nuly.“

Vallonovi přeletěl přes tvář bolestný úsměv. Za jejich cesty přes Francii se ho Hero dlouze a usilovně snažil přesvědčit o magických vlastnostech nuly. Vallon nedokázal pochopit význam čísla, které není číslem a neznamená nic.

„Zkrátka chci mít záznamy o našich transakcích. Kolik se utratí, vydělá, dluží, a to zaznamenávat denně. Richarde, myslíš, že to dokážeš?“

Richard radostí zčervenal. „Budu se snažit.“ Doposud Vallon neuznal, že má mladík k něčemu vlohy.

„Výborně.“ Vallon se zvedl. „Ještě něco. Těch, co tady mluví anglicky, je víc. Někoho dalšího, kdo mluví francouzsky, neuslyšíme dlouhé měsíce. Jelikož se chystáme obchodovat se Seveřany, měli bychom se naučit jejich jazyku. Wayland souhlasil, že nás bude učit.“

„Wayland?“

„Nikdo jiný to udělat nemůže. Odvede mu to myšlenky od toho děvčete.“

Hero s Richardem se na sebe podívali. Od toho výstupu, kdy se ráno Raul s Waylandem vydali na břeh pro další pomocníky, nepadlo o Syth slovo.

„Smířil ses s tím, že je tady?“ zeptal se Hero.

„Nemůžu popřít, že se snaží. Dobře vaří, udržuje pořádek a trochu to tady rozveselí. Uvidíme.“

Hero bezděčně zabloudil pohledem k Brantovi.

Vallon jeho pohled zachytil. „Mám v úmyslu ho vyplatit, jakmile se dostaneme do Skotska. K Syth se nepřiblíží, když ji chrání ten pes. I já kolem té bestie našlapuju obezřele.“

Za dva dny byl Brant po smrti, čímž naplnil Aikenovo proroctví, kolik času mu zbývá.

Měl štěstí, že nepřišel o život o den dřív, hned na sever od řeky Tyne. Slunce zapadlo za obzor a obkreslilo pobřeží šarlatovou barvou. Hero s ostatními žáky seděli na přední palubě a měli hodinu angličtiny. Syth vařila dole večeři. Poklid roztříštilo útočné vrčení z nákladového prostoru. Wayland se tam tryskem rozběhl, ostatní se hnali za ním. Když se tam Hero dostal, stál Brant natlačený v koutě a mával vědrem na vybírání vody v chabé snaze zahnat psa. Wayland musel dát nějaký rozkaz, neboť pes otočil hlavu a vyskočil na přední palubu. Teprve potom uviděl Hero Syth skrčenou u koše na oheň.

Vallon Waylanda popadl, když se chystal skočit dolů. Něco mu pošeptal do ucha a držel ho tak pevně, až se oba třásli. Ať už řekl cokoliv, stačilo to, aby Wayland ustoupil a odešel, ale vrhal přitom přes rameno vražedné pohledy.

Vallon předstíral překvapení, když přistihl zbytek posádky, jak přihlíží. „Nemáte nic lepšího na práci?“

Když Vallon sestupoval dolů do lodi, Snorri s potlačovanou radostí vykřikl: „Já ti říkal, že ta holka spíská potíže.“

Příštího dne hrozilo, že je poryvy východního větru zaženou k pobřeží. Jenom usilovným veslováním se udrželi od břehu dál. Na straně obrácené k moři se příboj rozbíjel o spoustu ostrůvků a podmořských útesů. Na západě vévodila pobřeží mohutná ruina.

„To je Bamburgh,“ řekl Richard. „Bývala to pevnost northumbrijských králů. Otec mi říkal, že ji Normani chtějí obnovit.“

„Vidíte někdo, jestli je tam posádka?“

Hero měl oči příliš zalepené slanou mořskou vodou, takže zřetelně neviděl.

„Na zdech je lešení,“ řekl Wayland.

„No, jestli tam někdo je, už nás viděli. Pokračujte.“

Zabírali šesti vesly, ale i tak se jen s námahou prodírali kupředu. Uviděli pevnost krátce po poledni a na sklonku odpoledne byla za nimi stále ještě v dohledu.

Raul ukázal. „Loď na pravoboku.“

Zničehonic se z mrholení vynořil rybářský člun se čtyřmi muži a hnal se k nim. Přiblížil se k nim téměř na doslech a Vallon a někteří ostatní zvedli ruce na pozdrav. Posádka druhé lodi na ně upírala zavilé pohledy a nikdo nezvedl na pozdrav ani prst.

„To se mi nelíbí,“ řekl Raul.

S větrem opírajícím se do plachty člun rychle doplul k pobřeží a zmizel v ústí laguny. Buřňák se plazil dál. Přímo před nimi se z rozmazané šmouhy stal nízký mys, vybíhající daleko do moře.

„To nedokážeme obeplout,“ řekl Raul.

Vallon zabral veslem. „Veslujte. Zkusíme doplout před setměním do závětří.“

Pachtili se dál, a čím víc se blížili k mysu, tím postupovali pomaleji.

„Uvázli jsme v odlivu,“ zvolal Raul. „Nese nás dozadu.“

Vallon nedokázal vymyslet, co by měli udělat. Pod útesy směrem ke špici mysu bylo moře rovné a lesklo se jako cín. U pobřeží se tříštilo do četných nepravidelných vodních stuh pěny, které se valily přes vlny. Ukázal na mys. „Myslím, že by to mohl být ostrov.“

„To je jedno,“ křikl Raul. „Za odlivu se tam nedostaneme.“

Vallon zklamaně zavrčel. „Spusťte kotvu, počkáme na příliv.“

Kotva se smýkala po písčitém dnu, pak se zarazila a držela Buřňáka nedaleko dlouhé pusté pláže, za níž se zvedaly vysoké duny. Vallon vydal rozkazy. „Raule, Brante, odvezte Waylanda na břeh.“ Otočil se k sokolníkovi. „Vyjdi nahoru po pláži a rozhlédni se, co je za ní.“

„Můžeme taky na břeh?“ zeptal se Hero. Po čtyřech dnech na moři toužil ucítit pod nohama pevnou zemi.

Vallon se ohlédl k zátoce, kde zmizel rybářský člun. „Tady nejsme v bezpečí. Držte hlídku na dunách. Nechoďte dál.“

Hero vystoupil na břeh, kde nebylo stop po lidech, kromě počasím ošlehaných žeber lodi, zpola pohřbené v písku. S Richardem se vyškrábali na strmou dunu, porostlou na hřebeni vysokou dřevnatou trávou. Do vnitrozemí se prostírala malá poušť. Některé duny se táhly ve směru převažujícího větru, jiné se vytvořily nahodile a neuspořádaně jako vlny dorážející na Buřňáka. Hero se ohlédl a uviděl kotvící knörr vzdorující proudu. Wayland se psem byli pouhými drobnými siluetami běžícími po pláži. Slunce na zatažené obloze připomínalo bledý kotouč. Hero se zachvěl.

Byl vyčerpaný. Všichni na tom byli tak. Nikdy se pořádně nezahřáli ani dostatečně neuschli, nikdy se nevyspali celou noc. Všechny čerstvé potraviny už snědli, a tak jedli jenom okoralý chleba, solené sledě a ovesnou kaši. Dokonce i pitné vody bylo tak málo, že Vallon nařídil příděly. Hero si všiml, že se jim šrámy a odřeniny hojí pomalu.

Richard vedle něho vyjádřil stejnou sklíčenost povzdechem.

„Neztrácej odvahu,“ řekl Hero. „Brzy budeme ve skotských vodách.“

„Tolik času a úsilí, a jsme tam, kde jsme začali. Kdybych měl dobrého koně, mohl bych být zítra za rozbřesku doma.“ Richard zkřivil ústa. „Představ si, jak by mě uvítali.“

Hero si teprve v tuhle chvíli uvědomil, kolik toho Richard obětoval. „Lituješ, že ses rozhodl jít s námi?“

Richardův obličej znehybněl. „Ne. Dokázal bych snést otcovo pohrdání a Drogovy rány, kdyby mi Margaret dala najevo nějakou náklonnost. I ta nejodolnější rostlina v jalové půdě uschne.“ Kreslil prstem do písku. „Lituji jen té krve, která byla prolita. Vůbec by mě nenapadlo, že Drogo až takhle vybičuje svoji zášť.“ Zahladil po sobě stopy v písku.

„Ty nemáš na rukou žádnou krev.“

„Takhle se na to moje rodina dívat nebude. Nikdy se nemůžu vrátit do Anglie. Možná bych s tebou mohl odejít do Itálie. Přemýšlel jsem o tom, že bych se nechal vysvětit. Myslíš, že by mě přijali?“

Hero se usmál. „Nepochybuji, že by tě kterýkoliv klášter rád přijal.“

„Když se budu cvičit v psaní, třeba by mě nechali pracovat ve scriptoriu.“

„Psát po celý den může být pěkná dřina. Zrak ti zeslábne a záda se ohnou.“

„Ale pomysli, kolik se toho naučím!“

„Než tahle cesta skončí, naučíš se toho, Richarde, víc než nějaký učenec z knih.“

„Hej, vy dva! Jste hluší?“

Raul stál na břehu s rukama v bok. Wayland klusal zpátky k lodi. Začal se zvedat příliv a Buřňák stál na kotvě mnohem snadněji.

Raul běžel s funěním na dunu. „Vallon chce, abychom se vrátili na loď.“ Dosupěl nahoru a rozhlédl se. „Kde je Brant?“

Hero se zamračil. „Jak to mám vědět?“

„Myslel jsem, že je s vámi.“

„Neviděli jsme ho od chvíle, kdy jsme přistáli.“

Raul se udeřil rukou do čela. „Krucinál!“

„Pravděpodobně si jen protahuje nohy,“ řekl Hero. „Chceš, abychom se po něm podívali?“

Raul se zamračeně rozhlédl. „Ale rychle. Jestli se neukáže, než sem doběhne Wayland, odplouváme.“

Hero s Richardem šplhali po dunách, drápali se po jejich strmých návětrných úbočích a po závětrné straně sbíhali. Písečné kopce utvořily bludiště stejně spletité jako ruiny města. Vždy když se Hero dostal na vrchol duny, zavolal Branta jménem, ale bludiště písečných přesypů jeho hlas pohlcovalo.

„Podívej,“ řekl Richard a ukázal na roztroušené kosti ve vedlejší proláklině.

Hero nohou vyhrábl lidskou lebku. Křídově bílá lebka byla proražená. Podle počtu dalších kostí usoudili, že tady došlo k masakru. „Zdají se hodně staré,“ řekl. „Jestlipak to byli lidi z té lodi na pláži?“

Richard se ohlédl. „Měli bychom se vrátit.“

„Vylezeme ještě na jednu.“

Z hřebene další duny obhlíželi tu pochmurnou pustinu. Traviny se třepotaly ve větru. Kolem nohou se jim přesýpal písek. Rackové se v hejnu shlukli na nebi tak vysoko, kam jen oko dohlédlo. Truchlivě skřehotali a jejich světlé obrysy se pomalu nesly na větru dozadu.

„Ztrácíme čas,“ řekl Hero. „Brant utekl.“

„Počkej. Připadalo mi, že něco slyším.“

„To jsou jen rackové.“

„Ne. Poslouchej.“

Hero zvedl hlavu. „To se ti jenom zdá.“

„Je to slyšet znovu. Poslouchej.“

„Nic to není. Pojďme.“

Když se ale Hero natočil proti větru, zachytil nalevo nějaký pohyb. Zpozoroval ho znovu a připadalo mu, že jenom nějaké zvíře peláší po duně. Zastavilo se to a uviděl, že je to Brant, bylo vidět jen jeho hlavu. Vyběhl na hřeben a usilovně přitom máchal rukama, vrhl za sebe zoufalý pohled a hodil sebou do dalšího dolíku mezi dunami. Hero poznal, že běží o život, přesto sám zareagoval podivně liknavě. Bylo to, jako by ten výjev sledoval z nějakého jiného světa. Když se Brant znovu objevil, byl tak blízko, že Hero uviděl děs v jeho obličeji. Musel si jich všimnout, protože jakoby zoufale zavrtěl hlavou a vrhl se mezi duny.

Stále ještě ho nebylo vidět, když se z písečného moře za ním vynořili váleční koně, pohazovali hlavami jako palicemi a jejich dusající kopyta rozbíjela hřeben duny.

„Utíkej!“

S máchajícími pažemi se hnali po úbočí duny. Normani se rozjeli všemi směry, kličkovali mezi sebou, koně se neuspořádaně hnali bludištěm mezi dunami.

Při sjíždění po dalším srázu si Richard natrhl botu a klopýtal s pleskající podešví. Vyšplhali na další dunu a odvážili se letmo pohlédnout za sebe. Jakýmsi zvláštním načasováním byli všichni Normani schovaní mezi dunami. Pak se najednou jako loutky na niti objevili, poháněli koně bičem a zakláněli se v sedle, jak sjížděli další srázné úbočí duny. Richard začal sípavě popadat dech. Hero byl tak udýchaný, že do posledního svahu se vyškrábal po čtyřech.

Raul s Waylandem čekali u člunu. Hero slabě vykřikl, zvedli oči, okamžik nečinně, zvědavě hleděli, pak se rozběhli. Hero se vrhl do prostoru, ztratil půdu pod nohama a v kotrmelcích se skutálel na pláž. Zvedl pohled k Waylandovi a popadl dech natolik, že ze sebe vypravil.

„Normani. Honí Branta.“

Wayland je táhl po pláži. Raul strkal člun na vodu. Raul je popadl každého jednou rukou a vytáhl je do člunu. Chopili se vesel. Hero se otočil a uviděl, jak se Brant vypotácel na poslední dunu. Přikryl si obličej rukama, když uviděl tu hrůzu, že člun odplouvá pryč. Kolem něho přeletělo kopí a Brant se vrhl z duny dolů.

„Nemůžeme ho jen tak opustit,“ zvolal Hero.

„To on odešel,“ supěl Raul a dál pravidelně zabíral veslem.

Brant se skutálel z duny, jako by měl něco zlomeného. Když se postavil, zdál se dezorientovaný, kulhal po pláži pryč a teprve po chvíli se otočil ke člunu. Táhl nohu za sebou, z levého stehna mu trčel šíp. Byl na půl cesty k moři, když první Normani vyjeli na písečný hřeben. Viděli, že nemůže uniknout, a zastavili se, dokud je ostatní nedojeli. Když Brant doklopýtal ke kraji vody, stálo na duně dvacet jezdců. Rozpřáhl paže a z rozevřených úst se mu vydralo rozzuřené a pobouřené zavytí. Někteří Normani slezli z koní a sestupovali pěšky. Jiní vedli koně bokem po úbočí, odvážnější jezdci pobídli zvířata ostruhami a koně sjeli po duně po zadku. Jeden voják natáhl luk a zamířil na Branta, ale velitel křikl a lučištník povolil tětivu.

Raul popadl kuši. „Přestaňte veslovat!“

„Jako by už byl mrtvý,“ řekl Wayland. „Neplýtvej střelou.“

Raul se ohnal a udeřil ho rukou do hrudi. „Přestaň veslovat.“

Poklekl a opřel se jedním loktem o příčník, aby mohl zacílit.

Brant se otočil ke svým pronásledovatelům a zvedl ruce tak podbízivě, že Hero lítostivě zasténal.

„Nehýbejte se,“ nařídil Raul.

Člun se kolébal nahoru dolů. Raul něco zamumlal a znehybněl, jak se ještě víc soustředil.

Hero zaslechl tiché lupnutí uvolněné energie, když střela vyletěla. Brant se prohnul v zádech, máchl rukama, udělal pár kroků do strany a padl do mělké vody.

Raul se znovu chopil vesla. „Musel jsem ho zabít. Řekl by jim, kudy poplujeme a kam máme namířeno.“

Dva vojáci vběhli do moře pro tělo. Ostatní se shromáždili kolem velitele. Hero viděl, že je vysílá různými směry. Rozdělili se. Několik mužů vyrazilo zpátky na duny, zbytek se pustil tryskem po pláži.

„Co mají za lubem?“

„Nemám ponětí,“ řekl Raul, „ale nevzdají to s námi.“

Na palubě Buřňáka Wayland vylíčil, že ostrov odděluje od pevniny mělká zátoka se spoustou písečných nánosů a mělčin.

„Dá se tamtudy dostat ven?“ chtěl vědět Vallon.

„Na druhém konci je úzký průliv.“

„Tam se pravděpodobně jezdci ženou,“ podotkl Raul.

„Jsou v zátoce nějaké lodě?“

Wayland zavrtěl hlavou.

„Co ten ostrov. Je obydlený?“

„Viděl jsem jenom ruiny.“

Vallon si začal písečné duny pozorně prohlížet. Proti ponurému večernímu nebi se odrážely výhrůžné siluety vyčkávajících normanských vojáků. Zvláštní jednotka, která odklusala na sever, nebyla v dohledu. Moře se zklidnilo a vítr ustal. „Podíváme se na tu zátoku.“

Veslovali souběžně s pobřežím. Vojáci pobídli koně a drželi s nimi krok. Uprchlíci dopluli na konec pláže. Okraj zátoky přecházel v bahno a protkávaly ji četné průlivy, jež se v houstnoucím šeru leskly. „Nepřeplujeme ji, uvázneme,“ řekl Vallon. Zkoumavě obhlížel ostrov a pak ukázal na jeho kamenitý jižní cíp. „Schovejme se u těch útesů.“

Noc je zastihla, dřív než se do závětří dostali. Tápavě si hledali cestu a spustili kotvu, když zaslechli vlny klokotající mezi kameny. Hero se snažil něco ve tmě rozpoznat. Z plochých kamenů se naříkavě ozývali tuleni. Příboj bušil do útesů kolem mysu.

„Chceš, abych to zašel na pevninu prozkoumat?“ zeptal se Wayland Vallona.

„Počkej chvíli.“

Právě v tu chvíli se vysoko nad nimi objevilo světlo.

„Normani se museli na ten ostrov dostat,“ zamručel Raul.

„Nemávali by lucernou. Buďte všichni zticha.“

Hero pozoroval lucernu, jak se v temnotě noci pohupuje níž a níž. Světlo dospělo na úroveň moře a zastavilo se. Dolehlo k nim volání.

„Rozuměli jste někdo?“

„Znělo to jako angličtina,“ řekl Wayland. „Angličtina a ještě další jazyk.“

„Neodpovídejte,“ zasyčel Raul. „Mohli by to být vylupovači ztroskotaných lodí.“

Hlas znovu zavolal a lucerna se zhoupla jako kadidelnice.

„Mluví latinsky,“ řekl Hero „Pax vobiscum. Mír s vámi. Venite in ripam. Nolite timere. Pojďte na břeh. Nebojte se.“

Raul si odplivl. „Ani náhodou. Vylupovači lodí zkoušejí všechny triky, aby nalákali námořníky do svých spárů.“

Vallon si pohrdavě odfrkl. „Kolik znáš vylupovačů lodí, kteří mluví latinsky? Možná je na ostrově klášter. Hero, zeptej se ho, kdo je?“

Hero udělal z dlaní trychtýř. „Quis es?“

Smích ve tmě. „Bratr Cuthbert, eremita sum.“

Hero se otočil k Waylandovi. „Zeptej se ho ty. Myslím, že je angličtina jeho rodný jazyk.“

Wayland zavolal. Z noci se ozvala odpověď. „Říká, že tam nejsou žádní Normani. Ostrov je opuštěný mnoho let. Je jediný, kdo na něm zůstal.“

Vallon si poklepal prsty na rty. „Hero, jdi na břeh s Raulem a vyslechni toho poustevníka. Zjisti, jestli se na ostrov můžou Normani dostat. Zkus co nejvíc vyzvědět o pobřeží.“

„Můžu jít taky?“ zeptal se Richard.

„Snad ano. Ale ne abyste tam byli celou noc. Něco poustevníkovi vezmi a řekni mu, aby zhasl lampu. Normani by ji mohli z pevniny uvidět.“

Raul vesloval ke světlu. Hero na přídi sebral síly a skočil na kámen kluzký mořskými chaluhami.

„Vítejte, amici,“ zvolal poustevník. „Jste mniši? Poslali vás mí bratři?“

Na hlavě měl kápi a světlo lampy mu vrhalo do obličeje stíny.

„Zhasni světlo,“ zavrčel Raul.

„Ale noc je temná a vy neznáte cestu.“ Raul popadl lucernu a uhasil plamen. „Nejdu s tebou po žádné cestě. Co je tohle za místo?“

Poustevník se chrčivě zasmál. „Musel jsi připlout zdaleka. Tohle je svatý ostrov Lindisfarne, místo, kde křesťanství poprvé přišlo do Anglie.“

„Říkáš, že je to tady opuštěné.“

Ozval se další chrchlavý smích. „Na Lindisfarne nikdo nežije od té doby, co před dvěma staletími Vikingové zničili klášter.“

„Může k němu někdo doplout přes zátoku?“

„Za přílivu a tak temné noci ne.“

„Víc nepotřebujeme vědět,“ řekl Raul. „Pojeď nazpátek.“

„Ještě ne,“ zarazil ho Hero. „Rád bych se něco dozvěděl o historii tohoto místa.“

„Já také,“ přidal se Richard.

„Zůstanu tady,“ řekl Raul. „Jestli mě uslyšíte zařvat, neokounějte a nepřemýšlejte proč.“

Hero poustevníkův obrys sotva rozpoznával. „Vezmi nás, bratře, do svého útočiště. Duc nos in cellam tuam, quaeso.“

Bratr Cuthbert je vedl soutěskou kolem neviditelných překážek. Byla taková tma, že se Richard musel držet Hera za rukáv. Obešli kamenné sloupy a Cuthbert se zastavil.

„Jsme tady. Intrate. Pojďte dál, pojďte.“

Hero usoudil, že si poustevník našel úkryt v jeskyni a vchod zakryl proti špatnému počasí kusem plachty. Strčil dovnitř hlavu a div se z toho smradu nepozvracel. Jako by se tam rozkládali potkani.

Richard si přitiskl ruku na ústa. „Brr!“

„Pst! Mysli na čistotu jeho duše.“

Na zemi řeřavěly pohasínající uhlíky. Hero s Richardem si sedli na jednu stranu ohně, Cuthbert na druhou.

„Od Velikonoc jste první, kdo mě přišel navštívit,“ řekl Cuthbert. „Který z vás mluví tak uhlazenou latinou? Konali jste do Lindisfarne pouť?“

„Jsme svého druhu poutníci. Cestujeme na daleký sever.“

„Nesete slovo Kristovo?“

„Ne, vydáváme se tam za obchodem.“

Hero mluvil latinsky a musel to kvůli Richardovi překládat. Mladý Norman byl celý nesvůj. „Řekni mu, ať rozsvítí lampu.“

Cuthbert přijal tu prosbu s omluvou. „Zbývá mi málo oleje. Avšak na tomto místě světlo je – světlo dost jasné, aby osvítilo tu nejtemnější noc.“

„Pověz nám o tomto ostrově,“ vybídl ho Hero.

Cuthbert jim pověděl, jak v sedmém století přinesl svatý Aidan do Northumbrie křesťanství a založil na Lindisfarne klášter. Stejného roku se narodil Cuthbertův zbožný jmenovec. Po deseti letech misionářské práce se Cuthbert stáhl na Inner Farne – jeden z mořem omývaných ostrovů, kolem něhož předtím propluli – a začal tam žít jako poustevník. Papež a král ho požádali, aby se stal na Lindisfarne druhým biskupem, a Cuthbert zdráhavě souhlasil, ale po dvou letech znovu odešel – do ústraní zemřít. O jedenáct let později, při příležitosti Cuthbertova svatořečení, otevřeli mniši rakev a našli jeho tělo neporušené. Zpráva o zázraku přivábila do svatyně houfy poutníků. Potom klášter vyplenili Vikingové a bratři, kteří přežili, převezli tělo svatého Cuthberta na pevninu a uložili je ve svém klášteře v Durhamu.

Při vyprávění se Cuthbert několikrát odmlčel a rozkašlal se. Chroptivě dýchal, což Herovi připadalo stejně znepokojivé jako zápach.

„Jsi nemocný,“ řekl. „Měl bys být ve špitálu.“

„Pokud je něco, co by mě vyléčilo, najdu to zde, kde Boží moc zachovala po smrti Cuthbertovo tělo.“

„Co říká?“ zašeptal Richard.

Hero přestal překládat. Rozrazil ho chlad. „Pokud mohou ostatky svatého vyléčit všechny nemoci, měl bys být v Durhamu, kde je uložen.“

Cuthbert se znovu dusivě rozkašlal a polkl hlen. „Moje komunita mě vyhnala.“

Hero si přejel prstem po krku. Takový trýznivý kašel už slyšel.

„Rozsviť lampu. Přinesli jsme ti nějaké dary. Máš tam i olej.“

Cuthbert rozfoukal uhlíky a zapálil smotek slámy. Plameny mu ožehly ruce, když přikládal hořící slámu ke knotu, ale netrhl sebou. Stíny se plazily po stěnách. Cuthbert položil lampu na podlahu, sedl si na paty a hlavu v kápi držel skloněnou. Hero zvedl světlo.

„Ukaž nám svoji tvář.“

„Raději vás toho pohledu ušetřím.“

„Mně to nenažene strach. Já vím, co tě trápí.“

Cuthbert pomalu zvedl hlavu. Hero se ostře nadechl. Poustevníkovy oči vyhlížely z krunýře šupin a zduřenin. Půl nosu mu uhnilo následkem nemoci, kterou ani necítil.

„Lepra!“ vykřikl Richard a vyskočil. „Seděli jsme s malomocným.“ Vycouval z jeskyně tak rychle, že strhl plachtu ve vchodu.

Cuthbert zmučenýma očima upřeně hleděl na Hera. „Ty se nebojíš?“

„Studoval jsem medicínu. Chodíval jsem do špitálů malomocných.“

„Abys je léčil?“

„Není žádná léčba.“

Cuthbert se zahleděl někam mimo něho. „Je, je léčba. Byl jsem na Lindisfarne svědkem mnohých zázraků.“

„Jak dlouho jsi tady?“

„Druhým rokem. Rybáři mi tady nechávají jídlo a občas sbírám vejce mořských ptáků. Poslední zima byla zlá, ale když už se blíží léto, na ostrov se vrátí poutníci. Někdy jich za jeden den přijde po cestě tucet i víc.“

„Po cestě?“

„Zapomněl jsem. Vy ostrov neznáte. Cesta se ukáže při odlivu.“

„Říkal jsi, že se v noci nemůže na ostrov nikdo dostat.“

Hero se ohlédl přes rameno ke vchodu. „Odliv teď musí být skoro nejnižší.“

„Ale kdo by se sem vydával?“

„Promiň, musím už jít.“ Hero se zvedl. „Utíkáme před Normany. Budou tady každou chvíli. Už kvůli sobě jim nesmíš říct, že jsi nás viděl.“ Vzpomněl si na uzel a podal mu ho. „To je pro tebe. Není toho moc. Trochu chleba a ryba. Přikrývka. Promiň, musím jít.“

Cuthbertovy díky Hera provázely, když klopýtal po stezce. Na břehu moře vrazil do Raula a Richarda. Germán se zasmál.

„To tě naučí vydávat se v noci za cizími hlasy.“

„Prskal na mě své odporné sliny,“ zvolal Richard.

„Buďte oba zticha!“

Mlčky veslovali k lodi. Hero pověděl Vallonovi o cestě, která vystupuje z vody za odlivu. Jinak nic. Cuthbert znovu s lampou sestoupil na břeh. Vallon od toho světla odvrátil hlavu a zadíval se na temné nebe.

„Po celou dobu vítr slábne. Vytáhněte kotvu.“

Posádka se lopotila u vesel a zamířila kolem mysu. Cuthbert je následoval po břehu, jako by jim svítil na cestu. Už byli skoro u výběžku Lindisfarne, když se z pevniny začal plazit zástup světel a postupoval po tváři moře jako komunikanti na cestě na půlnoční mši.

„Promiň, že jsem tak vyváděl,“ řekl Richard a zlehka položil Herovi ruku na rameno. „Vyvedlo mě to z míry.“

Hero zvedl ruku a na chvilku se jejich prsty do sebe zaklesly. „Odpouštím ti.“ Dlouze, hlasitě vydechl. „To byl ale strašný den.“

Přes vodu se k nim slabě nesl Cuthbertův hlas.

„Co říká?“ zeptal se Richard.

Hero spolkl slzy. „Bůh vám žehnej, poutníci.“

19

Další dva dny se pachtili na sever a druhého dne odpoledne vpluli do ústí kolem velkého čedičového balvanu, který pro množství mořských ptáků nebylo skoro vidět. Buřňák se plavil přes ptačí loviště. Terejové po tisících křižovali nebe, pak složili křídla a jako šipky zajížděli do vln. Poutníci se vynořili z bouře a shledali, že jsou na rušné vodní cestě. Edinburgh byl, co by kamenem dohodil, na jižním pobřeží zátoky. Vallon přikázal Snorrimu, ať udržuje kurz na sever.

„Nezastavíme se v hlavním městě?“ zeptal se Raul. „Na lepší místo, kde nabrat zboží, nenatrefíme.“

„Normani tady budou mít svého vyslance. Jestli zjistí, že jsme přistáli, budou požadovat naše zatčení. Skotové jim to neodmítnou, neboť neustále hrozí, že sem Normani vtrhnou.“

„Normany nezastaví, že by nás Skotové vydali.“

„To vím, ale Skotové se budou chtít vyhnout jakékoliv provokaci,“ řekl Vallon. „Vydat nás Normanům by byla pozornost, která by Skoty nic nestála.“

Raul byl viditelně rozmrzelý a vybil si svoji nespokojenost na Waylandovi. „Nenaděláme žádný jmění, když se budeme vyhýbat všemu riskantnímu.“

Wayland odmítal nechat se do něčeho zatáhnout, ale i on začínal být z té cesty otrávený. K jídlu už jim zbyl jenom chleba a dva poháry vody denně pro každého. Nikdo si s nikým nepovídal a Syth už si při práci nezpívala. Pokožka ho svědila a měl ji podrážděnou od slané vody.

K půlnoci propluli kolem severních výběžků zátoky. Plavili se dál ve světle ubývajícího měsíce. Nazítří za časného rána zaveslovala unavená posádka do biskupství St. Andrews a uvázala loď za vlnolamem. Nad nimi se klenulo pastelové nebe.

Wayland očekával něco velkolepějšího a Raul byl znechucený a reptal, že město nemá ani pořádný přístav. Na severním ostrohu města stavěli zedníci věž kostela. Pouze na nábřeží stálo pár patrových domů se šindelovými střechami, jinak to bylo hnízdo rozdrchaných chatrčí.

Vallon s Raulem a Snorrim odveslovali na břeh najít ubytování a rozhlédnout se, zda jsou vyhlídky na nějaký obchod. Wayland přecházel po palubě a pozoroval čilý ruch na nábřeží. Přístav využívali obchodníci ze severní Evropy a příjezd Buřňáka nevzbudil celkem žádnou pozornost. Mezi skupinami Skotů v kostkovaných suknicích si vykračovali Seveřané v bachratých kalhotách nabraných pod koleny.

Ti tři se vrátili na loď až odpoledne. Setkali se se zástupcem guvernéra a ten jim zařídil ubytování v domě, kde přespávali kupci. Vallon jim sdělil, že guvernér ho na příští den pozval na večeři a že vyhlídky na nějaký obchod jsou omezené. V tomhle ročním období se dalo sehnat jen málo obilí. Možná nějaká sladová whisky. A pět mil za městem je pila, kde by mohli nakoupit stavební dříví. Raul s Vallonem tam zajdou pozítří, až si odpočinou.

Kromě Snorriho a Garricka, kteří zůstali na lodi, se všichni přepravili na břeh. Vyčerpaní po cestě si šli brzy lehnout. Vallon měl místnost sám pro sebe úplně pod střechou, ostatní se uložili po dvou buď ze zvyku, nebo z přátelství. Syth se psem zůstali stranou v kuchyni, kde se to hemžilo krysami, které šustily ve slámě a praly se o mastné hrnce. Ráno Wayland odcházel na pilu a našel Syth stočenou do klubíčka, jak spí na chodbě. Dveřmi jí dopadalo světlo na obličej. Prohlížel si ji mnohem důkladněji, než se odvážil, když byla vzhůru, přetáhl jí přikrývku přes ramena a vyšel za Raulem do ranního slunce.

Pila stála na lesní mýtině, která se svažovala k mělkému jezeru. Raul se ve dřevě vyznal a ukázalo se, že umí mazaně vyjednávat. Odmítl kmeny, které se mu majitel pily snažil podstrčit. Jeden padl příliš tvrdě a byl naštípnutý, jiný měl mnoho suků, další hyzdila světlehnědá žíla. „To je chytrák,“ řekl Raul a znechuceně si prohlížel borové kmeny. „Když to porovnám s tím, co se kolem Baltu používá na obkládání, tak tohle dřevo se hodí akorát na topení.“

Když si Raul vybral, pomohl Wayland naložit do hran otesané kmeny na smyky. Voli odtáhli náklad k povozu čekajícímu na cestě. Waylandovi vybyl čas, a tak našel rovné jasanové poleno a sekerkou je rozštípal tak, aby z něho mohl udělat šípy. Přišel k němu chlapec a nabídl mu ke koupi koš pstruhů, které ráno nachytal v jezeře. Byli asi čtyři na libru a Wayland je zabalil do mechu a upekl na uhlících k polednímu jídlu. Snědli je s Raulem s ovesným chlebem u vody a potom jen tak seděli a každý se zaobíral vlastními myšlenkami. Vánek šuměl v korunách stromů. Ryby čeřily hladinu jezera a na jeho druhém břehu se bělalo vápnem obílené stavení a odráželo se ve vodě. Před ním štípal dříví nějaký muž a úder sekery se k nim donesl, až když se rozmáchl k další ráně. Úpatí modravých hor daleko na západě tonula v přítmí.

Raul k té chalupě pokývl. „Přemýšlíš, jak byste tu byli se Syth šťastní?“

„Cože?“

„Přemýšlíš o tom, že se usadíš. Založíš rodinu.“

Waylanda to ohromilo. „To mě vůbec nenapadlo.“

Raul dal to, co nedojedl, psovi. „Nebyl jsem o moc starší než ty, když jsem odešel z domova. Od té doby jsem na cestách, nikdy jsem nebyl na stejném místě dvakrát. Po nějakém čase to člověka utahá.“

„Se svým podílem na zisku se budeš moct usadit.“

„Ano, dříve či později nějaké místo k odpočinku najdu.“ Zvedl se, spojil ruce nad hlavou a protáhl se. „Nesmím polevit.“

Wayland se ještě jednou zadíval na hory a vykročil za ním zpátky do práce.

Za mírného západu slunce došli zpátky do města a vydali se uličkami, jež byly jen něco málo víc než pouhé strouhy. Před nimi hubená bachyně a její vrh pruhovaných selat chlemtali splašky, které tam malým pramínkem stékaly. Zvedla hlavu a nozdry se jí rozšířily. Wayland se zastavil a položil ruku Raulovi na hruď.

„Je to jenom čuník,“ řekl Raul.

Za chvíli už oba uháněli před chrochtající útočnou bachyní. Naslepo zabočili a pustili se další uličkou.

„To je ale zahnojená díra,“ poznamenal Raul, když došli na blátivé rozcestí. Rozhlížel se kolem sebe jako člověk, který kouká, kudy by zmizel. „Kde bys myslel, že by se v tomhle zapadákově mohl člověk napít?“

„Zapomeň na to. Vallon říkal, že se máme vrátit včas.“

„Jenom pohár, na spláchnutí prachu z pilin.“

„Já nebudu.“

Z jednoho domu vyšel nějaký muž a pustil se po ulici. Raul se za ním s křikem rozběhl. Pak se otočil a klusem se vrátil. „Určitě nechceš jít?“

Wayland zavrtěl hlavou a vrátil se do domu, kde byli ubytovaní.

V ten večer se Syth zastavila u jeho stoličky, když mu předkládala večeři. Setkali se pohledem a dlouze se na sebe zadívali. Pokračovala dál a Wayland se letmo rozhlédl, přesvědčený, že ostatní museli vycítit, co mezi nimi přeskočilo.

Z večeře u guvernéra se Vallon vrátil velmi pozdě. Bylo to srdečné setkání. Guvernér věděl, že se Normani shromažďují na hranicích, a s povděkem si vyposlechl, co mu byl Vallon schopen říct o jejich bojové taktice.

„Budou Skotové bojovat?“ zajímal se Hero.

„Guvernér o tom pochybuje. Jsou příliš zaměstnaní šarvátkami mezi sebou.“

Vallon měl pro ně potěšující novinu, jak to vypadá na Orknejích. Po generacích krevní msty přešel titul jarla na dva bratry jménem Thorfinnson. Zajali je u Stamford Bridge, ale zacházeli s nimi slušně, takže nechovali žádné nepřátelství vůči Angličanům ani cizincům vesměs.

Vallon domluvil a rozhlédl se. „Kde je Raul?“

Wayland klopil oči.

„Na něco jsem se ptal.“

„Při západu slunce jsme se rozloučili ve městě.“

Vallon se zakabonil, ale už nic neřekl.

Krátce po půlnoci probudilo Waylanda opilecké hulákání. Zvedl se na lokty. Uslyšel žuchnutí, po něm následovaly nezřetelné nadávky. Zaklel, zvedl se a dotápal na ulici. Raul ležel na zádech přede dveřmi. Jeho kumpáni z mokré čtvrti se potáceli po břehu a jejich falešné vyzpěvování se vytrácelo do noci. Wayland zatáhl Raula dovnitř a opřel ho o zeď.

„To jsi ty, Waylande? Proč ses s Raulem nešel trochu napít?“

„Vallon tě stáhne z kůže.“

Raul zašilhal nahoru. „Ať se jde bodnout.“

Wayland ho tam nechal a šel si znovu lehnout. Ráno ho probral tím, že mu chrstl do obličeje vědro vody. Raul se na něho vrhl a prskal vodu. Wayland neustoupil.

„Vallon na tebe čeká na lodi.“

Raul se potácel k lodi. Vallon stál na palubě, tvářil se kamenně a ostatní postávali okolo, aby slyšeli jeho verdikt. Raul, stále ještě omámený, se trochu vzchopil, vypjal hruď, zvedl hlavu a skelnýma, krví podlitýma očima se zadíval do neurčita.

Vallon k němu přistoupil. „Spráskal bych tě bičem, kdyby to bylo co platné.“

„Ano, kapitáne.“

„Drž hubu. Teď už vím, proč jsi sloužil v polovině armád v Evropě. Děláš ostudu. Drž zobák a dobře mě poslouchej, protože to nebudu opakovat. Ještě jednou něco provedeš a vyrazím tě bez jediné penny. Pak si budeš moct jít, odkud jsi přišel.“ Vallon poodstoupil. „To ti slibuju. Je to jasné?“

„Ano, kapitáne.“

„Můžeš vypotit kocovinu na pile. Jdi mi z očí.“

Když se Raul potácel pryč, uchopil Vallon Waylanda za paži. „Dohlédni na něho. Ať je do západu slunce zpátky.“

Na pile popadl Raul držadlo pily na velké klády, pustil se zběsile do práce a řezal tak usilovně, až dřevař, který pracoval s ním, volal o smilování. Vystřídal ho někdo jiný. Raul se na Waylanda zazubil a předvedl řídké zuby. „Pracuj naplno, žij naplno. Mrtvý budeš dlouho.“

Hned od rána bylo teplo a den byl čím dál dusnější. Vzduch se nehnul a stromy až do konečků větví znehybněly. Jezero bylo hladké jako plát cínu, žádná ryba nenarušila nehybnou hladinu. Na jihu obloha zmatněla a dostala měděný nádech.

Přišel Raul a utíral si čelo rukávem. „Měli bychom to odtroubit. Jestli se strhne bouřka, jako že jo, bude cesta do tmy rozblácená.“

Když přivazovali náklad, rozčísl jižní obzor blesk. Zaburácel hrom a voli se vyděsili. Kočí je musel pobízet, aby je udržel na cestě. Wayland s Raulem jeli nahoře na povozu a podle pomalu se sunoucí světlejší skvrny na obloze odhadovali, kolik cesty urazili. Ve chvíli, kdy už byli na dohled od města, se krajina ponořila do přízračného přítmí jako při zatmění slunce. Dokodrcali k městu a vtom Waylanda oslnil blesk a zahřmění mu zahrálo na nervy. Obloha se otevřela, spustila se souvislá clona deště a zaplavila zemi. Voli zešíleli a vrhli se i s povozem z cesty na pole, které už se začínalo měnit v jezero. Kočí seskočil a začal rozplétat postraňky. Wayland sjel z povozu a šel mu na pomoc. Blesk stíhal blesk a vše střídavě halila oslepivá běl a temnota. Zvířata se do postrojů beznadějně zamotala. Vedle Waylanda se objevil Raul a několika máchnutími nožem voly osvobodil. Pádili v bouřce pryč, vyhazovali zadky a kočí se je marně snažil dohonit.

Raul se mohl potrhat smíchy. „Vím o jednom místě, kam zapadneme,“ zahulákal a s cákáním se rozběhl zaplavenými uličkami.

Wayland ho dostihl před chalupou, jejíž vývěsní štít označoval krčmu. „Copak se nikdy nepoučíš?“

Raul zvedl obě ruce dlaněmi nahoru, jako by sliboval, že se bude chovat slušně. Z doškové střechy se jim lila voda rovnou na hlavu a vířila jim kolem kotníků. „Odejdeme, jen co přestane pršet. Přísahám.“

Vrhl se do dveří. K zemi sjel další blesk a následovalo ohlušující zahřmění. Wayland si vytřel vodu z očí a překročil schod do toho temného doupěte. Postarší podomek usazený u dveří se zvedl a odebral jim zbraně, až na nůž, který měl Raul zasunutý v čapce. „Taková jsou tady pravidla,“ řekl Raul. „Sem chodí divoká cháska.“ Wayland mu byl v patách a rozhlížel se, jestli nehrozí nějaký malér. Peleš lotrovská – takhle nazývala podobné domy jeho matka. Místnost byla rozlehlá a páchla kouřem z rašeliny z obrovského krbu uprostřed. Ve světle lojových svíček Wayland uviděl překvapivý počet pijáků.

Volali na pozdrav a zubili se, když se Raul přisunul k pultu. Krčmář s odevzdaným výrazem už stavěl džbánky na pult. „Jedno se těm Skotům musí přiznat,“ řekl Raul. „Vaří dobrý pivo.“

Odnesli si pití na lavici k ohni. Wayland se vyzul z bot a natáhl si nohy. Z nohavic mu začala stoupat pára. Cítil se příjemně unavený. Pes se také natáhl a hřál si bok.

„Ten oheň tady udržujou po celý rok,“ řekl Raul. „A hoří takhle už sto let.“

„Počítám, že tady ses včera tak zřídil.“

Raul se rozhlédl, aby si osvěžil paměť. Pozvedl džbánek ke skupince, která o kus dál u zdi hrála kostky. „Vidíš toho Pikta se zrzavými vlasy? Říká si Malcolm.“

Wayland viděl divoce vyhlížejícího chlápka, který na Raulovo gesto odpověděl tím, že si na svůj pohár ochranitelsky položil ruku. Jeho kumpáni se rozchechtali a začali plácat do stolu.

„Toho bych nerad naštval,“ podotkl Wayland.

„Přesně to jsem udělal. Strašně jsme se chytli. Hrozně mě urazil. Nadával mi, že jsem čubčí syn, smraďoch, prasečí pyj, chrlil na mě nadávky jednu za druhou, skoro se ani nenadechl a nikdy se neopakoval. Je to velkej žvanil. Ne že bych mu úplně přesně rozuměl, ale došlo mi, co chce říct. Zvláště když si vyhrnul sukni a vystrčil na mě špinavej, chlupatej zadek.“

Wayland vyvalil oči. „Čím jsi ho naštval?“

„Vsadil jsem si a vyhrál. Byl bys na mě pyšný.“

Wayland zamrkal. „To je zázrak, že jsme tě nenašli na hnojišti s podříznutým krkem.“

„Vypil jsem jen tolik piva, aby můj jazyk dostal křídla. Každou jeho nadávku a urážku jsem trumfnul. Neřeknu ti slovo od slova, co jsem říkal, protože jsem to zapomněl, ale určitě bys obdivoval, jaký jsem předvedl výkon.“

„Cos udělal?“

„Přistoupil jsem k němu, rozvázal si kalhoty a načural mu do piva.“

„Propána!“ zasténal Wayland. Pokradmu vrhl pohled na Malcolma a jeho kumpány. „Co udělal? Co udělali jeho přátelé?“

„Koupili mi pití. Poplácávali mě po zádech a říkali, že na mě hned tak někdo nemá.“ Raul vyprskl smíchy. „Koukni na jeho ksicht,“ řekl a hlava mu klesla na stůl. Stočil oči jako nějaká zlomyslná ropucha. „Nechápeš? Byla to jenom legrace. Tady se lidi urážejí a baví se tím. Říkají tomu držkování.“ Raul dopil a ukázal na Waylandův pohár. „Ještě jedno?“

„Ne,“ řekl Wayland pevně. Vyskočil s rukama podél boků sevřenýma v pěst. „V žádném případě.“

„Venku pořád leje.“

„Jdeme pryč.“

Když se ale Wayland otočil k odchodu, dveře se rozletěly za burácení hromu a dovnitř se vhrnuli tři rozesmátí, elegantně oblečení muži a střásali si z pláštěnek déšť. Podomek se před nimi uklonil a ani se nepokusil odebrat jim meče. Hosté po celé místnosti zvedali poháry a vykřikovali na uvítanou. Příchozí byli důležití lidé. Jejich vůdce, vysoký, pohledný a snědý, nosil dlouhé černé vlasy upravené do naolejovaných loken. Přes ramena měl přehozenou pláštěnku z indigově modré vlny, lemovanou zlatým brokátem, u krku připevněnou krásně vypracovanou sponou, na níž byli hadi, pohlcující vlastní ocasy. Na prstech se mu skvěly zlaté prsteny a na zápěstích těžké stříbrné náramky. Jílec meče z vyřezávané slonoviny svítil obtočeným stříbrným drátem a jeho zakončení bylo ve tvaru nestvůry se zobákem. Jeho příchod dal pokyn k oslavě. Hovor se rozproudil živěji a muzikant, který hrál za skleničku, popadl svůj rebab a spustil.

„To je nějaký skotský náčelník?“

„Irští šviháci. Neutíkejme ještě. Vyzvíme, co je přivádí do města.“

Cestou k nálevnímu pultu si ten nápadný elegán všiml Waylandova psa a upozornil na něho své společníky. Když je krčmář obsloužil, opřeli se zády o pult a prohlíželi si přítomné, jako by je někdo najal pro jejich zábavu. Vůdce pil z vlastního poháru lemovaného stříbrem a díval se na Waylanda a Raula s nestoudnou intenzitou. Otřel si pěnu ze rtů a odhalil v úsměvu rovné bílé zuby. „Jmenuju se Lachlan,“ řekl. „A tuhle mí společníci O’Neill a Regan. Vy budete ti kupci z Anglie.“

„Ano,“ odpověděl Raul. „V tomhle přístavu už jsme skoro hotoví. Tady se toho dá koupit málo, co za něco stojí.“

Lachlan k nim volně přistoupil. „Jsem také obchodník. Mám namířeno do Londýna.“

„Tak?“ řekl Raul. „S čím obchoduješ?“

„S otroky. Hlavně s otroky.“

Raul nenápadně přejel pohledem pijáky. „Prodáváš skotské otroky Angličanům?“

Lachlan se usadil na konec jejich lavice a usmál se. „Právě naopak. Prodávám anglické otroky Skotům a Norům, ale ty nejlepší si nechávám pro trh v Dublinu.“ Luskl prsty. „Krčmáři, dva poháry piva pro mé anglické přátele.“

„Děkuji,“ řekl Wayland, „jsme právě na odchodu.“ Pes se zvedl a otřepal se.

Lachlan máchl rukou. „Máš pěkného psa.“

Wayland to vzal na vědomí přikývnutím.

Lachlan loudavě přešel k psovi. Pes pohlédl na Waylanda, co mu přikáže, a bez hnutí stál, jen sledoval Lachlana, který ho obcházel, hodnotil a sděloval jeho přednosti svým společníkům.

„Ten pes má v sobě něco z vlka. A taky z irského vlkodava, jestli se nepletu. Kde jsi k němu přišel?“

„Můj otec je choval v Northumberlandu.“

„Jak mu říkáš?“

„Nemá jméno.“

Lachlan vyprskl do svého piva. „To si svého psa moc neceníš, když ti nestojí za to, abys ho pojmenoval.“

„Wayland nemohl psa pojmenovat,“ vložil se do toho Raul, „protože ztratil řeč. A když ji zase našel, pes už uměl poslouchat jeho příkazy, aniž na něho musel promluvit.“

„To snad žertuješ.“

„Na mou duši. Je to podivná záhada.“

Lachlan si Waylanda měřil. „Stavíš ho?“

„Cože?“

Lachlan vyslovoval, jako by mluvil s idiotem. „Bojuje s ostatními psy? Sázíš na něho?“

„Ne.“

„Ani s medvědy, býky nebo jinými zvířaty?“

„Ne, nebojuje.“

To Lachlana rozesmutnilo. „Takový dobrý pes, a nic z toho,“ postěžoval si O’Neillovi a Reganovi. Otočil se znovu k Waylandovi. „Kolik za něj chceš?“

„Není na prodej.“

Lachlan mlaskl. „Všechno je na prodej, mládenče. Zjistíš to, až víc poznáš život.“

„Nechci ho prodat.“

„Nebudu ani smlouvat. Řekni si cenu.“

Wayland polkl a zavrtěl hlavou.

„Říkají ti Wayland, jestli jsem rozuměl dobře.“

„Ano, pane.“ Waylanda ihned zamrzelo, že ho zbaběle oslovil „pane“, ale ten zámožný irský otrokář v sobě měl něco, že se Wayland cítil jako křupan.

„No, Waylande, zjistíš, že když se Lachlanovi něco zalíbí, nedá se tak snadno odbýt.“ Otevřel stříbrem protkávaný váček a začal klást na stůl jednu minci za druhou, až je Wayland přestal počítat a odvrátil pohled, jako by mu ukazovali něco nemravného. Lachlan přihodil nádavkem ještě pár mincí. „Nikdo nemůže říct, že jsem skoupý. Tolik bych zaplatil za otroka.“

Wayland tam stál němý a nešťastný.

„Do toho, chlapče, vezmi si to.“

„Vyhodil bys peníze. Pes s tebou nepůjde.“

Lachlan konejšivě dodal: „Nechci ho na mazlení. Jen mi ho dej na týden na starost a přísahám, že mě uzná za svého pána. Přisámbůh, takový pes se ještě nenarodil, abych ho nezvládl.“ Zvedl svůj pohár. „Že je to tak, mládenci?“

Pes zacvakal zuby a vykročil za Waylandem.

Lachlan se zasmál. „Počítám, že by do mě rád zaťal tesáky.“ Pleskl se do stehna. „Hrome, to je hřích, mít takové zvíře a nenechat ho zápasit.“

„Pojď,“ vybídl Wayland Raula. „Vallon si bude říkat, co nás zdrželo.“

„Vallon je tvůj pán?“

Wayland šel dál a už byl na půl cesty ke dveřím, když ho Lachlan znovu oslovil. Wayland se zastavil.

Na rameno mu dopadla Lachlanova ruka. Promluvil Waylandovi do ucha. „Matky, od kterých jsem koupil jejich panenské dcery, padaly na kolena a vděčně mi líbaly ruku. Se stříbrem se nemůžeš dohadovat. Kdybych zašel za tvým pánem, zaručuju ti, že do půlnoci byste ty a tvůj pes byli mým právoplatným majetkem.“

Wayland pozoroval, jak se Lachlanovi na prstech leskne zlato. „Říkal jsem ti. Pes není na prodej.“

Lachlan protřepl Waylandovi vlasy. „Tak si běž a vezmi si svého bezejmenného čokla s sebou. Byl jsem přehnaně velkorysý. To přítmí mu příliš lichotilo. Teď, když stojí v lepším světle, vidím, že má moc dlouhé kosti na to, aby z něho byl dobrý bojový pes.“

Bývali by odešli beze šrámu, kdyby se Raul nesnažil mít poslední slovo. „To není žádný čokl.“

Lachlan už se otočil a zdálo se, že pustil celou věc z hlavy. „Jak jinak bys nazval psa, který nemá dost odvahy k boji?“

„Nebojuje, protože to nemá zapotřebí.“

„Buď zticha!“ zasyčel Wayland.

Lachlan se otočil ke svým přátelům. „Dvě záhady. Pes, který dělá, co se mu nařídí, aniž se mu něco řekne, a nebojuje, protože nemusí.“

Raul byl v obličeji rudý. „Ten pes zabíjí všechno, co mu stojí v cestě. Nebojuje s tím. Prostě to zabije.“

Wayland zasténal.

„Jde i po psech?“

Raul pokrčil rameny. „Neviděl jsem žádného, který by se mu postavil.“

Lachlan se zazubil. „Přiveď Dormartha,“ řekl a Regan odspěchal. „Znáš to jméno?“ zeptal se Waylanda. „Ve staré irské víře je Dormarth pes, který střeží bránu pekla.“

Lachlan sebral jednu minci a pustil ji zpátky na hromádku. „Moje nabídka pořád platí. Mrtvý nebude mít tvůj pes žádnou cenu.“

Waylandovi se zachvěl dech v hrdle. „Ani tvůj ne.“

Lachlan nadzvedl obočí. „Když si ho tolik ceníš, jistě budeš chtít vsadit na výsledek.“

„Nemám žádné peníze, které bych vsadil.“

Lachlan se zasmál. „Vsaď sebe. Takový sličný mládenec jako ty vynese v Dublinu pěknou sumičku.“ Natáhl ruku a pohladil Waylanda po tváři.

Raul se mezi ně vecpal. „V jakém poměru přijímáš sázky?“

„Tři ku jedné ti vyhovuje?“

„Platí.“

Raul vytřásl pár mincí, které mu po jeho hýření zbyly. Lachlan se na ně přezíravě zadíval. Teatrálně máchl rukou na ostatní a vyzval je. „Do toho, pojďte si vsadit.“

Jen pár sázejících, na něž udělal Waylandův pes dojem svou velikostí, to risklo a vsadilo na něho penny. Lachlanova pověst znalce bojových psů byla sice všeobecně známá, ale než lidé začali odvazovat váčky od opasků, musel poměr sázek zdvojnásobit.

„Proč jsi tak naštvaný? Z toho se nevykroutíme, tak můžeme docela dobře vydělat trochu peněz.“

Wayland ho odstrčil. „Už tě mám plné zuby.“

Novina o zápasu se rozkřikla a do pivnice začali proudit lidé z města. Lachlan řekl krčmáři, aby narazil soudek na jeho útraty, a v místnosti zavládla nevázaná nálada. Párek prostitutek, které vypadaly jako přerostlé růže, se vedl v podpaží a obcházel dav. U dveří vybíral krčmář vstupné čtvrtpenny; jeho pomocník kladl penny na špalek a sekáčkem je rozsekával na čtyři díly. Lachlan tomu všemu předsedal, s neupřímnou srdečností vítal nově příchozí a pobízel je, aby si vsadili. Wayland konejšivě položil ruku na psa. Oba nenáviděli tlačenici. Dovnitř se drali další a další lidé, až zůstalo volné jen místo vyhrazené pro zápas. Dokonce i trámy byly obsazené. Na stole se sázkami se vršily mince ze všech zemí Evropy.

Lachlan přistoupil k Waylandovi. „Uvaž svého psa na řemen. Víš, jak ho pobídnout?“

„Pes nebyl nikdy uvázaný a pravidla ho nezajímají.“

„Necháme je zápasit, dokud se jeden z nich udrží na nohou.“

„Waylande!“

Ten výkřik se ozval od vchodu. Krčmář a jeho pomocník se snažili přirazit dveře a zatlačit ty, co přišli pozdě. Wayland zahlédl za tlačícími lidmi Sythin obličej, který se střídavě objevoval a zase mizel.

„Přiveď Vallona!“

Lachlan to zaslechl a udělal krok vpřed, ale Syth už byla pryč a krčmář zavíral dveře.

Všichni v místnosti vyčkávavě ztichli. Waylandův pes rozčileně supěl. „Pusťte sem trochu vzduchu,“ řekl Lachlan. Jeho příkaz si předávali mezi sebou, až někdo otevřel okenice a místností začal proudit mírný průvan. V dálce zarachotil hrom.

Wayland zaslechl přiškrcené vrčení a škrábání tlapek.

„Otevřete dveře!“ zahulákal Regan zvenčí. „Sotva ho udržím.“

Lachlan se na Waylanda usmál. „Otevřete,“ zvolal. „Udělejte místo. Dávejte pozor. Tenhle kouše.“

Wayland se psem se na sebe podívali. Někdo sundal závoru ze dveří a lidé před nimi se natlačili do stran. Uličkou se vyřítilo světlé zvíře, hora masa a kostí, a táhlo Regana za sebou. Všichni se před jeho bezuzdnou zuřivostí přikrčili. Když se Lachlan otočil a obhlížel arénu, zmizel Waylandův pes mezi poděšenými přihlížejícími.

Obklopen nespokojeným mručením se Dormarth utrhl a začal zuřivě pobíhat po zápasišti, skučel a nasával pach svého schovaného protivníka. Wayland nikdy tak šeredné zvíře neviděl. Pes byl menší než mastif, ale měl mohutné nohy, býčí šíji a lebku stejně velkou jako jeho pes. Když Wayland uviděl jeho vysoko posazené úzké oči, uši kupírované až na kost, velké zuby, které mu vyčnívaly z předsunuté spodní čelisti, připomněl mu nestvůru vytaženou z hlubin. Mordu měl protkanou zduřelými jizvami, ocas zkroucený a tenký jako krysa, jako by to byl jakýsi zvrácený žert. Ucítil z Waylanda pach jeho psa a vrhl se k němu s rozevřenými čelistmi. Wayland dokázal odhadnout, co si psi myslí, tak jako lidé dovedou vytušit, co se odehrává v hlavách jiných lidí, ale tohle zvíře nemělo v hlavě nic jiného než nepříčetnou chtivost zabíjet jiné psy.

Lachlan uštědřil psovi kopanec, který by křehčí plemeno zmrzačil, a přistoupil k Waylandovi. „Nařídil jsi svému psovi, aby stáhl ocas mezi nohy?“

„Říkal jsem ti, že nebojuje.“

„Přivolej ho.“

„To neudělám.“

„Tvůj pes vyhrává, protože jeho soupeř nenastoupil,“ vložil se do toho Raul a vyčítavě pohlédl na Waylanda.

Lachlan stál s nohama rozkročenýma a rukou na jílci meče. „Domluvili jsme se na zápasu a ty jsi nedodržel slovo.“

„Na ničem jsem se nedohodl.“

Lachlanovi stoupla krev do obličeje. Otočil se k přítomným. „Co říkáte? Zaplatili jste, abyste viděli zápas. Chcete si přijít na své peníze?“

Dav začal pořvávat a bušit do stolů.

„Dej mu svůj meč,“ přikázal Lachlan Reganovi. Wayland si ho vzal. Nic jiného mu nezbývalo. Raul si uvědomil, kam to směřuje, a zatvářil se jako člověk, který přemýšlí, jakou katastrofu to spískal. Lachlan přešel na druhou stranu kolbiště a začal pošvihávat mečem, jako by si ho chtěl odlepit od dlaně. Wayland slyšel chtivé oddechování diváků. Když otevřenými okny zavál noční vzduch, hvízdl.

Lachlan se postavil do střehu a diváci při jedné zdi se zakymáceli. Dva, kteří stáli vepředu, padli jako kuželky a kolem nich se prohnal pes do arény. Než někdo stačil postřehnout, že se vrátil, vrazil do Dormartha a překotil ho jako sud. Dormarth se svalil do ohně, škvařil se na uhlících, pak vyskočil a šířil kolem sebe pach spálené srsti. Waylandův pes ho popadl za přední nohu a smýkl jím o stůl se sázkami. Dormarth se prohnul, jako by měl gumové klouby, a zaťal psovi tesáky do levého ramene. Držel se jako nějaký strašlivý parazit a Waylandův pes se otáčel kolem své osy. Pustili se zároveň a vyjeli si po mordách. S třesknutím se do sebe jejich zuby zaklesly. Pes se zvedl na zadní a donutil Dormartha udělat totéž. Na napjatých zadních nohou tančili po zápasišti gavotu, až pes využil své větší výšky a váhy a Dormartha přetlačil. Dormarth ho pustil a vrhl se mu po krku, ale pes byl rychlejší a neznal žádná pravidla. Plnou vahou svého těla odrazil Dormarthovu hlavu a zaťal mu čelisti do páteře. Zvedl ho jako pytel a mrštil jím o zem se zaduněním, které diváci doprovodili zděšeným mručením. Pes bez přestání bušil svým protivníkem o zem a Lachlan vedle nich poskakoval z nohy na nohu.

„Přivolej si psa!“

Dormarth to nevzdával, ani když Wayland táhl psa pryč. S přeraženou páteří a vyhřezlými vnitřnostmi se plazil na předních prackách a ochromené zadní nohy táhl za sebou v kaši vnitřností a moče.

„Nestůj tady tak!“ zařval Lachlan. „Zabij ho!“

Regan zvedl meč v obou rukou a Dormarth spolkl ostří, jako by to byla odměna. Dav u vytržení zasténal odporem.

Pes seděl před Waylandem, prudce oddechoval a z roztrženého čenichu se mu řinula krev. Až na tyto zvuky by se ticho dalo krájet.

„Dobré nebe, v životě jsem nic podobného neviděl.“

Někdo se zhoupl ze střešního trámu, aby si vzal svoji výhru. Lachlan švihal mečem, jako by odháněl katastrofu, jejíž velikost ještě nepochopil.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře. Potom znovu, hlasitěji.

Lícní svaly Lachlanovi střídavě tuhly a uvolňovaly se. „Podívej se, kdo je tam.“

S bouchnutím odsunuli závory. Dav u dveří se rozestoupil a vešli Vallon s Garrickem s tasenými meči.

„Doslechli jsme se, že je tu nějaká výtržnost,“ řekl Vallon. „Mají v tom prsty moji lidé? Vyvolali nějaké rozbroje?“

Lachlan se podíval na to, co zbylo z Dormartha. Pohlédl na Waylanda. Pak na jeho zakrváceného psa. Zadíval se na Raula, který potěžkával Reganův meč. Nakonec nevěděl, na čem by měl spočinout očima.

Raul začal vybírat mince ze slámy. „Kapitáne, byla to sázka, kdo má lepšího bojového psa.“

Někdo táhl zohavené Dormarthovo tělo kolem Vallona. „Neškodná večerní zábava,“ podotkl. „Dobrá. Inu, mrzí mě, že musím svoje lidi odvést, ale zábava podle všeho skončila.“

Lachlan k němu udělal krok. Vallon vystrčil bradu. „Ano?“

Lachlan se zatvářil nebojácně. „Ty asi budeš Waylandův pán. Zůstaň, vypijeme si pohár, než půjdeš.“

Vallon odmítl podávanou ruku. „Máme před sebou dlouhý den. Popřeji ti dobrou noc.“

Venku popadl Waylanda a Raula za krk a zvedl je na špičky.

„Nebyla to naše vina,“ zasípěl Raul. „Ten Ir se rozhodl, že zápas bude.“

Vallon se zamračil na Waylanda, aby to potvrdil.

„Je to pravda. Ten člověk se chtěl pomstít, protože jsem odmítl prodat mu svého psa.“

Vallon zavrčel, pustil je a vyrazil k přístavišti. Raul si promnul krk a zazubil se na Waylanda. „Nejsi rád, že jsem to tak pěkně zaonačil?“

Wayland ho praštil tak tvrdě, že se Raul pozpátku odpotácel a pak se rozplácl do bláta. Ležel tam a ohmatával si zhmožděný nos.

Wayland se nad ním tyčil. „Mohl bych tě zabít.“

Raul se s velkým cákáním vyhrabal z bahna a hmatal kolem sebe, kde má čapku. Narazil si ji i zablácenou a zamrkal na Waylanda.

„Ty jsi jediný člověk, od kterého bych to bral,“ řekl a pustil se čvachtavě rozmoklou ulicí.

Někdo se tiše zasmál. Na druhé straně uličky stála Syth. Wayland se zmohl na mdlý úsměv, když k němu vykročila. Beze slova se na sebe podívali a pak bok po boku vykročili k přístavu. Dala mu ruku kolem pasu. Náhodně mu zajela pod lem haleny a rychle mu přejela prsty nahoru dolů po zádech. Pak ruku odtáhla, jako by doufala, že si toho nevšiml. Wayland se zastavil, na místo ho přibil dotek její teplé ruky na jeho holé kůži. Natáhl se po ní, ale uhnula.

„Ach,“ zvolala, „pes je zraněný.“

Pes ji jednou olízl, soustředěný na prázdnou ulici před nimi. Bouře se hřmotně valila daleko k severu. Syth zvedla pohled k Waylandovi.

„To není dobře, že nemá jméno.“

„Vyber mu nějaké.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

20

Když se probudili, Lachlanova loď z přístavu už odplula. Pokračovali v přípravách. Přes zuřivé Snorriho námitky najal Vallon kormidelníka, aby je zavedl na Orkneje. Právě guvernér naléhal, aby si obstarali člověka, který zná zrádné proudy kolem ostrovů. Kormidelník byl tmavovlasý, snědý, melancholický Pikt, jmenoval se David, mluvil anglicky a norsky a provozoval svoje řemeslo na trase všech přístavů od Lowestoftu po Faerské ostrovy. Guvernér je rovněž seznámil s místními kupci. Třetího dne po psím zápasu byl nákladový prostor do poloviny zaplněný nakoupeným zbožím. Kromě stavebního dříví vezl Buřňák sladovou whisky, sůl, tunu surového železa a tucty hliněných nádob na vaření.

V ten večer se guvernérův sekretář, který hovořil francouzsky, dostavil do domu, kde byli ubytovaní, a požádal Vallona o soukromé setkání. Vallon ho vzal nahoru do svého pokoje a zavřel dveře. Emisar odmítl občerstvení a zůstal stát.

„Dnes odpoledne,“ řekl, „přišla zpráva z královského sídla v Edinburghu týkající se tlupy zločinců. V Anglii napáchali spoušť a uprchli do Skotska. Jelikož si král přeje udržovat srdečné vztahy se svým sousedem, vydal rozkazy svým guvernérům zadržet všechny příchozí z jihu. Pokud vznikne podezření, že odpovídají popisu těch zločinců, mají být převezeni do hlavního města k výslechu, načež budou neprodleně předáni do vazby Normanům.“

Vallon přistoupil k oknu a vyhlédl na prázdné nábřeží. „Jak vypadají?“

„Jejich vůdce je franský žoldnéř, který velí posádce z několika zemí. Dokonce je mezi nimi normanský zrádce. A neobvykle velký divoký pes.“

Vallon se otočil od okna. „Ti se nedají snadno přehlédnout.“

„Ne. Shodou okolností musel guvernér odcestovat v jiné věci, než dopisy dorazily, a tudíž nemohl této záležitosti věnovat okamžitou pozornost. Vrátí se až k ránu a pak samozřejmě se bude věnovat královským rozkazům se vší naléhavostí, již si zaslouží.“

Vallon mlaskl. „Jaká škoda, že se s Jeho Excelencí nebudu moct rozloučit a poděkovat za veškerou laskavost a přátelské služby. Zde jsme již všechno vyřídili a dnes v noci odplouváme. Už stačí pouze naložit naše osobní věci.“

Sekretář přikývl a vykročil ke dveřím. S rukou na klice se zastavil. „Od jihu jde příznivé počasí. Za dva dny plavby byste se měli dostat z dosahu královského nařízení. Na vašem místě bych dřív nepřistával.“

Vzájemně se uklonili a sekretář odešel. Vallon počkal u okna, až jeho kroky na dláždění dozněly, potom spěchal nahoru nad schody. „Raule! Waylande! Vy všichni! Pohyb! Dnes v noci odplouváme!“

Když příštího dne časně zrána guvernérovi zbrojnoši připochodovali po nábřeží, našli dům opuštěný a Buřňákovo kotviště prázdné. Velitel zbrojnošů se mezi prsty zadíval proti vycházejícímu slunci a sotva rozpoznal skvrnku plachty mířící k severu.

První den znovu na moři se všichni dostávali do rytmu běžných povinností. Týden na břehu je osvěžil a naladil na další cestu. Svoje úkoly už zvládali zručně a dostatečně sebejistě, aby pracovali samostatně. Když Vallon pozoroval Garricka, jak uvazuje konec bočního lana kolem oporky, nemohl uvěřit, že ten chlapík poprvé v životě vstoupil na loď ani ne před měsícem. Celkem vzato byl Vallon spokojený. Duben ustoupil dlouhému květnovému stmívání. Buřňák urazil osmdesát mil za den. Zítra touhle dobou budou mimo Drogův dosah. Vyhlídky kazilo jenom jedno. Všichni si to uvědomovali, ale nikdo na to neupozornil až do dalšího večera, kdy Hero a Richard přišli za Vallonem. Stál na přídi a zamyšleně hleděl na moře. Oba byli nervózní a žádný nechtěl promluvit jako první. Richard držel v ruce svazek listin. Vallon je vyzval, aby se posadili.

„Vidím, že jste strávili den pořádáním účtů. Jak to vypadá?“

„Po všech vydáních nám zůstává něco málo přes šedesát liber. Jestli chceš, můžu naše výdaje uvést položku po položce.“

„Není potřeba,“ řekl Vallon. Šedesát liber bylo méně, než očekával. „Kolik myslíte, že náš náklad na Islandu vynese?“

„Jsem si jist, že ho výhodně vyměníme.“

„V tom je právě problém,“ navázal Hero. „Islanďané neobchodují za peníze. Za stříbro budeme moct prodávat, až doplujeme do Norska nebo na Rus. Do té doby by nám mohly finanční prostředky dojít. Na cestu na Island si budeme muset najmout loď, a potom další, aby nás odvezla na jih. Raul si myslí, že budeme mít štěstí, když nás některý kapitán bude ochotný odvézt za méně než třicet liber. Tím spotřebujeme peníze jenom na dopravu.“

Syth vařila na zádi a libá vůně se nesla až k Vallonovi. „Vím, že byste s tím problémem za mnou nepřišli, kdybyste zároveň nevymysleli řešení.“

Hero rychle pohlédl na Richarda. „Byli jsme si jisti, že už jsi to sám předvídal, když jsi najal Davida.“

Vallon se tvářil, že nerozumí. „Najal jsem Davida, aby nás dovedl jenom na Orkneje.“

Mladíci se po sobě znovu podívali. „Ochotně zůstane, dokud nedoplujeme na Faerské ostrovy,“ řekl Hero. „Když bude David kormidlovat, můžeme Orkneje vynechat.“

Vallon zanechal předstírání. „Chcete, abychom Snorrimu ukradli loď.“

Richardovi ztmavlo mateřské znamení. „Pokud si neponecháme Buřňáka, dojdou nám peníze, než svoji cestu dokončíme.“

„Co se Snorrim?“

Hero se přisunul blíž. „Vysaď ho na břeh s tím, co mu náleží. Zaplať mu odškodné, jestli chceš. Dvacet liber mu umožní v Norsku dobře začít znovu.“

Vallon se zahleděl na moře. Právě obeplouvali mys vyznačující nejsevernější hranici skotského královského území a vydávali se na dlouhou západní plavbu k hrabstvím Sutherland a Caithness. „Příště přistaneme na norském území. Vysaďme Snorriho mezi jeho lidmi a bude přísahat, že nás zažaluje za krádež. Jelikož Island má s Norskem pokrevní a obchodní vazby, může vést svoji při i odtamtud.“

Hero ani Richard neodpověděli.

„Myslíte si, že bych ho měl zabít.“

Richard sklonil hlavu a zamrkal, jako by mu něco padlo do oka. Hero naléhavým šepotem pravil: „Wayland a Raul jsou přesvědčení, že nás chce Snorri zradit. Když jsme byli v přístavu, Raul ho viděl, jak se vybavuje s norskou posádkou, která pár dní před námi vyplula na Orkneje. Raul říká, že si ho ti chlapi prohlíželi tak, až si připadal jako husa připravená na oškubání.“

Vallon přejel pohledem loď. Snorri seděl u kormidla. Za ním stál Raul a pošvihával koncem lana, přitom poočku sledoval poradu na přídi.

„Kdybychom ho zavraždili, ten zločin by poškodil naši misi. Jak by to vaše svědomí uneslo? A David by nesloužil s lidmi, kteří zabili majitele lodi.“

„Nechci mít na svědomí ničí smrt,“ řekl Richard. „Jen jsme si mysleli, že by sis měl vyposlechnout, co nás tíží.“

„Sdílím vaše obavy a myslím, že vím, co s tím. Bude to ovšem drahé. Netvařte se tak provinile a řekněte Snorrimu, že s ním chci mluvit.“

Vallon pozoroval, jak k němu Snorri přichází, a přemítal, jestli tuší, že jeho život vidí na vlásku. Od chvíle, kdy vypluli ze St. Andrews, se choval mnohem sebejistěji, ne tak podlézavě.

Vallon nasadil přívětivou tvář a začal se s ním bavit o počasí a vyhlídkách na další plavbu. Teprve pak přešel k věci. „Máš pořád v úmyslu vydat se svou cestou, jakmile dorazíme na Orkneje?“

„Ano, moje srdce touží vrátit se domů.“

„Co kdybych zvýšil původní nabídku – na třetinu ze všeho, co obchodem získáme? V každém případě jsou to velkorysé podmínky.“

„Na Orknejích můžu naložit vlastní zboží. Nebudete mít potíže pronajmout si v Kirkwallu jinou loď. Sám vám nějakou najdu.“

„Kolik to bude stát?“

„Dvacet liber.“

„A dalších dvacet do Norska.“

„Jo. Tak asi.“

Vallon si to nechával projít hlavou. „Něco ti řeknu. Rovnou od tebe za čtyřicet liber Buřňáka koupím. Bude to navíc k sumě, kterou ti už dlužíme. Skoro vyprázdníme pokladnici, ale zas nám to poskytne volnost pohybu. S padesáti librami v hotovosti si můžeš koupit stejně dobrou loď, jako je Buřňák, a ještě ti nějaké stříbro zbyde.“

Vallon ještě ani nedopověděl a Snorri už kroutil hlavou. „Neprodám Buřňáka za žádnou cenu.“

Vallon mu udělal konečnou nabídku. „Dobrá, nemusíš se s lodí rozloučit. Přistup na to, že s námi na naší výpravě zůstaneš. Dostaneš těch čtyřicet liber, a k tomu třetinu zisku. Jakmile dorazíme na Rus, vezmeš si zpět svoji loď. Pokud ti to připadá podezřele výhodné, potom milerád nechám smlouvu ověřit, u kteréhokoliv soudu si vybereš. Co tomu říkáš?“

Pozoroval Snorriho, jak si to srovnává v hlavě, a myslel si, že ho lapil. Blesklo mu hlavu, jestli to s tou velkorysostí nepřehnal.

Snorri se jízlivě ušklíbl. „Jsi zoufalý, co? Už ne tak namyšlený a mocný.“ Dupl. „Na tvoji nabídku říkám ne. Možná bych byl přístupnější, kdybys mi prokazoval větší úctu a dodržel slovo ohledně té holky.“

„Možná k tomu máš jiný důvod.“ Vallon se namíchl. „Když jsme se seznámili, měl jsem podezření, že máš v úmyslu nás zradit. Doufal jsem, že čas tvoje záměry změní, ale začíná to vypadat, že moje obavy byly oprávněné.“

Cejch na Snorriho čele ztmavl. Zahrozil Vallonovi zdravou paží. „Vím, co máš za lubem. Chceš mě okrást o moji loď. No, tak to ti neprojde. Poslal jsem vzkazy na Orkneje. Jestli Buřňák připluje beze mě, uvězní tě za pirátství a zabití. Ať utečeš jakkoli daleko, zákon tě dostihne.“

„Nebudu to já, kdo nedodrží naši dohodu,“ řekl Vallon. „Jakmile nás dovedeš na Orkneje a pomůžeš nám najít jinou loď, tvoje závazky skončí a já ti zaplatím, co ti náleží.“

„To bys radši měl.“ Snorri zašoupal nohama. Uvědomoval si, že Vallon ještě neskončil.

Vallon se zadíval mimo něho. „Jestli ovšem získám důkaz, že nemáš v úmyslu svoji část dohody dodržet…“ Usmál se – ale ve výrazu jeho tváře nebylo po úsměvu stopy.

Další starostí – alespoň pro Waylanda a Syth – byl pes. Jeho zranění byla horší, než se zpočátku zdálo. Třetího dne odmítl jídlo, ležel natažený na boku a rychle oddechoval. Příštího rána měl ošklivě oteklou hlavu, oči zpola zavřené a teklo mu z nich. Hero mu předepsal tekutou stravu a obklady z teplé mořské vody. Syth byla úzkostí bez sebe a každou volnou chvilku věnovala jeho ošetřování. Přikládala mu na hlavu kusy látky nasáklé slanou vodou, ale když se to nelepšilo, rozpustila ve vroucí vodě kus soli. Nechala roztok vychladnout jen tak, aby se v něm dala udržet ruka, pak Wayland podržel psa a ona mu látku obtočila kolem čumáku. Pes sebou házel tak divoce, že oba své ošetřovatele táhl s sebou po palubě. Když obklad vychladl, Syth ho obnovila. Musela obklad obnovit tucetkrát, než jedno nateklé kousnutí na čenichu prasklo a vyřinul se hnis spolu s ulomeným Dormarthovým špičákem. Syth běhala okolo se zubem na potřísněné látce a všem ho ukazovala, jako by to byl kus z pravého kříže.

Po chvíli se pes nejistě zvedl jako čerstvě narozené hříbě a vylízal misku otrub zvlhčenou vývarem. Když příštího večera přistáli u pobřeží Caithnessu, byl už úplně v pořádku, pobíhal v příboji a honil racky, kteří se jako vlna za vlnou vznášeli k nebi. Syth běhala za ním s rukama nataženýma a Wayland poklusával vedle nich a rozpačitě se zubil.

Na noc se uložili v ústí řeky jménem Berriedale. David řekl, že jestli budou mít příznivý vítr, doplují příštího dne do Wicku a za dva dny budou na Orknejích. Vallon se rozhodl ve Wicku nezastavit a nařídil posádce naplnit sudy na vodu. Probudil se brzy a uviděl Waylanda, jak se vrací do tábora s jelenem na ramenou. Vstal zřejmě před svítáním a zastřelil ho v lese proti proudu řeky. Všichni se k prasknutí najedli zvěřiny a dlouho se na tom místě zdrželi. Vydali se po břehu řeky proti proudu a koupali se v jantarově zbarvených tůních pod naklánějícími se duby, jako by věděli, že je to naposledy, co se procházejí po britském pobřeží.

Uplynulo poledne, než znovu vyrazili na cestu. Proplouvali kolem rozeklaných útesů, odkud za tlukotu křídel vylétali divocí holubi, zakroužili jim nad hlavou a znovu se vraceli na útesy. Za zádí Buřňáka se míhali ptáci černí jako saze, ne větší než vlaštovky, a nohama čeřili hladinu brázdy za lodí, jako by byli příliš zemdlení, než aby se udrželi ve vzduchu.

„Kuřata matky Carey,“ řekl Raul. Viděl, že to Vallonovi nic neříká. „Matka Carey je královna moře. Sedí na dně a češe si dlouhé, zelené vlasy žebry utopených námořníků.“ Pokývl ke kormidelníkovi, který stál na přídi a hleděl na mysy táhnoucí se k severu. „David měl tři syny a moře si je vzalo všechny jednoho po druhém. Dva za bouřky, jednoho při neštěstí při rybaření. Našlo se jen jedno tělo a krabi jeho zjev zrovna nevylepšili.“

Vallon neodpověděl. Raul ho nasměroval tak, aby jim Snorri neviděl do obličeje. „Musíme jednat brzy, kapitáne. Stačí jenom na mě kývnout. Udělám to dnes v noci. Nikdo to nepostřehne. Ráno bude Snorri pryč a do večera na něho všichni zapomenou.“

„Nezmarním lidský život na základě pouhého podezření.“

„Přece víš, kapitáne, že to není jenom podezření.“

„Musíme nabrat na Orknejích zásoby a zatkli by nás, kdybychom přistáli bez Snorriho. Nedělej nic bez mých rozkazů.“ Protáhl se kolem Raula a naznačil tak, že hovor je u konce.

O dva dny později vpluli do úžiny mezi pevninou a Orknejskými ostrovy. Šípy slunce pronikaly mračny a na mořské hladině se dělaly hřebeny. Nahodile na chvilku přes vlny zahlédli některý ostrůvek nebo jeho část, než loď znovu sjela do údolí vlny. David načasoval plavbu tak, aby se vyhnuli dmutí mořské hladiny. I tak se Buřňák kymácel a klouzal na překřížených vodních proudech a vírech. Těsně minuli velký vodní vír, který podle Davidova vyprávění způsobila mořská čarodějnice, jež obrovitým ručním mlýnkem mele sůl pro oceány světa. Nalevo minuli dlouhý ostrov. Pustá vřesoviště střídaly zelené pastviny, na nichž sem tam stál drnový dům. Zakrslé stromy byly zohýbané větrem. Dva kluci na koni bez sedla tryskem provázeli jejich loď až k útesu na konci ostrova a pak jim mávali, dokud jim nezmizeli z dohledu.

Buřňák vplul mezi mysy do široké mořské zátoky lemované dalšími ostrovy. Severní obzor zabíral ten největší. „Koňský ostrov,“ řekl Raul. „Kirkwall leží na druhé straně. David říká, že nám zbytek dne zabere, než to na druhou stranu obeplujeme.“

Vallona obluzoval lesk vln a neustálé kymácení lodi. „Trochu se prospím.“

Stočil se do klubíčka jako pes a za křiku racků usnul. Probudil se s otupělou hlavou a uviděl, že loď se proplétá průlivem mezi dvěma ostrovy. Ve vlnách se mihlo hejno sviňuch. David s Raulem stáli na přídi, a kdykoli loď vyjela na hřeben vlny, vykrojilo jejich siluety jasné světlo. Vallon si dal naběračku vody a vykročil k nim.

Raul pokývl na ostrov na levoboku. „Už jsme skoro tam. Obepluli jsme Koňský ostrov. V zátoce na konci tohohle průlivu je Kirkwall. Nezapomeň, kapitáne, že jakmile přistaneme, začne rozkazovat Snorri.“

„Do přístavu nezaplujeme. Zeptej se Davida na nějaké místo poblíž přístavu, kde můžeme zakotvit – ideální by byl nějaký neobydlený ostrov.“

Zatímco se Raul vyptával Davida, nespustil Vallon pohled ze Snorriho.

Raul mu přišel říct, jak pochodil. „Pár mil severně od přístavu je ostrůvek, kam kdysi vozívali zloděje a čarodějnice. Kromě ovcí tam není nic.“

Vallon to šel oznámit Snorrimu. „David zná ostrov, kde můžeme zakotvit na noc. Nehodlám kotvit v Kirkwallu, dokud nebudu vědět, jaké přijetí můžeme očekávat. Ty můžeš jít na břeh, jestli chceš.“

„Myslíš si, že jsem trouba? Jen co vytáhnu paty, práskneš do bot.“

„Kdybych ti chtěl ukrást loď, Snorri, nečekal bych, až budeme na očích tvých krajanů. Kromě toho nás David opouští. Bez kormidelníka bychom cestu na Island nenašli.“

Nahoře na útesu Koňského ostrova se objevila postava. Vallon sledoval, jak se otáčí a dává znamení do vnitrozemí.

„Ostrov zlodějů,“ zvolal Raul.

Bylo to pouhých pár akrů drsné trávy vyčnívajících tak půl metru nad čáru přílivu. Blížili se k němu a v zátoce na jihu se vynořilo město Kirkwall. Vallon uviděl kostel, pár roztroušených farem a několik lodí, zakotvených v přístavu. Raul s Waylandem začali skasávat plachtu. Tuleni se vlekli do moře a stádo divokých ovcí, jež spásalo chaluhy, se rozběhlo pryč. David spustil kotvu a všichni odveslovali na břeh. Vallon vystoupil a zjistil, že mu nohy pořádně neslouží. Šlapal do vzduchu, místo aby našel pevnou zem. Žuchl sebou na zem, ostatní se kolem něho shromáždili, jenom Snorri zůstal ve člunu.

Vallon ho sledoval, jak je pozoruje. „Raule, chci, aby šel David na břeh se Snorrim a dával pozor, s kým se Snorri setká a jestli se snaží obstarat nám loď.“ Vallon hmátl pod tuniku a vytáhl váček. „Tady je dvojnásobek toho, na čem jsme se dohodli.“

„Z Kirkwallu vyplouvá plachetnice,“ oznámil Wayland.

Vallon pozoroval, jak se blíží. „Devět mužů na palubě. Příliš mnoho, než aby to byli rybáři.“

„David si myslí, že je to správce přístavu,“ řekl Raul.

„Všichni zpátky na loď.“

„Co když se nás pokusí zajmout?“ ptal se Raul.

„Myslím, že by připluli něčím větším. Mějte zbraně po ruce, ale neukazujte je, dokud neřeknu.“

Loď zdolávala vířivý zpětný proud. Všichni připlouvající byli ozbrojení. Na přídi stál muž s mohutnou bradou a licousy. David ho pozdravil, muž ho poznal a vyjeveně se na něho zadíval.

„Jmenuje se Svein,“ řekl Raul. „Rád ukazuje svoji moc.“

Správce přístavu hulákal otázky. „Řekni mu, ať se nepřibližuje,“ nařídil Vallon.

David zavolal. Člun se nepřestával blížit.

Vallon vytáhl meč. „Myslím to vážně. Bez mého svolení na palubu nikdo nevstoupí. Raule, ukaž jim kuši.“

Když Norové uviděli zbraně, stočili loď a drželi se v proudu. Správce přístavu zahrozil pěstí a něco zahulákal. David se na Vallona poděšeně podíval.

„To není dobrý nápad, urazit správce přístavu,“ podotkl Raul.

„Nejsme v jeho přístavu a o tom, kdo vstoupí na tuto loď, rozhoduji já. Řekni mu, ať přistane na ostrově, a my potom jeho a dva další muže necháme vstoupit na palubu. Pověz mu, že jsem šílený cizinec a nikomu nedůvěřuji. Jestli nebude souhlasit, zvedneme kotvu a odplujeme.“

Když Snorri uslyšel tohle ultimátum, zakvílel, přidal se k Davidovi a začal správci přístavu vysvětlovat, že loď patří jemu, že má na Orknejích příbuzné a že se může zaručit za mírumilovné úmysly posádky. Dohadování pokračovalo, až to správce přístavu vzdal a nařídil svým lidem, aby ho spolu s dvěma osobními strážci vysadili na ostrov. Wayland a Garrick pro ně zajeli člunem.

Svein vstoupil na palubu a zle se na Vallona mračil, jako by ho chtěl zadupat do země. Zatímco mu Raul vykládal o účelu jejich cesty, správce přístavu jezdil pohledem po lodi a její posádce a obhlédl náklad. Raul ještě nedomluvil a on už vykročil k boku lodi a naznačoval, že ho má posádka Buřňáka následovat.

„Nařizuje nám zakotvit v přístavu,“ řekl Raul.

„Nikam nejedu. Odcházejí pouze David a Snorri.“

Nastalo další dohadování, pak toho správce přístavu nechal. Luskl prsty Vallonovi pod nosem.

„I tak musíme zaplatit poplatek,“ řekl Raul. „Radši zaplať.“

Vallon udělal vzteklý výstup a pak teprve se s penězi rozloučil. Svein si peníze schoval a vlezl s Davidem do člunu. Snorri zaváhal.

„Bez kormidelníka nikam nemůžeme,“ řekl Vallon.

Snorri odešel a plachetnice odplula. Nastal večer a ostrovy pod zapadajícím sluncem zčernaly.

Raul odložil kuši a zakroužil rameny. „Tady jsme si přátele nezískali. To chce bedlivě držet hlídku.“

Na ranním nebi nízko visela těžká mračna. Nárazy větru od západu pohazovaly Buřňákem v kotvišti. V závětří kirkwallské zátoky začalo lovit několik málo rybářských člunů. Dopoledne se vleklo a vítr sílil.

„Co když se David nevrátí?“ zeptal se Raul.

„Vyplujeme bez něho. Najmeme kormidelníka na Faerských ostrovech nebo počkáme na nějaký konvoj z Norska.“

„Kapitáne, Faerské ostrovy, to jsou mušince v rozlehlém oceánu.“

„David ti musel dát pokyny, kudy plout.“

„No, to jo. Nejdřív na Shetlandy a potom vyplout na severozápad a držet příď lodi na šířku dlaně nalevo od Polárky. Následující den se rozhlížet po proudu světlé vody, další den pak zamířit k oblačnému hradu a dávat pozor, až uvidíme chaluhy plovoucí na jih… Kapitáne, naučit se rozpoznávat záchytné body je celoživotní práce. Dokonce i se zkušenými lodivody dopluje na Island ani ne polovina lodí. Většina to otočí nazpátek. A o tom zbytku už nikdo nikdy neuslyší.“

„Míří k nám člun,“ zvolal Wayland.

Na palubě byl David se dvěma muži. Vallonovo mávání, aby připluli k lodi, nevzali na vědomí a zamířili k ostrovu.

„Správce přístavu Davidovi zakázal se nalodit, pro případ, že bychom chtěli vzít roha,“ řekl Raul. „Svein říká, že do setmění musíme být v přístavu, jinak Buřňáka zabaví.“

„Správce přístavu ať vezme čert. Zjistíme, co prováděl Snorri.“

Odveslovali k ostrovu a na dálku se Davida vyptávali. Raul se otočil k Vallonovi a oči mu zářily zadostiučiněním. „Já ti říkal, že Snorri v tom vězí až po uši. Nejdřív ze všeho se vydal do pivnice. David byl příliš mazaný, než aby tam šel sám. Zaplatil jednomu člověku, ať se tam nenápadně zašije. A byly to dobře vynaložené peníze. Snorri se začal vyptávat na své příbuzné z Hordalandu. Někdo pro ně zašel a po chvíli se ukázali dva bratři a všichni tři dali hlavy dohromady. Pak přišel další muž a pokračovali v klábosení i s ním.“

„Ví, o čem se bavili?“

„Dali si záležet, aby je nikdo nezaslechl. Po chvíli odešli a odjeli na statek těch bratrů. Víc už ten špeh udělat nemohl, tak se vrátil a pověděl Davidovi, co viděl. Má se to tak, že žádný z těch mužů, co se s nimi Snorri setkal, nemá loď, snad jenom malý rybářský člun. A David strávil dnešní dopoledne v přístavu, kde zjišťoval, jestli se někdo nepoptával po lodích k pronajmutí. Snorri se tam s tím svým šeredným ksichtem za celou dobu ani neukázal. Říkal jsem ti, že je to zrádný lhář.“

„Tamhle ho máme,“ řekl Wayland.

Blížil se rybářský člun se čtyřmi muži. Vallon se svými lidmi se vrátil na Buřňáka.

„To jsou ti tři, co byli se Snorrim. Kapitáne, můžeme rozvinout plachtu a odplout odtud, než sem dorazí.“

Vallonovi se napínaly svaly na čelisti. „Ještě ne. Varoval jsem Snorriho, co se stane, jestli poruší naši dohodu.“

Snorri se zvedl a zeširoka se zubil. Jeho doprovod se rovněž tvářil tak radostně, až si Raul nevěřícně odplivl. „Jen se na ně koukni. Neříkej mi, že to nejsou darebáci.“

Vallon se naklonil přes bok lodi. „Snorri, řekni svým přátelům, ať zůstanou ve člunu.“

Snorri vylezl na palubu a nepřestával se zeširoka usmívat. „Našel jsem vám loď, jak jsem řekl. Dobrou loď.“

Vallon pokývl na Nory. „Patří těmhle mužům?“

Snorri na ně pohlédl. „Ne, ne, ale od nich jsem se o ní dozvěděl.“

„Kotví v Kirkwallu?“

„Ne. V zátoce o kus dál podél pobřeží.“

Takže Snorriho zrada ještě není konečná. „Připluj s lodí sem, ať si ji můžeme prohlédnout.“

„Proti větru? Měli bychom se raději hnout, kapitáne, než vítr zesílí.“

„Musíme se o tom poradit,“ řekl Vallon. Odtáhl Raula a Waylanda ke straně.

„Lže,“ prohlásil Raul. „Proč s ním ještě ztrácet čas?“

Wayland souhlasně přikývl.

Vallon zívl a s cvaknutím sklapl ústa. „Takže nemáme na vybranou a musíme si Buřňáka vzít. Raule, přemluv Davida, aby nás dovedl na Faerské ostrovy. Může si v rozumné míře určit, kolik za to chce.“

„Už jsem to zkoušel. Nechce se nijak podílet na pirátství a nevzepře se příkazům správce přístavu. Musí mít na paměti svoje živobytí.“

„Potom se obejdeme bez něho.“

„Na to je zrovna ta nejhorší možná chvíle. Dělá se hnusný počasí.“

Moře už začalo ukazovat zuby. „Nedá se nic dělat.“

„Co zamýšlíš udělat se Snorrim?“

„Zbavit se ho.“

„Nejvyšší čas.“

Vallon k němu přistoupil. „Kolik chce tvůj přítel za svoji loď?“

„Řekl bych, že se nějak dohodnete.“

„Podíváme se na ni. Tvoje přátele na palubu nevezmu. Můžou buď odveslovat zpátky do Kirkwallu, nebo je potáhneme.“

Norové přivázali lano k zádi Buřňáka. Posádka zvedla kotvu, otočila loď a vytáhla plachtu. Vypluli. David zůstal na ostrově a nezvedl ruku v odpověď na Vallonovo zamávání.

Snorri se chopil kormidla.

„Proč jsi dovolil jeho kumpánům, aby se nechali táhnout?“ chtěl vědět Raul.

„Uvidíš,“ odpověděl Vallon. Pozoroval pobřeží na pravoboku. Minuli malou zátoku. Otočil se a křikl proti větru. „Jak je to ještě daleko?“

„Za příštím mysem.“

A bylo to tak. Když obepluli mys, uviděl Vallon zakotvenou loď.

Snorri začal otáčet. „Říkal jsem ti, že ti najdu loď k pronajmutí.“

„Odřízni vlečné lano,“ nařídil Vallon Raulovi. „Waylande, připrav se, ujmeš se kormidla.“

Raul se rozběhl na záď a přesekl lano vlekoucí člun. Jeho posádka zařvala a Snorri se rozběhl od kormidla a rozehnal se po Raulovi. „Co to děláš?“ Pak stočil nešťastný pohled k Vallonovi. „Co se to děje?“

Vallon k němu přistoupil a zastrčil mu váček stříbra do tuniky. „To je tvoje celá odměna.“ Postrčil Snorriho k zádi. „Skoč, dokud jsou tvoji přátelé dost blízko, aby tě zachránili.“

„Mám skočit z vlastní lodi?“

Posádka člunu upevňovala vesla.

„Utopíš se, jestli budeš ještě vyčkávat.“

Snorri popleskal váček. „Říkal jsi, že mi za loď zaplatíš čtyřicet liber. Tady je sotva čtvrtina.“

„Čtyřicet liber stříbra by tě stáhlo ke dnu. Raule, hoď ho přes palubu.“

„Počkej! Zavezu vás na Island, jak si přeješ.“ Snorri se rozječel, když ho Raul popadl do medvědího objetí a kopajícího ho zvedl z paluby. „Proklínám tě! Všechny vás proklínám!“ Pořád ještě klel, když ho Raul hodil do moře.

Zmizel a Vallon si pomyslel, že je po něm, ale pak se jeho obličej vynořil. Člun k němu vyrazil. Buřňák rychle plul s větrem v zádech a Vallon neviděl, jestli se kumpáni ke Snorrimu dostali včas.

Raul se na Vallona zaškaredil. „Docela dobře jsi ho mohl pověsit. Nechat ho zhoupnout před správcem přístavu by nás nemohlo dostat do většího maléru než to, cos právě udělal. Vyhodit ho před svědky z jeho lodi… Proč jsi mě nenechal, abych ho potichu podřízl?“

„Nezapomínej, s kým mluvíš!“ vyštěkl na něho Vallon. V tmavnoucí lehké mlze začaly ostrovy splývat. Vítr šustil v lanoví a sešlehával pěnu z šedozelených vln. „Jmenuji tě navigátorem. Připrav loď na bouři.“

21

Vítr nabral sílu a rozčesával hřebeny vln na cáry. Raul posádce přikázal, aby přivázala všechno, co není upevněné. Herovi a Richardovi přidělili balení hliněných nádob do slámy. Garrick s Waylandem se lopotili, aby přivázali stavební dříví. Trámy byly naskládané v dřevěné konstrukci připevněné k trupu lodi, ale Raul se obával, že by se na rozbouřeném moři posunuly, a nařídil pořádně je uvázat.

Dole v nákladovém prostoru to bylo hrozné. Hero slyšel, jak se spoje napínají a stěžeň sténá. Pokaždé, když vlna udeřila do trupu, očekával, že uvidí, jak prkna povolují a voda se valí dovnitř. Jakmile Buřňák opustil závětří Orknejí a vplul do mohutných vln Atlantiku, kymácení lodi se ustálilo v rytmu, kdy dlouze najížděli na strmou vlnu a stejně dlouze se po ní propadali dolů, až se jim z toho zvedal žaludek. Vršek stěžně sebou už trhavě neškubal, ale v divokých otáčkách se prohýbal.

Hero dokončil svoji práci a vylezl na palubu. Řítili se kupředu se skasanou plachtou s větrem v zádech a moře se vzdouvalo tak, že v údolí vln viděl pouze hřebeny vln před přídí a za zádí. Připadaly mu skoro tak vysoké jako stěžeň Buřňáka. Vydal se ke kormidlu, mával rukama, aby udržel rovnováhu, pak se potácivě rozběhl podél boku lodi. Vítr tak skučel v ráhnoví, že musel křičet.

„Nevidím zemi. Myslel jsem, že jsme chtěli využít ostrovů a nechat se jimi vést.“

„Vítr se stáčí k jihu,“ zahulákal Raul. „Nevím, jak daleko na východ se Orkneje táhnou. Nemůžu riskovat, že by nás to zahnalo na pobřeží na závětrné straně.“

Buřňák sklouzl do dalšího údolí a voda mu dosáhla na třicet centimetrů pod okrajník. Vodní tříšť se nesla po celé délce lodi. Hero se držel bočního lana napjatého na stěžni. „Vlny nás spolknou.“

Raul pleskl do kormidla. „Ne, nespolknou. Podívej, jak hladce, holka jedna, najíždí na vlny – jako kráva na bruslích. A nedá se dělat nic jiného než to vydržet. Pro všechny případy se přivaž na lano.“

Hero se přikrčil vedle Richarda na veslařské lavici na zádi. Garrick protáhl lano otvory pro vesla a uvázal jim konce kolem pasu. Vítr skučel v ráhnoví. V Herově hrudi se krčil strach jako pes. Vlna ho vyhodila na palubu. Obemkl rukama příčník a přehmátl si, jak loď klesala a stoupala. Pokaždé, když se paluba zvedla, spadl mu žaludek až do nohou, a když klesla, vyletěl mu až do krku. Vedle něho se choulil Richard a po bradě mu stékaly žluté sliny. S nadcházející nocí Hero vlny neviděl a musel předvídat, kdy se má na ně připravit. Ruce mu ztuhly a měl je jako pařáty. Vlna, jež do nich udeřila z boku, rozkymácela loď a zalila ho tak studená voda, až se mu zatajil dech. Richard se ho chytil.

„Umřeme!“

„Je mi to jedno!“

Na rameni mu zašmátrala něčí ruka. „Richarde?“ zvolal Vallon.

„To jsem já, Hero. Richard je vedle mě.“

„Hodní kluci. Jak to zvládáte?“

„Strašně.“

„Jen odvahu.“

Vallon ho poplácal po zádech a byl pryč. Hero si nedovedl představit, jak přečká noc. Obklopovaly ho hluk a temnota, skučení větru a ženoucí se vlny. Nakonec ho surově útočící živly zdeptaly a uvedly do stavu otupělosti i ochromujícího strachu a vytěsnily všechny jeho myšlenky.

Jako už mnohokrát, znovu zvedl pálící oči a uviděl první šedavé známky nového dne. Výsměšné hřebeny vln chtivě pošilhávaly ze tmy a Richardův obličej už nebyl pouhou šmouhou.

Kolem se stále ještě hnaly černé cáry mračen, ale nebe světlalo. Vyšlo slunce a vysílalo příkrovem sinalé paprsky. Hero kroutil hlavou ze strany na stranu, aby si uvolnil šlachy na krku, které se mu napínaly jako lana. Ohmatával záchranné lano prsty ztuhlými jako hůlky. Nemohl se jimi zachytit. Postavil se, znovu upadl a pak se celý roztřesený opřel o okrajník a zadíval se na táhlé vlny s bílými hřívami. Raul stále ještě seděl u kormidla a vedl loď tak, aby najížděla kolmo na vlny. Co chvíli se podíval za sebe na valící se moře. Hero se právě chystal pracně vykročit, když se Raul ohlédl a zůstal civět s ústy dokořán.

Hero se otočil. Naskytl se mu tak nečekaný pohled, až si nejdřív pomyslel, že ho z vyčerpání klamou smysly. Obzor se nad ním tyčil jako zelenočerná stěna, až na to, že se ta stěna pohybovala, a srdce se mu zastavilo, neboť si uvědomil, že je to ničivá vlna, jež se na ně nehlučně řítí, na jejím hřebeni se začíná dělat pěna a klouže po jejím úbočí. Vítr ustal a rozhostilo se ohlušující ticho. Buřňák se ocitl za vlnou, která ho oddělila od bouře. Hero sebou hodil na palubu a chytil se veslařské lavice těsně předtím, než vlna udeřila. Dopadla na záď a prudce zvedla příď vysoko, vysoko, až strachem ochromený Hero shlížel po celé délce lodi dolů a měl jistotu, že se Buřňák převrátí. Loď stála chvilku, která se zdála hotovou věčností, na zádi, vzedmutá voda se převalila, loď sjela do dalšího údolí a Hero se překotil na záda. Raul něco křičel a Hero se znovu chytil veslařské lavice, neboť věděl, že se chystá udeřit další mohutná vlna. Rozbila se o záď a kypěla po palubě, odtrhla ho od lavice a přehodila přes bok lodi. Záchranné lano ho s trhnutím udrželo, vdechl vodu do plic.

Ocitl se pod vodou, převaloval se v zeleném víru bublin a nedokázal odlišit, co je nahoře a co dole. Vynořil se nad hladinu a na chviličku zahlédl Waylanda a Garricka, jak se naklánějí z lodi a natahují se po jeho záchranném laně. Další vlna ho smetla znovu pod hladinu a zatáhla do hloubky. Moře mu hřmělo v uších a pak pocítil, jak se lano kolem jeho pasu napjalo a trhlo jím. Vynořil se s máchajícími pažemi na světlo. Wayland ho přitáhl k boku lodi a Garrick ho kašlajícího a lapajícího po dechu vyvlekl na palubu.

Hleděl na něho rozčilený Waylandův obličej. „Jsi zraněný?“

Hero nemohl promluvit. Připadalo mu, že mu vydrhli plíce pískem.

Wayland ho vzal v podpaží a vytáhl ho do sedu. Lavice na zádi byla prázdná. Uviděl roztřepený konec záchranného lana, ležící na palubě.

„Richard!“

„Je naživu,“ řekl Wayland. „Vlna ho smetla do nákladového prostoru. „Všichni jsou v pořádku, ale nabrali jsme vodu. Musíme ji vynosit, než se přižene další vlna.“

Hero dostal další záchvat kašle, ale podařilo se mu přikývnout. Wayland ho vytáhl na nohy. Hero uviděl Richarda, jak vyjeveně stojí v nákladovém prostoru a voda mu šplouchá až u stehen. Garrick ho podpíral a odrážel sudy se solí, které se utrhly a plavaly v nákladovém prostoru sem a tam. Buřňák ztratil pohyblivost a plul jako kláda. Vallon hodil Herovi vědro. „S Richardem zůstaňte na palubě.“

Hero se upřeně zadíval na zatopený nákladový prostor. Vybírání vody bude stejně účinné jako vyprazdňovat jezero lžící.

„Nepotopíme se,“ zahulákal Raul. „Dříví nás udrží na hladině, i kdybychom nabrali vodu až po okrajník. Pusťme se do práce, než nás zalije další vlna.“

Wayland už se do toho pustil. Nabíral vodu, jak nejrychleji dokázal, a podával vědro Syth. Garrick a Vallon se k němu přidali. Nahoře na palubě se Hero mechanicky lopotil. Vítr slábl a mraky se trhaly. Dřeli celé dopoledne a voda klesla jen o pár centimetrů. Přicházely chvíle, kdy se Hero snažil zvednout vědro, ale nedokázal to.

„To prozatím stačí,“ řekl Vallon.

Snědli studený příděl jídla v promočených šatech a znovu se pustili do práce. Vítr polevil a změnil se v lehký jižní vánek; i když vlny byly pořád vysoké, nebezpečí, že je zatopí, opadávalo. Raul dokonce rozvinul kus plachty, aby mohl lépe manévrovat.

Nadešel pozdní večer, než všechnu vodu z lodi vynosili. Hero se vyškrábal na palubu a plakal, jak ho bolely ruce. Vítr se uklidnil. Po obzoru se táhl ohnivě rudý pás. Pomalu zčervenalo celé nebe a zbarvilo do karmínova moře i obličeje mořeplavců. Pak světlo pohaslo a mraky zchladly přes zelenou do černé. Na západě zářila Venuše, Mars se červeně a zeleně třpytil. Objevila se Polárka. Byli na oceánu sami.

Herovi se rozcvakaly zuby. „Kde myslíš, že jsme?“ zeptal se Raula.

Raul měl vous šedivý od soli. „Už jsme museli minout Shetlandy. Faerské ostrovy by měly být tak dva dny plavby na severozápad.“

Hero se zadíval na dlouhé vlny, které se hnaly kolem nich. „Možná jsme už příliš daleko na severu. Myslím, že bychom měli stanovit kurz přímo na západ.“

Raul očividně zvažoval, kam by měli zamířit. „Víš to určitě?“

„Ne.“

„Bude to na západ,“ řekl Raul. Opřel se do kormidla, Buřňák se otočil a zanechával za sebou fosforeskující stopu.

Celý příští den vyčerpaný Hero prospal. Probudil ho kolébavý pohyb a pleskání plachty. Slunce zapadlo a zanechalo za sebou zlatavý oblačný chochol, který vybledl do růžova. Daleko na klidných vodách se z moře vynořovaly velryby, pleskaly lesklými, černými ocasy do hladiny a za nimi se zvedaly nezvučné fontány vodní tříště.

Hero se zadíval na kormidlo. „Nějaká známka, že by byla na dohled země?“

Raul zavrtěl hlavou. „Nikde nic.“

Noc byla tak klidná a jasná, že se nebeská báň odrážela v mořské hladině. Následující den byl stejně jasný, a přestože by pod prázdným modrým nebem objevili pevninu padesát mil daleko, nezahlédli nic než hejna delfínů a osamělého buřňáka ledního, který se, jak říkal Raul, drží hlubokého oceánu a nezvěstuje blízkou pevninu.

Uplynuly další dva dny a to už věděli, že museli Faerské ostrovy minout. Plavili se dál, zpočátku se drželi na západ, pak začali pochybovat a zamířili na sever. Raul zorganizoval hlídky a střídal se u kormidla s Waylandem a Garrickem. V pozdním odpoledni šestého dne stál Hero sám na přídi na hlídce. Buřňák ležel nehybně na hladině a zčeřené vlny jemně pleskaly do jeho trupu. Všichni ostatní spali. Garrick se hrbil u kormidla a kormidloval snad ze sna. Vallon odpočíval na zádech s jednou rukou přehozenou přes oči. Raul se uvolněně opíral o roubení, nohy natažené před sebe, ústa otevřená. Wayland a Syth leželi zády k sobě a pes se natáhl vedle nich.

Hero hleděl na nekonečnou rozlehlost moře i nebe a měl pocit, že se vznáší mezi časem a věčností. Moře vypadalo neobvykle, obzor ustoupil do nesmírné dálky a podobal se vypouklé míse. Co když odpluli ze známého světa do říše, kde neplatí přírodní zákony? Mistr Kosmas mu říkal, že pod středobodem Polárky, za severními větry, leží země Hyperborejců, líbeznější a požehnanější, než si kdo dovede představit.

Pak Hero uviděl zemi. Vysokou náhorní plošinu, do níž se zařezávala zaledněná údolí, s větrem omletými hřebeny a sráznými mysy, táhnoucími se k východu.

„Země! Země na obzoru!“

Všichni se probudili, jako by přestalo působit nějaké kouzlo, protírali si oči a nahrnuli se na příď.

„To je hotová věc,“ řekl Raul.

„Za jak dlouho k ní doplujeme?“ zeptal se Vallon.

„Těžko říct. Za čerstvého větru za den.“

Všichni uvažovali, kde se asi tak ocitli, ukazovali na hory, ledové čepičky a fjord. Slunce se sklánělo k obzoru a obloha se začala trhat na růžové a tmavomodré cáry. Ostrov se zavlnil a odplul.

Vallon si promnul oči. „Co se děje?“

„Mizí,“ řekl Wayland.

Hero nevěřícně zíral, jak se jeho ostrov rozpouští do vzduchu.

Richard si povzdechl. „Byl to jenom přelud. Pohádkový ostrov.“

„Ale musí být skutečný. Všichni jste ho viděli.“

„Oceán umí klamat,“ řekl Raul. „Ukáže ti, co chceš vidět.“

Hero neměl daleko k slzám. „Proč ho teda nevidím teď?“

Příštího dne plul Buřňák bezcílně pod mdlým sluncem. Hero s Richardem hráli bez velkého nadšení šatrandž, když vtom Raul spustil povyk. „Máme návštěvníka.“

Všichni zvedli oči k malému ptáčkovi usazenému na ráhnu.

Hero si stoupl. „Kde se tady vzal?“

„Právě se objevil,“ řekl Raul. „Wayland si všiml, že se pes kouká nahoru, jako ta liška v bajce.“

Pták měl kouřově šedá záda, černou hlavičku a bílý ocásek. „Viděl jsem podobné ptáky na Sicílii,“ řekl Hero. „Musejí v létě odlétat na sever.“

„Pozorujte ho,“ řekl Vallon. „Dávejte pozor, kterým směrem poletí.“

Ten osamělý tulák s odletem nijak nespěchal. Čistil si peří, roztáhl ocas a něco si pro sebe štěbetal. Hero ho pozoroval jen tak ledabyle, když vtom pták vyrazil ostrý skřek a vystřelil pryč.

„Sledujte, kterým směrem letí.“

Pták byl již pouhou tečkou, když Hero uviděl, jak se vmísil do šedého hejna letícího nízko přes moře.

„Raule, otoč loď stejným směrem.“

„Nemám se čeho držet.“

Hero o pár kroků ustoupil. „Drž loď ve směru, kterým odletěli ptáci. Nenech ji unášet jinam.“

Spěchal ke svému vaku a vytáhl ze skříňky záhadný přístroj na určování směru. S velkou pečlivostí ho položil na příčník. Ručička ve tvaru ryby opisovala oblouk po obzoru, až se ustálila. Hero zvedl oči a uviděl, že všichni pořád ještě stojí s pažemi nataženými jako nějací amatérští herci. „Ptáci odletěli na sever.“

„Za nimi,“ nařídil Vallon.

Raul se skepticky podíval na kompas. „Ty té věci věříš?“

„Vyzkoušel jsem ji a je stejně spolehlivý vůdce jako Polárka.“

Toho dne ale nevanul žádný vítr, aby se jeho tvrzení dalo ověřit. Buřňák kroužil kolem šipky kompasu jako malá ztracená planeta. S nadcházející tmou nebyli o nic moudřejší, i když zahlédli chumáč chaluh a to jim dodalo naději, že země by mohla být blízko. Hero se krčil nad kompasem ve světle lampy, až vánek od východu odvál mrak a ukázala se Polárka téměř přesně na místě, kde předpověděl.

Po celou noc čekal, dokud se na východním nebi neobjevil bledě žlutý proužek. Vyšlo slunce a na severu uviděli dlouhý, nízký val mraku.

„To by mohla být země,“ řekl Vallon.

„Modleme se, aby byla,“ řekl Raul. „Už nám dochází jídlo.“

Připluli blíž. Objevili se rackové a drželi se v jejich brázdě.

„Led,“ řekl Raul a ukázal na chladný lesk vysoko v oparu. „David říkal, že na jižním pobřeží Islandu je ledová hora. Jestli jsme tam, kde si myslím, že jsme, pak musíme plout na západ. Do večera bychom měli narazit na nějaké ostrovy.“

Začali obeplouvat mlhou obestřené pobřeží. Wayland vyšplhal na ráhno a pátral po dalším záchytném bodu. V pozdním odpoledni zvolal, že vidí vepředu ostrovy. Jeden po druhém se vynořovaly z drobného mrholení – některé jako přičaplé pevnosti, jiný jako spící zelená velryba, další jako ošklivá hromada svraskalého kamení, z jejíhož úbočí stoupal kouř.

V jemném mlžnatém dešti zamířili k největšímu ostrovu a propluli pod mohutnými útesy, na jejichž římsách se zachytily mraky jako chomáče bavlny. Příboj se řítil do jeskyní a slují. Obepluli dlouhý, oblý mys porostlý trávou a našli útočiště obklopené strmými kopci. Jakmile se tam ocitli, jako by se vtok za nimi uzavřel. Z mořského příboje zůstala vzdálená ozvěna, téměř přehlušená křikem ptáků, hnízdících na útesech obklopujících přístav. Před lodí se míhali papuchalkové a tuleni se vysoko zvedli z vody a pozorovali vetřelce. Z kopců se slabě neslo bečení ovcí. Raul zajel na konec malého zálivu a spustil kotvu. Všichni naskákali do mělké vody a brodili se k pláži jemného, černého písku. Hero vrávoral s rukama rozpaženýma a pak zabořil obličej do příjemné trávy.

Ráno se probudili a zjistili, že jejich tábořiště obklopuje delegace přikrčených divochů, kteří si měřili neznámé návštěvníky, jako by se rozhodovali, jestli se jim mají klanět, nebo je sníst. Raul začal vyjednávat. Ostrovy se jmenovaly Vestmannaeyjar po irských otrocích, kteří sem před dvěma sty lety uprchli od svého pána. Nynější obyvatelé – sotva osmdesát duší – se nuzně protloukali rybařením a lovem ptáků a příležitostně obchodovali s projíždějící lodí a rabovali vraky. Za tucet hřebů a kus soli obdržel Raul skopový bok a šňůru papuchalků vybraných ráno z hnízd.

Dva dny odpočívali v zálivu, spali, jedli nebo jenom hleděli přes vodu. To místo prostupoval klášterní klid. Když bylo v pozdějších letech Herovi těžko u srdce, vzpomínky na tuto zátoku se přikradly a ulevily jeho znepokojené mysli. Nebylo to místo, jež by si vybral k životu, ale občas si myslíval, že je to místo, kde by jednou, až se naplní čas, rád zemřel.

Odpluli s podrobnými pokyny, kudy se mají dát. Po dvou dnech dorazili na islandský jihozápadní poloostrov. Odtud klikatě pokračovali severovýchodním směrem podél neobydleného pobřeží lávy a popela. Za nimi se slunce vsakovalo do moře, když vtom Wayland zvolal, že vidí osadu v Kouřící zátoce.

Richard popadl Hera za ramena a zatřásl jím, až mu zacvakaly zuby.

„Jsme tady!“

Jak klouzali k přístavu, Hero postupně slevoval ze svých představ. Nečekal velké město ani město prostřední velikosti, ale přece jen myslel, že spatří víc než pár roztroušených domů – nebyla to ani vesnice – a několik málo statků. Jenom pohled na dva knörry uvázané u kamenného mola je přesvědčil, že Reykjavík má nějaké spojení s civilizovaným světem.

Když minuli písčinu u přístavu, řekl mu Richard, že je dvacátého prvního nebo dvacátého druhého května. Od jejich útěku z Anglie uplynulo více než třicet dní.

ISLAND A GRÓNSKO

22

Jejich příjezd musely oznámit zapálené výstražné ohně. Jak jinak vysvětlit dav, který se shromáždil na molu a pozoroval, jak připlouvají? Další lidé se pořád trousili, pěšky i na koni, někteří šli rovnou z polí s motykou v ruce. Muž se zapleteným vousem a kruhy v uších naváděl Buřňáka do kotviště.

„Promluv s ním ty,“ řekl Vallon Waylandovi.

Správce přístavu mávl na své lidi, aby nepustili dav blíž. „Odkud jste?“ zvolal.

„Z Anglie.“

„Co vezete?“

„Různé zboží.“

Správce přístavu se vymrštil na palubu a prohlédl si posádku. „Ty jsi kapitán?“ zeptal se Vallona.

„Nemluví dobře tvým jazykem,“ objasnil Wayland. „Je to Frank.“

To správce přístavu nadchlo. „Ještě nikdy jsem Franka neviděl. Myslel jsem, že jsou menší než tenhle.“

„Je mezi námi taky Germán a Sicilan.“

„Co je to Sicilan?“

Wayland předvedl Hera. Správce přístavu si ho prohlížel s neskrývanou zvědavostí. „Není to mnich, že ne?“

„Ne. Je to student lékařství.“

„To je dobře. Na Islandu máme dost cizích mnichů. Dva dorazili před týdnem z Norska. Germány poslala matka církev, aby zachránili naše duše před zatracením.“

Raul si odplivl. „Fuj. Předběhl nás párek vran.“

Několik Islanďanů se vloudilo na loď a prohlíželi si náklad. Správce přístavu je vyhnal a nahlédl do nákladového prostoru. „To dřevo vyměníte jako nic. Za co chcete vyměňovat?“

„Rozhodneme se, až uvidíme, jaká bude nabídka. Nejdřív musíme najít ubytování.“

Správce přístavu ukázal na dvě chýše kus od přístavu. „Nic jiného pro cizince nemáme. Většina cizích obchodníků zůstává u příbuzných nebo u lidí, s kterými obchodují.“

„Ty nestačí,“ řekl Wayland. „Zdržíme se tu celé léto. Potřebujeme něco dost velkého, abychom se tam pohodlně ubytovali a uložili svoje zboží.“

Správce přístavu se otočil k Vallonovi a klidně vyčkával. Bylo zřejmé, že očekává nějakou pozornost. Richard mu strčil pár mincí.

„Uvidím, co půjde.“

„Odkud jsou ty lodi?“ zeptal se Wayland a ukázal na ty dva knörry u mola.

„Řekl bych, že odevšud a odnikud. Jsou to norské lodi, které měly minulý podzim odplout domů. Ale vypluly moc pozdě a západní větry je zahnaly nazpátek. Byly tady celou zimu. Dávejte si pozor, jak budete s posádkami mluvit. Jsou dost podráždění.“

Správce přístavu opustil loď a dal se do řeči s mladíkem na koni. Chlapec vzápětí odjel. Lidé se začali rozcházet. Posádka ze všeho nejdříve na lodi uklidila a pak teprve byl čas se najíst. Potom Wayland odešel na břeh, ale nebylo tam toho moc k vidění, a tak se brzy vrátil na loď a uložil se ke spánku.

Stále ještě panovala jasná noc, když do něho pes strčil čumákem a probudil ho. Po molu přijížděli tři muži se dvěma záložními koňmi; jejich statní, malí koně si vykračovali zvláštním krokem. Správce přístavu klusal vedle vedoucího jezdce a držel se jeho třmenu.

„Probuďte se,“ zvolal Wayland. „Máme návštěvu.“

Příchozí zarazili koně vedle Buřňáka a sesedli. Správce přístavu ukázal na jezdce, jehož doprovázel. „Tento muž má velký dům k pronajmutí.“

Wayland rychle pohlédl na Vallona. „Pozvi ho na palubu.“

Návštěvníci vystoupili na loď. Jejich vůdce byl důstojný stařec s očima jako modré knoflíky a úhledně zastřiženým bílým vousem. Pátravě se jim všem zadíval do obličeje, než Vallonovi nabídl ruku.

„Je to náčelník,“ řekl Wayland. „Jmenuje se Ottar Thordarson. Má dům, který by nám mohl vyhovovat. Leží asi deset mil od pobřeží.“

Ottar si se zdvořilou dychtivostí prohlížel, co přivezli.

„Co chce na oplátku?“

„Má zájem koupit naše stavební dřevo.“

Vallon se Ottarovi zadíval do poctivých modrých očí. „Může si ho prohlédnout zblízka.“

Návštěvníci obcházeli nákladový prostor a hovořili o dřevu. Nakonec se Ottar zastavil, přejel si rukou přes ústa a přikývl.

„Říká, že to všechno bere,“ tlumočil Wayland.

Vallon se zasmál. „Domluvíme se, až uvidíme ten dům.“

„Můžeme se tam dnes podívat. Proto přivedl záložní koně.“

„Pojedeme my dva,“ řekl Vallon. „Ty, Raule, přebíráš velení na lodi.“

Když vyrazili do vnitrozemí, právě vycházelo slunce. Brzy zanechali pole za sebou a ujížděli po nerovné cestě, vyšlapané na lávové planině. Wayland nikdy neviděl tak nehostinnou krajinu. Ottar pyšně upozorňoval na její ďábelské rysy – podzemní výhně, hory, které se roztavily a tekly jako řeky, prameny horké tak, že by se v nich uvařila kráva.

„Žijí zde sokoli?“ chtěl vědět Wayland. „Ti bílí?“

„Ano, sokoli tady jsou,“ odpověděl Ottar. Ukázal na východ k horskému hřebeni, jehož vrcholky se vznášely v čistém vzduchu. „Dva tři dny jízdy.“

Wayland počkal, až ho Vallon dojede. „Říká, že tam jsou sokoli.“

Vallon se usmál. „Výborně.“ Popleskal Waylanda po paži. „Výborně.“

Jeli dál a dorazili do oblasti tak spálené, že se tam neuchytilo stéblo trávy ani lišejník. Z puklin ze země stoupala pára a pach síry cítil Wayland až v krku. V dálce po jejich levici se tyčila černá kouřící hora, připomínající zbytky gigantické vatry. Vyjeli na holý kopec a odtud shlíželi do širokého říčního údolí, zčásti zaplaveného lávou. U řeky stál velký statek, ohraničený ztuhlou lávou. Cesta se stáčela blízko k domu a pak se klikatila dál na východ.

„Co se tady stalo?“ zeptal se Vallon.

„To je Ottarův dům,“ odpověděl Wayland. „Jeho rodina ho postavila, když sem prvně přišla. Farmařili tady po dvě stě let. Bývalo to jedno z nejúrodnějších údolí na Islandu, ale loni na jaře se Ottar probudil a uviděl, jak z té hory šlehají plameny. Ráno začal téct do údolí roztavený kámen. Po tři měsíce se potoky lávy pomalu rozlévaly po polích a před zimou musel Ottar dům opustit. Teď si staví nový na druhé straně svých pozemků. Chtěl zachránit trámy ze starého domu, ale pak usoudil, že bude lepší nechat dům napospas času, jako pomník svých předků. Proto chce naše dřevo.“

Vallon pohlédl na Ottara. „Řekni mu, že má předkupní právo.“

Sjeli k domu. Na lávě koně opatrně našlapovali. Dům se podobal obrovité obrácené lodi, celé pokryté drny. Z chatrného přístavku vyšla stařena a s pláčem se belhala přes malou loučku, na níž se pásla jediná kráva. Pokryla Ottarovu ruku polibky a on seskočil z koně, políbil ji na tváře, držel ji za ramena a konejšivým, láskyplným tónem k ní promlouval.

„Jmenuje se Gisla,“ sdělil Wayland Vallonovi. „Byla chůvou Ottarových dětí. Její vlastní příbuzní jsou pohřbení na hřbitově, který zmizel pod lávou, a ona je nechce opustit. Bude nám vařit a uklízet. Ottar říká, že hodně mluví. Je osamělá.“

Vallon sklouzl z koně a prohlížel si dům. Drnové okraje střechy byly tak nízko, že to vypadalo, jako by stavba vyrostla ze země. Na střeše rostly plané květiny. Ottar otevřel dveře a zavedl je do stinného vnitřku. Z trámu na trám přelétal pták, podobný tomu, který přiletěl na loď; pak unikl do světla. Waylandovi hned připadalo, že v takovém domě už byl. Vypadal úplně stejně jako domov, o němž mu vyprávěl dědeček. Hlavní obytný prostor byl kolem zahloubeného ohniště a tam se lidé shromažďovali k jídlu a hovoru. U stěn byly pryčny pro služebnictvo. Na konci domu byla zástěna a za ní soukromé prostory majitelů domu. Nad nimi pak plošina pro dcery. Wayland přejel rukou po vyřezávaných figurách na trámových podpěrách.

„Ottarovi čtyři synové a čtyři dcery tu vyrostli. Bylo to šťastné místo.“

„Omluv nás na chvilku,“ řekl Vallon.

Přešli ke dveřím. Jimi Wayland uviděl nebe s řídkými cáry mraků. Po cestě pomalu projížděl nějaký jezdec.

„Co si myslíš?“

„Že bychom to měli vzít.“

„Taky bych řekl. Bude příjemné mít místo, které můžeme nějakou dobu nazývat domovem.“

Jako součást dohody dodal Ottar čtyři koně a zařídil hlídání Buřňáka. Během dvou dní se usadili v Ottarově domě.

Vallon si zabral místnost pána domu a muži spali na pryčnách v přízemí. Syth měla plošinu na spaní nahoře a odtud házela po Raulovi kousky lávy, když nesnesitelně chrápal.

Za další dva dny později odjel Wayland s Raulem a průvodcem jménem Ingolf do vnitrozemí hledat sokolí hnízda. Sledovali klikatý tok řeky přes travnatou zátopovou pláň. Wayland ztratil přehled, kolikrát se přebrodili, než opustili údolí a vyrazili do vrchu porostem zakrslých bříz, které jim dosahovaly sotva ke třmenům. Za posledním hřebenem se pustili přes holou slatinu, hlavy skloněné před poryvy mokrého sněhu. Vítr ustal a z čistého nebe padal sníh jemný jako prach. Večer pozorovali zastřené slunce, jak zapadá za rozvodí, které překročili za svítání. Čtyři roční období v jediném dni. Příštího dne vyrazili pěšky přes močály a přeskakovali z jednoho polštáře zeleného a žlutého mechu na druhý. Na druhé straně se pustili strží, kterou střežily sloupy ve tvaru lidí. Ingolf řekl, že jsou to obři, kteří zkameněli, když je slunce zastihlo na cestě z jednoho podzemního doupěte do druhého. Přejeli plochý vršek kopce posetý jezírky a každé jezírko si zabral párek tokajících lyskonohů, kteří kolem sebe kroužili jako listy v poryvech větru. Tábořili na březích jezer a za dlouhého stmívání leželi, nemohli usnout a naslouchali tak tklivému křiku vodních ptáků, že se z toho Waylandovi ježily vlasy v zátylku. Zdolávali ztuhlé proudy černé lávy a jejich koně se plašili u puklin, v nichž laloky roztaveného kamene tepaly jako srdce nebo zárodek, usazený v podzemním lůnu. Pozorovali tryskající gejzíry a kotle bahna prskající jako hustá ovesná kaše.

Kdykoliv to bylo možné, přespávali na statcích. U misek skyru se vyptávali na bílé sokoly a lidé je vyváděli ven, clonili si oči a ukazovali ke vzdáleným útesům lemovaným sněhem a tvrdili, že tam mají sokoli hnízda. Konečně výprava došla za obydlená území a pod ledovou klenbou putovala po morénách a plástvích vychladlé lávy. Mnohokrát za té cesty se Wayland zastavil, našel si místo za větrem a pozoroval útesy a převislé skály nad sebou, až ho oči bolely.

Po dvanácti dnech se vrátili do Ottarova domu tak rozlámaní a unavení, že jim museli pomoct sesednout z koní. Raul měl obličej samý puchýř a víčka rozbolavělá do živého. Když Syth vložila Waylandovi misku do rukou, položil si ji do klína jako invalida a dál upřeně hleděl před sebe.

„Zahlédli jsme pouze tři sokoly,“ řekl nakonec. „Všichni byli sami. Našli jsme půltucet hnízd a všechna byla opuštěná. Našel jsem několik míst, kde sokoli trhali svoji kořist, ale bylo tam jen málo známek, že nedávno něco ulovili.“ Poškrábal se na čele. „Sokoli se živí hlavně bělokurem horským a těch letos bylo moc málo. Farmáři nám říkali, že sokoli mají mladé, jenom když je bělokurů dost.“

„Prozkoumal jsi jen malou oblast,“ připomněl mu Vallon. „Najdeš sokoly někde jinde.“

Wayland se pustil do jídla. „Ingolf říká, že v Severozápadních fjordech je jich spousta. Cesta tam trvá týden.“

„Máš spoustu času. Musíme odplout až začátkem srpna.“

Wayland zamával lžící. „Ještě jedno mě zklamalo. Všichni sokoli, co jsem viděl, byli šediví.“

„Možná bílí sokoli nejsou.“

„Jsou, ale ne na Islandu.“

„Teď přijde to hlavní,“ podotkl Raul. Seděl opřený s nohama nataženýma a zavřenýma očima.

„Nejsvětlejší sokoli žijí v Grónsku,“ řekl Wayland. „Ingolf svého času obchodoval s jedním norským kupcem, který je dovážel od překupníka ze Západních sídlišť. Chytili je lovci kožešin v severních lovištích.“

Vallon odsunul svoji stoličku. „Do Grónska nepůjdeš.“

„Počkej. Sokoli nejsou v Grónsku jediným vzácným zbožím. Ještě jsou tam mroží kůže, slonovina, rohy mořských jednorožců a kůže ledních medvědů.“

Ticho, které se vzápětí rozhostilo, prolomil Hero. „To vypadá mnohem výnosněji než zboží, které se dá získat tady. Kromě koní mají Islanďané už jenom vlněné oděvy a ryby. V Norsku nebo na Rusi se za ně moc nedostane.“

Vallon začal přecházet. „Jak se tam chceš dostat?“

„Samozřejmě na Buřňákovi.“

Vallon zavrtěl hlavou. „Nebudu riskovat loď. Jestli si skutečně myslíš, že cesta do Grónska za to stojí, budeš se tam muset dopravit na jiném plavidle.“

Wayland zívl. „Budeme potřebovat vlastní loď, aby nás odvezla do lovišť. Ta leží daleko na sever od sídlišť.“

Vallon vrhl pohled na Raula. „Co si o tom myslíš ty?“

Raul pokrčil rameny. „Přijeli jsme sem za obchodem a Buřňák nečinně stojí. Tak proč ne?“

„Co s posádkou? Budeš potřebovat lodivoda.“

„Najít pomocníky nebude problém,“ řekl Wayland. „Na obchodování s Grónskem se dá dobře vydělat.“

Vallon si všiml, že Syth upřeně hledí na Waylanda s rukama sepjatýma u pasu. „Tak dobrá. Poptej se. Ale měj na paměti, že musíme odplout z Islandu, než začnou podzimní bouře.“

Waylandovo vyptávání přineslo brzy ovoce. Vyslanci biskupa ve Skálholtu vykonali dlouhou celodenní jízdu na západ a dostavili se do Ottarova domu se žádostí. Biskup se doslechl, že cizinci plánují cestu do Grónska. Shodou okolností týden před jejich příjezdem přistáli na Islandu dva mniši z arcidiecéze Hamburk-Brémy. Germánský arcibiskup je poslal zkontrolovat, že mezi jejich nejvzdálenějšími farníky nezakořenilo odpadlictví. U jídla, které připravily Gisla se Syth, jim vyslanec sdělil, že islandskému biskupovi je zájem těchto dvou svatých mužů na obtíž. Je z vikinského rodu. Jeho otec byl ve skutečnosti zapřisáhlý pohan, který zemřel neočištěn od hříchů. Kromě toho mají biskupovy metody šíření nové víry daleko k nařízením stanoveným církví. Zkrátka a dobře si přeje zbavit se těchto dvou mnichů a navrhl, aby svoji misionářskou činnost provozovali v Grónsku.

„Budeme potřebovat posádku a lodivoda,“ řekl Wayland.

„To se dá snadno zařídit,“ opáčil vyslanec.

Během tří dnů doplnili zkušené námořníky a za další dva dny byl Buřňák připravený k vyplutí. Wayland se právě balil na cestu, když k němu přistoupil Vallon.

„Chceš s sebou vzít to děvče?“

Wayland pohlédl mimo něho. Syth stála nešťastně ve dveřích.

„Budete potřebovat někoho, aby vám vařil. O naše potřeby se bude starat stařena.“

Wayland pokrčil rameny, jako by mu to bylo jedno. „Asi by mohla být užitečná.“

„Uděláš nám laskavost,“ řekl Vallon. „Za tvé nepřítomnosti by jenom chřadla.“

23

Uprostřed časné červnové noci, jasné jako den, Wayland s Raulem a Syth opustil Island. Jejich lodivod byl nerudný chlapík jménem Gunnar, kterého mučily ochromující bolesti hlavy. Na palubě byli rovněž ti dva mniši. Otec Saxo byl tlustý, hlavu měl holou jak oloupaný česnek a na lidskou křehkost se díval shovívavě. Otec Hilbert byl hubený, uši měl jako netopýr a choval nesmiřitelné přesvědčení, že zlotřilost je člověku vrozena. Své rodné Německo opustili vůbec poprvé, ale přesně věděli, co mohou od Gróňanů očekávat.

„V zimě se neodvažují vycházet z domů,“ tvrdil otec Saxo Raulovi. „Když to přece jenom udělají, spálí je tak strašný mráz, že když si utřou nos, celý se jim ulomí.“

Otec Hilbert přikývl. „A ten ulomený nos odhazují.“

„Tak to bych si měl dávat pozor při čurání,“ poznamenal Raul.

Mniši na sebe pohlédli. Saxo se k Raulovi naklonil. „Kdys byl naposledy na mši?“

„Krátce po Velikonocích,“ prohlásil Raul a nehnul ani brvou.

„Vyznal ses ze svých hříchů?“

Raul mrkl na Waylanda. „Měl jsem moc naspěch.“

Gilbert ho probodl naléhavým pohledem. „Přeješ si vyzpovídat se teď?“

Raul se zahleděl přes klidný oceán. „Kolik času máš, otče?“

Cesta ubíhala hladce. Šest dní po vyplutí z Reykjavíku uviděl Wayland první ledovce – vymleté a vykotlané. Obepluli Cape Farewell na jižním výběžku Grónska a v rozptýleném světle je proud unášel dál na sever. Na pravoboku se vypínaly mohutné hory. U Východních sídlišť nepřistáli, neboť by museli plout třicet mil fjordem plným ker, aby se k nim dostali. Místo toho se otočili proti větru a doveslovali k nejbližšímu statku. Tady mniši vystoupili. Přidal se k nim i lodivod, který prohlásil, že je mu tak zle, že nemůže dál plout, a dva muži z islandské posádky. Nahradit je nebylo těžké. Lodi do Grónska připlouvaly zřídkakdy a hrstka osadníků prosila, aby se mohla k cizincům přidat na jejich plavbě na sever. Odpluli po dvou nocích na pevnině a do Západních sídlišť dorazili v noci třetího dne.

Rozkládala se při ústí dlouhého fjordu – bylo to jen pár drnových obydlí s loukami na úpatí ponurých černobílých hor. Buřňák zakotvil u farmy v zátoce na severním břehu a Gróňané se zbytkem Islanďanů vystoupili, že dál už půjdou pešky. Wayland, Raul a Syth stáli mlčky v soumraku a nešlo jim do hlavy, proč si lidé vybrali tak pusté místo a usídlili se na něm.

Příštího rána se právě posadili ke snídani, když se nad okrajníkem objevil rozesmátý obličej nějakého muže.

„Zdravím vás, světoběžníci.“ Pes k němu vykročil. Cizinec obdivně hvízdl. „To je tedy zvíře,“ řekl a zlehka ho popleskal pod bradou. „Vlk Fenrir, který pohltil Odina, nemohl být větší. Jestli zplodí štěňata, zatímco tady budete, zaplatím za štěně dobrou cenu. Budu mu říkat Skoll, po vlkovi, který honí slunce.“ Vyhoupl se na palubu – byl to mohutně stavěný člověk; za sebou měl statného chlapce. Uklonil se Syth. „Dobré ráno, líbezná dívčinko.“ Raul s Waylandem se nejistě zvedli. Stiskli si s příchozím ruku. „Hltavý Orm,“ řekl. „Tohle je můj syn Glum. Slyšel jsem, že hledáte průvodce, který by vás zavedl do severních lovišť. Máte štěstí. Třicet let jsem tam lovil a kladl pasti po většinu letních období.“ Uznale začichal. „Horké pšeničné vdolky s čerstvým máslem. Nenechte je kvůli mně vystydnout.“

Wayland klesl zpátky na své místo. „Nedal by sis s námi?“

„Nedám se dvakrát pobízet,“ prohlásil Orm. Žuchl na příčník, hrábl po vdolku a navršil na něj máslo.

Wayland si Gróňana důkladně prohlížel. Nejdřív si na něm člověk všiml jeho prošedivělých zrzavých vlasů. Měl hustou kštici, dlouhé, střapaté kníry a huňatá obočí, která mu rostla rovně vzhůru, takže vypadal, jako by se neustále něčemu divil. Jasně modré oči lemovaly vrásky. Jeho syn byl ze stejného kadlubu, ale byl tak zakřiknutý, jak byl jeho otec společenský. Na pravém spánku měl vmáčklinu tvaru a velikosti vejce.

„Chcete sokoly,“ řekl Orm. „Vím, kde je hledat.“

„Ty bílé?“

„Světlé jako zimní měsíc.“ Orm povytáhl ta svoje neskutečná obočí a obrátil se k Syth. „Můžeš přinést ještě trochu másla, pěkná služtičko?“

Raul si ho podezíravě měřil. „Jakou dohodu navrhuješ?“

Orm si nacpal další vdolek pod knír. „Poctivou. Vy potřebujete průvodce a posádku, já potřebuju loď.“

„Jak velkou posádku?“

„Čtyři přátelé a můj syn. Chceme chytat do sítí alky, lovit velryby, klást pasti na lišky. Budeme pryč šest týdnů.“

„Připadá mi, že ty na tom budeš výhodněji.“

Orm dloubl nožem do vzduchu. „Sokoli se těžko hledají a ještě hůř se k nim dá dostat. Kolik tak jich chceš?“

Výkupné požadovalo čtyři, ale Wayland vždycky počítal s tím, že jich vezme víc, aby nahradil ty, kteří cestou na jih uhynou. „Osm by mělo stačit.“

„To je plno hladových krků na krmení. No, neboj. Zajistím, aby nikdy nehladověli. Máš žaludek na výšky?“

Wayland zaváhal. „Jednou jsem ve vichřici vylezl na třicetimetrový buk, abych osvobodil jestřába, který se tam zachytil o řemínek na noze.“

„Nepolezeš po stromech. Orli hnízdí na skalních útesech v mracích. Chytal jsem ptáky na útesech, co jsem se naučil chodit. Glum taky. To mi něco připomíná. Slyšel jsem, že máte železo.“

Raul přivřel oči. „Co když máme?“

„Budete potřebovat sekery na led. Mohl bych je nechat vykovat do zítřka do večera a za odlivu za svítání můžeme vyplout. Co říkáte?“

Wayland pohlédl na Raula a ten na Gluma, stojícího se sklopenou hlavou. „Je dost mladý, ne?“

„Chlapec může nastoupit tam, kde muž padne. Glum je hbitý jako koza.“

„Co se mu stalo na hlavě?“

„Udeřil ho kámen, když sbíral alčí vajíčka. Bylo mu teprve sedm. Neměj obavy, rozum má v pořádku. Vždycky byl nemluvný.“

„Syth pojede s námi,“ řekl Wayland.

Orm zaváhal jen na zlomek vteřiny. „Výborně. Tak dobré vdolky jsem nejedl, co umřela moje máma.“

„Dej si ten poslední.“

„Můžu?“

Wayland přikývl. „Dodáš veškeré nezbytné vybavení.“

„Všechno obstarám.“

Wayland napřáhl ruku. „Ujednáno.“

Orm stvrdil úmluvu drtivým stiskem. Na molu se ještě zastavil. „Máte pivo?“

„To už jsme vypili,“ odpověděl Raul. „Ještě nám zbyla whisky.“

„Tak to máme všechno, co potřebujeme. Lovec musí něčím zapít vítězství a utěšit se, když se mu nedaří.“

Bral se pryč a pohvizdoval si. Raul s Waylandem se na sebe zašklebili.

Příští den Orm a jeho přátelé naložili loď loveckými potřebami. Měli dlouhé provazy z koňských žíní, žebříky na lezení po skalách, nejrůznější pasti a sítě, harpuny, vlasce a rybářské háčky, sudy se solí a zkvašenou syrovátkou, stany. Do nákladového prostoru uložili skif a vedle člunu na palubě, který s sebou Buřňák vozil, přivázali velrybářský člun. Protože na severu nenajdou dřevo, vezli s sebou na topení cihly vyrobené ze slámy smíchané s kravským trusem. Gróňané byli ve sváteční náladě a při práci si zpívali a žertovali.

Dostavilo se několik jejich příbuzných, aby jim popřáli štěstí, a dívali se, jak vytahují plachtu. Hledali si cestu na sever v husté mlze a proplouvali kolem ledovců zahalených do ticha. O tři dny později je mlha vypustila do říše neustálého denního světla a tak čistého vzduchu, že někdy viděli cíl své cesty více než den dopředu, než k němu dorazili. V tyrkysové vodě z roztálého ledu pluly kry velké jako katedrály a v sobě měly pohřbené chladné modré světlo tisíc let starých zim. Míjeli jeden z ledovců, od nichž se tyto obrovité kry odtrhly, a pozorovali ledové útesy, jak se s duněním řítí do moře. Vyvolaly vlny, v nichž se Buřňák divoce kymácel. Příštího dne vpluli do vzedmutého proudu v barvě hyacintů, v níž se všichni plovoucí živočichové sbíhali. Ukázalo se, že zlověstně vyhlížející mrak daleko nad mořem je doširoka rozprostřené hejno alek, černých jako saze. S pokřikem prosvištěly kolem. Kamkoliv se Wayland podíval, viděl velryby, které vyskakovaly z vody a hlasitě se ozývaly. Hlučné pleskání jejich ocasních ploutví mu bránilo ve spánku skoro stejně jako slunce svítící o půlnoci.

Před lodí skotačily sluncem zalité kosatky a hřbety se jim leskly jako vyleštěný mangan. Jedna z nich vyskočila z vody, zatočila se na ocasu a s třesknutím dopadla zpět do vody. Potom zmizely a moře se zklidnilo a bylo opět hladké a klidné. Syth stála vedle Waylanda na přídi a on se díval, jak si dívka odhrnuje z očí pramen sluncem vybledlých vlasů. Všiml si, že její oči přejímají barvy moře – ametystovou, fialovou, kobaltovou. Zaoblila se a vyrostla z dívky v mladou ženu. Sebral odvahu a chystal se něco říct; netušil, co řekne, jenom věděl, že to bude neodvolatelné.

Všimla si, že se na ni dívá, dala si ruce v bok a žertovně našpulila ústa. „Copak?“

„Nic,“ řekl a myslel tím „všechno“. „Jsem rád, že ti dorostly vlasy. Jsi takhle… hezká.“ Trhl sebou, jak mu ta poklona připadala nejapná.

Sklopila pohled, najednou byla stejně plachá jako on. „Ten den, kdy jsme se poznali, jsi říkal, že ti někoho připomínám. Neřekl jsi, koho.“

Bez rozmyslu odpověděl. „Moji sestru.“

Úsměv jí ztuhl. „Aha.“

„Jenom na první pohled.“

Orm osvobodil Waylanda od jeho trápení tím, že mu dal herdu do zad. „Už to není daleko.“

Syth se dychtivě otočila. Znovu to byla dívka. „A uvidíme i lední medvědy?“

Orm se zasmál. „To pochybuju, pěkná dívčinko. Na všech svých cestách jsem viděl jen tři. Žijí dál na severu.“ Obočí se mu zachvělo. „Což je jedině dobře. Jsou větší než býci a tak silní, že si přehodí tuleně přes rameno. Ani nepostřehneš, že přicházejí. Víš proč?“

Syth rychle zavrtěla hlavou.

„Život tráví na sněhu a jsou celí bílí, až na černý nos. Takže když se plíží za kořistí, přikrývají si nosy tlapami…“ Orm to začal předvádět. „… a blíží se a blíží…“ Kymácel se, jak napodoboval, jak asi medvěd loví. „… až tě takhle popadnou a pak – chramst! Kdepak, buď ráda, že žádné medvědy neuvidíš.“

Syth se zahihňala. „Nevěřím ti. Že si přikrývají nosy, ti taky nevěřím.“

„Proč myslíš, že se mi ježí obočí? To kvůli všem těm úžasným věcem, které jsem viděl v severním kraji. Tady nahoře je to jako žít ve snu, v kterém je pořád den.“

Rozhostilo se příjemné ticho. Plachta pleskala a nadouvala se. Slunce klesalo na nejnižší bod své věčné cesty. „Kde končí Grónsko?“ zeptal se Wayland.

„V mlze a ledu, je to večer světa i jeho svítání, bydliště mrtvých a říše prvních bohů.“

Wayland pokývl k západu. „Víš, co leží za mořem?“

Orm stál těsně vedle něho. „Vím, neboť za mého života tam muži vyplouvali. Říkáme tomu Západní země, ale nedá se tam doplout tak, že se budeš řídit podle slunce. V moři je spousta ker. Musíš sledovat proud, co nejdál to jde, a pak překročit úžinu na západ. Nejdřív se dostaneš do míst, kterým říkáme Slabland a Flatland, tam v létě sníh nikdy neroztává. Cestou na jih mineš Markland a Wonder Strands a dorazíš do Vinlandu, kde dokonce ani v zimě není sníh a noci o vánočních svátcích jsou stejně dlouhé jako dny. Vinland je tak úrodný, že pšenice uzrává do bochníků. Rosa je tak sladká, že stačí, aby krávy jenom olizovaly trávu, a už tloustnou. Ve Vinlandu stromy rostou skoro do nebe a lesy jsou plné vysoké, sobolů a bobrů. V moři je tolik tresek, že člověk může přecházet mezi ostrovy po jejich hřbetech.“

Wayland se usmál. „Grónsko je drsná země. Překvapuje mě, že jste ho neopustili a nezaložili si nové domovy v takovém ráji.“

„Však to taky někteří udělali. Za dnů mého pradědečka se jich víc než stovka ve Vinlandu usadila. Jako kluk jsem se setkal s posledním z té kolonie. Jmenoval se Bjarni Sigurdason a nikdy nepřestal vyprávět o zázracích Západní země.“

„Proč se vrátil?“

„Proč Adam a Eva opustili ráj? Žárlivost kvůli ženám. Nemoc. Především ale boje se Skraelingy.“

„Skraelingy?“

„S Vřískaly. Šeredy. Bůh ve své moudrosti dal Západní zemi divochům, kteří ani neznají jeho jméno. Zpočátku byli přátelští a byli rádi, že můžou obchodovat. Byli tak bezelstní, že osadník mohl koupit balík kožešin za kus vlněné látky široký jako prst. Brzy však se stali hrozbou. Kradli osadníkům dobytek a nechápali, že zvířata můžou být osobním majetkem. Vyhrožovali lovcům, kteří chodili do lesů, na které si Skraelingové dělali nárok jako na vlastní území. Na obou stranách tekla krev, ale Skraelingů bylo hodně a osadníků málo. Po třech zimách vůdce osadníků usoudil, že s těmi barbary nikdy nebude možné vycházet v míru, a přivedl ty, kteří přežili, zpátky.“

Odmlčel se a Wayland usoudil, že zřejmě přemýšlí o té osudem pronásledované kolonii. Když však znovu promluvil, ukázal na sever.

„Viděl jsem v Grónsku Skraelinga – na nejvzdálenějším konci severních lovišť. Na poli ledových ker jsem lovil tuleně. Večer jsem se vrátil do svého tábořiště a našel jsem okolo stopy. Vzal jsem luk a šel po těch stopách. Přelezl jsem vysokou závěj a tam byl. Nejdřív jsem myslel, že je to slepý medvěd, protože byl od hlavy k patě oblečený v kožešině a tam, kde měl mít oči, měl bílé kotouče. Uviděl mě ve stejnou chvíli jako já jeho a rozpřáhl se kopím. Já mu mířil šípem na srdce, ale nevystřelil jsem. Nevím proč. Zvedl ruku, já taky, a pak začal couvat. Nic mě nemohlo připravit na to, co se stalo potom.“

„Co udělal?“

„Skočil na sáně a osm bílých vlků ho odvezlo pryč.“ Orm se divoce zadíval na Waylanda. „Přísahám při Bohu. To se stalo před třemi lety a od té doby mi leží v hlavě, jak se dostal do míst tak daleko na severu a žil s ochočenými vlky tam, kde my Gróňané nevydržíme víc než tři měsíce v roce.“

„Možná přišel ze Západní země.“

Orm dloubl ukazováčkem. „Teď jsi na to kápnul, chlapče! Tohle říkám svým lidem, ale jenom se chechtají a namítají, jak by mohli Skraelingové – divoši, kteří nemají lodi, nevědí nic o železu, žijí v domech z větví a listí – překročit ledové moře do Grónska? Uvidíte, říkám jim. Kudy přišel jeden, přijdou další. A kde potom budeme?“

Z druhé strany lodi naléhavě vykřikl Glum. Jeho otec tam běžel a oba se vyklonili z lodi. „Rychle sem!“ zahulákal Orm.

Všichni se tam sběhli. Pod trupem lodi proplouvalo hejno ryb nebo velryb se světlými skvrnitými těly a z hlav jim trčela spirálovitá kopí.

„Narvalové,“ řekl Orm. „Říká se jim taky mořští jednorožci. Zapomeň na sokoly. Chyť některého a budeš boháč do konce života. Slyšel jsem, že v Miklagardu se za narvalí roh platí dvojnásobek jeho váhy ve zlatě.“

„Jak je lovíte?“

„Plavou do fjordů, aby se tam třeli, a my je v jejich trdlištích lovíme harpunou.“ Orm se vyklonil směrem, kterým se vydali narvalové. „To je příznivé znamení, chlapče. Mají namířeno do fjordů, kde hnízdí orli.“ Ukázal k pobřeží. „Red Cape. Jsme blízko u lovišť.“

Wayland sledoval pohledem zlatou stezku, kterou vytvořilo půlnoční slunce, a uviděl, že končí u obrovité, příkré horské stěny, rozdělující dvě zaledněná údolí.

V ustávajícím větru posádka doveslovala k obrovitému červenému horskému masivu, který připomínal příď lodi. Na vlnách se pohupovaly stovky tuleňů a sledovaly je s pochopitelnou zvědavostí. Loď obklopovaly koberce kajčích kačerů, kteří uhýbali, až když na ně příď skoro najížděla. Velké alky, vysoké jako husy, s křídly ne většími než dětská dlaň, se kolébaly ke kraji skalnatého ostrůvku a s plesknutím se vrhaly do vody. Pod vodou se pohybovaly půvabně jako vlaštovky. „Bůh jim zapomněl dát rozum, v den, kdy je tvořil,“ řekl Orm. „Člověk může stát v hejnu alek a celý den je srážet holí.“

Ze stejného ostrůvku se vlekli na ploutvích neohrabaní leviatani s kly stočenými dolů a drsnými kníry a klouzali do vln. „Mroži,“ řekl Orm a pohladil si vlastní kníry, aby rozesmál Syth. Z útesů nad nimi se ozýval neustávající pokřik. Každou římsu a plošinu si zabrali alky, rackové a bůhvíjaké další druhy ptáků. Útesy se tyčily tak vysoko, že ptáci, kteří se tam nahoru slétali, nevypadali větší než komáři.

„Orli hnízdí v obou fjordech,“ řekl Orm. Ukázal na strmé kaňony, do nichž se na jihu zařezávalo moře. „Jedno hnízdo je tam nahoře.“

Wayland klouzal pohledem od průlivu plného ledových ker k vrcholům útesů a zase zpátky. Skalní stěny spadaly kolmo do moře nebo se do něho strmě svažovaly. Nebyl zde žádný pobřežní šelf, žádné místo, kde by se dalo vystoupit na břeh.

Raul si zamyšleně tiskl prst na rty. „Tam nevylezeme.“

„Zespodu ne,“ řekl Orm. „Ale z druhé strany mysu vede nahoru stezka. Glum vás po ní povede. Z vrcholku můžete slézt dolů k hnízdu. Seshora ho neuvidíte. Zajedu s lodí do fjordu, abych to místo označil. Nejdřív se musíme utábořit.“

Veslovali se sluncem v zádech a voda jim skapávala z vesel, červená jako krev. Na severní straně mysu se táhlo přílivové pobřeží ze spadaných balvanů. Na něm ležela kostra velryby jako zbytky ztroskotané lodi, na každém obratli seděl kormorán a s roztaženými křídly se podobal děsivému kříži. Orm nasměroval loď mezi strmé srázy uzavírající zátoku a pomalu Buřňáka zastavil. Wayland vyskočil na břeh do puchu guána a halasu pokřikujících ptáků. Nízko nad hnízdišti na útesech se vznášel mořský orel s křídly velkými jako deska stolu a za ním se hnalo hejno racků. Pod hnízdišti vyčkávaly polární lišky, až spadnou z hnízd vajíčka nebo neopeřená mláďata.

Základ Ormova tábořiště představovala chata postavená ze žulových kvádrů. Střecha se pod zimním sněhem probořila, a tak měli nejdřív za úkol dát příbytek do pořádku. Pak vynosili vybavení na břeh a uložili je. Orm navrhl, že se najedí a odpočinou si, ale Wayland věděl, že úsměvy grónského léta jsou prchavé, a trval na tom, že k orlímu hnízdu vylezou hned.

„Syth a pes by radši měli zůstat se mnou,“ řekl Orm. Roztřídili vybavení. Glum si přehodil na záda dvě stočená lana a železnou tyč. Raul nesl další dvě lana. Wayland si připevnil na ramena proutěný koš.

Slunce se posunulo k jihu, a tak zdolávali ten kamenitý pás za modravého příšeří. Přeskakovali z balvanu na balvan, což dávalo zabrat kotníkům, pak se plahočili po svahu sutí až k patě šikmé průrvy ve skalní stěně. Mezi svislými útesy ověšenými rampouchy stoupalo ledové koryto, v němž se strmá kluzká místa střídala s jakýmisi schody.

Raulovi poklesla čelist. „Orm říkal něco o stezce.“

„Používejte sekery na led,“ řekl Glum. „Na strmých místech vám vysekám stupně. Je tady pár obtížných míst, kde musíte použít lana.“

„Obtížných míst,“ zopakoval Raul.

Glum nasadil svižné tempo a vysekával opory pro nohy. Wayland stoupl na led a uvědomil si, jak chabě se drží. Udělal sotva dva kroky, než mu nohy podjely. Upadl by, kdyby se mu nepodařilo zaseknout špici sekery do ledu.

Raul se pachtil vedle něho. „Nic pitomějšího jsem v životě neprováděl.“

Wayland se podíval nahoru na Glumovu zmenšující se postavu. „Vrať se, jestli chceš.“

Pokračoval v cestě a promýšlel každý krok. Glum se blížil k vrcholu zledovatělého úseku ve chvíli, kdy se Wayland dohrabal na jeho začátek. Obhlédl tu zrádnou cestu. Když pohlédl dolů, mezi svýma nohama uviděl Raulovu hlavu a ramena a kluzkou rokli, která končila u úpatí útesu. Kdyby teď uklouzl, smetl by Raula s sebou. Kolem prosvištěly úlomky ledu. Glum se vytáhl přes ledový schod a zmizel z dohledu.

Použij úchyty, které vysekám.

Wayland počkal, až se k němu Raul doplahočí. Germán strachy zatínal zuby.

„Vezmi si lano,“ křikl Wayland.

Stalo se. „Důvěřuješ mu?“ zeptal se Raul přerývaně.

„Víc než sobě.“

Znovu vykročil a nohy se mu na hrbolatém ledu smekaly. Nahoře našel Gluma vmáčknutého za balvany na kraji soutěsky. Wayland střelil pohledem za něho, v naději, že další výstup bude snazší. Místo toho tam čekala další kaskáda ledu, dokonce ještě vyšší než ta, kterou právě zdolal.

„Měls nám říct, jak je to nebezpečné.“

Glum si ho klidně měřil. „Kdybych ti to řekl, šel bys?“

Většinu dalšího úseku zlezl Wayland po holých kamenech u okraje koryta. Jeden ošemetný manévr vyžadoval, aby se protáhl kolem sloupu, který se oddělil od skály a rozpukal do bloků. Byl na to plně soustředěný a oběma rukama se sloupu držel, když vtom pocítil, že se začíná vyklánět. Nějak se kolem něho dostal, aniž se sloup skácel, ale vzápětí se ozvalo skřípění. Jakoby zpomaleně uviděl, jak vršek sloupu sklouzává a padá. Kámen byl dvakrát větší než lidská hlava a řítil se korytem k Raulovi. Wayland si vtiskl pěst do úst a to Germána zachránilo. Kdyby varovně vykřikl, Raul by vzhlédl a kámen by ho zasáhl přímo do obličeje. Místo toho byl tak soustředěný na to, kde se má chytit, že vše postřehl, až když kámen dopadl před něj, odrazil se a přeletěl ho. Kámen zmizel přes ledovou římsu a Wayland slyšel, jak se tříští o stěny a úlomky s chřestotem padají do hlubiny. Strnulý šokem čekal, až se k němu Raul připojí.

Raul zasténal, sesul se ke stěně, zaklonil hlavu a zavřel oči.

„Nebudu ti mít za zlé, jestli se vrátíš,“ řekl Wayland.

„Už je pozdě. Jít dolů by bylo stejně nebezpečné jako jít nahoru.“

Měl pravdu. Wayland začal stoupat do dalšího úseku s ponurou odevzdaností v osud. Jestli spadne, tak spadne – nával děsu, až ztratí pevnou zem pod nohama, drtivý dopad, zapomnění.

Nad třetím úsekem se rokle rozšířila a stoupání bylo snazší. Waylandovi se podařilo ho zlézt, aniž si pomáhal rukama. Otevřel se modrý průhled a on se vypotácel na plošinu na vrcholu. Raul se vyvlekl za ním, otočil se a ukázal do soutěsky, jako by to byl jícen pekla. „Tudy nazpátek nejdu. Slyšíš?“

Glum svinoval lano. „Půjdeš. Musíš. Jiná cesta odtud nevede.“

Výstup jim zabral většinu dopoledne a nebe se začínalo zatahovat. Odtud shora viděli rozlehlou polární pustinu grónského vnitrozemí. Pustili se přes plošinu a studený vítr ze zaledněných vrcholků je štípal do obličeje. Země se na všech stranách zaoblovala, takže neviděli nic než sníh, oblohu a otisky svých kroků, jež se za nimi zmenšovaly. Svah začínal klesat a sněhová pokrývka už nebyla jednolitá, šedaly se v ní plástve mrazem rozpukaného kamene. Na opačném konci fjordu uviděl Wayland vršky útesu se stuhami ledu. Pak se ukázal okraj plošiny – rozpukané pilíře a sloupy, spojené se skalním masivem hřebeny s okraji ostrými jako nůž. Glum na jeden přešel. Vypadal na tom visutém výběžku velice zranitelně.

Pomalu paží ukázal nalevo a Wayland s Raulem namáhavě vykročili proti větru.

„Tamhle!“ vykřikl Wayland a ukázal na siluetu sedící na výchozu strmé stěny.

„Ano, je to sokol,“ řekl Glum. „Hnízdo je myslím blízko.“

Wayland zapomněl na nebezpečí výstupu a hnal se dopředu. Dostal se na půl cesty k výchozu, když se sokol zvedl a zaletěl za skalisko. Tam seděl na stráži. Nebyl tak velký, jak Wayland očekával. „To musí být sameček,“ řekl. „Sameček sokola.“

„Počkej tady prosím,“ řekl Glum a nenuceně přešel na další výběžek. Zasekl sekeru, aby se jistil, a předklonil se, pak sykl a mávnutím Waylanda přivolal.

Waylandovi se rozbušilo srdce, když vykročil za Glumem. Opřel se do něho prudký vzdušný proud. Slzícíma očima nahlédl přes okraj. Svět se s ním zatočil. Stáhl se zpátky, měl závrať a bál se.

„Chytni se mě za ruku,“ řekl Glum. „Vidíš, moje sekera mě drží velice pevně.“

Wayland svěřil svůj život chlapcově ruce a naklonil se. Vítr mu sfoukával vlasy dozadu. Loď dole byla pouhou tečkou. Uslyšel skřípavé zahoukání a zpod převisu po jeho levici vyplul sokol. Samička. Wayland se díval přímo na ni, zaznamenal její velikost, světlou barvu peří, mohutná záda, široká křídla. Bez námahy se vznesla na vzdušném proudu a klouzala podél útesu na mírně sklopených křídlech. Proletěla dost blízko, takže Wayland viděl záblesk v jejích očích.

Otočil se k Raulovi. „Čistě bílá! Velká jako orel!“

„Hnízdo je pod převisem,“ řekl Glum. „Nebude možné se k němu rovnou spustit. Podívám se z druhé strany, jestli to tamtudy nebude lehčí.“

Sokol nabíral výšku a odlétal pryč. Waylandovi kolotala krev v žilách při pomyšlení, že než den skončí, zmocní se mláděte.

Glum se vrátil a vrtěl hlavou. „Tahle strana není tak nepřístupná, jak jsem si myslel. Teď musíme najít, kam upevníme lana.“

Prozkoumali to tam a takových pět metrů od kraje našel Glum puklinu dostatečně hlubokou, aby se tam dala zapustit železná tyč.

Raul si utřel nos do rukávu. „Kdo půjde dolů?“

Glum pohlédl na Waylanda. „Myslím, že tam budu muset já. Pro tebe to není tak snadné.“

Wayland málem dopustil, aby mu dal za pravdu. Při představě, že se spustí po srázné stěně, se mu srdce sevřelo strachem a nohy ho přestávaly poslouchat. Ale když se zadíval do rozlehlé dálky a uviděl sokola, jak hlídá své teritorium, poznal, že jeho vítězství by nebylo úplné, pokud by nevybral hnízdo sám.

„Půjdu já,“ řekl. „Ukaž mi cestu.“

Glum ho odvedl k výběžku a ukázal dolů. „Nejdřív se musíš spustit na tu římsu a po ní se dostat ke kameni, který se podobá obřímu nosu.“

Wayland viděl kamenný zoban, který na bližší straně vyčníval z převisu. „Jak se kolem něj dostanu?“

„Tamhle je místo, kam položíš nohu. Vidíš? Stoupni si na ně levou nohou, aby ses pravou nohou a pravou rukou mohl dostat kolem té skály. Jakmile přejdeš na druhou stranu, bude to snadné. Hnízdo uvidíš přímo nad hlavou.“

Wayland přikývl, příliš naplněný úzkostí, než aby to všechno vstřebal.

„Zůstanu tady a budu ti říkat, co máš dělat. Nejdřív uvážeme lana.“

Vyškrábali se zpátky a Raul si vzal Waylanda stranou. „Nedělej to. Ať riskuje krk ten kluk.“

Wayland byl nervózní, a tím i podrážděný. „Ty si hleď svého a starosti o moje věci nech na mně.“

Stál jako dítě, které matka obléká, když mu Glum uvazoval lana kolem hrudi a zavěšoval koš na ramena.

„Až se dostaneš k hnízdu, tak na tebe neuvidím, takže musíš dávat znamení taháním za lano. Dvakrát zatáhneš, když budeš chtít další lano. Pokud třikrát, budu vědět, že chceš nahoru.“

„Co znamená jedno zatáhnutí?“

Glum se usmál, ale hned zvážněl. „Jedno zatahání znamená, že se lano přetrhlo.“ Vzal jedno lano do obou rukou a napnul ho. „Nevěš se na tohle plnou vahou. Není nejnovější.“

Raul si Gluma měřil s jedním okem přivřeným. „Kolik je ti, synku?“

„Čtrnáct.“

Raul si odplivl. „Nedožiješ se dvaceti.“

„Možná máš pravdu. V mojí rodině je moc málo starců. Každý den mého života je zajímavý.“ Glum rozmotal lana, obtočil je jednou kolem tyče a volné konce podal Raulovi. Potom doprovodil Waylanda k okraji a položil mu ruku na rameno. „Nemysli na výšku. Kdyby byl útes jenom patnáct metrů vysoký, nebyl bys tak nervózní, ale kdybys spadl, zabil by ses stejně.“

Wayland se pokusil o úsměv. „Rozdíl je v tom, že bych neměl tolik času o tom přemýšlet.“

Glum popleskal Waylanda po paži. „Už jdi. Dobré počasí dlouho nevydrží.“

Wayland se postavil proti Raulovi a couval k okraji útesu. Měl nepříjemný pocit v břiše. Pravou nohou našlápl do prázdného prostoru.

„Zakloň se,“ nařídil mu Glum. „Víc. Koukej se na nebe.“

Wayland se nadechl, zaklonil se do prostoru a začal scházet po strmé stěně. Drobnou drť a lišejník, které nohama uvolnil, mu vítr vháněl do očí. Raul nepovoloval lano plynule, takže sestup byl trhavý.

„Zůstaň zakloněný,“ zahulákal Glum. „Už jsi skoro tam.“

Poslední kousek na římsu zdolal s elegancí žoku. Balancoval a natahoval se. Viděl pouze Glumovu hlavu a ramena. Chlapec zvedl palec. Wayland se natáhl druhým směrem a asi deset metrů daleko uviděl skálu, kterou musel obejít.

V zuřivém kek, kek, kek zanikly Glumovy pokyny. Wayland zaslechl šum vzduchu, když sokol bleskurychle proletěl kolem něho. Otočil se a viděl, že se po něm sokolí samička za letu otáčí. Přehnala se, máchla křídly a zvedla je nahoru. Její žluté pařáty se mihly půl metru od jeho hlavy. Naklonila se, otočila a stoupala jako loď na vzdouvajícím se moři. Pak uviděl, že si záměrně vybírá cíl. Složila křídla a se všemi pařáty roztaženými se vrhla kupředu. Útočila znovu a znovu, a i když si Wayland říkal, že na něj neudeří, trhl sebou při každém jejím průletu. Držela ho na místě, až se mu vypětím začaly třást nohy.

Pomalu se sunul po římse. Z očí a nosu mu teklo. Sokol střemhlav odletěl a Wayland začal znovu nabývat odvahy. Dostal se na konec římsy a uviděl místo, kde se měl opřít nohou. Glum mu říkal, aby co nejvíc posunul dopředu levou nohu, ale ani ten nejohebnější hadí muž by druhou nohou tak daleko nedosáhl. Když pravou nohu co nejvíc natáhl, tak se určeného místa na druhé straně jen dotkl, aniž získal náležitou oporu. Bude muset skočit, ale i kdyby dobře došlápl, nebylo kde se zachytit rukama. Několikrát si ten pohyb vyzkoušel, bezmyšlenkovitě, jako hmyz. Otočil hlavu ke Glumovi. Chlapec ukazoval levou nohou, jeho výkřiky odnášel vítr.

Wayland cítil, jak ho opouští odhodlání a síla. Zažíval strašlivý pocit, že ho hora odstrkuje. Přitiskl vlhký obličej ke skalní stěně a přimáčkl se. Letmo pohlédl dolů do velkého zálivu a uviděl, jak se příboj pomalu sune k pobřeží. Dolehly k němu slabé výkřiky. Glum se riskantně posunul a naznačoval skok, který zřejmě znamenal skočit na oporu pravou nohou, hned by následovala levá a zároveň pravou rukou máchnout kolem výchozu a připlácnout ji na skálu. Wayland ohmatal lana, která volně visela z útesu. Když se mu to nepodaří, přinejlepším se zřítí deset metrů po stěně hory. Přinejhorším se lana přetrhnou a on se rozbije na kaši a předtím bude mít spoustu času, aby o svém konci přemýšlel.

Nebo by to mohl vzdát. Lýtka se mu chvěla a v prstech ztrácel cit. Sevřel lano v ruce, připravený dát znamení. Ještě naposledy se podíval na výchoz a zarazil se. Glum má pravdu, pomyslel si. Kdyby ta skála byla pouhé dva metry nad zemí, zvlášť by o tom nepřemýšlel. Švihni pravou nohou na ten výstupek, drž rovnováhu, hned za ní musí jít levá, krátký okamžik beztíže, soustředěné úsilí, pravá ruka jde přes okraj skaliska.

Glum přestal vykřikovat. Wayland si utřel nos, pořádně se nadechl, na konci římsy se vzchopil, pokrčil levé koleno a skočil. Převážně ho udrželo tření, a když poznal, že nespadne, hmatal pravou nohou po výstupku na druhé straně výchozu. Nejdříve nic, pak na ten malý výstupek došlápl. O ničem nepřemýšlel. Plnou vahou spočinul na výstupku a prosmekl se kolem výchozu.

K tomu, aby získal dobrou oporu pro nohy, měl jenom krok. Rozpukaná stěna nad ním, potřísněná ptačím trusem, vedla jako žebřík k římse s hnízdem. Vyškrábal se nahoru, zahákl se lokty o skalní římsu a vytáhl se do hnízda.

Tři syčící neopeřená mláďata sebou hodila na bok a vystrčila pařáty. Byla ošklivá, podobala se ropuchám a ve špinavě šedém chmýří jim začínalo vyrážet peří. Jejich matka stále hlídkovala, ale nemohla zaútočit kvůli převislé skále nad hnízdem. V hnízdě ležel čerstvě zabitý racek a zbytky jeho tmavě červeného masa ulpěly na voskově zbarveném ozobí mláďat. Zbytky dalších úlovků se povalovaly v hnízdě. Wayland na tom smetišti seděl jako na trůně a těšil se z úžasného výhledu. Přistihl se, že si všímá zlatavého lišejníku na skalách, stříbřitých žilek v žule, drobného růžového kvítku, který se chvěje ve větru.

Vytrhl se ze zamyšlení a uvědomil si, že je mu strašně zima. Připadalo mu, že slyší hlasy, a zřejmě už nějakou dobu volaly. Sokolí mláďata se pořád ještě převalovala z boku na bok a zaháněla ho pařáty. Obloha se zatáhla a hladina fjordu potemněla, takže byla jako břidlice. Nastal čas odejít. Sevřel lana a třikrát zatáhl.

Tentokrát se dostal kolem čnícího výchozu bez váhání. A bylo to na poslední chvíli. Od moře se přivalil mrak a prsty mlhy se plazily po útesech. Jakmile se dostal na římsu, sokolí samička znovu zaútočila. Nevšímal si jí a rychle postupoval k místu, odkud si myslel, že bude stoupat nahoru. Na okamžik si odpočinul a pak zaklonil hlavu, aby si zkontroloval, jak visí lana.

Něco ho s omračující silou udeřilo do čela. Ani nevěděl, že ho to srazilo z římsy, dokud si neuvědomil, že visí na lanech, která se mu zařezávají do hrudi. Pocítil mučivou bolest, jako by mu někdo přejel po lebce tupou pilou. Mezi pulzujícími rudými vlnami si uvědomil, že se otočil a visí zády ke skalní stěně. Lepkavá teplá krev mu stékala po obličeji, zpola ho oslepovala a plnila mu ústa slanou sladkostí. Vytřel si krev z očí a zvedl ruku, aby zjistil, jaké škody rána napáchala. Lebku měl pořád ještě vcelku, ale na čele jako by se mu rozchlípily druhé rty.

Pronikavá bolest trochu polevila. Krev mu pomalu stékala po krku. Máchal nohama ve snaze se otočit. Lana se mu nějak zamotala na zádech, takže visel nakloněný od útesu a nemohl to nijak ovlivnit. Aby to bylo ještě horší, od skalní stěny ho odtlačoval koš. Nahmátl popruhy a zjistil, že jeden praskl. Druhý si sesmekl a pustil koš do prázdnoty. Hmátl po lanech a zjistil, že jedno se přetrhlo.

Ruce měl kluzké od krve a zbývající lano nemohl pořádně uchopit. Otřel si dlaně o stehna a chystal se zkusit to znovu, když vtom mu lano trhavě sevřelo hrudník a pocítil, že se o kousek posunul po stěně útesu. Raul se ho snažil vytáhnout nahoru. Znovu mocně zatáhl a Wayland uslyšel, jak se lano dře o skálu.

„Ne!“

Pohyb ustal. Znovu si otřel ruce a učinil další pokus vytáhnout se na římsu. Musel sáhnout za sebe, ale visel ve špatném úhlu. Zkusil to snad desetkrát, než to vzdal. Začínaly mu ubývat síly. Bolelo ho za krkem, jak se snažil udržet hlavu, aby mu nepřepadávala dopředu. Mrazivá mlha proudila kolem něho nahoru. Chlad pomohl zastavit krvácení a obličej mu zvolna tuhl. Lano kolem hrudi ho tolik svíralo, že mohl jen mělce lapat po dechu.

„Neházej sebou. Jdu dolů.“

Nepříliš vysoko nad ním byl Glum.

„Jsem na římse, Waylande. Ty jsi asi tak tři metry pode mnou. Spustím ti další lano. Myslíš, že se na něm dokážeš udržet?“

Wayland pozvedl ruku.

„Chytej.“

Lano mu se zasyčením sjelo přes rameno. Popadl ho na druhý pokus. Prsty měl příliš znecitlivělé, než aby dokázal uvázat bezpečný uzel. Dvakrát si ho obtočil kolem pravého zápěstí.

„Přenes na ně váhu. Pak se budeš moct otočit a všechno bude snazší.“

Wayland sevřel lano oběma rukama. Lano kolem jeho hrudi už neneslo celou jeho váhu, sevření povolilo a do plic mu proudil vzduch.

„Otoč se čelem k útesu.“

Wayland se ještě několikrát nadechl a začal kopat nohama. Otočil se a narazil hrudí rovnou na útes. Zamrkal přes krvavý závoj a zahlédl Gluma, jak na něho shlíží z římsy.

„Nemáš, myslím, dost sil, abys sem vylezl. Musíš nechat Raula, aby tě ke mně vytáhl.“

Glum dal znamení zataháním za lano. Wayland pocítil, jak stoupá. Glum se natáhl dolů, popadl ho za tuniku a vyvlekl na římsu.

„To bylo dobrý. Chvilku si tu odpočiň, až budeš mít sílu dostat se nahoru.“

Takové vyjadřování přišlo Waylandovi u kluka, který se ještě nezačal holit, k smíchu. Ale nebyl to přirozený smích. Balancoval na římse, dokud se mu dech neuklidnil, a pak pohlédl ve vlhkém proudu vzduchu nahoru.

„Jsem připravený.“

Raul ho táhl, jako by byl jenom kus masa. Vyškrábal se přes okraj útesu a uviděl Germána, jak napíná síly za železnou tyčí ukotvenou ve skále. Jakmile se Wayland postavil na pevnou půdu, Raul se k němu rozběhl a zachytil ho. Položil ho na zem a sevřel jeho obličej v dlaních.

„Co se stalo? Zasáhl tě nějaký kámen?“

„Udělala to sokolí samička. Nemyslel jsem, že na mě zaútočí. Zaklonil jsem se ve špatnou chvíli…“ Přepadla ho nevolnost.

Raul se spustil na kolena a prohlížel zranění.

„Musíme tě dostat do tábora.“

„To je to tak zlé?“

„Ber to tak, že asi nebudeš tak hezký jako dřív.“ Raul si uvědomil, že Wayland nemá koš. „Co sokoli? Přišel jsi o ně?“

Wayland zavrtěl hlavou.“

„Neříkej mi, že hnízdo bylo prázdné.“

Wayland natáhl tři promrzlé prsty. „Moc mladí. Ještě ne.“ Zhroutil se Raulovi v náruči, jako by se mu kosti rozpustily.

Glum svinoval lana. Prohlédl to, které se přetrhlo, a zamračil se.

„Měl jsi pravdu, že je to lano slabé,“ poznamenal Raul.

Glum mlaskl. „Ne. Přetrhlo se to nové.“

Syth propukla v pláč, když snesli Waylanda dolů. Gróňané ho uložili do stanu a shlukli se u vchodu. Syth vyhnala všechny kromě Raula. Ohřála vodu a omyla Waylandovi obličej, Rána začala opět krvácet.

„Podej mi zrcadlo.“

Syth se vrátila s vyleštěným bronzovým kotoučem. Wayland ho uchopil a prohlížel si obličej. Zadním spárem mu sokolí samička uprostřed roztrhla čelo. Nahmátl vak, ve kterém měl sokolnické vybavení, a vyndal kostěnou jehlu a nit, které používal k sešívání očí chycených dravců.

„Chceš to sešít?“ zeptal se Raul.

„Samo od sebe se to čistě nezacelí.“ S třesoucíma se rukama se snažil navléknout nit do jehly. Vzdal to a podal všechno Syth.

Protáhla nit očkem a podala mu to zpátky, pak si odsedla a hryzala si špičku ukazováčku. Pokusil se jí jehlu vnutit. „Udělej to ty. Není to těžké. Sešíval jsem psa, když byl mladý a přiblížil se k jelenovi, kterého jsem poranil.“

„Nemůžu.“

„Mám to zkusit?“ nabídl se Raul.

Wayland zavřel oči. Hned je zas otevřel a natáhl ruku. „Dej mi to. Podrž zrcadlo.“

Náležitě se natočil a přiložil špičku jehly ke konci rány. Byla naběhlá a bezbarvá, a tak bylo obtížné zacházet s jehlou přesně. Až na několikátý pokus napíchl kůži správně. Protáhl jehlu spodní rozchlípenou částí a bolestí sebou trhl; takže se mu první steh povedl nakřivo. Krev mu stékala do očí. Syth mu ji setřela.

„Nemá to cenu. Pořádně na to nevidím.“ Natáhl ruku s jehlou k Syth. „Prosím tě.“ Lehl si. „Drž mi hlavu, Raule.“

Sythin obličej se přiblížil a Wayland zavřel oči. První stehy byly mučivé, ale pak jako by se odpoutal od svého těla. I když cítil každé vbodnutí, bolest jako by zažíval někdo jiný.

Přišel k sobě a uvědomil si, že na něho Syth upřeně hledí. Zvedl ruku a přejel si po čele. „Hotovo?“

„Ano. Byl jsi velice statečný.“

„Ukaž mi to.“

Podržela zrcadlo. Jeho čelo se podobalo vyboulenému bouřkovému mraku, ale rána byla sešitá úhledně.

„Věděl jsem, že se ti to povede.“

Syth se měla co držet, aby se nerozplakala. „Měl bys něco sníst.“

Odmítavě pohnul hlavou. Při pomyšlení na jídlo se mu chtělo zvracet.

„Tak zkus spát.“ Vykročila pryč.

Promluvil, aniž věděl, co řekne. „Miluju tě, Syth.“

Zůstala stát. „Jako sestru?“

„Jako ženu.“

Svezla se vedle něho a začala ho zlehka líbat na tváře.

Držel ji u sebe a hlava mu spočívala na jejím rameni. „Co budeme dělat?“

„Ach Waylande. Mluvíš pošetile. Budeme dělat to, co dělají všichni milenci.“ Položila mu prst na rty. „Až budeš připravený.“

24

Příštího dne byl na nohou a hned nazítří se znovu pustil do hledání obsazených sokolích hnízd. Za dnů, jež následovaly, prozkoumal fjordy po obou stranách mysu Red Cape a našel další čtyři hnízda. Žádné z nich nepředstavovalo tak neskutečně obtížný úkol jako to první. Ke dvěma vylezl zespodu a nechal Gluma, aby se k těm dalším spustil na laně. Všechna sokolí mláďata byla příliš mladá na to, aby je mohli vzít z hnízda. Wayland mu vysvětlil, že pokud se mláďata vezmou z hnízda, než se úplně opeří, nikdy se nezbaví svých neurvalých a nedospělých zvyků. Nejvhodnější chvíle, kdy je vzít, nastává, když se jim krev stáhne z čerstvě narostlých dlouhých per na křídlech a ocasu a jsou připravena ke svému prvnímu tahu. I tehdy jsou někteří ptáci neustále podráždění a chamtiví, celý den se halasně domáhají potravy a nepěkně sedí na pěsti. To proto dával přednost tažným sokolům, chyceným za jejich prvního podzimu, kdy závany svobody obrousily jejich nezralost. Ovšem ve všech ohledech nejdokonalejší je mladá sokolí samička, té se nic nevyrovná.

Právě takový nádherný dravec přiletěl do jeho života, když se vracel od posledního hnízda. Zrovna ve člunu veslovali po fjordu na severu mysu Red Cape. Před nimi slunce stáčející se k západu viselo jako zploštělý kotouč a házelo stíny na ledový amfiteátr na pravoboku. Hladina posetá krami zůstávala téměř nehybná. Klid prolomilo hejno bělokurů, které proletělo kolem člunu. Mířilo na protější břeh. Když Wayland zahlédl bílou sokolí samičku, byla ještě sto metrů za hejnem a blížila se s plavným máváním křídly, které se zdálo téměř lenivé, dokud se jako bílý blesk nemihla okolo a Wayland uviděl, že už rozdělila hejno vejpůl. Předstihla ptáky, než se dostali do poloviny fjordu, a jednoho z nich uchvátila. S roztaženými perutěmi opsala kruh nazpátek s kořistí ve spárech pod ocasem.

Wayland ji pozoroval, jak se usadila na skalnatý vršek na straně ledovce obrácené k moři.

„Vysaď mě na břeh.“

Raul zasténal. „Nech to plavat. Máme za sebou těžký den a já mám ukrutný hlad.“

„Nezdržím se dlouho.“

Vystoupil na břeh a šel, dokud sokolí samičku neviděl zřetelně. Svoji kořist už roztrhala a zhltla, pak se uvolnila a podřimovala. Šel k ní blíž. Přitáhla si jednu nohu k tělu a nebylo na ní znát žádný strach z jeho blízkosti. Nejspíš se dosud s člověkem nesetkala. Zůstal stát, jakmile uviděl výrazné obrysy jejích letek. Hlavu a hruď měla čistě bílé a několik černých pírek na křídlech jen podtrhovalo její bělost. Ještě víc se k ní přiblížil a ona spustila nohu a stála připravená odletět s křídly pozvednutými jako štíty. Udělal ještě krok, ale to už se zvedla a letěla pryč přes ledovec.

Vylezl na její pozorovatelnu. Na skalisku se povalovaly kosti z mnoha úlovků, spolu s vývržky. Sebral pero z některého z prvních přepeření. Sytá černá kresba na něm mu řekla, že sokolí samička je rok stará a ještě ne tak divoká, aby se nedala ochočit. Pohlédl přes fjord. Nad mléčně zelenou vodou stékající z ledovce se vznášeli rybáci. Nad průlivem letěly v klínu kachny. Tahle kamenná plošina sloužila sokolovi nejen jako pozorovatelna, ale i jako místo, kde požíral svoje úlovky.

Vydal se nazpátek ke svým společníkům a ukázal jim pero. „Tuhle polapím.“

„Tohle není dobré místo,“ řekl Glum. „Není tady, kde bezpečně rozbít tábor. Teď je tu klid, ale někdy se od ledovce přiženou takové bouře, že si to nedovedete představit.“

Wayland se rozhlédl. Na straně ledovce obrácené do vnitrozemí spadal vodopád, nad nímž se klenuly duhy, na sluncem zalitý šelf.

„Tamhle je to víc chráněné. Pojďme se podívat.“

Raul reptal, co je to za průtahy. Byli s Waylandem už dlouho spolu a začali si jít na nervy.

Syth s Glumem následovali Waylanda na kamenité pobřeží. Od útesu se odráželo teplo. Mezi kamením rostly vrbka úzkolistá, andělika a blatouchy. Dolíky mezi balvany byly zarostlé borůvčím a zakrslými vrbami. Vodopád padal jako vodní závoje do jezírka a z něho voda odtékala jako kolotající bystřina. Na jedné straně kaskády byla pod útesem jeskyně.

„Utábořím se tady.“

Glum vyslovil další námitku. „Jestli nastražíš síť s ptákem, dostane ho liška.“

Ještě to ani nedořekl a nedaleko se přikrčila liška ve vypelichaném letním kožichu. Wayland s sebou přinesl klec se šesti holuby, které hodlal použít jako návnadu na dravce. Klouzal pohledem po přílivovém pobřežním pásmu a zastavil se na moréně pokryté ledem. „Nepoužiju síť.“

Krátký průzkum odhalil přirozenou skrýš tvořenou kamennou deskou, která dopadla na balvany a vytvořila nízkou noru, dost dlouhou, aby se tam vměstnal. Vsoukal se do ní nohama napřed, aby se přesvědčil, že bude mít na sokolí pozorovatelnu dobrý výhled.

„Tady zmrzneš,“ řekla Syth.

„Je to ztráta času,“ reptal Raul. „Už jsi našel všechny sokoly, které potřebujeme.“

Wayland se vyplazil ven. „Ještě týden se žádné z mláďat nemůže vzít z hnízda. Dáme tomu tři dny.“

Vyložili vybavení a zásoby, vytáhli člun na břeh a přivázali ho lany ke kamenům. V jeskyni postavili dva stany a pojedli venku, zatímco slunce klouzalo jižně od Red Cape a barvilo útesy do narudlé hnědi.

Wayland byl příliš rozčilený, takže nemohl usnout. Zatřásl Glumem ještě dřív, než stíny sklouzly ze sokolí pozorovatelny. Raul se Syth pořád ještě spali. Mladý Gróňan si protřel oči a vyšel z jeskyně. Vrchol horské stěny kryly mraky šedé jako železo. Z ledovce čišel ostrý vítr a čeřil hladinu fjordu.

„Dnes není vhodný den na chytání sokolů.“

„Při špatném počasí jsou dravci chtiví kořisti,“ řekl Wayland. „Mohla by se ukázat, jakmile vystrčím návnadu.“

Cestou k úkrytu se do nich opíral vítr. Wayland vklouzl do nory ve spacím pytli a s živým holubem v ruce. Vchod zakryl zástěnou z vrbového proutí. „Ať tě nezahlédne,“ řekl Glumovi. „Přijď pro mě, až se slunce stočí k západu.“

„Dneska se slunce neukáže. Budeš ztuhlý na kámen.“

Glum měl pravdu. Wayland se v úkrytu ještě ani pořádně neuvelebil a už mu do těla začal pronikat chlad ze země. V ruce, v níž držel holuba, pomalu ztrácel cit. Vtáhl ruku dovnitř a čekal, až se sokol objeví. Pozorovatelna zůstala prázdná, obloha potemněla a vítr zesílil. Kolem poledne Wayland věděl, že nebude možné sokola chytit. Už se chystal pracně vylézt, když vtom se rozlehl hukot tak dunivý, až se mu zježily vlasy. Z ledovce se přihnal závan mrazivého vzduchu a kolem jeho skrýše zafičel s takovou silou, že mu vysál dech z plic. Posunul se kupředu a uviděl, že fjord pokryl příkrov letící pěny. Polekalo ho to. Pokud vlny nedokážou vzdorovat takové bouři, neudrží se žádný člověk na nohou. Pak začalo sněžit a Wayland se skutečně vyděsil. Blizard se přihnal jako bílý příval. Uvězněný na místě, promrzlý na kost, čekal. Takhle zuřivá bouře jistě nemůže trvat dlouho.

Trvalo to celý den. Už začínal mít halucinace, že je mu teplo, když strčil pes čumák do jeho skrýše. Objevil se Glumův zachumlaný obličej, obočí měl zasněžená. „Musíš pryč!“

Holub uhynul. Wayland byl tak ztuhlý, že ho Glum musel vytáhnout. Chlapec se přivázal k psovi a Wayland udělal totéž. Poslepu se prodírali skučící bílou tmou. Jenom psí instinkt je bezpečně dovedl do jeskyně. Raul je vtáhl dovnitř. Syth se k nim rozběhla.

„Pes poznal, že ti hrozí nebezpečí, a začal výt!“

„Přinutila mě, abych šel se psem.“ Glum ztěžka oddychoval. „Kdybych nešel, šla by sama.“ Před stanem hořel oheň. Glum k němu natáhl ruce. „Bláznivá,“ řekl. „Bláznivá!“

Waylandovi cvakaly zuby. Natáhl paže k řeřavějícím uhlíkům. Syth ho popadla za ruce a polekaně na něho pohlédla.

„Máš je jako kusy ledu.“

Zatáhla ho do stanu, vykasala si vrstvy vlněného oblečení a položila mu ruce na své holé břicho a pak se k němu přitiskla zády. Takhle se k sobě choulili a Wayland stále v duchu viděl šlehající sníh. Vedle nich se vzájemně hřáli Raul s Glumem a tak se k sobě všichni tiskli jako čerstvě narozená mláďata, zatímco vítr skučel se zuřivostí netvora připraveného o kořist.

Bouře se vyčerpala za zdušeného svištění. Wayland se probudil do přízračného ticha. Pod pravou rukou pocítil něco měkkého a útěšného a uvědomil si, že drží v dlani Sythino ňadro. Sesunul si ze zad Glumovu paži, posadil se a vymnul si spánek z očí. Tkaninou stanu prosvítalo teplé světlo. Vyšel ven do zlatavé půlnoci. Na pobřeží leželo skoro po kolena sněhu. Na druhé straně ledovce seděla na své vyhlídce sokolí samička jako vytesaná. Glum se vyvlekl z jeskyně a stoupl si vedle něho. „Je načase jít.“

„Vy dva s Raulem jděte,“ řekl Wayland. „Vraťte se za tři dny. Do té doby budu mít toho sokola.“

Glum odcházel s obavami, ale Raul byl rád, že se vrátí do drsné a obhroublé společnosti Gróňanů. Wayland se Syth je pozorovali, jak mezi krami veslují pryč. Položila mu paži kolem pasu a zvedla k němu usměvavý obličej. Poprvé od chvíle, co se poznali, spolu zůstali sami. Když se otočil, seděla sokolí samička stále tam, kde předtím, a Wayland si uvědomil, že by mohla být po tom bouří vynuceném půstu hladová.

„Pojď se mnou k té skrýši,“ vybídl Syth. „Kdyby mě sokol viděl, že jdu sám, poznal by, že je to past.“

Cestou k úkrytu zahlédl Wayland čtyři nebo pět lišek. Znamenaly velkou svízel.

Vsoukal se do skrýše a zvedl oči k Syth. „Nechoď moc daleko od jeskyně.“ Sevřel v ruce psí čelist. „Dobře ji hlídej.“

Syth odešla. Sokol seděl s hlavou vtaženou mezi rameny. Pohnul levou rukou, aby holuba přiměl zamávat křídly. Sokol si toho nevšímal. Kolem klusala liška s lumíkem v tlamě, zastavila se a upřeně se zadívala na holuba. Wayland zasyčel a liška odběhla. I když měl na sobě další vrstvy vlněného oblečení, začínal chladem tuhnout. Od ledovce se oslnivě odráželo slunce a způsobilo, že ho rozbolelo čelo.

Nesoustředil se. Snil o Sythiných ňadrech a jejím pružném pasu, když vtom postřehl, že má před očima nějakou skvrnu. Zamrkal, aby zmizela. Skvrna se zvětšila a on si uvědomil, že je to sokolí samička, která se k němu klouzavým letem s pokrčenými křídly blíží. Její rychlost byla klamná. Na dálku slyšel, jako jí vzduch sviští perutěmi. Tak patnáct metrů od skrýše roztáhla křídla, opsala oblouk a přistála na sněhu. Byla nervózní. Upřeně hleděla na holuba, pak rychle odvrátila pohled. Doposud žádného neviděla a nechápala, proč nelétá. Nakonec se rozhodla, že je to kořist, a na křivých nohou se k němu rozběhla. Znovu se zastavila a to už byla tak blízko, že Wayland viděl šupiny na jejích zářivě žlutých nohou. Právě si zuby stahoval z pravé ruky rukavici, když pokývla hlavou na něco za skrýší. Pokývla znovu a s pronikavým skřekem máchla křídly, až jejich konci rozvířila sníh, vznesla se do vzduchu a byla pryč. Wayland zasténal a zabořil si hlavu do předloktí. Byl si jist, že ho sokol neviděl. Musela ho vyplašit liška. O skalisko zachrastil kámen. Lišky jsou příliš lehké, než aby dělaly takový hluk. Syth si nejspíš dělala starosti a přišla se přesvědčit, že je v pořádku. Potlačil podráždění a čekal, až se ozve.

Neozvalo se zvolání ani kroky. Instinkt, zdokonalený léty života v divočině, ho varoval, aby nedělal hluk. Vyčkával. Ozvalo se ostré prasknutí, že sebou až škubl. To se jenom trhal ledovec. Rozhostilo se dlouhé ticho. Ležel a naslouchal s ústy otevřenými a očima stočenýma nahoru. Ledovec zasténal. Led se neustále smršťoval a roztahoval a vydával zneklidňující zvuky. To klepnutí, které zaslechl, byl nejspíš jenom kámen, který se uvolnil z tajícího sněhu. Proč ale sokolí samička poplašeně vykřikla? Jak tak ležel ve svém studeném úkrytu, vzpomněl si, jak Orm u ohně vyprávěl o polárních obrech s kamennými těly a lidských kůžích pohozených na ledu.

Něco zafrkalo. Waylandovi se zježily vlasy. Naslouchal se zatajeným dechem a staženým hrdlem. Holub byl vyděšený a ležel roztažený na sněhu, jako by byl mrtvý. Popadl ho a vtáhl dovnitř a hmatal ve spacím pytli, v němž byl nasoukaný, po noži. Zjistil, že se mu opasek na těle stočil, a nemohl nahmátnout pochvu. Nadzvedl se a jel rukou kolem pasu, až se nože dotkl. Než ho stačil vytáhnout, uslyšel zavrzat sníh. Spolkl vyjeknutí, když na vchod padl stín.

Vytáhl nůž. Vedle něho ležel jeho luk, který mu ovšem nebyl k užitku. Zvenčí se ozvalo čenichání – takový zvuk vydává predátor soustředěný na kořist.

Věděl, co to je, a věděl to téměř od začátku, jenom neměl odvahu si to přiznat.

Před vchodem se objevily dvě obrovité bílé nohy a téměř znemožnily, aby dovnitř pronikalo světlo. Medvěd byl nahoře na skrýši, a jak lezl dolů, objevily se i zadní nohy. Pak se otočil ke skrýši. Wayland viděl jenom jeho mocné nohy porostlé nažloutlou srstí, která se na slunci zdála průsvitná. Medvěd měl široké tlapy vyzbrojené černými drápy, dlouhými a tlustými jako Waylandovy palce.

Objevila se medvědí hlava, kývající se ze strany na stranu. Wayland sebou úlekem tak škubl, že se praštil o horní kamennou desku do hlavy. Medvěd vecpal do vchodu hlavu a vdechl mu do tváře smrdutý, rybinou páchnoucí dech. Nakrčil pysky a odhalil žluté tesáky a černé dásně. Wayland se odtáhl ve svém úkrytu co nejdál, ale medvědí tlamu měl sotva na šířku dvou dlaní od obličeje. Medvěd vecpal hlavu ještě dál. Wayland zplna hrdla zařval, medvěd zamručel a hlavu vytáhl.

Wayland ležel a lapal po dechu. Ve chvilce byl medvěd zpátky a vstrčil dovnitř tlapu. Drápy zaškrábaly o kámen a zahákly se o vršek spacího pytle. Začal vytahovat pytel ven i s ním. Wayland se zapřel o kamenné stěny. Medvěd zatáhl víc a pytel se roztrhl. Kajčí peří se neslo ven do slunečního světla. Medvěd znovu vstrčil tlapu dovnitř.

„Tumáš!“ křikl Wayland a hodil holuba před sebe.

Ubohé zamávání křídly, pak úder tak rychlý, že ho nešlo postřehnout, a bylo po holubovi. Wayland slyšel, jak holubí kosti praskají jako vaječné skořápky. Věděl, že má jen chviličku, než začne medvěd znovu útočit. Vysoukal se ze spacího pytle, přitáhl si kolena skoro k bradě a schoulil se. Dovnitř se znovu napřáhla tlapa. Wayland, přitisknutý co nejdál vzadu, pozoroval tlapu, jak šátrá hned sem, hned tam. Musel sebrat všechny síly, aby zůstal tak zkroucený, a věděl, že nakonec bude muset povolit údy, a pak ho medvěd dostane. Zvedl nůž, počkal, až tlapa zašmátrá a zastaví se, a zabodl do ní nůž. Medvěd zařval a tlapa zmizela, dřív než Wayland stačil nůž zcela vytáhnout. Nůž mu vyletěl z ruky a dopadl do sněhu před vchodem.

Nastalo dlouhé ticho. Odešlo to zvíře? Nůž měl Wayland mimo dosah, a aby si ho mohl vzít, musel by vystrčit hlavu a ramena. Vzpomněl si, jak rychle medvěd srazil holuba. Počkej ještě chvíli, řekl si. Klouby měl v jednom ohni. Brzy nebude schopen se pohnout. Rukama si narovnal nohy a syčel bolestí, jak se mu do nich vracela krev. Protáhl si kolena. Medvěd o sobě stále nedával vědět. To bodnutí bylo bolestivé. Určitě ho tím zahnal. Upíral pohled na ostří nože na sněhu. Jestli medvěd utekl, zbraň nepotřebuje, ale bez nože se cítil tak bezbranný.

Medvěd je pryč. Tím si byl jist. Pomalu se posouval kupředu a právě se chystal natáhnout ven ruku, když zaslechl přímo nad sebou draslavé zvuky. Stáhl se zpátky, překulil se na bok a pohlédl nahoru. Medvěd byl na plochém kameni nad ním a odhrabával sníh. Jeho drápy škrábaly do kamene a Wayland věděl, že se ho zvíře snaží vyhrabat. To se mu nepodaří, řekl si. Deska byla dobře třicet centimetrů silná, přes dva metry dlouhá a přimrzlá ke spodním kamenům.

Vzpomněl si, jak Orm vyprávěl o medvědech, co si přehodí přes rameno tuleně, jako by to byl sleď. Ještě něco mu Orm říkal. Bílý medvěd někdy převrátí balvan velký jako chatrč, jen aby se dostal k myšímu hnízdu. Wayland děsem zasténal.

Tlapa zašmátrala a zaklesla se za okraj kamenné desky. Medvěd zabral a tím jediným pohybem popraskal led po celé délce základů. Medvěd znovu vynaložil sílu a deska se nadzvedla, o kousek se posunula a zase dopadla zpátky. Wayland tou skulinou viděl část medvědího boku. Zvíře ještě jednou zabere a odhalí ho jako nějakou bezmocnou larvu. Sevřel luk a zařval tak, jako museli lidé řvát, než objevili řeč. Deska se ještě víc posunula ke straně a Wayland pocítil na spodní části nohou chladný vzduch. Bylo mu jasné, že je nechráněný. Medvěd ho ani nemusí vytahovat ven. Začne ho žrát zaživa od nohou nahoru. Už o tom nepřemýšlel, opřený o lokty se rychle vyplazil ven a nepřestával křičet.

Vrávoravě se postavil, ztratil rovnováhu a sjel po sněhu na špičkách nohou a kotnících rukou. Vyskočil, otočil se a bodal přitom před sebe lukem. Medvěd byl sotva krok od něho, hleděl na opačnou stranu a udiveně kýval hlavou. Způsobil to pes. Přihnal se a nepříčetně štěkal, střídavě hlubokým a ječivým hlasem. Wayland ustupoval a medvěd se otočil a civěl na něho. Wayland strnul. Medvěd si ho dlouze, důkladně prohlížel, načež znovu otočil hlavu ke psovi. Wayland se dal na ústup a přitom hmatal v toulci po šípu. Upustil ho.

Pes sklouzl a zastavil se před medvědem. Nepřestával zuřivě štěkat, divoce se rozbíhal proti medvědovi a hned zas před ním uskakoval. Medvěd zařval a rozběhl se k němu. Pes poodběhl a lákal ho pryč. Wayland vytáhl další šíp a pokoušel se ho založit, když vtom uviděl, jak k němu běží Syth.

„Vrať se!“

Nevšímala si jeho volání.

Pes vystartoval na medvěda zezadu a zlehka ho kousl do zadku. Medvěd se bleskurychle otočil a ohnal se po něm. Pes jen taktak uskočil na stranu. Medvěd se zvedl na zadní a až tehdy Wayland, když ho viděl, jak se tyčí nad jeho obrovským psem, ocenil jeho děsivou výšku. Pes uskakoval a prováděl klamavé výpady a medvěd se spustil na všechny čtyři a dlouhými skoky se rozběhl k Syth.

„Utíkej!“ vykřikl Wayland. Natáhl tětivu a zamířil, ovšem uvědomoval si, že je téměř nemožné zabít medvěda jediným šípem.

Pes uháněl, aby Syth od medvěda odřízl, a přikrčil se s hlavou mezi předníma nohama. Syth stála pouhých pár metrů za ním. Shýbla se, popadla hrst sněhu a hodila ho. Ta dojemná střela nedoletěla ani k psovi.

Wayland zamířil na medvědí rameno a vypustil šíp. Ve stejné chvíli se medvěd nečekaně otočil a šíp mu sjel po zadku. Medvěd se dlouhými skoky nahrbeně rozběhl k fjordu a pes ho po celou cestu pronásledoval a útočil na něho. Medvěd doběhl na břeh, vrhl se do vody a zanechával za sebou širokou brázdu. Wayland se opřel o luk a sklouzl do podřepu. Po chvíli zvedl pohled. Syth pořád stála jako předtím. Musel se opřít o luk, aby se dokázal postavit. Velice pomalu k sobě vykročili, jako by pochybovali, že ten druhý tam opravdu je.

„Bohudíky žes přišla,“ řekl Wayland. „Ještě chvíli…“ Zhluboka se nadechl a nevidomě se zadíval na nebe.

„To ne já. Hledala jsem dřevo na oheň a pes byl se mnou. Vtom se najednou naježil a rozběhl.“

Wayland se předklonil a sípavě oddechoval.

Syth ho objala. „Neplač. Medvěd je už pryč.“

Wayland máchl paží a dál vyrážel podivné kňučivé zvuky. „Nebrečím.“

Přikrčila se, aby mu viděla do obličeje. „Co je tady k smíchu?“

„Ty,“ vzlykl. „Házet po medvědovi sněhové koule!“

25

Wayland ležel před jeskyní a pozoroval, jak vodopád v pomalých závojích padá k zemi.

„Zkusím to ještě jednou.“

Syth vyskočila. „To nesmíš. Medvěd se vrátí.“

Wayland rozpřáhl ruce. „Sokol byl takhle blízko.“

Popadla ho za zápěstí. „To ten medvěd taky. Co když tě zabije?“

„Nezabije. Vezmu si s sebou sekeru a kopí.“

Pustila ho a poodstoupila, rukama si svírala ramena. „Kdybys mě měl rád, neriskoval bys život kvůli sokolovi.“ Dupla a prudce se otočila. „Nemusíš ho chytat. Už máš víc sokolů, než potřebuješ.“

„Ale na tomhle mi zvlášť záleží.“

„Víc než na mně?“

Wayland věděl, že logikou tuhle hádku nevyhraje. Zvedl se a uchopil ji za paže. „Sokoli nejsou to nejdůležitější. Vždyť mi ani nepatří. Až budou pryč, pořád budu mít tebe. Ty pořád budeš mít mě.“

Pohlédla na něho. „Na jak dlouho?“

Wayland pocítil prázdnotu, kterou zažíval, než se spustil k prvnímu sokolímu hnízdu.

„Navždy.“

Pohlédla ke skrýši a zachvěla se. „Jestli dnes toho sokola nechytíš, slibuješ, že to vzdáš?“

„Slibuju.“

Pomocí pák posunuli kamennou desku, aby skrýš vypadala jako předtím. Wayland sokolí samičku neviděl, co ji medvěd přiměl odletět. Ještě naposledy se podíval na skalní pozorovatelnu a vsoukal se do skrýše.

„Co když se medvěd vrátí?“

„Nevrátí se.“

Poklepala nohou. „Co když ano?“

Wayland popleskal sekeru.

„A co já? Co když se vplíží do jeskyně, když budu uvnitř?“

„Pes tě včas upozorní.“ Wayland byl mnohem nervóznější, než na sobě dával znát. „Zůstaň venku na stráži. Jestli toho sokola chytím, budu potřebovat tvoji pomoc.“

Hleděla na něho s rukama položenýma na hrdle a pak ho tam zanechala, aby se přichystal na další čekání v chladu. Sekeru a oštěp měl po ruce a neustále se jich dotýkal, neboť ho to uklidňovalo. Na ledovci přistál párek krkavců, bezcílně se chvíli procházel a znovu odletěl. Z pukliny ve skále vyletěl černobílý strnad a snesl se kousek od nastražené pasti. Wayland pohlédl na prázdnou pozorovatelnu. Sokol má pravděpodobně několik vyhlídek a může trvat dny i týdny, než se vrátí na tuhle. Vtiskl si špičky prstů do očí, aby neusnul.

Zamrkal. V nestřeženém okamžiku se sokolí samička usadila na svoji pozorovatelnu. Poposedla si a Waylandovo vzrušení opadlo. Podle jejího vypouklého volete poznal, že si už něco ulovila.

Co teď? Kdyby skrýš opustil, uviděla by ho a už by tomuto místu nedůvěřovala. Bude muset počkat, až sokol odletí nebo až ho Syth přijde vysvobodit. Viděl, že má před sebou dlouhý, nudný den, dokud mu nedošlo, že na tom nesejde, jestli teď opustí svoji skrýš. Dal Syth slovo, že to bude jeho poslední pokus. Naplnilo ho to hořkostí. Jestli má Syth strach z medvěda, mohla by se s Glumem vrátit na Red Cape. On zůstane a chytí toho sokola, bez ohledu na to, jak dlouho to potrvá.

Liška si položila přední tlapy na balvan před skrýší a upřeně hleděla na holuba. Obezřetně se začala plížit. Wayland zasyčel. Liška nastražila uši a plížila se dál. Wayland vtáhl holuba do skrýše. To lišku zmátlo, ale i tak se blížila. Klusem se rozběhla. Wayland sáhl po kopí a vymrštil je. Liška se ve vzduchu otočila do protisměru a pelášila pryč. Ohlédla se a tvářila se tak ukřivděně, že se Wayland rozesmál.

Přestal se smát a vystrčil holuba ven. Sokolí samička k němu klouzavým letem zamířila. Stejně jako předtím přistála na sněhu pár metrů od návnady a rozhlédla se. Teprve potom se rozběhla legračním krokem, který Waylandovi připomněl Raula. Na metr před holubem se zastavila a znovu se rozhlédla. Upřela oči na holuba, udělala další výpad a jednou nohou na něho stoupla. Byla to zvláštní situace a její bezmocná oběť v ní neprobudila zabijácký instinkt. Wayland stočil pěst. Sokolí samička se roztržitě sklonila a zlomila holubovi krk. Pořád byla neklidná. Wayland viděl, jak zpozorněla, a sevřel holuba pevněji právě včas, aby jí zabránil odnést ho pryč. Udiveně pohlédla dolů, nahoru, znovu sklonila hlavu, zvedla ji. Wayland zadržel dech.

Přece jen se rozhoupala, pevněji holuba stiskla a začala ho oškubávat. Jak se pokoušela odnést si kořist, táhla Waylandovu levou ruku ven z úkrytu. Kdyby se ji pokusil popadnout volnou rukou, postřehla by to. Počkal, až oškubala holubí hruď a pustila se do masa; pak ji začal přitahovat k sobě. Zřejmě si to neuvědomovala a dál se živila. Měl strach z lišek. I v tomhle stadiu se mohla nějaká objevit a sokola vyplašit. Pravou ruku měl připravenou ve vchodu do skrýše ani ne na šířku dvou dlaní od sokola. Stočil levou ruku a tím sokola donutil se posunout, takže stál přímo na holubovi.

Teď!

Střelhbitě popadl samičku pravou rukou za obě nohy. Vyvřískla a začala zběsile tlouct křídly. Pevně ji držel a vysoukal se z úkrytu. Hlavně mu šlo o to, aby ji zajistil, než se sama poraní. Zvedl ji a otočil, takže ležela s roztaženými křídly na zádech. Od jeskyně k němu dolehl slabý výkřik.

Sokolí samička přestala vřeštět, ležela nehybně a hleděla na něho divokýma černýma očima. Hruď se jí povážlivě rychle zvedala. Odvážil se bleskově ohlédnout a uviděl psa a za ním Syth, jak přeskakují z kamene na kámen. Sokol se zazmítal a předklonil se tak, že se mu podařilo vyškubnout mu z kloubu ruky kousek kůže. Pes se smykem zastavil za ním. Než doběhla Syth, sokol stačil Waylanda znovu štípnout do ruky.

„Punčochu. Mám ji v opasku.“

Syth sebou hodila na zem vedle něho a vytáhla vlněný rukáv, otevřený na obou koncích. „Co mám dělat?“

„Přetáhni jí to přes hlavu.“

Syth navlékla ptákovi punčochu na krk.

Levou rukou Wayland přiložil pravé křídlo sokolovi k tělu. „Udělej totéž s druhým křídlem. Jemně.“

Společně přetáhli punčochu přes horní část křídel a pak už to bylo snadné. Syth držela sokolí samičku pod zády, Wayland přetáhl látku přes celé její tělo a nechal jí venku jenom hlavu. Na spodním konci rukávu zatáhl tkanici a zavázal ji na uzel.

Na kolenou se zaklonil a sál si krvácející klouby. Syth vyskočila, rozpřáhla paže a zatočila se. „Chytils ji,“ zvolala. „Tys ji chytil!“

Odnesl sokola do jeskyně jako zavinuté dítě a uložil ho do druhého stanu. Prohrabal vak se sokolnickým vybavením a vytáhl řemínky, obratlík a dloužec – řemínek k připoutání k posedu. Obtáhl nůž na brousku. Když si všechno připravil, vyndal sokola ze stanu a položil ho na kus látky na záda.

„Budeš ji muset podržet,“ řekl Syth. „Pozor, ať tě neklovne.“

Syth popadla sokola za ramena. „Sešiješ jí víčka, aby neviděla?“

„Když nebudu muset, tak ne.“ Uplynou měsíce, než se sokoli dostanou na místo určení, a on se obával, že by je prodlužovaná slepota mohla poškodit. Místo toho se rozhodl, že je převeze v proutěných klecích, které se dají zakrýt látkou. Vyroloval sokolí samičce punčochu přes nohy. Sekla nohou a zaťala mu dva pařáty do bříška palce. Vytáhl je, slízl si krev z ruky a prohlédl ocasní pera. Byla pomačkaná a některá i ohnutá, ale ta snadno narovná ponořením do teplé vody. Změřil, jak má samička silné nohy, a vyřízl do řemínků otvory, aby jí na nohou pevně seděly. Když jí je nasadil, připevnil volné konce k mosaznému obratlíku a tím očkem protáhl řemínek ze surové kůže. Navlékl si na levou ruku rukavici a obtočil řemínek kolem ní.

„Připravená?“

Syth uvolnila tkanici a přetáhla punčochu sokolovi přes hlavu. Samička vyletěla s tlukoucími křídly a Wayland ji prudce stáhl zpátky na svou pěst. Seděla a syčela, peří načechrané, pak se znovu vznesla. Wayland jí pomohl zpátky na rukavici a odnesl ji do jejího stanu. Umístil ji na kamenný kvádr a řemínek uvázal na těžký žulový úlomek. Seskočila z kamene a vrhla se kupředu, co řemínek dovolil. Když zjistila, že se nemůže osvobodit, vyskočila zpátky na kámen. Poprvé měl Wayland volnou chvíli, kdy mohl ocenit toho nádherného ptáka, který mu patřil a kterého mohl vycvičit nebo zničit. Sokolí samička vážila jednou tolik než kterýkoliv sokol stěhovavý, jehož měl kdy v ruce, a všechno na ní hovořilo o síle. Zepředu byla bez poskvrnky, hruď a břicho jí krylo husté jemné peří, hebké a bílé jak padlý sníh. Po obou stranách hustě obrostlých nohou visela pera jako prapory. Její velké jasné oči se nořily do jeho očí, jako by se snažila rozpoznat, co s ní má za záměry, a Waylandovi připadalo, že strach v ní už ustupuje zvědavosti. Jako dvořan, který odchází od krále, po kolenou vycouval ze stanu a zavřel chlopně.

Po večeři si zalezl na lůžko a usnul, jen co položil hlavu. Když se konečně probral, připadalo mu, že má tělo samou modřinu a jakoby bez kostí. Jeho první myšlenka patřila sokolí samičce. Z jejího stanu se ozývalo pravidelné cvakání. Čistila si peří. To bylo dobré znamení. Po špičkách přistoupil k jejímu přístřešku, tiše hovořil, aby ji příliš nepolekal, až ho uvidí, a opatrně rozevřel chlopně stanu. Zapřela se o ocas a zasyčela, ale nezačala tlouct křídly.

Zavřel stan a vyšel do teplého dne. Stál, mrkal a hleděl na fjord. Byl klidný jako hladina rybníka. Syth prala prádlo v jezírku pod vodopádem. Jednotlivé kusy rozložila na kameny, aby uschly. Oheň živený vzácným naplaveným dřevem doutnal hned u jezírka. Na uhlících ležely velké oválné kameny a vedle ohně stál kuželovitý přístřešek z vrbového proutí, přikrytý pokrývkami. Wayland byl pořád ještě příliš otupělý, než aby vzal tyhle zvláštnosti na vědomí.

Slunce prozářilo Sythin úsměv. „Myslela jsem, že se snad nikdy nevzbudíš.“

Wayland poklekl u jezírka a nacákal si vodu do obličeje. „Měli bychom začít balit, jestli se máme večer vrátit do tábora.“

„Už je večer.“

Wayland se zadíval do dlouhých slunečních paprsků. „To je. Glum by tady už měl být.“

Syth namočila do jezírka další kus oděvu. „Přijel ráno s Raulem. Zase jsem je poslala pryč.“ Ohlédla se na něho. „Tvrdě jsi spal a mně se ještě nechtělo zpátky do tábora. Nevadí ti to?“

Zavrtěl hlavou a posadil se vedle ní. Ani on si nepřál vrátit se do tábora Gróňanů. Za pár týdnů, které strávili v lovištích, změnili Gróňané jejich tábořiště v jatky. Zabili tři mrože a vzali si z nich pouze kůže a kly, zbytek nechali shnít na břehu. Bezpočtu tuleňů a lišek skončilo podobně marnotratně a pětimetrovou velrybu nechali převalovat v přílivu, když z ní nejdřív odřezali tuk a několik velkých kusů masa do zásobárny. Jediné úlovky, které brali celé, byly alky, jež nachytali do sítí na římsách, kde hnízdily. Uchovávali je v sudech se zkvašenou syrovátkou. Puch hnijícího masa a nasládlý zápach z kotlů, v nichž se škvařil velrybí tuk, pronikal celým tábořištěm.

Tady byl vzduch jako balzám. „Mám hlad jako vlk.“

Obličej se jí rozzářil. „Chytila jsem rybu. Jen počkej.“

Vědomí vlastního hladu Waylandovi připomnělo, že i sokolí samička by mohla mít chuť se nakrmit. Zbyli dva holubi. Jednoho zabil, otevřel sokolí příbytek a vplížil se dovnitř. Stáhla se co nejdál a vzdorovitě rozevřela zobák. Vyhýbal se pohledu z očí do očí a nabídl jí holuba. Neočekával, že si ho vezme. Když nezačala tlouct křídly, nenápadně na ni pohlédl. Pořád se zakláněla, ale pokradmu pokukovala po holubovi. Začal počítat do deseti; jestli do té doby jídlo nepřijme, nechá to být. Napočítal do sedmi, když natáhla krk a popadla holuba do zobáku. Zatáhla za něj a pak bez zaváhání vstoupila Waylandovi na pěst. Pohlédla na něho oním pronikavým sokolím pohledem. Ani se nepohnul a ona po chvíli sklonila hlavu a popadla holuba zobákem za krk. Tak ho to udivilo, že na ni pohlédl. Okamžitě zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. Jakmile odvrátil pohled, znovu se soustředila na jídlo. Balancovala na jeho pěsti, jako by to bylo známé bidýlko, a začala holuba oškubávat.

Neuvěřitelné. Jednou cvičil sokola, který se krmil na pěsti ve stejný den, kdy byl chycen, a volně létal po pouhých jedenácti dnech, ale ani ten vynikající jedinec v sobě neměl vyrovnanost tohoto dravce. Úžas vystřídala starost. Možná je její krotkost způsobena hladověním – je to neschopný pták, který se v divočině sám neobstará. Nevypadala nemocně. Čisté opeření, jasné, průzračné oči, šafránově žluté nohy, elegance, s níž se krmila, to vše svědčilo o zdraví. Pomalu zvedl ruku. Podráždilo ji to. Načepýřila peří v zátylku. Ohmatal jí hruď. Pevné svaly, prsní kost skoro nerozpoznatelná. Štípla ho do prstu, jako by mu chtěla říct: „Rušíš mě při krmení.“

Když zhltla většinu holuba, posadil ji na kámen a nechal ji, ať si zbytek vezme, kdy chce. Vyšel ven, vrtěl hlavou a zubil se. Nechytit ji na tak odlehlém místě, přísahal by, že už ji měl v péči nějaký mistrovský sokolník.

Zašel kus dál po břehu, aby si ulevil. Když se vracel, náhle se zarazil. Syth obklopená duhou u jezírka vršila žhavé uhlíky na kameny v ohništi. Připojil se k ní.

„Co to děláš?“

„Uvidíš.“

Zamračil se na proutěný přístřešek. Takové práce to muselo dát!

„Je to překvapení,“ řekla Syth. „Chceš se nejdřív najíst?“

„Jak myslíš ty.“

„Najez se potom,“ řekla. Dotkla se jeho obličeje a prohlédla si jizvu. „Bolí to?“

Dotkl se zranění hřbetem ruky. „Je to horké a svědí to.“

„Jedna strana je trochu nateklá. Myslím, že by stehy měly jít ven. Půjč mi nůž.“

Posadila ho a začala přeřezávat jeden steh po druhém. Wayland se snažil sebou neškubnout, když je vytahovala.

Ohmatala zanícené místo. „Tohle možná bude bolet. Je to tak oteklé, že nevidím dobře stehy.“

Nařízla mu kůži a hnis jí vystříkl na ruku.

Wayland se zašklebil. „Promiň.“

Syth byla soustředěná na svůj úkol. „Měla jsem tři bratry. Co jenom jsem jim musela dělat.“ Ještě párkrát použila nůž a pak se narovnala. „Tak. Chceš se podívat?“

Prohlédl si čelo v zrcadle a smutně protáhl obličej. Zůstane mu jizva na celý život, ale kdyby mu to Syth zručně nezašila, byl by zohavený mnohem hůř.

„Pojď se mnou,“ vyzvala ho. „Pojď.“

Odvedla ho k ohni a ukázala na ty kamenné valouny. „Musíš je odnést tamhle,“ řekla a ukázala na proutěný přístřešek. „Opatrně, jsou rozpálené.“

Musel si dokázat, že je muž, a položil prsty na kámen. Popadl kameny a foukal na ně. Syth obrátila oči v sloup. Obtočil si ruce látkou a poklusem běžel s kameny do přístřešku. Syth postavila přístřešek kolem dvou plochých balvanů a Waylandovi řekla, ať kameny navrší mezi ně. Po straně stála nádoba s vodou.

Když byly kameny na místě, vystrčila ho ven a přes vchod přetáhla přikrývku. „Nesmíme je nechat vystydnout.“

Pes přihlížel a nakláněl hlavu hned na jednu, hned na druhou stranu. Wayland mu oplatil udivený pohled a pokrčil rameny. „Vím já?“

Syth vystrčila ven ruku a upustila na zem tuniku. Wayland vrhl pohled za sebe. Z přístřešku lítaly různé kusy oblečení. Některé si svlékla poprvé po dlouhých týdnech. Wayland si přejel kloubem ruky přes rty.

Syth vystrčila uřícený obličej a zamrkala. „Teď ty.“

„Co teď já?“

Syth zmizela uvnitř. „Svlékni se.“

Pes jako by se na něho zubil. Wayland si váhavě stáhl svrchní tuniku. „Všechno?“

Sundal si páchnoucí oblečení a stál teď s rukama překříženýma přes slabiny.

„Co teď?“

„Jsi nahý?“

Wayland se rozhlédl. „Ano.“

„Tak můžeš sem.“

Odhrnul přikrývku a protáhl se dovnitř. Opřelo se do něho vedro z kamenů.

Syth seděla nahá na balvanu.

„Ty se posaď tamhle,“ řekla.

Wayland se sesunul na druhý balvan. Ještě nikdy neviděl nahou ženu – úplně nahou. Neoblečená byla plnější, než si představoval. Chtíč soupeřil s údivem. Syth soustředěně vraštila obličej. Položil si ruce do klína.

Zvedla nádobu s vodou. „Naučila jsem se to od žen na Islandu,“ řekla.

„Doufám, že se to osvědčí.“

Nalila vodu na rozpálené kameny. Ta zaprskala, zasyčela a Wayland zafrkal, jak mu pára vnikla do nosu. Přístřešek naplnila horká mlha. Vyrazil na něm pot. Po těle mu začaly stékat potůčky špíny. Vystrčila z páry ruku s kostěnou škrabkou. „Tímhle se očistíme. Ty mě a já tebe. Takhle.“

Přejela škrabkou po jeho paži a ukázala mu špínu, která na ní zůstala. „Jsi opravdu špinavý.“

Vzal si od ní škrabku a přejel jí přes rameno. „To ty taky.“

„Nejdřív očistím já tebe.“

Pomalu a důkladně odstraňovala zažranou špínu, která se na něm během cesty nahromadila. „Nevrť se,“ nařídila mu, když ho čistila pod pasem. „Máš pěkné tělo,“ řekla. „Přesně, jak má být.“

Odkašlal si. „To ty také. Bylas taková vychrtlá.“

Vesele se zasmála. „Ty opravdu umíš ženě zalichotit, Waylande.“

Zaraženě odvrátil pohled. „Já ještě… Chci říct, jsi první…“

Přestala se smát. „Já vím.“ Odsedla si. „Hotovo.“ Podala mu škrabku a znovu nalila vodu na kameny.

Zasněně se usmívala, když ji očišťoval. „Otoč se,“ řekl chraptivě.

Jeho sebedůvěra vzrůstala a spolu s tím i jeho touha. Nedokázal ji potlačit. Vycítila to a natáhla k němu ruku. „Ještě ne. Na to jsem myslela.“ Uznale ho stiskla a zahihňala se. „Proti tomu znám dobrý prostředek.“

Popadla ho za ruku a vytáhla z přístřešku. Se smíchem se rozběhla k jezírku. Na břehu se Wayland zapřel patami. Vrhla se s pištěním do jezírka, nabírala do dlaní ledovou vodu a vyhazovala ji do vzduchu. S cákáním vběhl za ní. Studená voda pálila. Objal ji a tak stáli přitisknutí k sobě a hleděli nahoru vodní tříští.

„To stačí,“ řekla Syth. Zuby jí cvakaly. „Zpátky do parní lázně.“

V přístřešku bylo ospalé ovzduší. Wayland se Syth si jeden druhého bez rozpaků prohlíželi. „Mohlo by trvat pěkně dlouho, než se zase uvidíme nazí,“ řekla Syth. „Chci si to zapamatovat.“

Wayland k ní vztáhl ruce. „Syth.“

„Ještě ne. Musíme ještě jednou skočit do vody.“

„Musíme?“

„Ano.“

Vrhli se do jezírka a pak se utřeli a oblékli si čisté šaty. Po slunci zůstaly jenom červánky. Wayland pozoroval, jak si Syth rozčesává vlasy, a to mu učarovalo.

Vykulila oči. „Ryba!“

Ulovila sivena, který měl kolem tří liber. Wayland ho zabalil do planého šťovíku a zahrabal do řeřavějících uhlíků. Posadili se bok po boku s pokrývkami přes ramena, jedli a pozorovali pomalou přehlídku plujících ledovců. Když dojedli rybu, vytáhla Syth misku s asi dvaceti borůvkami. „Víc jsem nenašla. Je na ně ještě moc brzo. Sněz si je.“

„Rozdělíme se.“

Najedli se a pak upadli do příjemného mlčení. Wayland se ještě nikdy necítil tak vyrovnaný. Rozhovořil se a Syth z něho vytáhla všechny strašlivé věci minulosti. I ona se mu svěřila. Vyprávěla mu, jak členové její rodiny jeden po druhém umírali, až zůstala sama, aby čelila světu. Přemýšleli o zkouškách, jež je čekají, a přísahali, že se jim postaví společně. Pak si začali povídat o méně závažných věcech, ale všechno, co řekli, mysleli upřímně a nemohlo to zůstat nevyřčeno.

Přišla půlnoc. Wayland stáhl Syth vedle sebe. Leželi si v objetí a snažili se uhodnout, na co myslí ten druhý. Zároveň otočili hlavy a políbili se. Při jejich něžném objetí jim nad hlavou přeletělo hejno hus, jimž vítr zpíval v křídlech, ale Wayland je vůbec neslyšel. Sokolí samička ve svém vězení zvedla jednu nohu po druhé a klovla do svých pout.

Syth se odtáhla a pohlédla na Waylanda zamženýma očima. „Co se psem?“

Pokývl hlavou, pes se zvedl, otřepal se a loudal se na břeh fjordu. Lehl si a hlasitě oddechoval, krátce se ohlédl na tábořiště, potom zvedl hlavu a pozoroval vracející se slunce.

26

Uběhlo půl léta a o Buřňákovi se na Island nedonesly žádné zprávy. Vallon točil palci a byl čím dál nerudnější. Richard s Herem byli rádi, když je obchod odvedl z Ottarova domu. Vallon zůstal s Garrickem, který dobře věděl, kdy má na kapitána mluvit a kdy mu má jít z cesty. Červen vystřídal červenec a Vallonova sklíčenost byla čím dál horší. Pokud byl v neustálém pohybu, dokázal si před svými běsy udržet náskok. Teď ho dostihli a shlukli se kolem něho. Každý den vstával pozdě a hodiny trávil zíráním přes tu zatracenou krajinu. Přestal na sebe dbát.

Povídalo se, že na ostrovech Vestmannaeyjar ztroskotala norská loď. Až v druhém červencovém týdnu přijela z Grónska loď se zprávami, že Buřňák bezpečně doplul na Island a vyrazil do severních lovišť. Vallonovi to zvedlo náladu. Když se vyhnou nehodám a špatnému počasí, začátkem srpna by se měli vrátit a připravit na vyplutí k jihu. Potřeboval překlepat už jen čtrnáct dní, to ho vytrhlo z jeho lenosti. Znovu se začal učit anglicky a stanovil si pevnou dobu, kdy cvičil s mečem. Své šermířské umění zanedbával dlouhé týdny a svaly mu ochably.

Garrick vycpal tulení kůži slámou a pověsil ji na hák na žoky s vlnou. Vallon si vyrobil dřevěný meč té správné váhy a vyváženosti a koncem týdne útočil na cvičného panáka čtyřmi sty výpady denně. Dvěma sty každou rukou. Jeho ocelový meč byl lehčí než většina takových zbraní a Vallon od dětství trénoval, aby měl obě paže stejně obratné.

Občas se na něho přišly podívat děti z nedalekého statku. Jednou ráno právě bušil do cvičného panáka, když vtom děti zapištěly a odběhly čekat na příjezd čtyř jezdců, kteří klusali po cestě k Reykjavíku. Dětský povyk vylákal Gislu ven. Když uviděla, kdo to jede, radostně vykřikla a belhala se za dětmi.

„Co všechen ten rozruch znamená?“ zeptal se Vallon Garricka.

„Nevím jistě, pane. Stařena říkala cosi, co znělo jako ‚princezna‘.“

Vallon si utřel zpocené čelo do rukávu. „Princezna? Tak tu nesmíme propást.“

Volně došel ke kraji cesty. Na sobě měl jenom kalhoty po kolena a do pasu rozhalenou košili. Jezdci se blížili. Vepředu vznosně jela na dobře udržovaném šedákovi ztepilá žena ve vyšívaných bílých šatech a kožešinové peleríně. Granátově zbarvené vlasy jí sahaly do pasu a rámovaly pleť bílou jako křída a chladnou jako mramor. Za ní jela služebná a vzadu dva dobře oblečení ozbrojenci.

Děti umlkly a stály v řadě s očima sklopenýma, zatímco procesí projíždělo kolem. Gisla, dojatá a rozechvělá, udělala pukrle a zůstala tak, co nejdéle to šlo.

Garrick si stáhl čapku a pokývl. Vallon si to rozptýlení užíval, zlomil se v pase a rukou přejel po zemi. Žena v čele na něho pohlédla kouřově zelenýma očima a po obličeji jí přeletěl výraz, který neměl daleko ke znechucení. Znovu se zadívala před sebe a švihla otěžemi. Její doprovod přejel kolem. Jeden z mužů měl stejnou barvu vlasů jako žena a zjevně to byl její bratr. O Vallona pohledem nezavadil. Druhý se na něho povýšeně ušklíbl.

Vallona jejich nadutost pobavila. Pozvedl svůj dřevěný meč. „Dobré ráno, pánové.“

Ani jeden pozdrav neoplatil. Jeli dál a Vallon zaslechl posměšný smích. Děti pozdravily a rozběhly se. Gisla si propletla prsty a zvedla oči, jako by byla oblažena zjevením Nebeské královny.

Garrick se na Vallona zazubil. „Pěkná ženská.“

„Namyšlená,“ řekl Vallon a pozoroval ženu, jak se natřásá na cestě. „Zeptej se vdovy, cože jsou tak zpupní.“

Při večeři mu Garrick pověděl, co zjistil. „Žena se jmenuje Caitlin Sigurdsdottir, ale všichni jí říkají ‚princezna‘. Kvůli její kráse a pýše. Caitlin je irské jméno. Její rodina patřila k prvním, které se na Islandu usadily. Můžou doložit své předky až k válečníkovi jménem Aud, který připlul v prvním konvoji z Norska.“

„Stejně se ukázalo,“ pokračoval Garrick, „že se Norové neusadili na Islandu jako první. O několik let dříve připlula loď s irskými mnichy a farmáři a ti založili kolonii. Aud se zamiloval do jedné Irky, Caitlin, a ona do něho. Zavraždil jejího manžela, aby si ji mohl přivlastnit, ale zemřela při porodu jejich dcery. Pojmenoval děvče Caitlin a od té doby se všechny prvorozené dcery takhle jmenují.“

„Čím to, že je ta rodina tak vznešená?“

„Bohatství a rodová linie. Patřili mezi první osadníky, a tak si zabrali nejlepší půdu. Vlastní jeden z největších statků na Islandu.“ Garrick ukázal na severovýchod. „Leží dva dny jízdy odtud. Také mají pověst výbušných a nemilosrdných lidí. Po generace vedli krevní mstu, až Helgi – to je Caitlinin bratr – zabil posledního nepřítele.“

„Sto ovcí a pár zavražděných sedláků ještě nedělá z Caitlin princeznu.“

Garrick se usmál. „Musíš uznat, že se tak chová. Všichni významní muži žádali o její ruku a ona je všechny zavrhla. Už jich odmítla čtyřiadvacet a nápadníci došli. Tak si domluvila sňatek s bohatým jarlem. Ženich je však o hodně starší než ona. S bratrem se vydali na pobřeží, aby zařídili cestu přes moře.“

„Řekni mi ještě jednou, jak se ten bratr jmenuje.“

„Helgi. Za zády se mu přezdívá ‚Moucha‘, protože umí tak rychle zaútočit. Rychle se naštve a pomalu zapomíná. Svoji sestru urputně ochraňuje, a právě proto prý ona odmítá všechny nápadníky,“ Garrick ztišil hlas, „že si ji Helgi chce nechat pro sebe.“

Tu pomluvu pustil Vallon hned z hlavy. „Vědí, kdo jsme?“

„Ovšemže vědí. Na Islandu se nic neutají.“

Vallon si řekl, že se projede po okolí. S mečem cvičil, aby nějak zabil čas, a přitom už času nebylo nazbyt. Nastal srpen a počasí se začínalo měnit. Jestli se do konce měsíce Buřňák nevrátí, bude stát před obtížným rozhodnutím: počkat na loď a riskovat, že propase příznivý vítr, nebo zařídit cestu do Norska jinak.

Jedna z jeho potulek ho zavedla na břeh rozlehlého jezera, západně od místa, kde se Islanďané každoročně scházeli na sněmu, altingu. Právě byl čas sklizně a lidé pracovali na domácích loukách, kosili trávu a rozvěšovali ji na šňůry, aby uschla. Čistě z rozmaru zabočil Vallon na téměř neznatelnou stezku, jež stoupala na sever k sedlu mezi horami se stuhami ledu. Odtud sjel do pouště černého písku s roztroušenými kužely žhavého popela, z nichž stoupal dým. Jel celý den, aniž měl nějaký určitý cíl, ponořený do melancholické otupělosti. Poušť přešla ve vřesoviště. Za soumraku dojel k řece, utábořil se, ale oheň nerozdělal. Snědl rybu s chlebem a pak seděl zabalený v přikrývkách a myslel na svoji mrtvou ženu a děti, které už nikdy neuvidí. Setmělo se. Od chvíle, kdy připlul na Island, to byla první skutečně tmavá noc. Ležel pod pergamenovým měsícem se sedlem místo polštáře, naslouchal řece a k půlnoci usnul.

Když se probudil, slunce se skrývalo za mraky barvy mokré kůže. Nedaleko spásal trávu jeho kůň se svázanýma nohama. Osedlal ho a přebrodil řeku. Na druhé straně nechal koně jít, kam se mu zachce, protože věděl, že nakonec ho zavede k nějaké farmě. Míli za mílí zůstávala země neobydlená. Začínal si myslet, že zajel mimo pohraniční osídlení, když překročil další rozvodí a otevřel se mu pohled na širokou zelenou kotlinu. Mraky se protrhly a sluneční paprsky ozářily vzdálený statek na druhém konci kotliny. Ujížděl dál a cesta ho vedla ke kotlovitému kráteru, z něhož stoupala pára. Jeho úbočí byla rozrytá jako lastura.

Dole uvázal koně a vylezl průrvou v lávě a podíval se, co je na druhé straně.

Hned se stáhl a zůstal ležet s prsty zaťatými do země. V duchu dál viděl Caitlin, jak se nahá brodí do jezera u kráteru. Nemohl se toho obrazu zbavit. Těžké obliny ňader, kyprá křivka boků, trojúhelník mezi stehny. Do očí se mu vedraly slzy veselí: Jaký to rozpor, takové svůdné půvaby u chladné ženy, která si ho měřila s takovým pohrdáním.

Opatrně znovu vystrčil hlavu. Jezero bylo úchvatné, uprostřed ultramarínové, a postupně bledlo, až mělo na mělčině jemně modrou barvu kachního vejce. Caitlin se brodila, dokud jí voda nedosahovala pod prsy, a potom stála s rukama rozpaženýma a všude kolem ní se na vodě vznášely její tmavorudé kadeře. Jednu paži měla zdobenou modrým tetováním. Za ní ostýchavě stály jako doprovod dvě mladé služebné, jedna světlovlasá, druhá tmavá. Jak Vallon pozoroval ten cudný výjev, pocítil nejasný záchvěv čehosi nevinného, pak se ta vzpomínka vynořila a změnila se v popel v jeho ústech. Sjel po svahu, otočil se na záda a zadíval se do nebe.

Vtom se posadil a zamračil se. Pocítil, jak se země slabě chvěje. Koně. Zašklebil se, když si uvědomil, v jak nemožné se ocitl situaci. Nebylo kam se ukrýt. Z druhé strany kráteru se blížili jezdci a on mohl jenom zůstat na místě a modlit se, aby nezamířili k němu. Dusot kopyt umlkl. Dolehly k němu hlasy. Zaslechl ženský smích. Žaludek se mu sevřel. Věděl, že pouze Helgi by se odvážil obtěžovat Caitlin při koupeli, a snadno se domyslel, jak by ten svéhlavý mladý Islanďan naložil s někým, koho by přistihl, jak narušuje sestřino soukromí.

Vallon se rozhodl, že se odplíží, zatímco jsou koupající se dívky zaměstnané příchozími. Připadal si jako úplný pitomec, když se kradl ke svému koni. Nenápadně vrhl pohled přes rameno. Stále nikdo v dohledu. Styděl se, že se mu tolik rozbušilo srdce. Vsunul jednu nohu do třmenu, když mu výkřik prozradil, že ho zahlédli. Na kraji kráteru stál nějaký muž a ukazoval dolů.

Vallon si opřel čelo o koňský krk. „Zatraceně!“

Kolem kráteru se tryskem hnali čtyři muži a od kopyt jejich koní odlétávaly drny. Tasili zbraně a Helgi stál ve třmenech. Vallon zůstal za vlastním koněm s rukou na meči. Jezdci ho obklopili a Vallon od svého koně odstoupil a rozpřáhl ruce.

„Pánové, jel jsem, aniž jsem věděl kudy, a ocitl jsem se na tomto osamělém místě. Uviděl jsem dým stoupající z kráteru a vylezl jsem nahoru, abych uspokojil svoji zvědavost. Neměl jsem tušení, že tvoje sestra a její společnice se koupou. Přijměte moji omluvu.“

Použil svoji omezenou angličtinu a doufal, že jeho kajícný úsměv a gesta jasně vyjádří, co má na mysli.

Helgi postřehl Vallonovy stopy na svahu. „Špehoval jsi moji sestru.“

„Čistě náhodou jsem ji letmo zahlédl, ale voda ochránila její cudnost, a okamžitě jsem se stáhl. K ničemu urážlivému nedošlo ani pohledem, ani myšlenkou.“

Helgi upřel pohled na místo, kde předtím Vallon ležel, jako by to byl důkaz jeho chtíče. „Lháři.“

Otočil hlavu, když k nim s vykasanými sukněmi běžely Caitlin a její dvě společnice. Uviděla Vallona a čelist jí poklesla. Ohromení vmžiku vystřídal vztek. Na tvářích jí vyskočil ruměnec a vychrlila vodopád nadávek. Helgi řekl něco, co ji ještě víc rozpálilo. Zakončila svůj výbuch tím, že vytáhla z opasku nůž a bodala jím proti Vallonovi.

„Vyřídil jsi jí mé omluvy?“ zeptal se.

Helgi popojel a chtěl ho kopnout do obličeje. Alespoň to měl v úmyslu. Vallon uhnul, popadl Helgiho za kotník a trhnul jím, takže jeho meč opsal široký oblouk. Vallon odskočil a vytáhl vlastní meč, když se ostatní Islanďané k němu vrhli.

Helgi sjel z koně a vymrštil paži. „Nechte ho mně.“

Vallon ustupoval. „Byla to souhra okolností. Ztratil jsem se. Jak jsem měl vědět, že se tvoje sestra právě koupe?“

Caitlin znovu spustila. Mokré vlasy se jí kroutily jako hadi. Venuše se změnila ve vřeštící harpyji.

Vallon poprvé oslovil přímo ji. „Proč nejsi zticha?“

Na chvilku opravdu zmlkla. Vallon učinil poslední pokus se dohodnout. „Pokud moje omluva nestačí, řekni, jak to můžu napravit.“

Helgi nerozuměl a nechtěl pochopit. Bodal mečem. „Bojuj!“

„Nebuď blázen!“

„Bojuj! Nebo si hraješ jenom s dřevěnými meči?“

Vallon úkosem pohlédl na Caitlin. „Jestli máš svého bratra ráda, navrhuju, abys vymyslela jiný způsob, jak tento spor urovnat.“

Spustila znovu, až to rvalo uši.

„Ty nafoukaná potvoro! To si myslíš, že bych jel dva dny divočinou, jen abych letmo zahlédl ženskou, co má zadek jako valach?“

„Bojuj!“ zařval Helgi. Jeho muži začali bušit do štítů a hulákali: „Bojuj! Bojuj!“

Vallon věděl, že by dokázal Helgiho zabít s jednou rukou uvázanou za zády. Jestli by stačil zabít i všechny jeho přívržence, nebylo jisté, ale na tom nezáleželo. Byl v zemi, kde muži pokračovali v krevní mstě po generace a šli na smrt s vědomím, že jejich příbuzní budou pokračovat v boji až za hrob. Nějak musel uklidnit Caitlin a napravit Helgiho pošramocenou čest.

„Poslyš –“

Helgi zaječel a zaútočil. Vallon jeho ránu snadno odrazil. Čepel dopadla na jeho meč a odlomila se pod jílcem. Helgi poulil na zbytek svého meče oči s takovým děsem, že Vallon měl co dělat, aby zachoval vážnou tvář. Mizerné železo, které zpracoval kovář, který víc ková koně než zbraně. Vallon sklonil meč.

„Dosáhl jsi svého. Moje omluva stále platí. Nech to být.“

Helgi zíral na Caitlin a pozvedl zbytek svého meče. Zvedla si sukně ke kolenům a rozječela se na něho. Vrhl pohled na Vallona, a když uviděl, že se ho jeho protivník nechystá zabít, odběhl k jednomu muži ze svého doprovodu a popadl jeho meč.

Vallon namířil meč na Caitlin. „Ať je po tvém. Krev tvého bratra padne na tvoji hlavu.“

Tentokrát Helgi nezaútočil, ale poskakoval a dělal klamné výpady. Vallon ho sledoval a odhadoval jeho výdrž a slabosti. Mladý muž byl velice špatný šermíř. Přes své mládí a mrštnost mával mečem jako cepem a prozradil každý výpad, dřív než ho učinil. Vallon na tu hru přistoupil, ránu oplácel ránou a čekal, až se Helgi utahá a nahlodá ho to. Když do tohoto stavu dospěli, udělal Vallon několik zdrcujících výpadů, kdy ho div nezasáhl, a pak nabídl smír s tím, že souboj byl vyrovnaný.

Problém ovšem představovala Caitlin. Pokaždé, když její bratr učinil nesmyslný výpad nebo naslepo máchl mečem, podněcovala ho k zuřivějšímu úsilí. Takhle by to mohlo jít donekonečna, uvědomil si Vallon, tak proč to protahovat? Pozoroval Helgiho oči i to, jak krčil pravé koleno, postřehl, že se blíží zdrcující úder, uhnul před ním, rozběhl se a podrazil Helgimu nohy. Než se jeho společníci vztyčili v sedlech, přitiskl mu Vallon na krk špičku svého meče. Pohlédl na Islanďany. „Zůstaňte na místě.“ Sklonil se, vykroutil Helgimu meč z ruky a odhodil ho.

Helgimu lezly oči z důlků. „Nebojím se umřít.“

Vallon ho kopl do tváře a otočil studené oči ke Caitlin. Pěsti si tiskla na ústa a tvářila se jako dítě, které probudilo netvora. Vallon promluvil vážně a hlasitě, jako by oslovoval mnohem větší shromáždění. „Tenhle souboj jsem nevyprovokoval. Podle podmínek, které stanovil tvůj bratr, ho musím zabít. Jen ty ho můžeš zachránit. Tvůj bratr mě vyzval k boji kvůli tobě. Přijmi moji omluvu a on už nebude mít důvod připravit mě o život. Ani já jeho. Budeme vyrovnáni a přes mé rty nepřejde ani slovo o tom, co se tady stalo.“

Caitlin těkala pohledem z místa na místo.

Vallon v duchu zaklel. S přehnaným gestem odtáhl meč. „Přijmi moji omluvu, nebo tvůj bratr zemře.“

Někdo z Helgiho doprovodu něco řekl. Caitlin si přejela rukou přes prsa a ztěžka oddechovala. Jistě ta mrcha neobětuje bratra kvůli své dotčené důstojnosti.

Vtom Vallon dostal nápad. „Princezno.“

Padl na jedno koleno a přitiskl si ruku na srdce. Obličej měl stažený úsilím, aby to dobře vymyslel. „Má drahá princezno, vím, jak vysoce si ceníš své pověsti, a omlouvám se za nepříjemnosti, které jsem způsobil.“

Helgi ležel s jednou nohou pokrčenou a očima stočenýma k sestře. Z nosu mu tekla krev. Měla jeho život ve svých rukou a on nechtěl zemřít.

Vallon dloubl Helgiho do krku. „Buď přijme moji omluvu, nebo zemřeš. Má poslední příležitost.“

Helgi promluvil a ohryzek se mu pod špicí Vallonova meče třásl. Caitlin se na Vallona podívala, jako by to byl zlý čaroděj, který přemohl jejího bratra kouzlem. Ukázala na něho, potom na sebe a zeširoka máchla rukama.

„Obáváš se, že se budu chvástat, že jsem tě viděl svlečenou. Přísahám, že ne. Přijmeš nyní moji omluvu? Ano, či ne?“

Hruď se jí zvedala. „Ja.“

Vallon viděl, jak se Helgimu do očí vlévá úleva. Zvedl se z pokleku, odměřeně se uklonil, odstoupil a zasunul meč do pochvy. Ve výbušném tichu vykročil k svému koni. Helgiho muži mu zablokovali cestu, připravení s meči v rukou.

„Zabijte ho!“

Helgi vyskočil a běžel pro svoji zbraň. Jeho muži se vrhli kupředu. Nepříčetně rozzuřený Vallon se vyřítil za Helgim.

„Ne!“

Islanďané znehybněli, zbraně zdvižené nad hlavu. Vallon slyšel, jak se Caitlin v běhu smekla noha.

„Skloňte meče. Nechte ho jít.“

„A nechat ho, aby se vychloubal, jak mě přemohl? Uhni!“

Caitlin popadla Helgiho za paži, v níž držel meč. „Ne! Já to zakazuju!“

Odhodil ji stranou. Vallon se k němu blížil. „Zbabělec, sketa a ještě k tomu neohrabaný hulvát. Opravdu si myslíš, že bych tě nedokázal zabít, dřív než se ke mně dostanou tví kamarádíčkové? Ti usoplení milenci ovcí?“

Caitlin k němu přiběhla a odstrčila ho. „To stačí.“

Vallon byl rozezlený tak, že jeho vztek mohla zchladit jenom krev. Prosmekl se kolem Caitlin, oči upřené na Helgiho. „Chceš víc? Dám ti víc. Tobě i těm tvým darebákům.“ Helgi kvapně ustupoval. Vallon sjel pohledem na jeho muže. „Vypořádám se s vámi se všemi. Na co čekáte?“

Caitlin se k němu vrhla, až se prudce srazili. Popadl ji za paži takovou silou, že zakňučela. Přitáhl si ji blíž. „Trochu pozdě, co říkáš?“ zavrčel. „Mohlas to zarazit, dřív než to začalo.“

Snažila se vykroutit z jeho sevření. „To bolí.“

Rudý vztek boje polevil. Pustil ji.

„Prosím tě,“ vzlykala. „Už jdi.“

„To mám nechat tvého bratra, aby mě honil po celém Islandu?“

„Neudělá to. Slibuji.“ Natáhla ruku a přitiskla ji Vallonovi na hruď. „Prosím.“

Na chvíli se do sebe jejich pohledy vpily. V Caitlininých očích četl úpěnlivou prosbu a tkvěl v nich ještě jiný výraz, a ten Vallona dojal. Pečlivě odtáhl její ruku, otočil se na patě, prošel pod zdviženými meči Islanďanů a naskočil do sedla. Poodjel pouze o kousek, zastavil se a v posledním návalu vzteku se ohlédl. „Jak jsem říkal na začátku, ztratil jsem se. Budu vděčný, když mi ukážeš správný směr.“

Cesta nazpátek byla dlouhá a Vallon si ji ještě prodloužil několika nahodilými objížďkami. Pokaždé, když dojel k nějakému vršku, pátral po známkách, že ho pronásledují. Samozřejmě to neskončilo. Ponížil Helgiho před Caitlin a ta vzpomínka bude neustále nahlodávat jeho poraněnou pýchu, dokud jeho zášť nevykypí. Vallon proklínal náhodu, která ho zavedla právě k tomu jezeru v divočině. Ale jak tak klusal dál, musel si přiznat, že ne úplně náhodou se pustil právě tím směrem. Garrick mu řekl, kde Caitlin bydlí, a právě to muselo vést jeho kroky v tu stranu. Nevěděl pouze proč. Nijak po Caitlin netoužil. Skutečnost byla taková, že kdyby věděla, jak studené má vůči ženám srdce, urazilo by to víc její marnivost než ctnost.

Když dorazil k Ottarovu domu, na nebi přetrvával jen náznak světla. Dům byl temný a prázdný. Vallon čekal na dvoře a snažil se odlišit obrys od stínu. Nemyslel si, že by ho Helgi napadl na Ottarových pozemcích. Přese všechny řeči o rodinné cti by si na něho ten zrádný prchlivec pravděpodobně zkusil počíhat na opuštěné cestě.

Vallon si přiložil ruce k ústům. „Garricku!“

Nikdo doma. Položil si meč přes sedlo a uklidnil svého nervózního koně. Zachytil pohyb a prudce otočil hlavu. Někdo přicházel přes louku. Uvolnil se a sestoupil z koně. Byla to jenom ta stařena.

„Kde je Garrick?“

Vypadalo to, že když se Vallon dlouho nevracel, začal si Garrick dělat starosti a jel se po něm podívat. Ale stařena nechtěla mluvit o Garrickovi. Vallon zachytil slovo „Orkneje“.

Uchopil ji za křehkou paži. „Mluv pomaleji.“

Kousek po kousku si tu novinu dal Vallon dohromady. Několik málo trosečníků z vraku na ostrovech Vestmannaeyjar se dostalo do Reykjavíku. Mezi nimi je muž, který trpěl ve Vallonových rukou a cestoval na Island, aby dosáhl odplaty.

Vallon sis přitiskl ruku na čelo a zasténal.

„Snorri!“

Vallon prudce zastavil koně, seskočil a rázoval k domu. Kopl do dveří a zabušil na ně mečem.

„Otevři! Vím, že tam jsi.“

Ustoupil s mečem připraveným.

„Kdo je tam?“

„Vallon, Frank z Ottarova domu.“

Někdo sundal závoru a se skřípěním se dveře otevřely dovnitř. Za prahem stál přikrčený farmář v noční košili se sekerou v ruce. Za ním po Vallonovi pokukovaly děti jako poděšené myši.

„Kde je?“

Farmář stočil oči k chlévu na druhém konci dvora.

Vallon k němu vykročil s taseným mečem. Vykopl dveře a vkročil dovnitř. Člověk skrčený na lavici se vymrštil, úzkostně zalapal po dechu a hrábl po meči opřeném o zeď. Vallon ho odkopl a přitiskl ostří meče muži na krk.

„Jak jen se osud obrací. Vzpomínáš na noc, kdy jsme se poznali?“

Drogo si přitiskl ruce na žebra a snažil se nepohnout. Přikrývka mu sjela z ramenou.

Vallon nohou odsunul Drogův meč do kouta. „Myslel jsem, že jsi odešel válčit proti Skotům.“

Drogo se opatrně narovnal. „Nechtěli bojovat. Podle všeho jsou připravení se nějak dohodnout. Král Vilém mě propustil, abych tě mohl pronásledovat.“

Horní ret se mu leskl potem. V obličeji pohubl. Měl na sobě vypůjčené šaty a vlasy měl dlouhé, mastné a neučesané.

Vallon odtáhl meč. „Nedopustil jsem se žádných zločinů. Ne!“ zařval, když chtěl Drogo něco říct. „Nevykládej mi o Normanech, kteří zemřeli mojí rukou. Zažeň vlka do kouta a pokouše tě. Všechno zlo uvedla do pohybu tvoje nenávist k Waltrovi. O tom to všechno je. O nepřátelství zrozeném v dětském pokoji.“

„Ty? Ty že jsi bez viny?“ Drogův smích se ztratil v bolestném zasténání. „Vím, jak velká je tvoje ničemnost. Jsi námezdný voják, který zabíjel křesťany ve službách nevěřících. Zrádce, který porušil dohodu podepsanou jeho pánem. Paroháč a vrah své ženy.“

Vallon ho málem na místě zabil. Zavřel oči a dýchal nosem. Až po chvíli pronesl: „Drogo, jistě jsi nejel takovou dálku, abys pomstil špatnosti, jichž jsem se možná dopustil, ale možná také ne, na lidech, které neznáš a kteří žijí v zemích, v nichž jsi nikdy nebyl.“

„Všechno, co jsem se o tobě dozvěděl, potvrzuje, že tě pronásleduji právem.“

Vallon si ho pozorně prohlížel. Opravdu na tom byl špatně. „Nejsi na tom tak, aby ses utkal s kočkou.“

K chlévu se blížily kroky. Farmář a dva další muži se zastavili přede dveřmi, potáceli se a nejistě mávali zbraněmi.

„Vraťte se do postele,“ řekl jim Vallon.

Farmář oslovil Droga. Norman jen bezmocně pozvedl ruce a Islanďané si šli s mumláním po svém a vrtěli přitom hlavami.

Vallon uchopil překocenou stoličku za nohu, postavil ji a posadil se.

„Slyšel jsem o té ztroskotané lodi. Kde máš své lidi?“

Svaly na čelisti se mu křečovitě stáhly. Odvrátil pohled. „Jeden se utopil a zbylí dva mají polámané nohy. Jsou moc zmrzačení, než aby mohli cestovat.“

Vallon si položil ruce na jílec svého meče a měřil si Droga s jistým úžasem. „Štěstí ti moc nepřeje, viď?“

„Až se dám dohromady, tak uvidíš, kdo má štěstí.“

„Měl bych ti useknout hlavu hned teď a zbavit se tak tvého otravování. Na Islandu není za zabití člověka trest smrti. Lidé spoléhají na své příbuzné a stoupence, že si vyřídí účty. Ale ty nikoho nemáš. Já mám pořád ještě svoje lidi.“

Jen to Vallon dořekl, uvědomil si, že se Helgi asi dozví o Drogovi a jeho nevraživosti. Dovedl si představit, jak budou vzájemně živit svou zášť.

„Kolik jich z tvé tlupy zbylo?“ zamumlal Drogo.

„Všichni, až na anglického mladíka zabitého v Northumberlandu.“ Vallon svraštil čelo. „Vyplul jsi z Orknejí. Nepotkal jsi tam Snorriho, našeho kormidelníka?“

„Myslel jsem, že je tady s tebou.“

Vallon mlaskl. „Chudák Snorri.“ Na chvíli umlkl. Když znovu promluvil, vyznělo to, jako by si přátelsky povídali. „Richard a Hero jsou pryč za obchodem. Wayland a Raul odpluli do Grónska hledat bílé sokoly. Jsou pryč dva měsíce a začínám si dělat starosti.“

„Překvapuje mě, že ten padavka, můj bratr, ještě žije.“

„Není padavka. Od té doby, co se zbavil tvého terorizování, zesílil a získal sebejistotu. Jmenoval jsem ho pokladníkem výpravy a ukázalo se, že umí chytře nakládat s penězi.“ Vallon se předklonil. „Každý člen výpravy je pod mojí ochranou. Jakýkoliv pokus jim ublížit budu brát jako útok na vlastní osobu.“

Drogo se zavrtěl. „Přistoupíš na zkoušku bojem, až mi srostou žebra?“

Vallon se zvedl. Z hladu se mu točila hlava a to měl ještě před sebou cestu do Ottarova domu. „Nebudeš na tom tak, abys mohl bojovat, než odjedeme. Odplouváme, hned jak se Buřňák vrátí.“

„Takže máš pořád v úmyslu sira Waltra osvobodit.“

„Proč ne? To nejtěžší je hotovo.“

„Co ti lady Margaret nabídla na oplátku?“

„Zisk z obchodu.“

„Musela nabídnout víc.“

Vallon vykročil ke dveřím. „Ať mám k dokončení cesty jakékoliv důvody, jsou mnohem čestnější než tvoje důvody, proč mi v tom chceš zabránit.“ U dveří se zastavil. „Potřebuješ něco?“

Drogo sebou škubl. „To radši chcípnu, než bych od tebe něco přijal.“

„Jak chceš.“

27

Hero a Richard zakončili svoji obchodní cestu ve Skálholtu. Vyměnili zbylé hliněné nádoby za několik pytlů síry a balíky vlněného oblečení. V ten večer povečeřeli s biskupem. Jelikož byl den půstu, měli nakládaného žraloka a vařeného tuleně, který se bral jako ryba. Biskup se svých hostů vyptal na jejich obchody a řekl jim, že mohli dosáhnout ještě výhodnější výměny. O nádoby na vaření byla taková nouze, že i zámožné domácnosti si je pronajímaly, a nedávno biskup veřejně odsoudil jednoho zlosyna, který si ve křtitelnici vařil jídlo.

Biskup se jmenoval Isleifur a byl synem Gissura Bílého, který se jako první islandský godi nechal pokřtít. Isleifur se jim svěřil, že na vzdálenějších územích nebyly pohanské praktiky ještě zcela vykořeněny. V dobách hladu rodiče stále ještě nechávají novorozeňata napospas živlům a provádějí krvavé oběti. Pravil Herovi, že vzdělání je rosa, která pomůže zavlažit křehké výhonky křesťanství. Za tím účelem založil školu, kde se žáci učí číst a psát. Jemu se dostalo vzdělání v Německu a velmi se zajímal o Herova medicínská studia. Udělala na něho dojem jeho znalost jazyků a antického Řecka a Říma.

Rozprávěli dlouho do noci a příštího rána jim biskup zapůjčil dva své muže, aby doprovodili jejich povoz s nákladem do Reykjavíku. Cesta je vedla přes krajinu sopek, prozářenou červenohnědými a okrovými odstíny. Po nedlouhé jízdě uviděli, že se k nim rychle blíží dva jezdci na koních.

„To je Vallon s Garrickem,“ řekl Richard.

„Už se musela vrátit loď. Je to dokonale načasované.“

Richard měl lepší zrak než Hero. „Ne. Přijíždějí se špatnými zprávami. I na tu vzdálenost to na nich vidím.“

Vallon zarazil koně. Ani je nepozdravil.

„Buřňák?“ zeptal se Hero.

Vallon zavrtěl hlavou. „Drogo je tady.“

Hero málem spadl z koně. Richard zbledl.

Na Vallonovi bylo znát ustaranost a roztržitost. „Připlul lodí, která ztroskotala u jižních břehů Islandu. Nepředstavuje bezprostřední nebezpečí. Má zlomená žebra a ti, co z jeho posádky přežili, jsou stále ještě na ostrovech Vestmannaeyjar.“ Vallon pokývl k ozbrojenému doprovodu. „Co jsou tihle zač?“

„Jsou to biskupovi služebníci. Myslel si, že bychom měli mít na cestě ochranu.“

„Proč? Ohrožoval vás někdo?“

Hero s Richardem se po sobě podívali. „Ne, pane. Všichni s námi jednali vlídně. Co se děje?“

„Zkřížil jsem meč se synem náčelníka.“ Vallon se ohlédl za sebe na cestu. „Dělal jsem si starost o vaše bezpečí.“

Ráno Hero s Richardem většinou nejdříve odjeli na ostroh nad přístavem a pátrali, jestli se z moře od západu neblíží loď. Dny míjely a obzor zůstával prázdný. Noci se prodloužily, vzduch byl ostřejší a za rozbřesku ležela jinovatka. V přístavu se tři lodi připravovaly na cestu do Norska. Jedna z nich poveze Caitlin na její dohodnutou svatbu. Drogo opustil statek, kde ho přijali, a víc nikdo nevěděl. To, že se tak zčistajasna objevil, vzalo Richardovi veškerou sebedůvěru.

Hero se ho snažil povzbudit. „Drogo nám nemůže škodit, jakmile Helgi opustí Island, a to už dlouho nepotrvá. Konvoj jenom čeká na příznivý vítr.“

„Vallon je hloupý, jestli si myslí, že Drogo nepředstavuje hrozbu. Nechápu, proč ho nezabil, když k tomu měl příležitost.“

„Richarde, mluvíš o vlastním bratrovi.“

„Myslíš, že by mě Drogo ušetřil, kdybych mu byl vydán na milost? Nebo tebe? Kohokoliv z nás?“

„Tvůj bratr byl bezmocný.“

„To byla Vallonova žena taky.“

Když se příštího rána vyšplhali na svoji vyhlídku, uviděli v přístavu kotvit čtvrtou loď. Konvoj byl kompletní a připravený k vyplutí. Příštího rána se Hero probudil do husté mlhy a vichřice od severovýchodu. Po tři dny skučela bouře kolem domu. Když polevila, vítr se stočil k západu a znemožnil konvoji vyplout. O dva dny později přijel do Ottarova domu chlapec se zprávou, že se do přístavu dovlekla loď z Grónska. Všichni na sebe naházeli šaty a neuspořádaně vyrazili k přístavu. Vyhledali kapitána, který dohlížel na vykládání nákladu z jeho lodi ošlehané počasím. Vallon ho zasypal otázkami a dostalo se mu úsečných odpovědí. Před více než čtrnácti dny vypluli z Východních sídlišť. Ne, než vypluli, tak se Buřňák do sídlišť nevrátil. Bouře je zahnala daleko na jihozápad. Ano, od té doby mohla loď už vyplout. Kdyby ano, bouře by ji odchýlila mnoho mil z jejího kurzu.

„Měli navigátora.“

Kapitán na Vallona hleděl očima přivřenýma vyčerpáním. „Váš lodivod je mrtvý. Za pobytu v sídlištích onemocněl. Jedno oko mu nateklo tak, jako by mělo prasknout. Ulehl a do týdne vypustil duši. Bez lodivoda mohli tvoji lidé těžko držet správný kurz i za dobrého počasí. Jestli se dostali do té bouře, nemají šanci na Island doplout.“ Vykročil k jednomu přístavnímu dělníkovi. „Hej! Opatrně s tím!“ Otočil se ještě k Vallonovi. „Mrzí mě to s tou tvojí lodí, ale mám co dělat.“

V neveselé náladě se vrátili na statek právě k snídani. Vallon se jídla nedotkl.

„Kolikátého je?“

Richard sledoval kalendář. „Podle mých propočtů je dnes dvacátého druhého srpna.“

„Kdy Buřňák vyplul do Grónska?“

„Poslední týden v květnu.“

„Před téměř třemi měsíci.“ Vallon vtáhl tváře a zahleděl se na zeď. „Už nemůžeme dál čekat. Plavební sezona brzy skončí. Vzpomeňte si na ty lodi, co od minulého podzimu uvázly v přístavu.“

„Nemůžeme opustit Island bez Waylanda a Raula,“ namítl Hero.

„Přikázal jsem jim, aby se nevraceli později než první srpnový týden.“

„Zdržela je ta bouře.“

„Nanejvýš o týden. Jestli se nevrátí do konce měsíce, musíme předpokládat, že se ztratili nebo jsou mrtví.“

„Co uděláme?“ zeptal se Richard.

„Kolik nám zbývá peněz?“

„Asi padesát liber.“

„Víc než dost, abychom si zaplatili cestu. Nicméně si ji musíme zařídit brzy.“

„Takže je po všem,“ řekl Hero. „Naše výprava končí.“

„Poslyš, bojoval jsem za krále, kteří byli mrtví nebo sesazení z trůnu, než se ke mně dostaly rozkazy. Bojoval jsem v bitvách, v nichž žádná ze stran nevěděla, že ráno podepsali panovníci mírovou smlouvu. Když nedokážeme sledovat činy lidí, nemůžeme ani očekávat, že ovládneme vítr a počasí.“

V tom, že najdou loď, jež je odveze do Norska, se Vallon mýlil. S Garrickem byli pryč několik dní a vyptávali se při pobřeží. Když se vrátili, seděl Vallon doma a tvářil se tak zarputile, že se nikdo neodvážil promluvit.

Nafoukl tváře a pomalu vydechl. „Jsme v háji. Nikdo nás nevezme. Na jih vyplouvají jenom ty čtyři lodi v přístavu. A už by byly dávno pryč, kdyby ustal tenhle vítr.“

Hero si ohmatal hrdlo. „Vítr, který je zdržel, by zároveň mohl přivát naše přátele.“

„Týden vanul západní vítr. Kapitán říkal pravdu. Buď je bouře potopila, nebo je zahnala tak daleko na jih, že nemohli cestu na Island najít.“

Hero svěsil hlavu.

Vallon zabubnoval prsty na stůl. „Zkoušel jsem získat místa v tom konvoji do Norska.“

Hero prudce zvedl hlavu. „U Helgiho?“

„U něho ne. Obešel jsem ostatní lodivody. Jeden jako druhý se vymlouvali stejně. Všechno je obsazeno. To je Helgiho práce. Má v úmyslu nás tady nechat, dokud se nevrátí. Myslí si, že jeho pomsta bude tím sladší, čím déle ji bude pěstovat.“

Vallon se zvedl, opřel se o veřej a zadíval se do neutěšeného deště. Vytáhl meč a malátně jím mávl.

„Pořád ještě máme šanci. Drogo mě vyzval na souboj.“ Vallon otočil hlavu. „Zapomněl jsem vám to říct. Drogo našel útočiště u Helgiho.“ Znovu se zadíval do deště. „I Helgi chce moji smrt. Vyhovím jim oběma. Postavím se jim v souboji – oběma naráz, když nebude zbytí.“

„Říkal jsi, že Drogo není schopný bojovat.“

„Než doplujeme do Norska, tak už bude. Je tady výzva na souboj, a k tomu dohoda. Odvezou nás do Norska, ale na oplátku se já postavím Drogovi.“

Richard vyletěl. „Drogo nedostojí slovu. Ať se dohodne na jakýchkoliv podmínkách, nedodrží je.“

„Když bude mrtvý, tak ne. Měj ve mě víc důvěry.“

„Já věřím ve Waylanda a Raula,“ řekl Hero. „Vím, že se vrátí.“

Vallon zřejmě neposlouchal. Rty se mu pohybovaly, jako by v mysli utvářel slova. „Zítra je vyzvu na souboj. Přede všemi, tak aby se žádný neodvážil odmítnout.“ Ošklivě se zasmál. „Uražená pýcha? Nikdo neutrpěl větší bezpráví než já. Já je naučím.“ Švihl mečem do veřeje. „Však já je naučím!“

„Vzbuď se,“ zašeptal Hero. „Pomalu svítá.“

Richard se odkulil. „Co je?“

„Nesmíme ztrácet naději.“ Zahleděl se přítmím k místu, kde spal Vallon. „Já vím, z čeho je tak zoufalý. Měsíce byl pohřbený zaživa, odsouzený k pomalé smrti. I když vyvázl, ta hrůza ho stále pronásleduje. Pro Vallona je čekání peklo. Ale jenom proto, že ztratil naději, ji nemusíme ztratit i my.“

„Je příliš pozdě. Dnes je Vallon vyzve na souboj.“

„Takže pojďme ještě naposledy na noční hlídku.“

Richard zabořil obličej do polštáře a převrátil hlavu na stranu.

Hero na něho chvíli hleděl a pak vyšel ven.

Právě utahoval sedlový řemen, když se Richard připlížil do stáje. „Promiň,“ zamumlal. „Moje naděje vzaly zasvé v den, kdy se objevil Drogo.“

Jeli k pobřeží. Ujížděli s kapucemi staženými do obličeje. Do zad se jim opíral čerstvý vítr, který by mohl Buřňáka zahnat k Islandu do pěti dnů.

Dojeli ke své vyhlídce, sesedli a pozorovali, jak se dlouhé vlny valí k pobřeží, až jim z toho začaly slzet oči. Stáhli se do závětří za velký balvan. Hero se neustále zvedal a pohledem propátrával moře.

„Vallon je vůbec neměl pouštět,“ podotkl Richard.

Hero se svezl vedle něho. „Myslíš, že Drogo jeho výzvu na souboj přijme?“

„Nevidím, jak by to mohl odmítnout. Právě to mě děsí. Vyhlídka na to, že popluju do Norska se svým bratrem.“

„Nemusíme tam jet. Mohli bychom zůstat tady. Vallon by to pochopil. Bez sokolů nemá ta cesta smysl.“

„Co bychom dělali?“

„Biskup nás přijme. Slyšels ho, jak lamentoval, že nemá dost vzdělaných lidí. Mohli bychom učit v jeho škole.“

Richard si dýchl do dlaní. „A zůstat po zbytek života na Islandu?“

„Jenom do příštího léta. Nechci odjet, dokud nezjistím, co se stalo s Waylandem a Raulem.“

Richard umlkl.

„Na co myslíš?“ zeptal se Hero.

„Na to, že bych zůstal tady. Že bych už nikdy neochutnal jablko ani nepřivoněl k růži. Nikdy bych za horkého dne neulehl do stínu stromu. Ráno, v poledne a večer jenom sušenou rybu.“

Hero se zasmál. „Nebude to tak strašné.“ Zvedl se a natáhl k Richardovi ruku. „Měli bychom to říct Vallonovi, než vyzve Droga na souboj.“

Richard jeho ruku přijal a vstal. „Opravdu si myslíš, že nás biskup přijme?“

„Já to vím.“

Nasedli na koně a ještě naposledy se zadívali na moře. Hero už otočil koně, když vtom ho Richard pohybem ruky zarazil.

„Něco jsem zahlédl.“

Hero mhouřil oči proti větru.

„Něco bílého,“ řekl Richard.

Hero se na něho pronikavě podíval. Oceán se bělal všude. Bílá pěna vln. Bělaví buřňáci míhající se mezi nimi. Ostrov zbělelý guánem.

„Je to pryč,“ řekl Richard. „Ne, znovu se to objevilo. Objevuje se to a zase mizí.“

„Ukaž mi, kde.“

Richard pobídl koně patami a naklonil se kupředu. „Vidíš ten ostrov? Zadívej se za jeho severní břeh. Téměř na obzoru.“

Hero si zakryl jedno oko a druhé přimhouřil ve směru, kam Richard ukazoval. „Nic nevidím.“

„Tamhle!“

Hero si otřel oči lemem pláštěnky a znovu se zadíval na moře. Náhle to spatřil. Obrys světlý jako zub. Zmizelo to a pak se to znovu objevilo, zvedalo se to a klesalo v rytmu vzdouvajících se dlouhých vln.

„Máš jistotu, že to nejsou vlny, které se tříští o skálu?“

„Včera ani jindy, když jsme tady stáli, to tam nebylo.“

Hero se na tu skvrnu pozorně zahleděl a pocítil mravenčení. Pohybovala se. „Máš pravdu. Je to plachta.“

„A míří ze správného směru.“

Hero s Richardem se na sebe zadívali, jako by stáli na prahu nějakého objevu.

Hero plácl Richardova koně. „Jeď pro Vallona.“

„Počkej, až loď dopluje do přístavu. Nechci je propást.“

„Ne. Pospěš si. Než přijme Drogovu dohodu.“

Richard otočil koně a tryskem vyrazil. Hero si přitáhl plášť k tělu a pozoroval, jak loď sjíždí dlouhé vlny. Byla tak malá a křehká. Chtěl, aby tady byl Vallon, ne snad proto, aby ho zahanbil za jeho pochybnosti, ale aby mu ukázal, že naděje překoná i zvraty osudu.

Loď byla už jenom míli od břehu, když za sebou Hero zaslechl pokřik. Hnal se k němu zbytek jejich výpravy. „Setkali jsme se cestou,“ volal Richard.

Vallon seskočil z koně, dlouhým krokem došel k okraji útesu, vyklonil se a plášť za ním ve větru pleskal. Když se otočil, oči mu slzely. Možná větrem, možná dojetím, to Hero nedokázal rozpoznat.

„Je to Buřňák. Naši přátelé se vrátili.“

Garrick a Richard se pokřižovali.

Vallon se na Hera posmutněle zadíval. „Měl jsi pravdu,“ řekl, „ale já taky. Nikdy nečekám zázraky.“

Pod nimi se vynořili tři jezdci, ženoucí se do přístavu. Buřňák už připlul tak blízko, že Hero rozpoznával postavy, které stáčely plachtu a připravovaly se na poslední část cesty.

„Ať jsme tam, abychom je mohli přivítat,“ řekl Vallon.

Halasně a se smíchem sjížděli k přístavu. Vypadalo to, že se tam sešla polovina země. Vallonova skupina zamířila na molo. Umlkli a sledovali, jak Buřňák se skasanou plachtou vjíždí do přístavu.

Richard poskakoval. „Tamhle je Raul. Ten ale vypadá divoce.“

Hero zamával. „A Wayland. A Syth. Připadá mi jiná. Jé, a pes. Všichni jsou v pořádku. Bohudíky!“

Wayland zvedl ruku jakoby na pozdrav. Seděl mu na ní velký bílý pták.

Hero popadl Vallona za plášť. „Má ty sokoly.“

Rozesmátá Syth se držela Waylanda za druhou paži.

Garrick se zdušeně zasmál. „Ochočil si i to děvče, jak to tak vidím.“

Hero s Richardem si zahákli zápěstí za zápěstí a křepčili jako praštění. Islanďané s úsměvem přihlíželi. Většinou šťastně, ale někteří přece jen bolestně. Jen tak stáli a čekali na návrat svých blízkých. A mnozí se budou vracet domů sami.

Když Buřňák klouzal do svého kotviště, rozhostilo se ticho. Raul hodil z přídě lano Garrickovi. Seskočil na břeh a chvilku balancoval, jako by čekal, jakým směrem se země zhoupne. Vypadal drsně, víčka měl rozbolavělá a neustále mrkal.

„To nás nikdo ani nepřivítáte? Myslíte si, že jsme duchové?“

Vallon vykročil. „Nejsme si jistí, že jste z tohoto světa. Měl jsem za to, že jste mrtví. Co vás, u všech všudy, zdrželo?“

„Cha! To něco uslyšíte! Ale než na to dojde, stačí, když řeknu, že nás vichřice zahnala zpátky do Grónska. Dvakrát.“

„Co loď? Není poškozená?“

„Potřebuje dát trochu do pořádku. Totéž platí o posádce.“

„Budeme vás hýčkat.“

Pes seskočil z lodi a svalil se na zem. Wayland uchopil Syth a spustil ji dolů. Pak sestoupil za ní. Bylo na nich patrné, že se změnili. Hero se v jejich přítomnosti skoro styděl.

Vallon je objal. „Takže tam opravdu jsou bílí sokoli velcí jako orli. Kolik jsi jich chytil?“

„Osm. Mohl jsem jich pochytat i víc.“

„To není všechno, co vezeme,“ řekl Raul. „Máme taky tulení a mroží kůže, kly a velrybí chrupavku. A ještě něco, cos v životě neviděl.“

Jako poslední z lodi vystoupili dva mniši, pořád ještě zdeptaní tím, co si vytrpěli.

„Jedině naše modlitby nás bezpečně přivedly zpátky,“ svěřil se Saxo. „Nepřestali jsme se modlit od chvíle, kdy jsme vypluli z Grónska.“

„Jsme vám vděční,“ pravil Vallon. „Musíte sloužit děkovnou bohoslužbu. Potom…“ Otočil se k Islanďanům. „Oslavíme návrat poutníků. Každý je zván. Garricku, ať se to všichni dozvědí.“

Hero se na shromážděné zubil a vtom mu úsměv ztuhl. Za davem seděli na koních Drogo a Helgi a tvářili se kamenně.

Hero hmatal po Vallonově paži. „Je to moudré? Co já slyšel, tak na Islandu přišlo o život víc lidí při hostinách než ve válce.“

Vallon se na své nepřátele nepatrně pousmál. „To abys radši pozval biskupa.“

Raul padl na lůžko a chrápal tak dlouho, jak slunci trvalo oběhnout zemi. Wayland se každé dvě hodiny budil, aby nakrmil mladé sokoly. Hero ho při té práci pozoroval. Všechny, kromě dospělé bílé samičky, držel v zakrytých proutěných klecích. Samička hřadovala na kamenném bloku vedle jeho postele a nebylo na ní znát téměř žádný strach ani z člověka, ani ze zvířete. Když se k ní jednou pes příliš přiblížil, přejela mu po boku pařáty tak, že upaloval jako opařené štěně.

Vallon s Garrickem zůstali v přístavu a hlídali Buřňáka. Najali několik lodních tesařů, aby jejich loď opravili a připravili na další cestu. Vysoký tlak vzduchu přinesl průzračně modrou oblohu. Nastalo bezvětří, a tím se odplutí konvoje zdrželo.

Slavnost na uvítanou se konala na louce u přístavu. Hero s Richardem museli neustále obstarávat další a další zásoby jídla, neboť se ukázalo, že všichni, kdo bydleli na dva dny jízdy daleko, mají v úmyslu na oslavu přijít. Biskup pozvání přijal a poslal žádost, aby poutníci vzali ty dva germánské kněze zpátky do Norska. První hosté se dostavili odpoledne a po západu slunce se pořád ještě nějací trousili. Mnozí přinesli i stany a bylo dojemné, kolik jich vnucovalo svým hostitelům dary. Někteří vzali s sebou vlastní dřevo na oheň, na němž se bude vařit.

Bylo poraženo dvanáct ovcí a u ohniště, dlouhého jako místnost, živeného naplaveným dřívím, se u rožňů se skopových střídali dobrovolníci. Další velká hromada dřeva byla určena výlučně k tomu, aby poskytla světlo a všem bylo dobře. Za purpurového stmívání si biskup vyžádal ticho a pronesl krátké kázání, po němž následovaly modlitby za poutníky, kteří budou brzy čelit hněvu oceánu. Jeho slova se zvučně nesla nad skloněnými hlavami shromážděných. Když učinil znamení kříže a posadil se, zapálil Raul v ohništi větev a přiložil pochodeň k připravené vatře. Rozlehl se radostný jásot a slavnost začala.

Biskupovi a dalším čestným hostům předložili podnosy se skopovým. Maso se nijak nerozdělovalo, každý si bral po libosti. Lidé, které Hero v životě neviděl, si s ním chtěli připíjet. Všude už začaly být patrné známky podnapilosti. Strhla se menší rvačka. Hero rozčileně pohlédl na biskupa, ale ten si toho, co se děje, nevšímal a nařídil, aby mu ještě přidali.

Z vatry vyletěl sloupec jisker. Hero pohlédl nahoru, kde jiskry dohasínaly, a prostoupila ho spokojenost. Rozhlédl se, chtěl se o svoje štěstí podělit.

Syth nechávala kolovat narvalí kel. „Je to prostředek proti jedům, padoucnici, moru a všem nemocem, které člověk zná.“

Wayland dal k lepšímu hádanku, kterou sám vymyslel.

Létal jsem na nebi, plavil se na moři.

Hřál jsem svého pána a držel ho v suchu.

Jednoho dne mne opustil a v měsíčním světle

vydal se k severu.

Vtom muž mě zvedl a vzal na mě nůž,

že zůstal jsem téměř donaha.

Vrhl mě do černé studny.

Až když mě vytáhl a slzy mi kanuly,

mohl jsem vyprávět svůj příběh.“

„Doufám, že to není obscénní,“ poznamenal biskup.

Wayland se usmál a zavrtěl hlavou.

Richard soustředěně hleděl před sebe. „Znám odpověď. Neříkejte nic.“ Tleskl. „Je to husí pero.“

Hero pozoroval, jak Raul tancuje s prsatou vdovou a poskakuje kolem ní neohrabaně jako cvičený medvěd. Za nimi se ze tmy vynořila skupina jezdců. Šest jezdců, kterým plameny zbarvily obličeje dokrvava, postupovalo vpřed třmen na třmeni a stanulo na druhé straně za ohněm.

Vallon se už zvedl. „V biskupově přítomnosti si nic nezačnou.“

Předtím Vallon Herovi vyprávěl, jak byl Drogo zubožený; pak si však ostříhal vlasy a přibral a nyní vypadal víceméně tak, jak si ho Hero pamatoval. Vedle něho byl hezký mladý muž, což mohl být jedině Helgi. Herovu otázku, co je příčinou sporu s Helgim, Vallon nechal bez odpovědi, ale Garrick mu řekl, že do toho musí být zapletená Helgiho sestra. Jezdců si všimlo mnoho dalších lidí a začínali se trousit, aby viděli, co to znamená.

„Výslovně bylo řečeno, aby pozvaní přišli beze zbraní,“ řekl Vallon. „Nevybídnu vás, abyste se k nám připojili.“

Muži zůstali v sedlech. „Vyplouváme hned ráno,“ řekl Drogo. „Než zamíříme do Norska, vyzvedneme moje lidi.“

„Zdá se, že jsi tu cestu vykonal zbytečně.“

„Je třeba urazit ještě pořádnou dálku, než skončí. Však si to s tebou vyřídím.“

Jejich pohledy se do sebe zaklesly, pak Drogo prudce pobídl koně a jezdci zmizeli ve tmě. Vallon zatleskal. „Pokračujme v zábavě.“

Sotva se začalo rozednívat, konvoj vyplul. Veslovali z přístavu. Lodě čeřily klidnou hladinu a tak míli od pobřeží chytily mírný vánek a pomalu zamířily k jihu.

Vallon vydechl. „Už je neuvidíme.“

„Drogo na nás bude čekat v Norsku,“ řekl Hero.

„Jen ať čeká. Zastavíme tam jenom na tak dlouho, abychom vysadili ty mnichy.“

Hero pozoroval, jak se lodi zmenšují.

Vallon mu položil ruku na rameno. „Pusť ho z hlavy. Máme práci.“

Přípravy na vyplutí jim zabraly tři dny. Wayland najal tlupu dětí, aby nachytaly ptáky pro sokoly. Brali s sebou koně, takže naložili dost krmiva a vody na cestu, která mohla trvat dva týdny. Opravili plachtu a ráhnoví, utěsnili trup a opatřili kormidlo novými řemeny z mroží kůže.

Bylo už po půlnoci, když Raul řekl Vallonovi, že všechno je připraveno.

Vallon se zadíval na spirály hvězd. „V tom případě vzhůru na cestu. Hero, přiveď mnichy. Raule, zaveď na palubu koně.“

V nočním čase, kdy většina lidí spí nejhlubším spánkem, se Buřňák vykradl z přístavu. Byl tam jenom správce přístavu, aby viděl, jak překonají mělčinu. Nad hlavou držel hořící pochodeň. „Brzy se vraťte,“ zvolal.

„Vrátíme,“ křikl Hero.

Věděl však, že se na Island nikdy nevrátí, snad jenom v myšlenkách a vzpomínkách. Ale paměť uloží vzpomínky hluboko a myšlenka letí vesmírem. Sledoval, jak se plamen na břehu vzdaluje, až nebyl víc než pouhé smítko. Pak se záchvěvem vzrušení, promíšeným se strachem, obrátil obličej k hvězdnatému nebi.

BÍLÉ MOŘE A RUS

28

Příštího večera obepluli poloostrov Reykjanes a zamířili na jihovýchod. V noci Hero zaměřoval na Polárku, aby určil jejich zeměpisnou polohu. Příští ráno se probudilo do mlhy a slunce plulo vrstvami oparu jako trpasličí červený měsíc. V poledne byla obloha grošovaná mraky. Za dva dny za sebou nechali souostroví Vestmannaeyjar. Od jihozápadu vanul mírný vítr. Jestli vydrží, zanese je severně od Faerských ostrovů.

Za dalšího klidného svítání vytrhl Vallona ze spánku Raulův křik.

„Islandské lodi před námi.“

Vallon přešel dopředu a pozorně se zahleděl na flotilu, která se rýsovala proti vycházejícímu slunci.

„Co si o tom myslíš, kapitáne?“

„Nečekají na nás. Museli ztratit čas, když nabírali Drogovy muže.“

„Chceš, abych změnil kurz?“

„Není potřeba. Dříve či později se nám ztratí. Do té doby bychom se docela dobře mohli držet za nimi. Jejich navigátoři znají moře o moc líp než my.“

Raul na něho vrhl rychlý pohled. „Doufám, že neurazím, kapitáne, ale cos udělal, že jsi Helgiho naštval?“

„Ničemu neuškodí, když ti to teď řeknu. Náhodou jsem narazil na jeho sestru, když se koupala v horkém jezeře.“

„Byla nahá?“

„Neměla na sobě ani nit.“

Raul hvízdl. „Já ji ještě neviděl. Je tak krásná, jak se o ní říká?“

Vallon se usmál. „Jako Venuše, ale pro mě moc horkokrevná.“

Drželi se za konvojem dva dny a život na lodi plynul volným tempem. Vallon si procvičoval angličtinu, prošel s Richardem účty, hrál šatrandž. Hero sledoval jejich polohu a vedl s mnichy nabubřelé hovory. Každé ráno Wayland se Syth krmili sokoly a odstraňovali zpod jejich bidýlek znečištěný mech. Garrick se staral o koně v nákladovém prostoru. Vybyla jim spousta času, kdy se jen tak povalovali a nedělali nic, a to pak naslouchali Raulovu a Waylandovu vyprávění o podivuhodnostech Grónska.

„Kéž bych byl šel s vámi,“ opakoval Richard neustále.

Nezahlédli nic, co by jim řeklo, že se blíží k Faerským ostrovům, a po pěti dnech je přestali vyhlížet. Bílé závoje mraků z ledových krystalků ohlašovaly příchod teplé fronty od jihu. Kolem poledne šestého dne zmizel obzor za clonou černého mraku s roztřepeným šedavým okrajem. Raul s Garrickem otočili lodní člun dnem vzhůru a přivázali ho k veslařským lavicím na zádi. Wayland se Syth odnesli sokoly do podpalubí a mniši se tam také odebrali. Vallon zůstal s Raulem na palubě.

Obloha potemněla. Pár kapek deště se rozplesklo o palubu a loď se sklonila před prvním závanem větru. Břidlicově šedý liják se hnal se sykotem přes moře a pohltil je. Vallon se rozběhl k převrácenému člunu a spolu s ostatními se pod něj vmáčkl. Liják v poryvech tepal do trupu a valil se po palubě. Vallon pozoroval Raula, jak vede loď tím přívalem jako nějaký vlasatý Neptun. Prochladl a svaly mu ztuhly. Vydržel to co nejdéle a pak se vydal ke kormidlu.

„Teď to převezmu já.“

Buřňák zdolával hřebeny vln s těžkopádnou důstojností a na příď dopadaly gejzíry vodní tříště. Déšť se jen lil a promočil Vallona na kůži. Čtyři vrstvy tlustého vlněného oblečení, které si navlékl, ho neudržely v teple. Byl jen taktak ve snesitelném stavu. Za soumraku ho vystřídal Wayland a Vallon si zalezl k ostatním pod člun. Probudil se do černé temnoty a do vichřice. Nápory deště bušily do plachty. Vyhrabal se zpod člunu a tápal ke kormidlu. Stále ještě byl u něho Wayland.

„Jak se loď drží?“

„Na zpáteční cestě jsme se dostali do horší bouře.“

Do plachty se opřel další nápor deště. Vallonovi stoupla do krku žluč. Schoulil se na příčník, mrkal do temnoty bičované deštěm a popotahoval, jak mu po nose stékaly kapky. Pak přišla chvíle, kdy už nedokázal zvládat nevolnost. Zvedl se a vyzvracel se přes bok lodi. Klesl zpátky na příčník a čekal na další záchvat nevolnosti. A tak to pokračovalo celou noc.

Za rozbřesku se dostavilo poslední zvracení a pak už jen otupěle zíral na podmračené nebe. Liják se změnil v husté mrholení. Po konvoji nebylo ani vidu. Ke kormidlu se vrátil Raul. Vallon se naklonil přes palubu. „Držíme správný kurz?“

„Ne. Vítr nás žene na severovýchod.“

Vallon se zadíval na dlouhé vlny. Změna kurzu by je zanesla daleko na oceán. I kdyby je nesmetla nějaká obří vlna, pro loď by to byla velká zátěž. „Tohle nepotrvá věčně. Drž se.“

Po dvou dnech vítr pořád ještě nepolevil a Vallon si začínal dělat starosti, že se dostali daleko na oceán. „Norské pobřeží nemůže být daleko,“ řekl Raulovi. „Zorganizuj hlídky.“

K večeru vítr zeslábl a na západě se krátce ukázalo slunce. Mraky se protrhaly a mezi nimi jiskřily hvězdy. Měsíc byl jen pouhý přízrak. Značně se ochladilo.

Když Vallon převzal další hlídku, začalo se moře uklidňovat a severní obloha se vyjasnila. Pátral, kde je Polárka, a našel ji vysoko nad hlavou. „Hero.“

Mladík vykoukl zpod člunu.

„Zjisti, kde jsme, jestli můžeš.“

Hero mnohokrát zkusil jejich polohu zaměřit. „Není to k ničemu. Loď sebou moc hází.“

„A jak bys to odhadoval?“

Hero se pozorně zadíval na Polárku a potom na obzor. „Jsme o hodně dál na sever, než bychom měli být.“

„Jak daleko?“

„Nevím. Pět set mil. Možná víc.“

„To není možné.“

„Ano, pane. Zkusím to znovu, až bude moře klidnější.“

Hero šel znovu spát. Vallon zvedl oči k Polárce. Hvězda stála mnohem výš než v noc, kdy opouštěli Island. Vlny se v nekonečném sledu valily na sever. Buřňáka hnal vítr déle než tři dny. Pět set mil mohli urazit snadno. Zahleděl se přes vrcholky vln. Tak kde je Norsko?

Uplynula noc a nebe na východě zesvětlalo do matné šedi. Vzduté vlny zvolna opadaly a jen příležitostně se jejich hřebeny zabělaly pěnou. Vallon si prohlédl naběhlé prsty. Zlehka se dotkl rozbolavělých koutků úst a promnul si krví podlité oči. Pomalu se začali vynořovat i ostatní. Měli flekaté, ztrhané obličeje a jejich oblečení pokryté plísní vlhce a hnilobně páchlo. Raul připomínal obyvatele morem zamořeného domu – ústa měl černá a strupovitá, oči protkané krvavými žilkami, na čele se mu udělal ošklivý zhnisaný vřed. Dokonce i Syth vypadala děsivě. Jako poslední se přištrachali mniši, brady a hábity potřísněné zvratky.

Vrávoravě přecházeli z místa na místo. Raul stál na přídi a žvýkal sušenou rybu potřenou máslem. Najednou ho přepadl záchvat kašle. Vallon ho bouchl do zad a Raul vyvrhl žvanec tresky.

„Loď,“ zasípěl a ukázal k jihu.

Přihnali se i ostatní. „To je Helgiho loď,“ řekl Wayland.

Vallon si zavrtal prst do ucha. „Nepleteš se?“

Wayland promluvil zahleněným hlasem. „Poznávám záplatu na jeho plachtě.“

„Myslíš, že nás viděli?“ zeptal se Hero.

„Museli.“

„Nezastavuje,“ řekl Raul.

„Drž se ho.“

Den se vyjasnil, mezi mraky oslnivě zářilo slunce. Kolem lodi vřeštěli rackové a Vallon zahlédl ve vodě kus dřeva. Daleko na jihu držela stráž hradba světlých mračen.

„To musí být Norsko.“

Raul stočil zanícené oko ke slunci. „Není na správném místě. Norsko by mělo být od nás na východ.“

Vallon zkontroloval postavení slunce. Znovu pohlédl na zemi. „Hero, přines svoji kouzelnou rybku.“

Hero položil kompas na příčník a všichni sledovali, jak se šipka otáčí a zastavuje. Důkaz byl nezvratný. Pobřeží leželo jižním směrem. Nikdo nepromluvil. Byli vyčerpaní a hladoví, a navíc neměli ponětí, kde jsou.

V poledne jim Syth předložila řídkou ovesnou kaši a chleba pokrytý zelenou a černou plísní. Vallon oškrábal plíseň a zkusil si ukousnout. Zuby se do chleba ani neotiskly. Hodil ho rackům a svezl se na příčník. Před očima mu pomalu plynuly vidiny komet a asteroidů.

„Pane?“

Zaostřil na Garrickův obličej. „Promiň, že tě ruším. Zahlédli jsme další dvě lodi z konvoje.“

Vallon si stiskl kořen nosu a postavil se. Garrick ho uchopil za loket a podepřel ho. Vytrhl se mu. „Nejsem mrzák.“

Zadíval se na lodi. Byly tak míli daleko a nechaly se nést proudem s plachtami skasanými. Helgi k nim zamířil.

„Co myslíš?“ zeptal se Raul.

„Zajeď k nim blíž.“

Přiblížili se k lodím na půl míle. Helgi už je dohnal.

„Jedna z nich zřejmě přišla o kormidlo,“ řekl Raul.

„Zajeď ještě blíž, abychom se slyšeli.“

Raul manévroval s Buřňákem, až byli na doslech od konvoje. Wayland s Garrickem skasali plachtu. Buřňák se kymácel na silném vlnobití. Vallon zahlédl Caitlin; byla rozcuchaná a nevypadala ani trochu královsky. Stál tam i Drogo a zdálo se, že je mu hodně zle, a vedle něho další povědomý Norman.

„Zapomněl jsem, jak se jmenuje,“ řekl Vallon.

Raul se na něho zvláštně podíval. „Fulk, kapitáne. Zlomil jsi mu zápěstí, v tu noc, kdy jsi přijel do hradu.“

„To jsem udělal. Zjisti, kde jsme.“

Raul ukázal na vzdálené pobřeží. „Co je to za zemi?“

Někdo křikl odpověď a Raul údivem hvízdl. „Jsme víc než den plavby východně od Severního mysu. Bouře nás zahnala rovnou kolem konce Norska.“

Helgi s několika svými muži odvesloval k poškozené lodi a bavil se s jejím majitelem. Raul se dal do řeči s kapitánem další islandské lodi.

„Nemají náhradní kormidlo,“ hlásil. „Odvlečou loď do přístavu.“

Vallon pátravě obhlížel nejasně se rýsující pobřeží. „Jmenuje se ta země nějak?“

„Kapitán jí říkal Bjarmaland. Není tam nic než divoce žijící lidé a zvířata. O těch místech jsem už slyšel. Je to sever Rusi.“

Vallon se zadíval na moře za nimi. „To potáhnou tu loď pěkně dlouho, až k Baltu.“

Raul se zatahal za vous. Jedno oko měl zanícené a oteklé, jako by se mu tam udělal polyp. „Taky budeme muset přistát. Dochází nám voda a Wayland už pomalu nemá čím krmit sokoly.“

„Co víš o cestě při norském pobřeží?“

„Není jednoduchá. Musíme sledovat úžinu mezi řetězcem skalnatých ostrovů a pevninou. A neustále se potýkat se silnými povrchovými proudy a víry. Je tam jedno místo, kde se oceán vlévá do široké propasti a strhává lodi dolů do pekel. Říkají tomu malström.“

„Snad bychom mohli přemluvit některého Islanďana, aby nás vedl.“

„Další loď!“ zvolala Syth.

Opozdilé plavidlo bylo víc než míli jižně, jeho plachta se právě objevila na obzoru. Sledovali, jak se zvětšuje.

„Je taky poškozená,“ poznamenal Raul. „Pluje bokem. A podívejte, jak nízko sedí.“

Wayland se chytil lana a vyšvihl se na okrajník. Co nejvíc se napřímil a zastínil si oči rukou.

Vallon si všiml, jak se Wayland zamračil. „Něco se ti nezdá?“

„Není to islandská loď.“

„Co je to teda za loď?“

Wayland pohlédl dolů. „Je to drakkar. Dračí loď.“

Raul se pleskl do stehna. „Jak to, že jsem ji sám nezpozoroval?“ Obrátil k Vallonovi udivený pohled. „Vikinská dlouhá loď, langskip, kapitáne. Válečná loď. To proto má trup tak nízko. Je dlouhá a úzká kvůli rychlosti. Řízení má v pořádku. Chce se dostat na závětrnou stranu, než zaútočí.“

Nikdo na islandských lodích nebezpečí nerozpoznal. Helgi a kapitán poškozené lodi se urputně hádali. Helgiho loď měla záložní kormidlo, ale Helgi se s ním nechtěl rozloučit.

„Měl bys je radši varovat.“

Raulova zpráva vyvolala chvilkovou strnulost, pak se Islanďané rozprchli jako poděšené krysy. Nějaká žena prudce zaklonila hlavu a spustila kvílivý nářek.

Dlouhá loď se dostala už tak blízko, že Vallon viděl dračí hlavu vyřezanou na přídi. Byla na ní spousta lidí a trup se ježil vesly.

„Chopili se vesel,“ řekl Raul. „Už vědí, že jsme je poznali.“

„Kolik mužů na ní bude?“

„Nejmíň třicet. Jsou to piráti nebo otrokáři a radím, abychom tady neokouněli a nezjišťovali, co jsou zač.“

„Říkals, že jsou rychlejší než my.“

„Rychlejší pod plachtou i s vesly. Čím dřív vyrazíme, tím lepší budeme mít šanci.“

Vallon si skousl ret. „Natoč nás souběžně s nimi.“

„Kapitáne, dlouhé lodi znám a vím, co se na ní plaví za lotry.“

„Nebudu to říkat dvakrát.“

Raul stiskl rty. Rázoval pryč a přitom udílel rozkazy. Helgiho loď se natočila bokem k lodi bez kormidla, takže do sebe narážely trupem. Posádka a cestující opouštěli neovladatelnou loď. Muži odvlekli plachtu na Helgiho loď a přesekali lanoví. Jiní vyhazovali zátěž a části nákladu přes palubu. Helgi dohlížel na přesun cestujících. Když na něho Raul zavolal, jen přezíravě máchl rukou. Vallonovi se zpěnila krev.

„Zeptej se ho, co jako chce dělat.“

Raul zahulákal přes mezeru, která je dělila. Dva lidé z různých lodí se rozkřikli současně a ukazovali paží na dlouhou loď.

„Chtějí vzít do zaječích.“

Vallon pozoroval svižný rytmus vikinských vesel. „Vikingové se nespokojí s prázdným vrakem. Řekni mu, že jim dokážeme odolat, když se jim postavíme společně.“

Raul jim oznámil návrh a napínal uši, co odpovědí. Poodstoupil, popotáhl a odplivl si. „Ať navrhneš cokoliv, udělá pravý opak. Musíme vyrazit.“

Vallon zahlédl, jak se zalesklo rezavé brnění. „Drogo!“

Norman se otočil a zadíval se přes vzduté moře.

„Ty a já můžeme dát dohromady dost bojovníků, abychom je odrazili. Víš, jak Wayland a Raul umějí zacházet se svými zbraněmi. Zabijeme půltucet Vikingů, než se stačí dostat na palubu. Řekni to Helgimu.“

Islanďan právě pomáhal starší dvojici na palubu. Natahoval ruce, aby je přijal. Opouštěli loď jako poslední. Helgi přeskočil na vlastní loď, vytasil meč a přesekl lano, které poutalo poničenou loď. Jeho posádka vytáhla plachtu a loď nabrala rychlost.

Vallon si pohrdavě odplivl. „Vyhledává šarvátky s cizinci, ale klidně utíká před piráty, kteří by mu s chutí znásilnili sestru před jeho očima a pak mu vyřízli srdce.“ Vallon si otřel ústa. „No dobře. Takže vyrazíme.“

Dvě islandské lodi mířily na severovýchod a držely se těsně u sebe. Helgiho loď plula první.

„Proč neplují po větru?“ chtěl vědět Vallon.

„Dává to smysl,“ řekl Raul. „Dlouhé lodi mají nízký ponor, aby mohly podnikat nájezdy proti proudu řek. Jejich kýly se nezanoří tak hluboko jako naše a víc se plaví na závětrné straně s větrem z boku. To je naše jediná výhoda.“

Vallon pozoroval opuštěný knörr hnaný proudem v brázdě za nimi. Když se k němu dlouhá loď přiblížila, všechna vesla se zvedla kolmo vzhůru, pak se ponořila a zmizela. Dlouhá loď klouzala ke své kořisti.

„Kolik je veslařů?“ zeptal se Vallon Waylanda.

„Na každé straně šestnáct.“

Vikingové se nahrnuli na palubu knörru. Vallon nepomyslel na to, jak čas běží, a překvapilo ho, když si všiml, že už je tak pozdě. Dlouhá loď a její oběť se zmenšovaly v dálce. Začínal padat soumrak, když se obrysy obou plavidel od sebe oddělily.

„Pustili se za námi,“ řekl Raul.

„Nemůžou nás do setmění dohnat.“

Raul se zadíval na plachtu. „Vítr se obrací k severu. Vikingové vědí, že máme namířeno k pobřeží. Zamíří tam před námi a počkají si na nás.“

„Máš nějaký nápad?“

„Počkat do setmění, nechat Vikingy proplout kolem a pak se schovat na návětrné straně. Ráno by mohli být dvacet mil po větru od nás. Moc daleko, než aby se hrabali zpátky. Tím budeme mít volné moře a najdeme si bezpečné útočiště.“

„Mohlo by je to taky napadnout.“

„To by mohlo.“

„Nebe se vyjasňuje a měsíc je pomalu v úplňku. Nechceme, aby nás Vikingové objevili, jak se necháme unášet proudem. Drž kurz.“

„Ano, kapitáne.“

Vallon zívl, div si nevymkl čelist. „Vzbuď mě, jestli…“ Unaveně mávl rukou.

Odpotácel se na své lůžko, natáhl se a položil ruku na meč. Zamžikal a zavřel oči.

Probudil se tím, jak se oháněl po něčí ruce. Někdo jím třásl. Vymrštil se do sedu a vytřeštil oči.

„Je po půlnoci,“ uslyšel Waylanda. „Raul mi říkal, že tě mám vzbudit, kdyby došlo k nějaké změně.“

Vallon k němu s mrkáním vzhlédl. Ze sokola na Waylandově pěsti jako by zářil bílý oheň. Pes seděl vedle svého pána, oči mu světle žhnuly a z hluboké tmy na palubě vystupoval jeho šedavý obrys jako stín. Vallon se zvedl. Úplněk měl kolem sebe světelný kruh a házel na oceán mlžnaté světlo. Nízko na obzoru plynuly mraky jako obláčky kouře a rozzářily se vždy, když plynuly přes pruh měsíčního světla. Moře bylo jako rozlehlá pláň pomačkaného stříbra. Na levoboku svítila plachta.

„Helgiho loď,“ řekl Wayland.

Vallon objevil další daleko za nimi v lesknoucí se brázdě, kterou za sebou zanechávali.

„To je další islandská loď.“

Vallon propátral moře, kam jen dohlédl. „Vikingové?“

„Není po nich ani vidu.“

Nad hlavou jim přeletěly meteority a jeden po druhém mizely v dálavách vesmíru. Sokolí samička otáčela hlavu a čistila si peří. Zobákem si načechrávala a urovnávala letky. Vallon se dotkl její hrudi.

„Jak rychle se ti ji podařilo ochočit.“

„To není moje práce. Je od přírody mírná.“

„Jak se vede ostatním sokolům?“

„Zatím jsou celkem zdraví. Netrpí mořskou nemocí jako lidé. Hlavní starost mi dělá, že dochází krmení.“

„Přistaneme, jakmile setřeseme Vikingy.“

„Co uděláme, jestli nás napadnou?“

„Hodně jim to ztížíme. Jak jsi na tom se šípy?“

„Mám plný toulec.“ Wayland se odmlčel. „Bojím se o Syth – kdybych přišel o život, chci říct. Vím, co by jí Vikingové udělali.“

„Nevěř všemu, co ti Raul vykládá.“

„Nicméně je to pravda. Ty víš, že je. Se Syth jsme o tom mluvili. Má u sebe nůž, ale nejsem si jist, že bude schopná ho použít, jestli ta chvíle nastane.“

„Nikdo jí neublíží.“

„Ale kdyby došlo k nejhoršímu…“

Co na to mohl Vallon říct? Že je pro mladou ženu i horší osud, než když ji chytí piráti? Že když bude Wayland mrtvý, už mu nebude ležet na srdci, co se stane se Syth?

„Jestli to bude v mých silách, postarám se, aby Vikingům do rukou nepadla.“

„Děkuju.“

Vallon držel hlídku, dokud měsíc nevybledl a hvězdy, které je vedly, nestály nízko na východním nebi. Ostatní vstali a vestoje se popleskávali a dýchali si do dlaní. Chladný vítr ze severozápadu je zanesl zpátky, kde měli pevninu na dohled. Helgiho loď plula pár mil před nimi. Další loď zůstávala ještě víc vzadu. Po dračí lodi nebylo známky.

Garrick mu přinesl snídani, což byl chléb a miska čehosi načervenalého a podezřelého. Vallon to obzíral na délku paže.

„Řasa, pane.“

„Řasa.“

„Jedlá mořská řasa, pane. Islanďané ji jedí v zimě, aby nedostali kurděje.“

Vallon nabral lžící nepatrné množství, zavřel oči a ochutnal. Sešklebil ústa, vyplivl to a vyklopil řasu přes bok lodi.

„Nejsme na moři ani čtrnáct dní. Neříkej, že nám došlo pořádné jídlo.“

„Můžu ti přinést vajíčko, pane.“

Vallon se rozzářil. „Čerstvé vejce?“

„Bohužel ne. Od loňska jsou uložená v popelu.“

Vallon se zašklebil. Viděl, jak Islanďané z takových vajec vysávají zelený vodnatý obsah. „Nech to plavat. Chleba postačí.“

Garrick se opřel rukama o okrajník a obhlížel oceán. „Vypadá to, že jsme je setřásli.“

„Tím si nejsem tak jist.“

Garrick pokývl na opožďující se loď za nimi. „Jestli se přece jenom ukážou, tak nejdřív se zmocní tamhleté.“

Vánek je zanesl blíž k pobřeží. Vallon pozoroval, jak se pomalu ukazuje. Zvlněná pustina v podzimních barvách. Žádné hory ani stromy. Helgi mířil k ústí široké řeky. Slunce jim stálo nad hlavou. Obě islandské lodi byly stále ještě v dohledu, když Vallon zpozoroval cosi za opožděnou lodí.

„Waylande.“

Wayland přispěchal.

„Je to další plachta?“

Wayland se díval dlouho a usilovně. „Ano.“

Vallon se zamračil na Helgiho loď. Někdo na palubě musel dlouhou loď zahlédnout, ale knörr pokračoval k ústí řeky. „Tak se na to podívej. Myslí jenom na sebe.“

„Nemám mu to za zlý,“ podotkl Raul. „Nedokázal by se k tomu knörru dostat dřív, než ho dostihne dračí loď.“

„Jsou to jeho krajani. Měl by je doprovázet. Stará se jenom o sebe a svoji drahocennou sestru.“ Vallon přivřel oči a odhadoval vzdálenosti. „Kdybychom se opřeli do vesel, dokázali bychom se k Islanďanům dostat první.“

„To bychom nedokázali. Vikingové můžou veslovat třikrát rychleji než my. A mají vítr v zádech. Mně je taky proti mysli Islanďany zanechat osudu, ale nemáme na vybranou.“

Vallon opět vrhl pohled na Helgiho loď. „Skasej plachtu. Dáme Islanďanům možnost, aby nás dostihli.“

Raul úzkostně poskočil. „Kapitáne –“

„Skasej plachtu.“

Buřňák zůstal na místě. Všichni vyčkávali.

Byl to zvláštní den, vítr se zvedal v poryvech, které byly střídavě teplé a studené. Musejí být na soutoku proudů. Islandská loď se k nim pomalu blížila, ale dlouhá loď plula rychleji.

Garrick se pokřižoval. „Na palubě jsou ženy a děti. Bůh jim pomoz.“

„Nemůžeme něco udělat?“ zamumlal Hero.

„Ne, nemůžeme,“ utrhl se na něho Raul. „Vystavujeme se nebezpečí pro nic za nic.“

Půl míle od své kořisti se Vikingové chopili vesel. Voda se pěnila kolem vesel a svištěla podél přídě dračí lodi. Mniši padli na kolena a úpěnlivě prosili Boha, aby zasáhl. Vallon zkontroloval polohu slunce. Pohlédl na prsten a uviděl, že kámen ztmavl, ale mávl nad tím varováním rukou. Nebe bylo téměř bezmračné a nebylo to poprvé, kdy kámen předpovídal nesprávně. Vítr k nim nesl slabé výkřiky z lodi Islanďanů.

Richard skryl obličej v dlaních. „Nemůžu se na to dívat, to nesnesu.“

Dračí loď přirazila ke knörru. Vikingové naskákali na palubu. Strhla se krátká pranice a pak k nim přes moře dolehlo zatroubení válečného rohu.

„Žádám o povolení vyplout, kapitáne.“

Dvě postavy se překotily z knörru, následovala další. „Co to znamená?“

„Zbavují se starých a nemohoucích – každého, kdo se nedá prodat na trhu s otroky.“

„Jsou to pohani?“

„Pravděpodobně jsou, jestli pocházejí ze severu. Prosím, kapitáne…“

Vallon viděl, že Helgiho loď téměř zmizela z dohledu. „Vyplouváme k ústí řeky.“

Raul tleskl. „Jdeme na to.“

Vykasali plachtu, příď se otočila. Urazili asi dvě míle, když dlouhá loď opustila svoji oběť a jala se je pronásledovat. Po další míli vítr ustal. Buřňák klouzal kupředu a pak se zastavil. Plachta zapleskala a zůstala zplihle viset.

29

Z mořské hladiny se v lenivých kotoučích valila mlha. Vzduch jako by se vyprázdnil. Vallon se poradil se svým prstenem a uviděl, že kámen zčernal jako Kosmasovo oko. Vikingové k nim veslovali. Byli unavení po vší té námaze a věděli, že Buřňák nemůže uniknout. Vallon se zadíval ke vzdálenému břehu. Helgiho loď uviděli v ústí široké řeky, která se táhla do vnitrozemí mezi holou pahorkatinou.

„Měl jsi pravdu. Učinil jsem špatné rozhodnutí.“

Raul potěžkal kuši. „Pěkně jsme si to zavařili. To je jistá věc.“

„Museli nechat na knörru nějakou posádku, tím se rozdíl trochu sníží.“

„Nanejvýš pět mužů. To není dost, aby se tím něco změnilo.“

Vallon pozoroval blížící se loď. Moře se zklidnilo a bylo jako olej. Řídký oblak se dotkl slunce a obloha matněla.

„Mají takhle daleko na severu bouře s hromobitím?“

„Jeden Gróňan mi říkal, že za celý svůj život zažil jenom jednu.“

Dlouhá loď už byla jen míli daleko. Vikingové se neobtěžovali skasat plachtu, a tak v nehybném vzduchu v záhybech přilínala ke stěžni. Loď neměla palubu a posádka veslovala ve dvojicích vsedě na veslařských lavicích, kulaté štíty přehozené na záda. Přeživší ze zajaté lodi nahnali na záď.

„Co máš v plánu?“ chtěl vědět Raul.

„Bojovat. Co jiného?“

„Až do posledního muže?“

Vallon obhlédl své bojovníky. Wayland natáhl tětivu a navlékl psovi ostnatý obojek a oblek ušitý z mroží kůže, který sloužil jako brnění. Garrick, Hero a Richard se ozbrojili meči. Tohle byla veškerá jejich obranná síla. Vallon krátce spočinul pohledem na Syth.

„Mluvíš, jako bychom měli na vybranou.“

„Myslí si, že jsme obchodníci. Jestli jim při prvním útoku dáme do těla, mohli by nabídnout podmínky ke smíru.“

„Jaké třeba?“

„Že jim vydáme své zboží.“

„Včetně Syth?“

Raul se zaobíral svojí kuší. Pokřiveně se zazubil. „No nic, jednou se musí naplnit osud nás všech.“

„Pár jich vezmeme s sebou.“ Mávnutím přivolal Waylanda.

„Střílej tak přesně a rychle, jak dokážeš. Ať každý šíp zasáhne cíl.“

Wayland přikývl, rysy měl ztrhané. „Ať jich zabiju sebevíc, nedokážeme jim zabránit, aby vtrhli na palubu.“

„Pokud k tomu dojde, udělej, co musíš, ohledně Syth, a potom se statečně postav vlastnímu konci. Pokud přijdeš o život dřív, dohlédnu na to, aby vás smrt nerozdělila.“

Vallon znovu zaměřil pozornost na dlouhou loď. Ještě pořád před sebou měla půl míle, ale vzduch byl tak nehybný, že slyšel svištění vesel. Znovu pohlédl na slunce. Mrak zlověstně nabobtnal.

„Skasat plachtu.“

Všichni pohlédli na zplihlou plachtu. Nikdo se nepohnul.

„Raule, Garricku, skasejte plachtu. Ty taky, Waylande! Hoďte sebou!“

Vrávoravě se do toho pustili. Vallon pozoroval, jak se dlouhá loď blíží. Vikingové nechali na zajatém knörru posádku a tím snížili svůj počet asi na pětadvacet. Na přídi stál žlutovlasý obr v drátěné košili a rytmicky bušil do vyřezávaného kýlu s dračí hlavou topůrkem válečné sekery.

„Toho zabij jako prvního,“ řekl Vallon.

Raul si odplivl. „Do toho se snadno trefím.“

Vallon se ponořil do mlčení. Raul má pravdu. Žádný člověk nemůže předpovědět čas a místo své smrti. Nemá smysl se kvůli tomu nahodilému předurčení dohadovat s osudem.

Dlouhá loď byla jen takových dvě stě metrů daleko, když denní světlo vymizelo. Moře potemnělo, jako by nějaké stvoření, tak obrovité, že se nedalo uvidět, hodilo na zemi svůj stín. Z vikinské lodi břeskně zadul válečný roh. Vtom rozčísl nebe kolmý blesk a následovalo zahřmění.

Dobře nacvičeným pohybem vytáhl každý druhý vikinský veslař veslo a postavil se k boku lodi. Několik jich mělo luky. Ostatní třímali meče, sekery a oštěpy. Dva rozhoupávali hákovací kotvice. Všichni měli kulaté dřevěné štíty, pomalované červeně a bíle.

Raul poklekl vedle Vallona a pevně zapřel kuši. Wayland si stoupl za něho.

„Střílejte jen na jistý cíl.“

Pohybem, který svojí rozvahou připomínal rituál, si obrovitý válečník na přídi nasadil kuželovitou helmu, opatřenou hledím, které mu rámovalo oči; tím se změnil v hrozivě mocnou postavu. Zvedl železem pobitý štít, pomalovaný ve stejných barvách jako ostatní. Jenom dva další Vikingové měli kroužkové brnění.

Příď vikinské lodi syčivě rozrážela vodu. Kýl s dračí hlavou byl čím dál vyšší.

„Zaútočí na pravou stranu,“ řekl Vallon.

Wayland sklonil luk. „Pozor! Na moři se něco děje.“

Nejdřív Vallon nechápal, co to je. Obzor jako by se třepil, zvedal a stáčel. Viděl, jak se moře vaří tam, kde se krmila stáda velryb, a na okamžik ho napadlo, že hejno leviatanů vyhnalo ryby k hladině.

„Dobré nebe!“

Byla to vlna – členitá vodní stěna, která se řítila na dlouhou loď. Jeden Viking varovně vykřikl, ale neměli čas zareagovat. Vlna zasáhla dlouhou loď jako změť vodní tříště a valila se dál na Buřňáka.

„Držte se,“ zařval Vallon a chytil se vazu na přídi.

Vlna a vítr udeřily do lodi a otočily ji přídí dozadu takovou silou, že se Vallon neudržel. Řítil se pozpátku, paluba se mu zhoupla pod nohama, šlápl do prázdna, skácel se a udeřil se do hlavy. Bezmocně se kutálel, až narazil na něco pevného a zůstal obluzeně, s vyraženým dechem, ležet. Pokusil se zvednout na nohy, ale nešlo to. Visel skoro hlavou dolů u okrajníku a moře se pěnilo na stejné rovině, jako měl hlavu. Paluba nad ním čněla téměř kolmo. Nápor vody je zvedl na špici kýlu. Mnoho nechybělo, aby se převrhli. Znovu se zkusil postavit a zápolil jako člověk, který se snaží vyprostit z kádě. Podařilo se mu opřít nohy o okrajník a balancoval s rukama opřenýma o palubu. Nad hlavou mu kvílel vítr. Chytil se uvolněného bočního lana a rozhlédl se. Wayland se Syth se pevně drželi příčníku. Hero s Richardem ráhna. Další se shlukli u kormidla.

Vítr ustal stejně rychle, jako se zvedl. Rozvlněné moře se uklidnilo. S pomalým povzdechem a mocným cáknutím dopadl Buřňák zpátky na hladinu a zůstal strmě nakloněný na stranu. Náklad a zátěž se posunuly. Vallon si ohmatal bouli na temeni. Potřásl hlavou a rozhlédl se po dlouhé lodi.

Naklonila se na levý bok, že málem nabírala vodu. Stěžeň se nebezpečně nakláněl a plachta visela z ráhna volně, roztržená odshora dolů. Několik členů posádky to spláchlo do moře a právě spouštěli člun, aby je zachránili.

Vallon spěchal na záď. V nákladovém prostoru řičel kůň.

„Jsou všichni v pořádku?“

„Ztratili jsme otce Saxa,“ lapal po dechu Raul. „Ani nikdo neviděl, jak ho to spláchlo.“

Otec Hilbert běhal hned sem, hned tam a volal svého společníka. Vallon pátral pohledem po moři. Vlna se hnala k Helgiho lodi.

Raul zamířil kuší na dlouhou loď. „Rád střílím ryby ve vědru.“

Vallon mu sevřel paži. „Nech to být. Dej do pořádku loď. Ty a Wayland opravte ráhnoví. Garricku, udělej něco s koňmi. Vy ostatní, umístit náklad a zátěž, ať stojíme rovně.“ Zkontroloval vikinskou loď. Většina posádky vylévala vodu vědry a vším, do čeho se dala nabrat. „Nevidím ten druhý knörr.“

Raul přejel pohledem moře. „Musel se potopit.“

Obě posádky dřely, aby mohly lodi vyplout. Muži rychlými pohledy kontrolovali, jak daleko jsou nepřátelé. Garrick ohlásil, že si jeden kůň zlomil nohu, a Vallon mu nařídil, aby ho zabil. Moře nevydalo otce Saxa. Soudě podle naříkavého volání z pátracího člunu, který vyslali z dlouhé lodi, i Vikingové pohřešovali několik lidí. Buřňák se poškodil jen zanedbatelně. Ve chvíli, kdy posádka dala loď do pořádku a nahradila přetržená boční lana, Vikingové stále vylévali vodu a snažili se vztyčit stěžeň.

Čistý vzduch ze severu nadul Buřňákovu plachtu. Vikinský náčelník vzhlédl od své práce. Raul popleskal kuši a pohlédl na Vallona. „Lepší příležitost se mi už nenaskytne.“

„Dej si záležet.“

Střela se mihla vzduchem tak rychle, že ji Vallon nedokázal sledovat, ale vůdce Vikingů ji musel postřehnout; když totiž zasáhla cíl, zabodla se do štítu. Bodl sekerou do vzduchu. Vallon se odvrátil. Vodní stěna se rozpadla. Vallon bedlivě obhlížel pobřeží.

„Co se stalo s Helgiho lodí?“

„Přišla o stěžeň,“ řekl Wayland.

Raul si odplivl. „Teď se může náfuka předvést.“

Helgiho knörr se nořil hluboko do vody, kormidlo zpola utržené, stěžeň roztříštěný nízko nad palubou, z níž voda všechno smetla. Pár lidí utvořilo řetěz a vylévalo vodu z nákladového prostoru, jiní fyzicky zdatní odřezávali přeražený stěžeň a plachtu nasáklou vodou. Helgi si vykračoval mezi nimi a pobízel je k většímu úsilí. Vallon uviděl Caitlin, jak pracuje stejně tvrdě jako všichni. Drogo se rozkročmo posadil na přeražený stěžeň a přesekával lana, která držela ráhno.

Vallon na něho zavolal. „Jak moc to poškodilo trup?“

Drogo letmo pohlédl na Helgiho. „Pár prken to odneslo. Snažili jsme se trhlinu utěsnit, ale pořád nabíráme vodu. Jen co uřízneme stěžeň, odveslujeme k pobřeží.“

Vallon odhadl vzdálenost k pevnině. Kolem dvou mil. Podíval se, jak je na tom dračí loď. „Nemáte čas. Odvlečeme vás.“

Drogo vyřídil tu nabídku Helgimu. Islanďan zuřivě, odmítavě gestikuloval. „Obejdeme se bez vaší pomoci,“ zavolal Drogo odpověď.

„Nech toho blázna, ať se potopí,“ řekl Raul.

Na zádi knörru stála skupinka starých a mladých, mezi nimi byla i starší dvojice, která už z jedné lodi musela pryč. Mladá matka se snažila utišit plačící nemluvně. Zbytek paluby zabírali tři koně.

Vallon se letmo ohlédl po vikinské lodi. „Vikingové na tom nejsou tak zle jako ty. Mají přes dvacet vesel, ty jenom osm. Dostihnou tě v půli cesty k pevnině.“

Drogo hledal očima Helgiho, potom znovu pohlédl na Vallona. „Já o tom nerozhoduju.“

„Necháš toho blázna, aby ti diktoval tvůj osud?“

„On tady velí.“

„V tom případě dostanou, co si zaslouží,“ řekl Raul.

„Ne. Drž nás na místě. Však oni přijdou k rozumu.“ Viděl, jak se Raul zatvářil, a pohybem ruky uťal všechny jeho námitky, než je stačil vyslovit.

Vallon neklidně přecházel po palubě a střídavě vrhal pohledy po dlouhé lodi a knörru. Slunce se pomalu klonilo k západu, když Wayland potvrdil, že Vikingové znovu vypluli.

„A je to tady. Naveď loď souběžně s nimi.“

Buřňák se přiblížil na šest metrů. Jeden statečný Islanďan se doplazil ke zpola ponořenému ráhnu a odřízl zbývající lana, která držela plachtu.

„Máš poslední možnost,“ zvolal Vallon. „Přistup na to, že vás odtáhneme, jinak vás tady zanecháme.“

Islanďané jeho slovům nerozuměli, ale smysl byl jasný. Zanechali práce a vyděšeně po sobě koukali. Helgi se rozječel, ať se dají znovu do práce.

„Řekni jim to,“ nařídil Vallon Raulovi.

„Kapitáne, na té lodi je pět mužů, kteří tě chtějí vidět mrtvého.“

Vallon ho popadl za fald na tunice. „Nechci zachraňovat Droga a Helgiho o nic víc než ty. Ale je tam tucet nevinných duší, kterých se Vikingové zmocní, pokud nepřiměješ toho pitomce, aby to pochopil.“

Raul přistoupil k boku lodi a ukázal na dračí loď. „Pěkně se podívejte. To se blíží smrt. Smrt pro každého příliš starého nebo slabého, aby na trhu s otroky něco vynesl. Pro vás ostatní je to konec všeho, co máte rádi. Vezmou vám ženy, přijdete o děti. Prodají je za nejvyšší nabídku. Tenhle váš namyšlený velitel nikdy neuvidí, jak se jeho sestra vdává, zato bude u toho, až ji mnohokrát připraví o neposkvrněnost.“ Odmlčel se. „Přistupte na to, že vás odtáhneme, nebo jděte do horoucích pekel.“

Rozlehl se nářek a všichni se shlukli kolem Helgiho. Kdekdo hulákal a strhla se rvačka. Z té mely se vynořil Drogo a rozpřáhl paže.

„Přijímáme.“

Raul hodil kapitánovi lodi lano. Ten ho otočil kolem přídě lodi a lano se s drnčením napjalo, jak Buřňák zabral. Dlouhá loď byla něco málo přes míli daleko a hnala se k nim s roztrženou plachtou. Raul zavrtěl hlavou. „To nepůjde. Táhneme mrtvou váhu.“

„Nabereme rychlost,“ prohlásil Vallon.

„Dostatečnou ne, kapitáne. Tentokrát mě musíš vyslechnout. Nedokážeme plout rychleji než oni. Musíš jednat ihned.“

Vallon se zadíval na dlouhou loď. I s polovinou plachty je doháněla. Poškozený knörr nabíral vodu rychleji, než ji posádka stačila vylévat.

„Rozhodli jste se moc pozdě,“ zvolal Vallon. „Musíte opustit loď.“

Helgi zahrozil pěstmi. „Nikdy!“

„Zůstaňte a bojujte spolu s námi,“ zvolal Drogo.

„Dostali jste příležitost. Jestli zůstanete na své lodi, budete čelit Vikingům sami.“

Rozhostilo se ticho. Vallon pokývl na Raula. „Přesekni lano.“

Raul zvedl meč. „Opravdu to udělám, kapitáne.“

„Přesekni ho.“

Drogo zamával rukama nad hlavou. „Promluvím s Helgim.“

„Hoď sebou.“

Drogo se rozběhl k Helgimu a prudce ho otočil čelem k nebezpečí, které se na ně řítilo. Ostatní se k němu přidali. Přihnal se zpátky na příď. „Přesvědčil jsem ho.“

„Pošli ve člunu nejsilnější muže a my vás přitáhneme k boku lodi.“ Obrátil se k Raulovi. „Řekni Islanďanům, ať si vezmou jenom nezbytnosti – jídlo, oblečení, přikrývky, zbraně. Řekni jim, ať nenechají Vikingům záložní plachtu.“

K Buřňákovi odveslovalo šest Islanďanů. S jejich pomocí přitahovali knörr k levoboku. Ještě než se lodi dostaly k sobě, začala na palubu lítat zavazadla. Mladý Islanďan přeskočil do bezpečí. Raul mu jednu vlepil. „Nejdřív nejslabší, ty sobeckej prevíte.“

Knörr se skřípotem přirazil k Buřňákovi. Posádka protáhla lana otvory pro vesla, připevnila lodi k sobě a cestující začali přelézat na palubu. Vikingové se pořád ještě nechopili vesel. Šetřili síly na poslední úsek.

„Hej! Jsi hluchej?“ zařval Raul na muže, který vrávoral na okrajníku se dvěma ranci vlněného oblečení. „Žádné zboží.“

„Nech ho být,“ řekl Vallon. „Už jsou tady skoro všichni.“

Na knörru zůstali již jenom Helgi a jeho doprovod. Drogo skočil na palubu, za ním následoval Fulk. Obešli Vallona a jeho lidi jako soupeřící psi. Caitlin balancovala na kraji lodi, obličej měla ušpiněný, vlasy rozcuchané. Prosebným pohledem vyhledala Vallonovy oči.

„Na co čekáš, proboha!“

Drogo jí pomohl na palubu. Následovaly dvě služebné a jako poslední Helgi se dvěma muži, kteří s ním byli u jezera. Vedli tři koně.

„Co jako s nima chceš dělat?“ zahulákal Raul.

„Mohli by se hodit,“ řekl Vallon. „Když pro nic jiného, tak k jídlu.“

Helgiho muži opřeli prkna o okrajník. Dva koně byli dobře vycvičení a čiperní. Překonali rampu a bezchybně seskočili. Helgiho kůň se vzpíral. Helgi ho pleskl po zadku a snažil se ho vytlačit na rampu. Právě v tu chvíli se začala míhat vesla na dlouhé lodi.

„Nech tam toho koně,“ zařval Vallon. „Nastup na palubu.“

Helgi popadl koně za udidlo a začal ho táhnout po rampě. Dlouhá loď už byla tři sta metrů daleko a letěla po vodě.

„Odpoutat loď,“ nařídil Vallon. Raul s Waylandem se rozběhli podél lodi a přesekávali lana. Zůstalo už jenom jedno vedle Vallona. Váhal. Helgimu se podařilo vytáhnout koně na rampu a jeho muži ho drželi, zatímco pobízel zvíře, aby udělalo poslední krok.

Raul se přehnal kolem Vallona a mával nožem. „Nenatáhnu brka kvůli žádnýmu koni.“

Helgi visel na koni a jeho muži viseli na něm. Kůň udělal krok příliš pozdě. Lodě se od sebe vzdalovaly a kůň se propadl mezerou. Stáhl by Helgiho s sebou, kdyby ho jeho muži tak pevně nedrželi. Vyvlekli ho na palubu. Vytrhl se jim a v půlkruhu pozpátku klopýtal a sahal po meči.

Raul se k němu rozběhl a na metr od něho na něj zamířil kuší. „Vytáhni ho a je po tobě!“

Drogo se na Helgiho vrhl a odtáhl ho, i když se Helgi vzpíral a kopal.

Raul s Vallonem se rozběhli na záď. Kůň odsouzený k záhubě zápasil v brázdě za lodí, zakláněl hlavu a koulel očima. Raulova kuše zadrnčela. Dlouhá loď za nimi rozrážela vodu ve vzdálenosti snad tří nebo čtyř délek. Raul znovu nabíjel a nadával přitom. Se štíty přehozenými na záda se dali Vikingové těžko zasáhnout. Jejich náčelník zaujal postavení na přídi. Zdálky vypadal jako nějaký bůh. Zblízka připomínala boha jenom jeho velikost. Ten obr měl obličej jako kůň – s mohutnou vystupující čelistí a rozestouplými zažloutlými zuby.

Buřňák dosáhl své maximální rychlosti. Nestačila. Dlouhá loď byla pouhých padesát metrů za nimi. Raul čekal s nabitou kuší a Wayland právě natahoval tětivu. Náčelník se přikrčil a nad štítem mu vykukovala jenom hlava v helmě.

„Zamiř na kormidelníka,“ nařídil Vallon.

Wayland vystřelil jako první a netrefil se. Raul vypustil střelu a kormidelník se zhroutil na kormidlo. Dlouhá loď se stočila na levobok. Několik veslařů zvedlo vesla, jeden Viking stáhl kormidelníka z kormidla a snažil se dostat loď zpátky. I tak to vypadalo, že je loď dostihne. Táhli člun z Helgiho knörru a jeden Viking na přídi hodil hákovací kotvici, aby ho zachytil. „Odříznout člun,“ zařval Vallon.

Než se k lanu dostal Garrick, vystřelil Wayland další dva šípy. Druhý vypustil, když byl ten první ještě ve vzduchu. Šíp se svištěním letěl obloukem a zasáhl nového kormidelníka do obličeje. Ten se s křikem vzepjal, šíp mu trčel z oka jako příšerná hůlka. Téměř ve stejné chvíli Raulova další střela zasáhla jednoho veslaře do hrudi; začal chrlit krev. Vallon se rozeřval, aby dal najevo, že budou bojovat. Přidali se k němu Drogo, Fulk a několik Islanďanů, třímajících meč.

Vikinský náčelník se ohlédl na ten masakr. Jeho muži museli veslovat a nemohli se bránit. Takový smrtící odpor nečekal. Náčelník zahulákal a posádka nechala vesla volně ležet na vodě. Vlna, kterou vytvářela příď lodi, opadla. Dlouhá loď zpomalila a nechala se pouze unášet proudem jako masožravý potápník, který útočí krátkými výpady a nikdy neplýtvá energií.

Islanďané začali radostně jásat. Poplácávali Waylanda a Raula po zádech. Vallon pozoroval, jak dračí loď zůstává pozadu, otáčí se a vesluje zpátky k opuštěnému knörru. Opustili ho příliš pozdě, potápěl se. Než se k němu Vikingové dostali, pohltily loď vlny a z trupu vytryskly gejzíry vzduchu. Byl pryč.

Vallon se otočil a shledal, že utečenci zaplnili Buřňáka do posledního místa. Úsměvy se jim vytratily z obličejů, když viděli, jak se tváří.

„Vikingy jsme neviděli naposledy,“ řekl Raulovi. „Odděl bojovníky od cestujících. Každý, kdo uzvedne meč, na levou stranu, ostatní na pravou.“

Helgi se pokusil do toho plést, ale Vallon ho ignoroval. Když se lidé rozdělili na dvě skupiny, důkladně si všechny prohlédl. Dvanáct mužů, většinou ozbrojených meči, představovalo islandskou bojovou sílu. Těch, co nebojovali, bylo pět – stařena s manželem a dvě mladší ženy, jedna s dítětem v náručí. Helgiho skupina s Drogem a Fulkem stála odděleně od všech ostatních.

Za napjatého ticha k nim Vallon přistoupil. „Nevíte, ke komu se máte přidat?“

„Nedám si od tebe rozkazovat. Ani Islanďani ne. Jsou to moji lidé. Udělají, co jim nařídím.“

„V tom případě si vyber místo, kde se budeš chtít se svými následovníky usídlit, a já vás tam vysadím.“ Pohrdavě si změřil Droga. „Od válečníka z povolání jsem čekal víc.“

„Musím stát při Helgim.“

„Potom to můžeš risknout s ním.“

Drogo pracně polkl. Pomalu odtáhl ruku od meče a vrhl pohled přes rameno na blížící se pobřeží. „Teď není čas na dohadování. Už jsme skoro tam.“

30

Když Buřňák vplul do ústí řeky, na pobřeží se už začaly klást stíny. Před dlouhou lodí získali víc než mílový náskok. Příliv je nesl proti proudu řeky a neznámé břehy se kolem nich začaly uzavírat. Několik prvních mil se země hodně podobala Islandu: zvlněná tundra v barvách podzimu, z níž tu a tam vystupovala žulová skaliska. Islanďané nevycházeli z údivu nad množstvím uschlých stromů, které se povalovaly jeden přes druhý ve stojatých vodách, ale živá duše si jich nevšimla. Brzy uviděli březové hájky a jednotlivé smrky, stojící na březích jako pokroucené obelisky. Když propluli zátočinou a dlouhá loď jim zmizela z dohledu, zúžila se řeka ani ne na míli. Podél ní vytvářely stromy řídký les a roztroušeně se táhly až k dalekým hřebenům. Po nějakém osídlení ani stopy. Nikde známka toho, že by do této pustiny vkročil člověk.

Tma se začala snášet, když se vynořili z lesa. Propluli další zátočinou. Po jejich pravici se vléval do řeky přítok. Minuli ostrov zarostlý zakrslým houštím a z přítmí se vynořilo obrovité zvíře s hrbem za krkem a s cákáním se rozběhlo po mělčině pryč. Někteří Islanďané se pokřižovali.

Raul stál vedle Vallona. „Měli bychom si najít místo, kde přistaneme, dokud je ještě dost vidět.“

„Rozhlížej se po nějaké klidné zátoce. Kdyby Vikingové propluli kolem nás, můžeme s odlivem vždycky proklouznout zpátky na moře.“

Buřňák se držel prostředku řeky. Brzy bude taková tma, že místo k přistání nepůjde vybrat.

„Co tamhle?“ řekl Wayland a ukázal na tišinu obklopenou strmými zalesněnými srázy.

„Podíváme se tam.“

Buřňák se otočil, stále ještě pod plachtou, a nechal se nést přílivem. Vallon se podíval po proudu řeky. Po dlouhé lodi ani vidu. Zaslechl šumění čeřící se vody.

„Mělčina!“

Než stačil Raul loď odklonit, kýl se skřípěním a prudkým nárazem najel na mělčinu. Přitom skoro všichni upadli. Vallon se zvedl a uviděl, že uvázli asi padesát metrů od břehu.

Zamračil se na nebe, jako by věděl, kde hledat původce toho nezdaru. Ale kdeže. Byla to jen jeho chyba. Měl nechat skasat plachtu a vyslat někoho, aby změřil hloubku. „Raule podívej se, jak jsme na tom.“

Neklidně přecházel, zatímco Raul to šel prozkoumat. Nečekal dlouho. „Uvázli jsme a máme v lodi díru. Je to tím horší, že příliv vrcholí. Dnes v noci ji na vodu nedostaneme.“

Každou chvíli se objeví Vikingové. Přemýšlej, Vallone. Přemýšlej.

„Spusťte náš člun. Ten druhý přitáhněte k lodi. Odvezte ženy a ty, co nebojují, na břeh. Potom vyložte náklad. Waylande, svěřuji ti to na starost. Vezmi si k tomu tolik Islanďanů, kolik budeš potřebovat. Raule, Garricku, vyveďte z nákladového prostoru koně.“

Lidé si sbírali své věci a vystrašeně hleděli po proudu řeky. Vallon si otřel rty.

„Loď musíme ochránit za každou cenu,“ pronesl hlas vedle něho. „Přijít o ni znamená zemřít.“

Vallon v přítmí pohlédl na Droga. „Ať s lodí nebo bez ní, nikdo z nás neunikne, pokud se budeme neustále ohlížet přes rameno a jeden druhého se obávat.“

„Souhlasím. Rozděluje nás řeka krve, ale zkřížíme spolu zbraň, až se vypořádáme s Vikingy.“

„Podvolíš se mému velení?“

Drogo zaváhal. „Pokud budu s tvými rozhodnutími souhlasit, podpořím je.“

„Helgi ovšem ne. Bude mi házet klacky pod nohy na každém kroku.“

„Vydávej rozkazy přese mě.“

Vallon spočinul na Drogovi pohledem, pak se znovu zadíval po proudu řeky.

„Jakou strategii bys zvolil ty?“

„Ochránit loď a zaměstnat Vikingy na souši. Máme pět koní, zatímco oni ani jednoho. To vydá za tucet mužů.“

Bylo to už hodně dlouho, co Vallon probíral taktiku s podobně zkušeným bojovníkem. „Muže s meči necháme na palubě a na břehu rozmístíme lučištníky. Nemyslím, že Vikingové zaútočí dnes v noci. Jsou unavení a mají pocit, že jim štěstí nepřeje, když ztratili pár lidí a dvakrát přišli o kořist.“

Wayland přivesloval zpátky. „Všechny ženy a staří lidé jsou na břehu.“

„Teď zásoby. Až skončíte, shromáždi islandské lučištníky a rozestavte se na kraji lesa.“

Raul s Garrickem vytahovali s pomocí popruhů a zvedacího zařízení koně z nákladového prostoru. Helgi se svými muži koně dopravovali přes bok lodi.

Vallon se otočil k Drogovi. „Žebra se ti zahojila?“

„Budu bojovat, když na to dojde.“

„Spoléhám, že na správné straně.“

Každý muž na palubě pozoroval zátočinu po proudu řeky. Vodní víry se záhadně vzdouvaly a mizely v temnotě. Nastal odliv a Buřňák zůstal trčet na suchu. Z hloubi lesa se ozvalo smuteční houkání sovy. Zbraně zachřestily. Komáři pisklavě bzučeli. Někde na řece vyskočila velká ryba.

„Co je zdrželo?“ zamručel Fulk.

„Musejí veslovat proti proudu,“ řekl Drogo. „Taky ostatně mohli zastavit na noc.“

„Nezastaví, dokud nás nenajdou,“ řekl Vallon. „Prohledávají každý možný úkryt. Zahnali nás do úzkých, a tak se ubezpečí, že jim neunikneme.“

Do tváře ho bodl komár. Zvedl ruku, že ho zaplácne, ale pohyb nedokončil. Uchvátilo ho tajuplné světlo, které se začalo rozlévat po severním nebi. Bledě zelený zřasený závěs, lemovaný šarlatovými stuhami, jemný jako pavučina, se vábivě vlnil odshora až dolů, mizel a znovu se objevoval.

„Jak se proboha tomuhle říká?“

„Polární záře,“ odpověděl Hero. „Islanďané říkají, že se na nebi odrážejí plameny z kovářské výhně boha Vulkána.“

V té nezemské záři připlula dračí loď. Kradla se zátočinou a její plachta odrážela ten přízračný oheň a jiskřičky světla pomrkávaly na jejích veslech. Pak někdo zahlédl Buřňáka a vykřikl. Vikingové přiveslovali blíž, zastavili a zvedli vesla z vody nad hladinu. Přes vodu se nesl smích a radostný křik, když si uvědomili, že knörr uvázl na mělčině. Pirátský vůdce stál u dračí hlavy na přídi a na dálku vyzývavě hulákal či si kladl podmínky, takže Islanďané začali vyděšeně mumlat.

„Vědí, jakou má pověst,“ vysvětlil Raul. „Jmenuje se Torfinn Vlčí dech, je to pohan, kterého se po celém norském pobřeží obávají pro jeho krutost. Živí se játry svých protivníků. Hltá je syrová na bitevním poli, aby nasytil svoji udatnost.“

Viking znovu něco zařval.

„Co říká?“

„Máme mu vydat loď, naše zboží a naše ženy a on nás zanechá osudu. Když budeme klást odpor, vyřeže do každého, koho se zmocní zaživa, krvavého orla.“

„Krvavého orla?“

„To je kruté mučení. Jednou jsem viděl, jak takhle popravovali zloděje v Gotlandu. Přivázali ho obličejem dolů, odsekli mu žebra těsně u páteře, pak mu sáhli do hrudního koše a zády mu vyrvali plíce. Islanďani říkají, že Torfinn je berserk, válečník, kterého nejde porazit běžnými zbraněmi. Meč se ho nedotkne a dokáže projít ohněm a nepopálí se. Dokáže otupit zbraň pouhým pohledem.“

Vallon si pohrdavě odfrkl.

„My dva dobře víme, že je to blbost,“ řekl Raul. „Ale Islanďani tomu opravdu věří. Jestli nás teď Torfinn napadne, polovina z nich skočí přes palubu.“

„Připomeň mu svoji kuši.“ Vallon se otočil. „Waylande, vystřel na ně salvu.“

Střela z kuše se do něčeho zabodla s hlasitým nárazem. Šípy zasvištěly tmou. Torfinn se zasmál. Další šípy přeletěly nad řekou a bolestný výkřik Vallonovi řekl, že některý zasáhl cíl. Torfinn zařval. Dlouhá loď se začala vzdalovat s odlivem.

„Waylande, sleduj je a dávej pozor, kde zakotví. Nespusť je z očí a vezmi si někoho s sebou, aby nám podal zprávu.“

Ve tmě zanikly běžící kroky. Polární záře bledla. Slabé záchvěvy prchavého světla ukázaly dlouhou loď, která se nechala odnášet po proudu řeky. Pomalu zmizela v zátočině.

„Dnes v noci se nevrátí,“ řekl Drogo. „Měli bychom rozbít tábor.“

„Zbytek noci rozdělíme do dvou hlídek. Na palubě zůstane vždycky šest mužů. Ostatní si můžou něco teplého sníst.“

Vallon rozestavil hlídky kolem tábora. Pochyboval, že Torfinn podnikne noční útok na neznámém území. Přitom ovšem řekl Drogovi, že kdyby byl na Torfinnově místě, udělal by přesně to, co se nejméně očekává.

Drogo zavrtěl hlavou. „Než zaútočí, seberou síly.“

Seděli u praskajícího ohně a hltali kusy masa z koně, kterého musel zabít Garrick.

Vallon si otřel mastné prsty, položil si dlaně na kolena a zvedl se. „Potřebuju se poradit s Herem.“

Našel ho, jak pomáhá stavět přístřešky. „Vypočítal jsi naši polohu?“

„Provedl jsem dvanáct měření. I podle toho nejpříznivějšího jsme šest set mil severně od místa, z kterého jsme vypluli. Znamená to cestovat tisíc mil, než se dostaneme k Baltu. Nemáme dost jídla. Naše zásoby nevydrží další týden a Islanďani nemají žádné nazbyt. Jeden námořník mi říkal, že se nám nepodaří během dvoutýdenní plavby nakoupit čerstvé zásoby nebo je za něco vyměnit.“

„Dá se nalovit zvěř, můžeme nachytat ryby. Lesy musejí být plné různých bobulí.“

Vallon si všiml Richarda. Seděl vedle Hera s koleny přitaženými k bradě. Přisedl si k němu na paty.

„Netrap se kvůli Drogovi.“

Richard si objal kolena ještě pevněji.

Vallon ho vzal za paži. „Chtěl bys, abych ty Islanďany odsoudil k smrti? Nemohl jsem je vzít a Droga tam nechat.“

„Proč ne? Se mnou by neudělal nic jiného.“

„Proč by ti chtěl ublížit?“

Najednou se to z Richarda všechno vyřinulo. „Dává mi za vinu smrt naší matky. Ještě víc mu otravuje duši, že k němu lady Margaret nikdy necítila žádnou náklonnost. Nemá ráda nikoho, kromě svého vzácného Waltra. Jako malý jsem viděl, jak Droga odmítala, když se snažil získat si její pozornost. Já se o to ani nepokoušel. Brzy jsem se poučil, že od ostatních nemůžu čekat nic než facky a urážky. Myslel jsem, že jsem tomu unikl, našel přátele, kterým na mně záleží. Ale i když jsem odcestoval na konec světa, Droga nemůžu setřást.“

„Opravdu nám na tobě záleží. Jsme teď tvoje rodina. Hero, Wayland a všechny ostatní vytrvalé duše, které s námi sdílejí tuto cestu. Nedovolím, aby ti Drogo ublížil. Slibuju.“

Vallon se zvedl, vydal se k ohni a cestou obcházel podřimující. Natáhl se, hlavu plnou starostí. Sotva si lehl, už jím Raul třásl a budil ho.

„Syth se vrátila.“

Vallon se obluzeně probral. Z ohně zůstaly jenom uhlíky a mraky zamlžily měsíc. Spal déle, než měl v úmyslu. Syth se krčila u ohně a těžce oddychovala. Sedl si na paty vedle ní. „Našli jste jejich doupě?“

Vzala si od Raula kus masa a zakousla se do něho. „Jsou v zátoce pod ohbím řeky. Na téhle straně, ani ne dvě míle odtud.“

Vallon vrhl pohled k řece. Mlha zahalila břeh. Zkontroloval, kde je měsíc, a otočil se k Drogovi. „Radši se tam podíváme, než se rozední.“

Syth dala trochu masa psovi. Rozevřel doširoka čelisti a vzal si ho tak jemně, že by neporušil bublinu. Pak zavrčel na muže a vytratil se. „Budeš potřebovat psa, abys Waylanda našel a vyhnul se Vikingům. Čtyři z nich po přistání spěchali sem. Pozorují nás.“

Helgi trval na tom, že půjde s nimi. Vallon vzal s sebou Garricka, aby Waylanda vystřídal. Pes je oklikou zavedl do lesa a vycenil zuby na svah po jejich levici, čímž naznačil, kde se rozestavili vikinští špehové. I když jim na cestu svítil zastřený měsíc, byla to obtížná cesta přes popadané stromy, hustý vřes a bažinaté jámy.

Helgi šlápl do díry. „Děvče říkalo dvě míle. Už jsme museli ujít dvakrát tolik.“

„Ne tak nahlas,“ zašeptal Vallon. „Vikingové rozestavili hlídky. Pes nás vede kolem nich.“ Zadíval se na zapadající měsíc. Temnota zesvětlala a ukázala, že východ je tam, kde si myslel, že bude západ. Pes seděl před ním. Otočil se, pohlédl na něho, zvedl se a klusal dál.

Poprvé od chvíle, kdy odešli z tábora, zahlédl Vallon řeku. To byla po jeho levici, teď tekla pod ním napravo. Pes je musí vést zpátky proti proudu řeky. Spěchali dál a přešli přes kopec. Dole se znovu objevila řeka a zátoka zahalená mlhou. Pes zmizel a stejně tak měsíc. Vallon ucítil kouř ze dřeva. Otočil se kolem dokola.

„Tamhle.“

Wayland ležel skrčený pod smrkem, úplně schovaný pod větvemi, které se rozprostíraly po zemi jako sukně. Vallon i ostatní zalezli k němu. Garrick mu podal jídlo a koženou láhev s vodou. Wayland žíznivě pil.

„Jsou v zátoce?“

Wayland přikývl, pořád ještě pil. Konečně odtrhl láhev od úst a přerývaně řekl: „Na dalším hřebeni jsou hlídky. Řekl jsem si, že bude moudré schovat se po proudu řeky, kde je nenapadne hledat.“ Znovu začal pít.

Teď už tohle území dávalo Vallonovi smysl.

„Kolik jich zůstalo?“ chtěl vědět Drogo.

Wayland stočil pohled k Vallonovi. „Můžeš odpovědět,“ řekl Vallon. „Prozatím jsme spojenci.“

„Byla moc velká tma, než aby se dali spočítat,“ řekl Wayland. Dotkl se Vallonova rukávu. „Dělám si starosti o sokoly, pane. Včera jsem je nenakrmil a budou zas hladovět, jestli jim dnes neobstarám potravu. Vím, v jakém jsme nebezpečí, ale nesmíš zapomenout, co nás sem na sever přivedlo. Jestli unikneme pirátům, ale sokoli vyhladoví, nebudu to považovat za vítězství.“

„Je tam spousta čerstvého koňského masa.“

„Nevím, jestli sokoli dokážou strávit tak tuhé maso.“

Do lesa se začalo vkrádat svítání. Vallon se přisunul blíž. „Nemůžu pustit tebe ani psa, abyste šli na lov. Jsi našima očima a ušima. Musíme loď opravit, aby byla schopná plavby, do setmění. Jestli se Vikingové hnou a Garrick nám bude muset přinést zprávu, je životně důležité, aby nenarazil na žádnou z jejich hlídek. Nech psa s ním a vrať se s námi. Využij den k tomu, aby ses postaral o sokoly a odpočinul si. Chci, aby ses sem večer vrátil.“

Čekali. Nebe se vyjasnilo. Wayland usnul. Jeho pes ze sna škubal předníma nohama.

Mlhou skrývající zátoku pronikl tenký proužek dýmu. Vallon občas zaslechl hlasy a běžné zvuky. Slabé žlutavé slunce začalo prosvětlovat les, mlha na řece se rozptýlila a ukázala se dlouhá loď, zakotvená v ústí zátoky. Uvnitř na přídi, svázaní k sobě, byli přeživší Islanďané z polapeného knörru – šest mužů a dvě ženy. Vikingové sundali roztrženou plachtu a jedenáct se jich sesedlo na bobek jako nějaké shromáždění krejčích a sešívali ji. Dva další štípali dříví a jiný míchal něco v kotlíku na vaření. Jeden seděl sám a na paži měl zakrvácený obvaz. Jejich náčelník mezi nimi procházel zvláštní houpavou chůzí. Na sobě měl pláštěnku z vlčí kůže přes koženou kazajku s krátkými rukávy, z níž mu čouhaly mocné paže, tetované od zápěstí po loket. Byl dokonce ještě mohutnější, než se Vallon pamatoval. O hlavu převyšoval dalšího nejvyššího muže v jejich tlupě.

Šestnáct Vikingů v táboře, čtyři proti proudu řeky a pravděpodobně stejný počet na hlídce u jejich tábořiště. Vallon si to přepočítal na prstech a dospěl k celkovému počtu čtyřiadvaceti lidí – o pět víc než jeho vlastní nesourodý tým.

Kuchař zavolal a piráti odložili práci a loudali se k ohni.

„Nemají naspěch,“ podotkl Drogo.

„Nejdřív opraví plachtu, pak teprve po nás půjdou,“ řekl Vallon.

„Jestli zaútočí před večerem, tak ji nepotřebují. Torfinn jistě ví, že nemůžeme s Buřňákem vyplout do příštího vysokého přílivu.“

„Útok z řeky uvidíme včas. Myslím, že přijdou po pevnině a napadnou nás z několika směrů.“

„Bude to noční útok?“

Vallon se snažil představit si sebe na Torfinnově místě. „Odhaduju, že nás napadnou zítra za rozbřesku.“

„Tím máme čas opevnit tábor.“

Nejasný plán začínal ve Vallonově mysli nabývat zřetelných obrysů. „Nebudeme na ně čekat v táboře.“

Na zpáteční cestě se nebe šedavě zatáhlo. Začalo mrholit. Raul uvítal Vallona s kyselým obličejem.

„Pojď se podívat sám.“

Loď ležela přídí na mělčině; kameny, na které najela, vyčnívaly z proudu. Vallon vylezl na palubu. Vyložili náklad a podstatnou část zátěže. Raul prozatím překryl proražený trup dehtovanou plachtou.

„Čekal jsem, že to bude horší,“ řekl Vallon.

„Podívej se na žebro a příčný nosník za tou dírou.“

Vallon viděl, že nárazem se posunuly těžké dubové součásti trupu a přitom vytrhly dřevěné klíny, které držely lodní obšívku.

„V tomhle stavu s ní nemůžeme na moře,“ řekl Raul. „První velká vlna by nás dorazila.“

„Jak dlouho potrvá, než ji opravíme?“

„Dva tři dny.“

Vallon obhlédl tábor. Za denního světla se zdál nechráněný, neboť ho na obou stranách obklopovaly strmé srázy porostlé lesem. Břehy řeky tvořilo šedé bahno promíšené se spoustou uschlých větví. Nevypadalo to, že by mělo přestat pršet, a Islanďané se krčili pod vratkými přístřešky, zaplněnými jejich věcmi, a sklíčeně zírali ven. Vallon si připomněl Herovo varování, že dochází jídlo. Tuhle starost pustil z hlavy. Nejdřív se vypořádej s Vikingy, řekl si. To vyvolalo bezprostřední obavy. Za jasného nebe, když svítí měsíc, by piráti pravděpodobně neriskovali útok z řeky. Jestli ale přetrvá tohle přítmí do večera, mohli by se přikrást ke břehu, aniž je jeho lidé postřehnou. Mohli by zaútočit na pevnině i z lodi. Tábořiště bude prázdné, ale Buřňáka by se mohli zmocnit.

„Chci po setmění přesunout loď do jiného kotviště. Stačíš ji včas opravit?“

„Uděláme, co bude v našich silách. Musíme ji dostat na břeh a nahradit rozbitá prkna. Jestli Vikingové přijdou, když bude loď na souši…“

„Garrick je pozoruje. Dá nám včas vědět.“

„Nevím, kapitáne, co plánuješ, ale nevidím, jak bychom je mohli porazit. Je jich moc. I kdybychom jich půlku zabili, pořád budou mít loď. Stačí, když počkají dole na řece, až se budeme chtít dostat pryč.“

„Já vím,“ řekl Vallon. „Kdybychom tak mohli zničit dračí loď!“

Raul prudce otočil hlavu. „To jistě nemyslíš vážně.“

„Něco takového nebudou čekat.“

„Protože vědí, že by to byla sebevražda.“

„Nebyla, když na loď udeříš, až jich bude většina pochodovat na náš tábor.“

„Já?“

„Udělal bych to sám, kdyby mě nebylo zapotřebí jinde.“ Vallon letmo pohlédl na zataženou oblohu. „Všechno záleží na počasí. Po západu slunce se poradíme.“

Nařídil Islanďanům, aby stloukli obrannou palisádu, kterou však neměl v úmyslu využít. Zatímco poráželi stromy a osekávali kůly do špice, příliv dosáhl vrcholu. Když loď tolik odlehčili, podařilo se Raulovi a jeho skupině dostat Buřňáka bez velké námahy z mělčiny. Zapřáhli čtyři koně, vytáhli loď na přílivové pobřežní pásmo a pustili se do opravy. Vallon se vydal za Waylandem. Sokolník spal na lůžku z borového jehličí vedle sokolů v klecích. Syth za velkého zívání Vallonovi řekla, že sokoli pozřeli koňské maso a nevypadá to, že by jim uškodilo.

Potom vyhledal Hera. Našel ho, jak rozpráví s otcem Hilbertem. Vallon ho požádal, jestli by si s ním mohl promluvit, a odvedl ho kousek dál.

„Znáš tajemství řeckého ohně?“

Hero se usmál, jako by tu otázku očekával.

„Jenom byzantští vládcové a několik málo vysoce postavených lidí zná složení. Některé složky si můžu domyslet. Především je v něm ropa. Něco síry. Ale pokud jde o složku, která způsobuje, že se směs sama od sebe vznítí a hoří na vodě… Souvisí to nějak s vikinskou lodí?“

„Ano. Loď není tak snadné zapálit, jak by sis myslel. Potřebuju směs, která prudce hoří a nedá se snadno uhasit.“

Hero stočil pohled k zásobám. „Máme spoustu velrybího tuku a síru, k tomu nějakou pryskyřici. Mohl bych s tím experimentovat.“

Vallon přeletěl pohledem okolní svahy. „Buď opatrný a neprozraď svoje záměry. Nepřítel nás neustále sleduje.“

Vracel se, že zkontroluje, jak postupuje oprava lodi, a cestou potkal Caitlin a její služky. Vedly dva koně naložené palivovým dřívím. Pokývl na ni. Trhla sebou a spěchala dál, jenom se rychle ohlédla přes rameno. Když viděla, že ji stále pozoruje, dupla a přidala do kroku.

„Paní! Na chviličku, prosím.“

Zůstala stát.

Volným krokem k ní vykročil. „Kdybych vás nezachránil, byla bys mrtvá nebo zajatkyní. Uznalé slovo by nebylo na škodu.“

Pomalu se otočila. „Nerozumím tvému jazyku.“

„Rozuměla jsi mi dost dobře, abys mě zachránila před zbabělou zradou svého bratra. Za to ti dlužím poděkování.“

V očích jí zaplálo. „Helgi není zbabělec, a jestli mu povím, žes to řekl, přinutí tě, abys ta slova spolykal s krví.“

„Řekni mu, co chceš, ale varuju tě. Jestli mě zradí, podříznu ho jako vzteklého psa.“ Udělal k ní další krok. „Tady velím já. Jeho život, tvůj život, životy všech Islanďanů jsou mi vydány na milost a mohu s nimi volně nakládat.“ A ještě jeden krok. „Je ti to jasné?“

Zatěkala pohledem všude možně, jestli se nedostaví záchrana.

„Chci odpověď.“

„Není snadné udržet Helgiho prchlivost na uzdě.“

„Potom se postarej, abys ji neroznítila.“

Caitlin na něho upřeně hleděla a do tváří jí stoupal ruměnec. „Jsi zlý člověk.“

„Tak?“

„Zabil jsi svoji ženu.“

„To jsem zabil.“

Nepřestávala mu hledět do očí a strach i odpor se jí v nich mísily ještě s dalším pocitem. Nadechla se a chtěla něco říct, ale rozmyslela si to. Rychle se rozhlédla, možná znepokojená, že je Helgi pozoruje, a pak znovu rychle a divoce pohlédla na Vallona.

„Už na mě znovu nemluv.“

Pozoroval ji, jak vběhla mezi stromy. To setkání mu podivně zvedlo náladu.

Pršelo celý den. Buřňák ležel v blátě a Vallon každou chvíli očekával, že přiběhne do tábora Garrick se zprávou, že Vikingové jsou na pochodu nebo připravují cosi, co nečekal. Bylo třeba uvážit spoustu možností. Když stmívání přešlo v tmu, mohla se mu bolestí hlava rozskočit.

Rozdělali ohně. U jednoho se sesedli k válečné poradě.

„Garrick se nevrátil,“ začal. „To je dobře. Znamená to, že Vikingové ještě neopustili svůj tábor.“

„Mohli ho chytit,“ namítl Drogo.

„To by nám pes dal vědět.“ Vallon se otočil k Raulovi. „Je už loď připravená?“

„Spravili jsme díru. Pořád ještě musíme opravit příčník.“

„Až se Garrick vrátí, přepluje s lodí přes řeku se ženami a starými lidmi. Vikingové nesmějí vidět, co děláme.“

„Proč nepoužijeme psa, aby nás k nim zavedl? Zabijme je jednoho po druhém.“

„Pochybuju, že bychom je dostali všechny. Kromě toho chci, aby nás pořád sledovali. Garrick bude potřebovat veslaře. Řekni Helgimu, ať vybere dva slabší Islanďany.“

Helgi neochotně zamručel na souhlas.

Drogo klackem prohrábl oheň. „Noc není tak temná, aby Vikingům nedošlo, že jsme opustili tábor.“

„Necháme tu dva muže, aby chodili sem a tam a ukazovali se u ohňů.“

Drogo hodil klacek na uhlíky. „To není můj styl. Bojuju v bitvách. Nepředvádím stínové divadlo.“

„Já bitvu nevyhledávám. Podřízl bych Vikingy ve spánku, kdybych k tomu měl příležitost.“

Drogovu odpověď utnul nějaký šramot. Sáhl po meči. „Odlož ho,“ řekl Wayland. „To je pes.“

Pes vyběhl ze tmy a přistrčil hlavu až k jeho obličeji. Wayland ho pohladil po uších. „Vikingové jsou stále ještě ve svém táboře.“ Pes sebou hodil na zem a oči mu v záři ohně rudě svítily. „Tady máme Garricka.“

Vallon se zvedl. „Co je nového?“

„Celý den Vikingové nedělali nic jiného, jenom spravovali plachtu, jedli a taky…“

„A co?“

„Trýznivě napadli ty dvě ženy, pane.“

„Co říká?“ chtěl vědět Helgi.

„Znásilňují ženy,“ odpověděl Vallon, stále ještě soustředěný na Garricka. „Udělal sis nějakou představu, co asi zamýšlejí?“

Garrick se sesul k ohni. „Myslím, že měli v plánu za soumraku proti nám vytáhnout. Odvedli vězně z lodi a shromáždili se u řeky. Byl jsem si jist, že se chystají nalodit, ale potom se ukázalo nějaké špatné znamení. Dva havrani letěli přes řeku z opačných směrů. Když se setkali, krouživým letem se vznášeli k nebi a přitom na sebe krákali. Potom se rozdělili a odletěli každý jinam. Torfinn si to zřejmě vyložil jako špatné znamení, protože začal vztekle gestikulovat, vyrazil nazpátek mezi svými lidmi a odstrkával je z cesty. Krátce nato se udělala taková tma, že nebylo nic vidět, a já si řekl, že bude nejlepší se vrátit.“

Vallon poklepal Drogovi na koleno. „Do svítání se musíme dobře rozestavit a číhat na ně v záloze.“

„Mohli by přijít z různých směrů.“

„Wayland nám dá vědět, kterou cestou se vydali.“

„Jestli bude taková tma jako teď, nepřijdou vůbec.“

„Obloha se může kdykoliv vyjasnit. Musíme být připravení.“

„Proč nevyužít tmu v náš prospěch? Vezmi Waylanda a jeho psa, ať nás k jejich táboru zavedou. Vrhneme se na ně, až budou spát.“

„To není špatný plán, ale museli bychom na to mít ty správné muže. Místo toho polovina našich bojovníků nikdy skutečně nebojovala.“ Zvedl pohled, neboť se blížily dvě nezřetelné postavy. Posunul se stranou. „Pojďte mezi nás.“

Hero s Richardem se usadili na místě, které jim udělal. „Zkoušeli jsme různé směsi na tu zápalnou zbraň,“ řekl Hero. „Nejlepších výsledků jsme dosáhli s březovou kůrou a suchým borovicovým jehličím, namočenými v pryskyřici, tulením oleji a síře.“

„O čem to mluví?“ zeptal se Drogo.

Vallon zvedl ruku. „Můžeš nám to předvést?“

Hero zvedl třecí misku nad oheň.

„Opatrně,“ řekl Vallon. „Nechceme předvést ohňostroj.“

Hero vyklopil směs na uhlíky. S tichým zasyčením se vzňala a vyslala modré a žluté plameny na metr vysoko. Všichni ucukli. Plameny zaprskaly a uhasly, ve vlhkém vzduchu po nich zbyl jen zápach dehtu a síry.

„Jakmile směs vzplane, můžeme ji zalít dalším olejem, aniž vznikne nebezpečí, že plamen zhasne.“

Drogo odehnal kouř rukou. „Co to má znamenat?“

„Chystáme se zapálit dlouhou loď. Kolik té směsi máš, Hero?“

„Naplnili jsme dvě velké tulení kůže a máme soudek oleje. Otec Hilbert nasbíral spoustu třísek.“

„Spálit dlouhou loď?“ opakoval Drogo. „Proč jsi nám to neřekl?“

„Protože jsem neměl jistotu, že to půjde. Pořád si tím nejsem jist, ale myslím, že případný úspěch stojí za to riziko. Raul se nabídl, že povede ty, kteří to provedou.“

Germán se ponuře zasmál. „Je taková tma, že nevím jistě, jestli dlouhou loď dokážu najít. Neuvidím, kde se skrývají hlídky.“

„Až se přesuneme na místo, kde zůstaneme číhat v záloze, vrátí se Wayland k vikinskému táboru. Domluv si s ním, jak si dáte znamení.“

„Co když bude nepřítel příliš silný?“

„Nemyslím, že tam bude hlídat víc než šest lidí.“

„Šest! Kolik jich půjde se mnou?“

Vallon pohlédl na Droga. „Potřebuji tři muže, aby šli s Raulem.“

„Je to bláznovství, zapomeň na to. Sám jsi říkal, že potřebujeme každého muže, aby číhal v úkrytu.“

„Není to bláznovství. Nicméně ať už se nás vrhne na Vikingy co nejvíc, nezabijeme je všechny. A nevyjdeme z toho střetu beze šrámů. Včera v noci jsi říkal, že Buřňák je naším jediným prostředkem, jak se odtud dostat. Ze stejného důvodu pro nás představuje dračí loď největší hrozbu. Znič ji a Vikingové budou bezmocní.“

Drogo si založil paže. „Fulk a já bojujeme na koni.“

„Nechci po tobě, abys šel zapálit loď ty.“ Vallon se otočil k Raulovi. „Vysvětli můj plán Helgimu. Řekni mu, že potřebujeme tři Islanďany, aby tu práci provedli.“

Helgi odpověděl, dřív než Raul vůbec domluvil. Germán se na Vallona zašklebil. „On do toho nepůjde. Říká, že rozdělit naše síly znamená fatálně je oslabit.“

Vallon se zhoupl dozadu. „Něco mu řekni, Drogo, a ujisti se, že to pochopí: Odpověď ne nepřijímám.“

„Nemůžu ho nutit, aby jednal proti své vůli.“

Vallon se předklonil a dopřál si dlouhou odmlku, než promluvil. „Dohodli jsme se, že velím já.“

„V této věci souhlasím s Helgim. Už jsme poslali dva muže pryč s lodí. Měli bychom soustředit síly na jeden cíl.“

Vallon bouchl pěstí do země. „Je mi úplně fuk, co si myslíš!“

Jemný déšť syčel na uhasínajícím ohni. Rozhostilo se ticho a nebralo konce, takže ho někdo musel prolomit.

„S Raulem půjdu já,“ řekl Hero.

Všichni na něho pohlédli.“

„A já půjdu s tebou,“ řekl Richard.

„A máme to vyřešené,“ podotkl Drogo. „Richard zaútočí na dlouhou loď… Je to šílené od začátku do konce.“

Vallon se zlověstnou rozvážností zvedl pohled. „Připouštím, že jsem učinil několik hloupých rozhodnutí. Když jsi připlul na Island, měl jsem tě zabít. Měl jsem odplout, když Helgi odmítl můj návrh, abychom se spojili proti Vikingům. Neměl jsem riskovat životy svých lidí tím, že jsem zachránil tebe a ty nemožné Islanďany.“ Přidal na hlase. „Nastala chvíle, abyste něco oplatili.“

„Helgi udělal chybu, že se pirátům nepostavil, to uznávám.“ Drogo zvedl oči. „Ale nemůžeš mu mít za zlé, že s tebou odmítl jednat, potom co ses tak neomluvitelně zachoval k jeho sestře.“

„Neomluvitelně jsem se zachoval?“ Vallon vyskočil. „Už jsem si toho vyposlechl dost. Ty a ten nadutý spratek můžete bojovat na vlastní pěst. Odteď budu hledět jen na zájmy svých vlastních lidí. Zvedejte se, chlapi. Přepravíme loď přes řeku.“

Raul ho popadl za paži, když se kolem něho Vallon hnal. „Nejvyšší čas, kapitáne.“

„Dej mu ty muže!“

Caitlinin hlas. Vallon se rázem zastavil.

Od ohně se zvedlo několik lidí a rozpoutala se zuřivá hádka. Helgi řval a Caitlin nezůstávala pozadu.

Raul zatahal Vallona za rukáv. „Jen ať si to mezi sebou vyřídí.“

„Počkej.“

„Kapitáne, neber zpátky svoje slovo. Nikdy jim nebudeme moci důvěřovat.“

Caitlin se ještě víc rozječela a bylo slyšet, jak někdo dusá pryč. Udělalo se ticho, a pak se na pozadí plamenů objevil Drogův obrys, který se blížil.

„Vallone, jsi tam ještě?“

Raul ho popadl pevněji. „Ne, nejsi.“

„Tři dobré bojovníky. Na nic jiného nepřistoupím.“

„Máš je mít.“

„Vybere je Raul. Nezkoušej mi podstrčit nějaké zbabělce.“

„V pořádku.“

Vallon si povzdechl. „Garricku?“

„Tady, pane.“

„Chci, abys odvesloval s lodí přes řeku, aby to vikinští špehové nepostřehli. Povezeš ty, co nebojují.“

„Ano, pane.“

Vallon si hledal cestu ve tmě. „Hero, bylo to od tebe statečné, že ses nabídl, ale není zapotřebí, abyste s Richardem šli s Raulem.“

„Je to zapotřebí. Mluvili jsme o tom a shodli jsme se, že nechceme zůstat se ženami, Kromě toho víme, jak tu směs zapálit.“

31

Z ohňů zbyly pouhé slabě zářící červené šmouhy, když Vallon doprovázel ženy a staré lidi na říční břeh. Dokonce ani od okraje vody neviděl Buřňáka kotvícího jen pár kroků daleko.

„Garricku?“

„Tady, pane.“

Ve tmě Vallon pomáhal přepravovaným nastoupit na loď. Rukou sevřel hebkou a pevnou ženskou paži.

„Pusť mě!“ sykla Caitlin přiškrceně. „Nepotřebuju, abys mi pomáhal.“

Držel ji dál. „Ale já jsem vděčný, že tys pomohla mně.“

Musela se otočit. Její dech mu ovanul tvář a ucítil její voňavku a pot. Zajela mu dlaní za krk a přitáhla si ho blíž.

„Přiveď Helgiho nazpátek v pořádku, Vallone.“

A byla pryč. Přetrvaly jenom vůně a vzrušující pocit. Garrickovo zamumlání ho vrátilo do přítomnosti.

„Všichni jsou na palubě, pane.“

Vallon poodstoupil. „Co příliv?“

„Pořád stoupá.“

„Tak si tedy pospěšte.“

„Jak poznáme, že je bezpečné se vrátit?“

„Poznáš to.“

Vallon naslouchal, jestli uslyší cákání, které by prozradilo jejich odjezd. Uslyšel pouze několik málo zdušených záběrů, které brzy splynuly s nahodilými zvuky řeky.

„Nelíbí se mi, že pouštíme Buřňáka z dohledu,“ zamručel Raul. „Kdyby věci nedopadly v náš prospěch, mohl by se Drogo s Helgim pokusit loď uchvátit.“

„Budeme se zabývat jednou hrozbou po druhé.“

Vallon se vrátil do tábora, zapálil louč a předstíral, že kontroluje obranu. Stále ještě pršelo, když se posadil k jednomu ohni, aby tam počkal. Drogo a Helgi se odkradli, aby shromáždili Islanďany a osedlali koně. Zadíval se do řeřavějících uhlíků. Kdyby dokázal porozumět jejich proměnlivým pulzujícím tvarům a vysvětlit je, mohl by z nich vyčíst svůj osud.

„Raul se svými jezdci čeká u řeky,“ zamumlal Wayland.

Vallon si promnul oči. „Stydím se. Nachytal jsi mě, jak podřimuju, zatímco tebe jsem uštval.“ Zatřepal hlavou a zakašlal. Neviděl na krok. Byla taková tma, že málem ztratil rovnováhu, když se postavil. „Chyť se mě za paži.“

Wayland ho vedl ke břehu. Pouze hlasité kolotání říčního proudu mu řeklo, že je u řeky.

„Všichni jsou tady?“

„Ano,“ odpověděl Raul. „A všechno je naloženo.“

„Jak zapálíte tu směs?“

„Máme každý u sebe zastíněnou lampu a třísky.“

„Odliv napomůže našim plánům. Nebudete muset použít vesla, abyste se dostali k jejich táboru.“

„To nebude k ničemu, jestli ho neuvidíme.“

„Pojďte sem,“ řekl Vallon.

Jednoho po druhém, včetně tří Islanďanů, je objal a popřál jim hodně štěstí. Pak všech šest nastoupilo do neviditelného člunu a vyplulo na neviditelnou řeku.

Nevidomý jako slepec se vrátil do tábora. Ohně už se měnily v popel, kvůli hlídkám je oživil a pak se přidal k Drogovi a ostatním, kteří měli číhat v záloze. Celkem jich bylo čtrnáct – devět opěšalých bojovníků a pět jezdců.

„Připravení?“

„Je tma jako v ranci.“

„Pro Waylanda ne. Pojďme.“

Použili stejnou metodu, která jim posloužila, když utíkali z Olbekova hradu. Každý se držel uzlu na lanu a Wayland hledal cestu. Pes běžel vepředu a kontroloval, zda je čistý vzduch, a úplně vzadu šlapali koně s kopyty obalenými plachtovinou. To plahočení jim šlo na nervy. Zakopávali o větve a proklínali výmoly a bodavý hmyz. Vallona svým remcáním tak rozzuřili, že se pustil podél provazu a vyhrožoval, že jestli ještě někdo cekne proti přírodě, zabije ho.

S Drogem se rozhodli, kde se skryjí s Waylandem při návratu od vikinského tábora. Bylo to místo na širokém hřebeni, kde vítr udělal mezi stromy průsek, a leželo na logické cestě mezi jejich a vikinským táborem. Ve dne byl odtud dobrý výhled na další hřeben a řeku po levici. Teď nebylo vidět ani řeku, ani stromy, nebylo vidět nic. Vallonovi muselo stačit Waylandovo slovo, že dospěli na správné místo.

„Jdi se podívat, co Vikingové chystají. Jestli se hnuli, co nejrychleji se k nám vrať.“

Muži se zastavili a zahalili se proti dešti a krvežíznivému hmyzu.

Drogo dotápal k Vallonovi. „Za takové hnusné noci nezaútočí.“

„Potom nepřijdeme o nic víc než o noční spánek.“

Vallon věděl, že to není pravda. Představoval si Vikingy, jak podřimují, zatímco jeho bojovníci jsou čím dál unavenější a podkopává to jejich morálku.

V černočerné tmě se nedal nijak měřit čas. Komáři mu zalezli do vlasů a obočí. Na obličeji začínal mít boule a otoky. Muži se stěžovali na tu trýzeň.

„Ještě někdo cekne a vyříznu mu jazyk.“

To jim nezabránilo nadávat, když se mrholení změnilo v prudkou přeháňku a ta je promočila. Vallon na déšť nedbal. Byl připravený uznat, že jejich noční námaha přišla vniveč, když vtom déšť náhle ustal. Zkrátka přestalo pršet a mezi stromy pronikl chladný vítr.

Vallon se otočil tváří proti vánku. „Pořád by mohli přijít.“

Mraky odplouvaly jeden po druhém. Objevil se měsíc, jasný natolik, že házel světlené pruhy na řeku a stromy na vedlejším hřbetu obkreslil inkoustovou černí. Vallon máchl rukou. „Shromážděte se okolo, chlapi.“

Šourali se do svahu, třásli se a masírovali si ruce a nohy. Vallon se zasmál a plácal je po zádech. „Trochu námahy vás všechny vzpruží. Nic nerozproudí krev tak jako prolít krev nepřítele.“ Rozhlédl se. „Drogo, rozestav koně mezi stromy nalevo. Pěšáci, zformujte se naproti.“ Ukázal na osamoceně stojící smrk v průseku, jehož větve se prostíraly až na zem. „Odtud je polapím do léčky. Jakmile to udělám, zasypejte je šípy. To bude znamení pro tvoje jezdce, Drogo, abyste na ně co nejlítěji udeřili. Dobře to načasuj a Vikingové nebudou vědět kudy kam.“

Někteří Islanďané nerozuměli a jenom jeden na druhého krčili rameny. Vallon zopakoval své rozkazy a přál si umět lépe norsky.

Drogo popotáhl. „Překvapuje mě, že sis vybral nebojovat na koni.“

„Bez zkušeného vojáka vedle sebe by Islanďané nezaútočili.“

Drogo odešel, aby splnil jeho pokyny. Obloha se z valné části vyjasnila a po té indigové pláni pluly majestátní bělavé mraky. Vallon zaslechl spěšné kroky a strnul.

„Wayland se blíží.“

Kroky zesílily. Vallon soustředěně přivřel oči. Někdo vedle něho sykl a Vallon se rychle rozhlédl. To nemůže být Wayland. Kroky se blížily z nesprávného směru. Vikingové museli zjistit, že je tábor opuštěný, a poslali běžce, aby varoval náčelníka.

Vallon běžel do úkrytu. „Zůstaňte schovaní. Já se s ním vypořádám.“

Muž se vyvlekl na hřeben, zdolal padlý kmen a běžel dál. Vallon mu na poslední chvíli vstoupil do cesty a Viking naběhl na meč. Padl mu mrtvý k nohám a Vallon mu jednu ruku opřel o rameno a vytáhl meč. Přitom vyběhl na hřeben další chlap. Uviděl Vallona, s máchajícími pažemi se zastavil a začal ustupovat.

„Za ním!“

Půltucet Islanďanů se vyřítil z úkrytu. Viking se vrhl stranou a zakličkoval mezi stromy.

„Nenechte ho utéct!“

Muži se ho jali pronásledovat. Jak se prodírali lesem, zvuky slábly, až kromě svého rozbušeného srdce neslyšel Vallon nic než vítr vzdychající ve větvích.

„Měli jsme si krýt záda,“ řekl Drogo.

Vallon švihl mečem do země. „Muži měli být pozornější.“

Nahrbil se nad jílcem svého meče. Pronásledovatelé se trousili zpátky, ztěžka oddychovali a vrtěli hlavami. Když se vrátil poslední z nich a potvrdil, že Viking unikl, Vallon se s dlouhým povzdechem zvedl a promnul si čelo, které ho svědilo. Drogo lenivě kopal do země. Vallon ztěžka spustil paže.

„Měli bychom se radši vrátit do tábora,“ řekl Drogo. „Ti druzí dva špehové ho pravděpodobně plundrují.“

„Jdi ty. Já počkám na Waylanda.“

Islanďané už se začínali řadit k odchodu, když Vallon zahlédl na vedlejším hřebeni pohyb. „Počkejte.“

Mezi černými kmeny se mihl stín. Vallon ho ztratil z očí, pak ho znovu zpozoroval na svahu. Dva stíny v plavném a neslyšném pohybu.

„To je Wayland a jeho pes.“

Vallon čekal na viditelném místě. Wayland vyběhl na kopec, přerývaně se nadechl a přejel udiveným pohledem po shromážděných. „Proč tady postáváte? Vikingové jsou mi v patách.“

Vallon si přejel rukou po bradě. „Náš úkryt byl prozrazen. Špehové si všimli, že jsme opustili tábor, a dva se vydali vyvolat poplach. Jednoho jsme vyřídili, ale druhý unikl.“

„Ne, neunikl.“

Došlo mu to po chvilce. „Tys ho zabil?“

„Chytil ho pes.“ Wayland postrčil Vallona pryč z hřebene. „Schovejte se. Budou tady každou chvíli.“

Vallon se vzpamatoval. „Rychle! Všichni na svá místa!“ Stáhl Waylanda na zem vedle sebe. „Dostal se tam Raul?“

„Ne. Když jsem odcházel, ještě do tábora nedorazil.“

„Krucinál! Kolik se jich na nás hrne?“

„Šestnáct.“

Vallon pohlédl na Droga, který ležel a opíral se o lokty pár kroků od něho. „Slyšels to?“

„Jich je šestnáct, nás čtrnáct. Možná budeš litovat, žes vyslal jezdce po řece.“

„Koně to vyrovnávají.“

Pes zakňučel. Wayland strnul. „Jsou tady. Překračují hřeben.“

Vallon rozpoznal zástup, který se hrnul mezi stromy a klikatě sestupoval z vedlejšího hřebene, mizel v temnotě pod svahem a znovu se vynořoval, jak stoupal k místu, kde se skrývali. Měsíční světlo se lesklo na sekerách a špicích kopí.

Vallon popadl Droga za paži. „Nasměruj útok na Torfinna. Načasuj to podle mě. Nezaútočím, dokud nebudou tak blízko, že se jich skoro budu moct dotknout. Buď trpělivý. A postarej se, aby se Helgimu nenahrnula krev do hlavy.“

„Dobře. A teď mě pusť. Nepřítel je už skoro u nás.“

Vallon uvolnil sevření a Drogo spěchal pryč.

Počkal, až Vikingové sešli na stezku, a pak se odplížil z hřebene. Jen co byl z dohledu, přikrčený se rozběhl k tomu smrku. Jezdil očima sem a tam, kontroloval, jestli jsou všichni schovaní. Slyšel nezřetelné kroky blížících se Vikingů a tlumený hovor. Vmáčkl se mezi větve a udělal si mezi nimi jen takovou skulinu, aby viděl ven. Rozčilením se mu dělalo špatně.

Přes hřeben dusal vůdce Vikingů, světlýma očima jezdil ze strany na stranu a od úst mu šla pára. Sekeru měl hozenou přes rameno, od boku mu visel meč a krátký meč měl zastrčený za opaskem. Vnitřní hlas Vallonovi našeptával: Usekni tomu hadovi hlavu, ale odolal. Čekal s mečem zvednutým před obličej. Dech se mu zklidnil. Torfinn Vlčí dech prošel na pět metrů od něho. Přilba se mu houpala u pasu jako hlava nějakého cizího nepřítele. Vallon odpočítával muže, jak rázovali kolem. „… osm, devět, deset…“ Zavřel oči a políbil meč.

„Do útoku!“

Helgiho výkřik, dusot kopyt, zdrcený Drogův křik a zasvištění jediného šípu.

Vallon, nepříčetný vzteky, se zadem prodral od stromu. Torfinn stál nezraněný a hulákal na své muže. Helgi se tryskem se skloněným kopím řítil na nepřítele. Drogo a ostatní jezdci jeli neuspořádaně za ním.

„Já tě zamorduju,“ řekl Vallon neslyšně a hnal se k nejbližšímu nepříteli, ale veškerý svůj vztek namířil na Helgiho. Viking se s ústy dokořán prudce otočil a spolkl Vallonův meč. Zaznělo to, jako když se sekáček zasekne do kusu masa. Vyletěly zuby, vytryskla krev. Viking se sesul a držel si obličej.

„Na ně, chlapi!“ zařval Vallon, soustředěný na Vikinga před svojí první obětí. Muž se rozmáchl mečem, Vallon jeho ránu odrazil, přesmykl svůj meč a zaútočil z druhé strany. Protivník nastavil štít. Vallon učinil klamavý výpad vpravo, vlevo, znovu vlevo, tím narušil soupeřovu rovnováhu, uviděl mezeru a ťal do ní mečem. Muž pustil vlastní meč a podíval se na svou paži, která visela jen na svalu. Vallon odskočil dozadu a s nohama rozkročenýma hodnotil situaci.

Zmatek. Islanďané stále ještě klopýtali do boje a Helgi se svými vazaly poskakoval na koni sem a tam a hledal snadné terče. Pouze Drogo a Fulk bojovali disciplinovaně, jeli třmen na třmeni, jeden sekal mečem doprava, druhý doleva.

Torfinn stál a velkými oblouky roztáčel sekeru a přitom hulákal na své muže, aby se semkli kolem něho.

Vallon se rychle rozhlédl a uviděl jednoho Islanďana, jak klopýtá pryč a svírá kopí, které mu trčelo z břicha. Válečník, který ho zabil, se vyhnul Vallonově ráně a vyrazil ke skupině kolem náčelníka. Vallon odtáhl dva Islanďany, kteří sekali do padlého Vikinga.

„Je mrtvý, vy pitomci. Všichni seřadit ke mně.“

Připojilo se k němu jenom sedm Islanďanů, dva byli mrtví. Napočítal pět mrtvých Vikingů. Ale zbytek se semkl kolem Torfinna, utvořil štítovou hradbu a odrážel jezdce kopími.

„Drogo, musíš prolomit štítovou hradbu! Ustup a vyraz do útoku. Tentokrát to udělej správně.“

Drogo na něho vrhl zoufalý pohled a jako by zavrtěl hlavou, načež se s koněm otočil a zahulákal na ostatní, aby ho následovali. Asi tak dvacet metrů od nepřítele se otočili a shlukli. Jeden kůň byl ošklivě poraněný, klesl na kolena a shodil svého jezdce. Vikingové věděli, že jejich postavení je téměř nenapadnutelné, a zpupně hulákali.

Drogo zatočil mečem nad hlavou. „Do útoku!“

Vallon popadl nejbližšího Islanďana. „Za mnou!“ zařval a rozběhl se rovnou na nepřítele. Jezdci udeřili, dřív než k nim doběhl. Torfinn, který hlavou a rameny převyšoval své spolubojovníky, se rozmáchl a zasadil mohutnou ránu. Jeden kůň odběhl s jezdcem zhrouceným v sedle.

Pak Vallon stanul tváří v tvář nepříteli. Vyletělo proti němu kopí a jen taktak ho odrazil. Pokusil se vrazit do skuliny meč, ale štítová hradba se zase semkla. Jeden Islanďan zešílel z bitvy a pokusil se k nepříteli prokopat. Viking mu vrazil štít do obličeje, vyřítil se a bodl ho. Jeho oběť umírala za chrčivého křiku. Téměř ve stejné chvíli Torfinn vyrazil štítovou hradbou a oči mu žhnuly neovladatelnou chtivostí zabíjet. Jeho meč zasvištěl a Islanďan padl jako podťatý stromek, trup měl téměř přeseknutý.

Vallon věděl, že ztratil všechny výhody, a stejně dobře to věděl Drogo. Škubnutím otočil koně pryč z té bitky. „Není to dobrý. Ustupte. Pokusíme se vás krýt.“

Vallon začal ustupovat. „Ustupujte v sevřené řadě. Dávejte pozor jeden na druhého.“

Vallon ustoupil pár kroků, když to jeden Islanďan nevydržel a dal se na útěk. Tím strhl i ostatní. Vallon najednou čelil Vikingům sám.

„Uteč!“ zařval Drogo.

Avšak Vallon zůstal na místě. Jeho taktika selhala. Tohle je jeho konec. Pozoroval Vikingy, slyšel jejich jásavý křik, viděl, jak se jejich šik zavlnil a jak vyrazili k němu.

Drogo tryskem přejel před ním a mával mečem se zuřivou přesností. Šik Vikingů se rozestoupil a mezerou vyběhl další protivník.

Vallon vhodněji sevřel meč, obličej ošklivě sešklebený. „Pojď a přidej se ke mně v pekle.“

Dva metry před ním útočník klopýtl a padl dopředu. Ze zad mu trčel šíp. S námahou se zvedl a zkroutil se, jak ho zasáhl další šíp.

„Uteč!“ vykřikl někdo a Vallon zahlédl Waylanda, jak sklání luk a chystá se znovu vystřelit.

Vallon uháněl za Islanďany a Vikingové ho s řevem pronásledovali. Torfinnův ryk zaburácel lesem. Jeho muži se zastavili. Mezi stromy Vallon viděl, jak Torfinn potřásá sekerou nad hlavou. Jeho muži zanechali pronásledování a rozběhli se k němu.

Vallon zahlédl Droga. „Jde jim o naše zásoby. Shromáždi Islanďany.“

Drogo pobídl rozzuřeného koně k němu. „To nejde. Nejbližší je bůhvíjak daleko a pořád utíká.“

„Rozdrtili bychom je, kdybys zvládl Helgiho. Proč jsi nesplnil moje rozkazy?“

„Neházej svoje selhání na mě. O vítězství nás připravilo to, že nás nebylo dost.“

Vallon zaklel a klopýtal za nepřítelem. Vikingové byli pryč. Hřeben byl prázdný. Vallon stál a hodnotil svoji porážku, když se nad lesem rozlehl vzdálený hlas rohu. Ozval se znovu, táhle a zoufale. Vallon se otočil. Na chvilku všichni zůstali uprostřed pohybu a vstřebávali vzkaz, který roh sděloval.

Zepředu se ozval řev a náčelník se otočil nazpátek. Vallon mu stál v cestě a nečekal, aby se s ním popasoval. Uháněl mezi stromy. Vikingové proběhli kolem a zmizeli za obzorem.

Drogo popohnal koně k němu. „Znamená to, že Germán našel jejich loď?“

Vallon v předklonu lapal po dechu. „Co jiného?“

Troubení rohu neustávalo. Vallon se napřímil, otočil a obhlížel masakr. Měsíční světlo ustupovalo bezútěšnému svítání. Z ran porůznu ležících mrtvých stoupala pára. Narazil na Vikinga, jemuž skoro usekl paži, jak se svíjí na nepoužitelné ruce. Vallon uchopil meč do obou rukou a zvedl ho nad mužovu hruď. Muž znehybněl a jejich oči se setkaly. Hleděli na sebe z opačných konců cesty, kterou museli oba ve vymezeném čase projít. Vallon spustil čepel meče, Viking se křečovitě zazmítal a pak se uvolnil a natáhl pokrčenou nohu, jako by usínal.

Drogo projížděl mezi mrtvými a počítal je.

„Jak to vypadá?“ zvolal Vallon.

Drogo se ohlédl přes rameno. „Napočítal jsem jich šest a našich pět.“

„Nezapomeň na ty dva špehy, co jsme zabili.“

„Na naší straně by mohlo být mrtvých víc. Není tady Helgi. Dostal ošklivý zásah.“

Vallon si vzpomněl na jezdce, který se kymácel na utíkajícím koni. Ukázal. „Jeho kůň se hnal tamtím směrem.“

Fulk se ho vydal hledat. Drogo seskočil z koně a otřel čepel svého meče hrstí borovicového jehličí. Letmo pohlédl na Vallona, zavrtěl hlavou a rázně zasunul meč do pochvy.

Vallon poodešel a otočil se tváří k přibývajícímu světlu. Nadechl se vzduchu provoněného pryskyřicí a žasl, že je naživu.

Mezi stromy vyběhl Islanďan a zvolal: „Našli jsme Helgiho!“

Jeho kůň ho odnesl dost daleko, než spadl ze sedla. Kolem něj teď v kruhu postávali Islanďané. Ležel na boku, zády opřený o kmen padlé břízy. Obličej měl bílý jako křída, oči prázdné, z koutků šednoucích úst mu skapávala krev. Vallon si už k němu sedal na bobek, ale Drogo ho odtáhl.

„Tvůj obličej je to poslední, co by chtěl vidět.“

Drogo poklekl a zvedl Helgimu z hrudi ochablou paži. Vallonovi se stáhl obličej. Torfinnova sekera způsobila strašlivé zranění. Zasáhla Helgiho do podpaží a šikmo prorazila hrudní koš, odhalila slabě tlukoucí srdce v rozseknuté hrudi, roztrhla vnitřnosti, takže z rozervaných střev vytékala páchnoucí tekutina. Drogo uchopil Helgiho za ruku.

Vallon pohlédl na Islanďany. „Poslali jste pro jeho sestru?“

„Vypustí duši dávno předtím, než se sem jeho sestra dostane.“

Vallon usedl na vyvrácený strom a neslyšně spolu s Drogem odříkával modlitbu. „Gloria Patri, et Filio, et Spiritui Sancto…“

Když se znovu podíval, pyšný a hezký Helgi už odešel z tohoto světa. Jeho smrt nepřinesla Vallonovi žádné zadostiučinění; otravoval ho, ale nebyl jeho nepřítelem. Vallon poodešel o kus dál a zadíval se přes řeku. Dělal se hezký den. Sluneční světlo prosvětlovalo stromy, házelo zlatavé skvrny mezi jehličnany. Zdálky se ozýval datel.

Ozval se výkřik. Pak zahulákal někdo další, a když se Vallon vyvlekl na hřeben, rozléhaly se vzrušené výkřiky po celém lese. Při pohledu, který se mu naskytl, se mu sevřelo hrdlo. Z míst, kde ležel vikinský tábor, stoupal k nebi černý sloup kouře.

Krátce se na Droga zazubil. „Nebyl to tak šílený plán.“

Drogo se burácivě zachechtal jako hazardní hráč, který prohrál díky nepravděpodobné šťastné náhodě. „Jednoho dne ti štěstí dojde a na to si počkám.“

„Odvážnému štěstí přeje.“

„Zkus to vysvětlit Helgiho sestře.“

Vallon vystřízlivěl. „Radši bys jí to měl říct.“

Drogo přikývl a naskočil do sedla. Wayland stál nedaleko, a když Drogo otáčel koně, jejich pohledy se setkaly. Drogo se ohlédl na Vallona, podivně se usmál a odjel.

Islanďané odnesli padlé zpátky do tábora. Zabité Vikingy, kterým sebrali zbraně, nechali, ať si je jejich druhové spálí nebo zanechají napospas vlkům a mrchožroutům.

Když se bojiště vyprázdnilo, sešli Vallon s Waylandem na břeh řeky a čekali na Raulův návrat. Sokolník seděl, hladil svého psa a hleděl na protější břeh. Vallon ho pozoroval a přemýšlel, že by byl pyšný, kdyby byl Wayland jeho syn.

„Jsi rozený válečník,“ řekl. „I když mě k válčení cvičili od dětství, zabil jsi víc lidí než ve tvém věku já.“

„Nemám z toho žádné potěšení.“

„To mě překvapuje. Vyprávěl jsi mi, že tvůj dědeček byl Viking a nevybral by si žádné jiné zaměstnání. Připadalo mi, že jsi na jeho hrdinské činy pyšný.“

„Ty příběhy mi vyprávěl, když pracoval na zeleninovém záhoně.“ Wayland na Vallona rychle pohlédl. „Tobě dělá zabíjení radost?“

Vallon se nad tím zamyslel. „Cítím zadostiučinění, když porazím nepřítele. Svět je nebezpečné místo a život je krutý. Tví sokoli to vědí.“

Wayland se pohrdavě zasmál. „Kdybys žil mezi zvířaty, věděl bys, že zabíjejí z nutnosti. Jenom lidé zabíjejí pro zábavu.“

„Neválčím pro zábavu.“

„Proč tedy? Jsi přesvědčený, že panovníci, jejichž armády jsi vedl, válčili, aby byl svět lepší?“

Vallon se nadechl tak zhluboka, až pocítil, jak mu plíce tlačí na žebra. Kdyby mu před dvěma lety položil takovou otázku nějaký venkovan, nechal by ho ubičovat a příští ráno by si na něho už nevzpomněl.

Wayland ho pozoroval. „Neodpovídáš.“

Odpověď se Vallonovi drala na rty, ale nedokázal ji vyslovit. Na tuto cestu jsem se vydal, abych činil pokání za smrtelný hřích, a slíbil jsem, že nezmařím život, jen v sebeobraně nebo na ochranu lidi, za které zodpovídám. Uplynulo půl roku a ztratil jsem přehled, kolik lidí zemřelo mojí rukou. A bude jich víc.

Usmál se. „Bojuji, protože se k ničemu jinému nehodím.“ Stiskl Waylandovi paži. „Běž. Syth si o tebe bude dělat starosti.“

Wayland se zvedl.

Vallon na něho pohlédl přivřenýma očima. „Než Drogo odjel, pohlédli jste na sebe. Jako byste sdíleli nějaké tajemství.“

„Jaké tajemství bych mohl sdílet s Drogem?“

Šikmé světlo ponechávalo Waylandův obličej ve stínu. Vallon přikývl. „To se mi muselo jen zdát. Nenech Syth čekat.“

Když Wayland odešel, založil si Vallon ruce za hlavou a zahleděl se na nebe. Proti proudu řeky letělo hejno hus v tak dokonalém uskupení, že se jejich křídla téměř dotýkala. Brzy se vydají na jih a za několik málo dní urazí cestu, kterou Buřňák nedokáže uplout za měsíc. Brzy budou mít na krku zimu. Nemají jídlo. Islandští kapitáni Raulovi řekli, že obeplout Severní mys v tuhle roční dobu je nejspíš nemožné. Má tolik starostí, a přesto se mu myšlenky vrtkavě rozbíhají a vracejí se ke Caitlin.

Ze třpytných pablesků na vodě se vynořil člun. Vallon se zvedl a zastínil si oči. Vyplulo šest mužů a jenom pět se jich vracelo. Rozpoznal Raulovu podsaditou postavu a modlil se, aby ten, kdo chybí, nebyl Hero nebo Richard. Přešel na konec písčiny a zavolal na pozdrav. Poděkoval Bohu, když rozpoznal Herovy a Richardovy rysy. Pocítil výčitky svědomí, když si uvědomil, že chybí jeden z Islanďanů – člověk, jehož jméno zapomněl a podobu si nedokázal vybavit.

Když člun připlul blíž, uviděl Vallon, že Raul má vous spálený, zbyl z něho kadeřavý chomáč, a obočí sežehnutá do černých skvrn. Pomohl mu na břeh.

„Viděli jsme kouř. Zachránili jste situaci.“

Raul kolem sebe šířil pach spálených vlasů. Prošel kolem Vallona, sesunul se ke stromu a popálenýma rukama se zatahal za zbytky obočí. „Útok ze zálohy nevyšel?“

„Neublížili jsme nepříteli tolik, jak jsem doufal. Povězte mi raději, jak to šlo vám.“

Raul mávl na Hera a zavřel oči.

Hero a Richard se svalili vedle něho. Vypadali unaveně a překvapivě klidně. Dva přeživší Islanďané se k nim přidali.

„Večer nezačal dobře,“ pustil se do vyprávění Hero. „Byla taková tma, že jsme ztratili představu, kde jsme. Proud nás neustále zaháněl ke břehu. Nakonec jsme čistě z toho, kolik uplynulo času, usoudili, že už jsme propluli zátočinou, ale nedokázali jsme určit, kde se vikinský tábor nachází. Komáři nás žrali zaživa. V zoufalství jsme odveslovali ke břehu s úmyslem se vrátit, jakmile uvidíme, co děláme.“

„Proklínali jsme tě,“ řekl Richard.

„To nejste sami. Ale povídej dál.“

„Spustila se prudká přeháňka, pak se mraky protrhaly a ukázal se měsíc. Vypočítali jsme si, že jsme pod vikinským táborem.“ Hero se dotkl jednoho Islanďana. Vallon v něm poznal mladíka, který skočil na palubu Buřňáka, dřív než nastoupily ženy. „Rorik se pustil po břehu Vikingy vyslídit. Nebyl pryč dlouho. Jejich tábor byl na dostřel šípu od místa, kde jsme se skrývali. Rorik se vrátil, právě když Vikingové pochodovali pryč.“

„Počkali jste, až odejdou, a potom jste napadli dlouhou loď.“

Pohlédli na sebe. Raul zamžoural zpod sežehnutého obočí. „Byli jsme k smrti utahaní, promoklí na kost a úplně jsme šíleli z těch komárů. Třísky nám zvlhly, neměli jsme představu, kolik Vikingů tábor hlídá, ani kde jsou rozmístění. Klidně mě spráskej, kapitáne, ale já myslel jenom na to, abychom si zachránili kůži.“

Vallon řekl mírně. „Za takových okolností bych se možná rozhodl stejně.“ Zazubil se. „Ale něco vás přimělo rozmyslet se jinak.“

Hero se opět pustil do vyprávění. „Veslovali jsme přes ústí zátoky a zabírali jsme vesly, jako by byla z peří. Dlouhá loď kotvila tak padesát metrů od nás a na palubě nikdo nebyl. Veslovali jsme dál a vtom Richard řekl: ‚Nemůžeme se z toho takhle vyzout. Co řekneme Vallonovi?‘“

Richard se rozpačitě usmál. Vallon se na něho upřeně zadíval.

Raul si odplivl. „Koukli jsme se po sobě a bez řečí jsme začali veslovat k lodi. Samozřejmě jsme urazili sotva pár metrů, když se ze břehu rozlehl hrozný řev a dva strážní, co spali na lodi, vyskočili. Tři Vikingové se hnali ze svých stanovišť na kopcích. Zamířil jsem na jednoho hlídače na lodi. Nemohl jsem minout.“ Raul si znovu odplivl. „No, minul jsem. Déšť tětivu promočil, že byla ochablá jak papežovo péro.“

Richard se uchechtl do dlaně.

„Probojovali jsme se na palubu,“ řekl Raul. „S jedním Vikingem jsem si poradil já, s druhým Rorik a Bjarni. Při té potyčce přišel o život Skapti. Padl mrtvý do vody. Bůh mu buď milostiv.“

Vallon přikývl. Neměl ponětí, kdo byl Skapti.

„To už se hlídky z pevniny málem dostaly na břeh. Byl právě tak čas odříznout loď a odstrčit se od břehu. Dva Vikingové vběhli do vody, ale my jsme je odrazili vesly. Ten třetí zůstal na břehu a troubil na poplach. Zatímco jsme bojovali s těmi dvěma ve vodě, Hero a Richard založili oheň.“

„Myslel jsem, že to snad nikdy nechytne,“ řekl Hero. „V lodi bylo několik centimetrů vody a dřevo bylo nasáklé deštěm. Naštěstí pro nás Vikingové připevnili plachtu. Namočili jsme ji v oleji, ke stěžni nahrnuli třísky a na ně nalili naši směs. I tak trvalo hotovou věčnost, než se oheň rozhořel. Když konečně vzplanul, vyšlehly plameny do poloviny stěžně. Vikingové nechali na lodi vesla. Posbírali jsme je spolu se vším, co mohlo hořet, a naházeli do ohně.“

Ve vyprávění pokračoval Raul. „Když Vikingové uviděli oheň, ten na břehu spustil člun a ti dva ve vodě se přebrodili zpátky k němu. Hero na nás křičel, ať už jdeme, ale kus plachty spadl na palubu a utvořil hořící stěnu, takže jsem nemohl ke člunu. To už se k lodi skoro dostali ti tři Vikingové. Kapitáne, ty víš, že nejsem žádný plavec, jinak bych skočil přes palubu. Zadržel jsem dech, zavřel oči a proběhl těmi plameny. Zakopl jsem o příčník. Myslel jsem, že je se mnou ámen.“

„Když se vynořil, kouřilo se z něho,“ řekl Hero.

„Skočili jsme do člunu a veslovali ze všech sil. Vikingové nás nepronásledovali. Snažili se zachránit loď, to je zaměstnalo.“

„Podařilo se jim to?“

„Co já viděl, hořela jako pochodeň.“

„Takže je zničená.“

„Skoro,“ řekl Raul. „Stěžeň je pryč, plachta je pryč, vesla taky, ráhnoví jakbysmet. Kýl bude pravděpodobně jen ožehnutý, ale prkna uprostřed lodi budou na popel.“

„Neotáleli jsme,“ dodal Richard. „Věděli jsme, že se Vikingové brzy vrátí a mohli by nás pronásledovat ve člunu. Pohánělo nás pomyšlení, co by s námi udělali, kdyby nás chytli, i když už jsme neměli sílu.“ Tiše se zasmál. „A jsme tady.“

Vallon se na ně zamyšleně zadíval. „Jste tady.“

Z tábora zazníval žalostný nářek. Garrick odvesloval s Buřňákem zpátky do původního kotviště a všichni vyskákali na břeh. Dychtili dozvědět se, co je nového. Vallon se odpojil od ostatních a vydal se rovnou doprostřed tábora.

Caitlin klečela u Helgiho těla a kolébala se dopředu dozadu. Za ní stály její služebné a jeho vazalové. Drogo se zamračil a mávl na Vallona, aby se nepřibližoval. Vallon zaváhal. Caitlin zvedla ztrápený obličej a zahlédla ho. Přestala kvílet a z hrdla se jí vydralo zamručení. Popadla meč, který ležel na Helgiho těle, hnala se na něj a něco drmolila. Drogo a její služebné se za ní rozběhli, ale přiřítila se k Vallonovi, než ji dostihli, a oběma rukama se rozpřáhla mečem. Střelhbitě vymrštil paži a sevřel jí rukou obě zápěstí najednou. Zápasila s ním, pak ochabla a pustila meč. Z očí se jí vyřinuly slzy. Padla na něho a musel ji obejmout, aby se nesvezla na zem. Dlouhá léta nedržel v náruči ženu a byl to velice zvláštní pocit, tisknout si na hruď princeznu, která ho chtěla zabít.

Přes vzlyky probublával její hlas. „Slíbils, že ho přivedeš bezpečně zpátky.“

„Mrzí mě to. Čerpej útěchu z toho, že tvůj bratr zemřel statečně, že se utkal s nepřítelem bez ohledu na vlastní život.“

Zabušila mu rukama do hrudi. „Ty jsi jeho život zmařil.“

Přes její rameno viděl, jak k nim rázuje Drogo. „Jaké lži jsi tady navykládal?“ zeptal se ho.

„Žádné lži,“ řekl Drogo. „Věděl jsi, že útok je nesmyslný.“ Vytrhl Caitlin z Vallonova sevření. „Drž se od ní dál.“

Služebné uchopily Caitlin za paže a odváděly ji pryč. Vallon s Drogem stáli naproti sobě. „To mě mohlo napadnout, že překroutíš fakta ve svůj prospěch. No, tak můžeš překroutit ještě něco. Dlouhá loď se změnila v popel a dva další Vikingové naplnili svůj osud.“

Drogovi na tvářích zarostlých strništěm naběhly svaly. Prkenně se uklonil.

„Mně gratulovat nemusíš,“ řekl Vallon. „To tvůj bratr Richard si zaslouží uznání.“

Prudce se otočil.

„Vallone!“

Vallon mávl rukou potřísněnou krví. „Už dost.“

Drogo ho dohnal. „Spřátelil jsem se s Helgim. Včera večer, než jsme šli čekat na Vikingy, mě požádal, abych Caitlin ochránil, kdyby přišel o život. Řekl jsem mu, že je mi ctí to přijmout. Slíbil jsem, že pro ni nasadím život.“

Vallon rázoval dál. „Jak úctyhodné a nepochybuji, že svůj slib splníš. Ale jak se to týká mě?“

Drogovi se svíralo hrdlo pocity, které nedokázal vyjádřit. Bodl prstem. „Prostě se k ní nepřibližuj. Nic víc.“

Vallon se odebral na klidné místo na říčním břehu a pak teprve mu došlo, co tím chtěl Drogo říct. Helgi musel setkání u jezera vylíčit tak, aby to vypadalo, že Vallona jeho sestra uchvátila. Drogo ho považoval za soupeře, který si chce získat její náklonnost. Normanova hloupost ho rozzuřila. Otočil se zamračeně.

Garrick se k němu blížil s miskou jídla a chlebem. „Vůbec jsi nevzal do úst, pane.“

Vallon mlčky jedl a hleděl přes řeku.

„Co uděláme teď?“

„Rozbijeme tábor na druhém břehu. Pár dní potrvá, než opravíme loď tak, aby mohla na moře. Wayland může ten čas využít, aby obstaral potravu pro dravce. Potom…“ Vallon se ovládl. Málem řekl: „Pojedeme domů.“ Usmál se na Garricka. „Budeme pokračovat v cestě. Půjdeš s námi do Konstantinopole?“

„Co bych tam dělal, pane?“

„Co bys chtěl. Je to největší město na zemi.“

„Města mně nevyhovují. Jednou jsem byl v Lincolnu. Ze všech těch lidí na jednom místě mi šla hlava kolem.“ Ostýchavě pohlédl na Vallona. „Sním o tom, že si koupím deset akrů půdy tam, kde jsem se vyrostl. Prožiju svůj život a spočinu v půdě, z níž jsem vzešel. V místě, kde jsou pohřbení mí rodiče, kde spí moje děti. Vím, že je to jenom sen.“ Zasmál se. „Ten Daegmund by nebyl rád, že mě zase vidí. Dával by mi zabrat, to ti povím.“

Vallon ho popadl za paži. „Budeš mít svých deset akrů. Jestli ničeho jiného tímhle nekonečným putováním nedosáhnu, budu spokojený.“

Garrick vyhledal pohledem jeho oči, poodstoupil, na obličeji se mu usadil smutek. „Nemůžu zapomenout na ty ženy, a co jim Vikingové udělali. Je to matka s dcerou – ta je pouhé děvče. Nemůžeme je zachránit, pane? Chopím se zbraně, kdyby sis myslel, že to pomůže.“

Vallon zavrtěl hlavou. „Nemůžu od ostatních žádat, aby se ještě víc obětovali. Blíží se zima a musíme urazit ještě velký kus cesty. Musíme vyrazit.“

Zvedl se. Garrick zůstal sedět, tvář mu obestřela zádumčivost. Vallon se dotkl jeho ramene. „Promiň. Nemůžeme jim nijak pomoct.“

32

Wayland se Syth tiše a neslyšně kráčeli lesem a pes je sledoval jako přízrak. Napravo od nich házel srpek měsíce stříbřitý pruh světla přes řeku. Z vikinského tábora na druhém břehu se neustále ozývalo sekání a bušení. Dnem i nocí dřeli, aby opravili dlouhou loď. Když je Wayland den po bitvě špehoval, přísahal by, že vrak je neopravitelný, jeho střední část byla spálená až k čáře ponoru. Příštího dne se vrátil a zjistil, že už začali nahrazovat prkna a včera opravili trámy na pravoboku.

Vplížil se do vrbového hájku a pohlédl krajkovím větví. Na větvi asi šest metrů nad zemí se objevily dvě baculaté siluety. Otočil se k Syth, položil si prst na rty a obešel to tak, aby se oba tokající tetřevi rýsovali proti měsíci. Poklekl na jedno koleno a zvedl miniaturní kuši, kterou mu vyrobil Raul, šíp bez špice založený. Zamířil nízko, aby vyrovnal na tak malou vzdálenost zpětný ráz. Vystřelil. Ozval se tupý náraz a jeden tetřev spadl s tlukoucími křídly ve smrtelné křeči na zem. Jeho druh poplašeně kvokl a posunul se na větvi. Wayland založil další střelu a zacílil.

Minul. Střela s klapáním proletěla mezi větvemi. Tetřev se posunul skoro až na konec větve. Wayland založil další střelu. Větev se pod váhou tetřeva houpala. Wayland se snažil přizpůsobit rytmu. Nemělo to smysl. Zavřel oči, nadechl se, zvedl kuši a vystřelil, jakmile se tetřev objevil v jeho zorném poli.

Buch.

Wayland zamrkal. Větev byla prázdná. Pes se rozběhl pro úlovek. Wayland si promasíroval zátylek. „To pro dnešní noc stačí.“

„Kolik jich máme?“

Spočítal ptáky, kteří se mu houpali na opasku. „Dohromady sedm.“

Syth zatleskala. „Šest pro sokoly, jeden pro nás. „Upeču ho hned.“

Zatímco připravovala jídlo, hleděl Wayland nepřítomně do plamenů. Byl vyčerpaný z nikdy nekončících povinností – ošetřování sokolů, shánění potravy, špehování Vikingů.

Mlčky pojídal svůj díl tetřeva. Z druhé strany ohně ho Syth sledovala očima plnýma otázek. Věděl, že ji zneklidňuje jeho trudnomyslné mlčení, to, že ji neobjal od chvíle, kdy odpluli z Islandu.

„Je to polosyrové,“ řekl a hodil zbytky psovi.

„Vím, že jsi unavený, tak jsem se snažila připravit to co nejrychleji.“ Wayland se natáhl a zabalil se do pokrývky. Syth se uložila vedle něho tak, aby se téměř nedotýkali. Vnímal, jak je nešťastná. Připomněl si hádky mezi rodiči, a jak se mu vždycky ulevilo, když se usmířili. Překulil se. „Ty za to nemůžeš, že jsem takový. Je to tím, že pořád myslím na to, co nás čeká.“

„To není jenom tím,“ řekla. „Trápí tě, že mě máš navždy na krku.“ Přisunula se blíž. Její dech mu teple ovanul tvář. „Třeba tě budu mít dost dřív já.“

Wayland se prudce vytrhl ze spánku. Syth a pes vyběhli z vrbového hájku.

„Rohatý je v řece.“

Wayland popadl luk. „Rohatý?“

„Je černý, má rohy a na nohou kopyta a je velký jako dům.“

Kulila oči a pes jako by dostal záchvat, skřípal zuby a boky se mu chvěly. Byl rozčilený, neměl strach. Wayland pohlédl k řece. Svítalo a stromy se počínaly šedě rýsovat. Slyšel, jak na mělčině zurčí voda. „Zůstaň tady.“

Založil šíp a pustil se k řece. Ohlédl se a uviděl, že se za ním Syth plíží a zatíná zuby do ruky. Mávl na ni, ať se vrátí.

Důrazně zavrtěla hlavou.

Wayland došel na kraj houštiny. Asi tak dvacet metrů od břehu stál na pozadí blednoucího nebe ďábelský netvor. Takovou nestvůru nikdy neviděl. Jako by byla stvořena z několika tvorů. Hlava s lalokem měla protáhlý čenich, uši jako osel a paroží o rozpětí dvou metrů. Býčí ramena s hrbem se svažovala k zakrslým hýždím se směšným ocasem. To všechno nesly kloubnaté nohy, na všechnu tu váhu napohled hubené. Tvor zvedl hlavu a pomalu přežvykoval. Z čenichu mu kapala voda. Neslyšně zafrkal a znovu hlavu sklonil. Wayland se odplížil nazpátek k Syth.

„Není to ďábel,“ zašeptal.

„Co tedy?“

„Nějaký druh jelena.“

„Rohatý na sebe může vzít podobu, jakou chce. Jednou jsem v bažinách viděla netopýra, který…“

Wayland jí přitiskl ruku na ústa a varovně vytřeštil oči.

Přikývla a on ruku odtáhl. Zvedl luk. Syth se na něho pověsila.

„Nezabíjej ho.“

„Už jsme skoro dojedli koňské maso. Takhle velké zvíře nás bude živit týden. Zůstaň tady a nedělej hluk.“

Zvíře se nehnulo z místa. Panovalo bezvětří, takže se k němu jejich pach nedonesl, a v zurčení vody na mělčině zanikly jejich hlasy. Zvíře stálo téměř přímo proti němu a Wayland čekal, až se natočí bokem. Viděl lesk jeho očí. Pohnulo se a povzdechlo si. Osamělost těch míst byla skličující. Wayland se zadíval přes jeho kohoutek. Jenom zásah do srdce by porazil takhle velké zvíře.

Podle dutého zvuku poznal, že šíp neminul cíl. Zvíře zamručelo a vrhlo se kupředu, od kopyt mu stříkaly spršky vody. Pes skočil do vody.

„Nech ho být, ty blázne.“

Wayland vytáhl další šíp a jal se zvíře po břehu pronásledovat. Běželo k písčině porostlé vrbami a břízami. Už tam málem doběhlo, když vtom klopýtlo a kleslo na kolena předních nohou. Pes zakňučel a rozběhl se rychleji. Zvíře zaskučelo a znovu se postavilo. Vrávoralo kupředu a znovu se zastavilo s nohama roztaženýma a pokleslou hlavou. Pes, hluchý k Waylandovým příkazům, skočil a zaťal zvířeti zuby do podkolenní šlachy zadní nohy. Voda se mohutně rozstříkla a pes letěl vzduchem pět metrů daleko.

„Já ti to říkal!“

Zvíře pohodilo hlavou. Z tlamy mu tryskala krev. Pak teskně zamručelo, kleslo na zadek a převalilo se.

Waylandovi zvonilo v uších. Pes plaval k padlému zvířeti, zřejmě z toho vyšel bez škrábnutí. Wayland dlouze vydechl a otočil se. Syth stála jen o pár kroků dál, v očích němý úžas. Vytáhl nůž.

„Raději se přesvědčím, že je mrtvý.“ Zvíře leželo na boku a voda kolem něho tmavla krví. Pohlédl mu do očí a viděl, že každou vteřinou víc a víc vyhasínají.

Pes ho zaraženě pozoroval. Vykopl, aby ho odehnal. „Máš štěstí, že ti nezlomil vaz.“

Odtáhl zvíře na mělčinu a přivázal je ke stromu. Syth chodila okolo a prohlížela si je ze všech stran, ale nepřiblížila se k němu.

„Zaběhni do tábora a řekni Raulovi, aby přijel se člunem.“

Otočila se a rozběhla se. Jako vždycky se musel usmát, když pozoroval, jak se jí nohy při běhu kmitají a jak mává rukama.

„Radši se dvěma čluny.“

Poklusávala na místě, pak vystřelila jako šipka a pes se rozběhl za ní. Znovu se zadíval na zvíře a úsměv mu sklouzl z tváře. Prohrábl si vlasy.

Na obzoru matně svítilo právě vyšlé slunce. Natáhl se na zem s rukama za hlavou. Nad ním pomrkávalo březové listí jako zlaté mince. Připadal si jako vrah.

Když se probudil, svítilo mu slunce do očí. Za mohutného zívání se zvedl a zadíval se k vikinskému táboru. Bušení a tesání umlklo. Vikingové vytáhli loď z vody a pokračovali v opravách. Odtud na ni nebylo vidět, skrývala se v zátoce za ohybem řeky.

Právě se chtěl odvrátit, když ho upoutal trhavý pohyb. Nad vrcholky stromů lemujících zátoku, se objevil bledý kmen. Wayland se zašklebil. Zvedali stěžeň.

V lese bolestně zanaříkal nějaký tvor. Nářek se ozval znovu z větší dálky. Zapátral pohledem mezi stromy. V lese žili medvědi a vlci. Viděl jejich stopy.

Když znovu pohlédl přes řeku, dračí loď právě klouzala ze zátoky. Nové dřevo na trupu jasně svítilo. Vesla zabrala a znehybněla. I když loď nebyla ještě připravená vyplout na otevřené moře, mohli ji Vikingové použít, aby jim bránili v odjezdu. Vesla se znovu vnořila do vody a dlouhá loď se vrátila do svého kotviště. Zanedlouho se opět ozvalo bušení a klepání.

Wayland se zadíval proti proudu řeky a uviděl, jak se blíží dva čluny. Když Raul uviděl to zvíře, pošoupl si čapku vysoko z popáleného čela.

„Kolik šípů to chtělo?“

„Jeden. Víš, co to je?“

„Los. Viděl jsem je na baltickém pobřeží. Je dobrý k jídlu. Vyudíme ho a až do Norska budeme mít co jíst.“ Všiml si tetřevů u paty stromu. „A máš krmení pro sokoly.“

„To nestačí.“

„Nalov dnes v noci ještě další.“ Wayland zavrtěl hlavou. „Vikingové opravili loď. Dokonce vyrobili nový stěžeň.“

Raul přejel pohledem břeh nepřítele. „Bez plachty jim není stěžeň k ničemu.“

„Na tom nesejde. Pořád ovládají řeku.“

Posádka spala na Buřňákovi uprostřed řeky, což bylo bezpečnostní opatření, aby Drogo a Helgiho lidé loď neuchvátili. Příštího rána za východu slunce s ní připluli blízko k táboru Islanďanů a spustili kotvu v hloubce půldruhého metru. Utečenci se tlačili na břehu se svými věcmi a něco málo zbožím, které zachránili. Vallon zvedl ruku.

„Než nastoupíte, vyslechněte si pravidla. Zaprvé, všechno jídlo půjde do společných zásob.“

Ozvaly se nesouhlasné hlasy a pár lidí si přitisklo rance k hrudi.

„Je to na vás. Ponechte si vlastní jídlo a jděte svou cestou. Zásoby má na starosti Richard a postará se, aby všichni dostali stejně. Můžete si určit jednoho z vás, aby mu pomáhal.“

Reptání utichlo.

„Žádný Islanďan si nesmí bez mého svolení vzít na loď zbraně. Odevzdejte zbraně při nalodění. Budou připravené k okamžitému použití, ale pokud si některý muž vezme bez mého souhlasu s sebou meč, budu to považovat za vzpouru.“ Další vlny protestů si Vallon nevšímal a obrátil se ke Garrickovi. „Zajeď s lodí ke břehu. Nejdřív nalož koně.“

Když spustili koně do nákladového prostoru, začali Islanďané nastupovat na loď. Raul s Garrickem jim odebírali zbraně, Hero s Richardem shromažďovali jejich jídlo. Jednoho muže, co skočil na palubu, popadl Raul za paži, hrábl mu pod tuniku a vytáhl malý váček. Otevřel ho a přičichl. „Ječmen,“ řekl a vlepil podvodníkovi pohlavek, že se muž div nenatáhl. Zadní paluba se naplnila. Caitlin stála u lodní lávky a dohadovala se s Helgiho muži, Tostigem a Olafem.

„Nemáme celý den,“ řekl Vallon.

Tostig k němu vzhlédl. „Svoje meče neodložíme.“

„Klidně tady zůstaňte. Prokážete mi tím laskavost.“

Caitlin řekla něco, co Vallon nepochytil. Tostig s Olafem zuřivě vydusali po lávce a zabodli meče tak mocně, že je musel Raul z paluby vyrvat oběma rukama.

Caitlin v obyčejných vlněných šatech nastoupila se svými služebnými a Islanďané se před ní rozestupovali.

Na břehu zůstali pouze dva Normani. „Fulk svůj meč předá,“ prohlásil Drogo. „Ty víš, že toho svého se vzdát nemůžu.“

„Chápu,“ řekl Vallon. „Garricku, zvedni lávku a zanech Droga s jeho neposkvrněnou pověstí na břehu.“

„V tu noc, kdy jsme bojovali s Vikingy, jsi byl za můj meč rád. A pravděpodobně ho budeš zase potřebovat, než tahle cesta skončí. Dávám ti své slovo, že ho proti tobě nepozvednu, dokud nedoplujeme na bezpečné místo.“

Vallon pohlédl na svou posádku, Raul pokrčil rameny. „Přijímám tvůj slib. A teď nastup, ať využijeme odliv.“ Islanďané se tísnili na zádi. Raul se postavil na příčník a počítal je. „Třiadvacet. Kapitáne, i kdybychom dokázali zajatce zachránit, není tady pro ně místo.“

Vallon přikývl a pak si zjednal ticho. „Většina z vás plula do Nidarosu, ale na tak dlouhou cestu nemáme dost jídla ani vody. Vezmeme vás do nejbližšího přístavu. Odtamtud si už budete muset pomoct sami. Mezitím se budou dodržovat ještě další pravidla. Někteří z vás vědí, že jsem se zúčastnil válečného tažení proti Maurům ve Španělsku. Všiml jsem si, že se naši muslimští nepřátelé těší lepšímu zdraví než křesťanské armády. Maurové se vyhýbají horečkám tím, že si myjí ruce, než sáhnou na jídlo, a taky tehdy, když vyhoví přirozeným potřebám.“

Raul jim to překládal. „Nejsem si jistý, že pochopili, kapitáne.“

„Řekni jim, že budou kadit do věder k tomu určených na zádi a potom si opláchnou ruce. Nikdo si nebude sám vařit. Bude se jíst po skupinách.“ Vallon zvedl ruku. „Ještě něco. Přední paluba je vyhrazená mým lidem. Bez mého svolení na ni nikdo jiný nevkročí. A hotovo.“

Bratr Hilbert se přihlásil o slovo. „Než se vystavíme nebezpečím, která nás čekají, padněme na kolena v upřímné prosbě o Boží milosrdenství a odpuštění všech politováníhodných špatností –“

„Odříkávej své modlitby cestou,“ přetrhl mu řeč Vallon. Pokývl na Garricka. „Zvedni kotvu.“

Buřňák doplul na míli od vikinského tábora, než jejich hlídky zatroubily na poplach.

„Držet se u levého břehu,“ nařídil Vallon. „Raule, připrav se, že budeš rozdávat zbraně.“

„Nedokážou loď spustit na vodu včas,“ řekl Wayland. Z výzvěd se vrátil s tím, že piráti vytáhli dlouhou loď na břeh kvůli dalším opravám.

Odliv je zvolna nesl po proudu řeky. Uviděli zátoku.

„Tamhle jsou!“

Vikingové se hnali na břeh, ječeli a mávali zbraněmi. Jedna skupina za sebou táhla spoutané zajatce. Jejich věznitelé je nahnali až k vodě a ti ubožáci tam klesli na kolena, v úpěnlivé prosbě zvedli paže, bili se v prsa a rvali si vlasy.

„Musíme je zachránit,“ vykřikl jeden Islanďan a ostatní se k němu přidali. Mnozí byli příbuzní nebo sousedé zajatců.

„Nezastavovat,“ řekl Vallon.

„Tamhle je Torfinn,“ řekl Raul. „Kristepane, to je ale obr, ten ničema.“

Náčelník Vikingů, svlečený do pasu, vběhl do řeky a odstrkával od břehu člun. Vskočil do něho, když Buřňák minul dolní břeh zátoky. Člun se za nimi brzy objevil, veslovali v něm čtyři muži. Torfinn se krčil na přídi a hulákal na veslaře, aby pořádně zabrali.

„O co mu jde?“ zeptal se Raul.

„Jsem přesvědčený, že chce vyjednávat.“

Veslaři se tužili, aby je dohnali, ale drželi se mimo dostřel kuše. Čtyři pět Vikingů se po břehu pachtilo za nimi. Člun se dostal do stejné roviny s lodí a Torfinn přiložil ruce k ústům.

„Raule, řekni Islanďanům, ať jsou zticha. Garricku, zajeď s lodí na doslech.“

Buřňák se natočil na pravobok.

„To stačí.“

Torfinn se zvedl. „Hej, Franku! Kam jedeš? Myslíš, že obepluješ Severní mys? Ne, opozdil ses. Hej, Franku, poslouchej, co ti říkám. I kdyby ses dostal kolem mysu, chcípneš hlady, než dopluješ k nejbližšímu osídlení.“

„Rozumíš tomu, co říká?“ chtěl vědět Raul.

„Smysl chápu.“

„Hej, Franku, promluvme si.“

„Raule, co si o tom myslíš?“

„Říkám, abychom pluli dál.“

„Co ty, Hero?“

„Podle mě bychom měli zjistit, co nám chce říct. Víme, že cesta podél norského pobřeží je nebezpečná. Proudy jsou zrádné a hory spadají přímo do moře. Torfinn ty vody zná. Mohli bychom se od něho něco užitečného dozvědět.“

Vallon stál otočený po proudu řeky a kolem klouzaly břehy porostlé lesem. Touhle rychlostí doplují k moři před polednem a jejich osud bude určovat pouze vítr a počasí, nic složitějšího.

„Zastavit loď.“

„Kapitáne, z Torfinna nic nedostaneme.“

„Zakotvit uprostřed řeky. Waylande, řekni Torfinnovi, ať připluje blíž.“

Vikingové veslovali k Buřňákovi a zastavili ve vzdálenosti sto metrů.

„Pojď blíž,“ zahulákal Vallon. „Neslyším tě.“

Torfinn naznačil veslování. „Pojď ty ke mně.“

Vallon se rozhlédl, jak by tuhle situaci vyřešil. O kus dál po řece se tok rozdvojoval a obtékal dva hladké, protáhlé balvany, které od sebe dělil hluboký kanál. Vallon se několikrát nepřesně vyjádřil, ale nakonec dal jasně na srozuměnou, že se s ještě jedním mužem setká s Torfinnem a dalším Vikingem. Každá dvojice si obsadí jeden balvan.

Torfinn mávl, že souhlasí. „Jdi první, Franku.“

„Pojď se mnou,“ vybídl Vallon Waylanda. „Luk si neber.“

Nastoupili do záložního člunu, odveslovali ke kamenům a vystoupili na ohlazený povrch. Torfinn odplul ke břehu a tam vyložil svoje lidi, kromě jednoho, se kterým zamířil na setkání.

Vikinský náčelník stál na přídi a ve svěšené ruce držel sekeru. Její srpovité ostří muselo vážit dobře patnáct liber, přesto ji potěžkával, jako by to byl pouhý nůž. Navíc mu u pasu visel obyčejný široký meč a vzadu za opaskem měl dýku, scramasax. Vyskočil na skalisko, zdálo se, že klopýtl a jen taktak se udržel, aby nespadl do vody. Nabyl rovnováhy, vzhlédl a zeširoka se zazubil.

Vallon se zamračil. „Šaškuje.“

Torfinn zvážněl. Jednou rukou zvedl sekeru a postupně ukázal na oba nepřátele. Zabodával do nich studené rybí oči. Všechno na něm bylo obrovité. Byl dobře dva metry vysoký, stehna měl jako vinné bečky, hruď samý sval. Po létech zacházení se sekyrou a mečem se mu na pravém rameni vytvořil hrbol. Jeho nahý trup se pyšnil fantaskním indigovým tetováním – orli s roztaženými křídly, kroutící se hadi, válečníci na koních. Nechal hlavu sekery dopadnout na kámen, až to zazvonilo.

„Jsi v pěkném průšvihu, Franku.“

„Zdaleka ne v takovém jako ty. My máme dobrou loď a spoustu čerstvého masa. Nic z toho ty nemáš.“

Torfinn ukázal sekerou na vikinský tábor. „Máme živou spižírnu.“ Zaskřípal zuby. „Hladoví vlci hodně koušou.“

„Nemáš ovšem žádnou plachtu a lana. Bez nich se nikam nedostaneš.“

Torfinn usedl na paty a přes topůrko sekery hleděl na Vallona. „No dobrá, Franku. Vyměním čtyři zajatce za plachtu z islandské lodi.“

„Nechci tvoje zajatce. Beztoho vezu víc Islanďanů, než mi je milé.“

Torfinn něco řekl svému společníkovi a znovu se otočil k Vallonovi. „Říkám pravdu. Nemůžeš se dostat kolem Severního mysu. Zeptej se islandských kapitánů.“

„Radši si to vyposlechnu od tebe.“

„Podzimní větry budou proti tobě. Vrhnou tě na skaliska. Zaženou tě do malströmu.“

„Co děláš v tom případě tak daleko na východě ty?“

Torfinn si utřel nos. „Tohle pobřeží jsme si k přistání nevybrali o nic víc než ty. Vypravili jsme se na Faerské ostrovy, když nás bouře zahnala kolem mysu.“

„Z toho je vidět, jak umí být vítr nevypočitatelný. Do zimy ještě pár týdnů zbývá. Potřebujeme jenom dva tři dny východního větru a jsme zpátky na širém oceánu.“

Torfinn se vztyčil. „Řekněme, že mys obepluješ. Mezi tímhle místem a Halogalandem nejsou žádná sídliště. To je moje země. Letos byla špatná úroda. Jak si myslíš, že s tebou moji lidé naloží, když přijdeš na pevninu prosit o jídlo a přístřeší?“ Mlaskl a přejel si ostřím sekery před krkem.

„Nemám důvod věřit ničemu, co říkáš.“

Torfinn si ho zamyšleně měřil. „Islanďani říkají, že máš namířeno na cestu Varjagů.“

„Cestu k Řekům,“ objasnil Wayland.

„Řekněme, že ano.“

„Je jenom jedna cesta, kudy se tam dostat.“ Torfinn hmátl do váčku u opasku a vytáhl barevnou hrudku. Namočil ji do řeky, klekl si na kámen a začal na něj kreslit. Nejdřív nakreslil cosi, co vypadalo jako obrys tlustého palce, a pak k němu dole přimaloval klikaté V.

„Co to má znázorňovat?“

Torfinn položil ukazováček na začátek čáry a poklepával na něj. „Říká, že to označuje místo, kde stojíme,“ řekl Wayland.

„Ja, ja. Hit.“ Torfinn ukázal na východ, položil prst na začátek a třemi oblouky dospěl na konec palce. „Po třech dnech plavby se země stáčí jižně do Nebezpečné zátoky. Rusko tomu říká Bílé moře.“ Opsal dalších šest oblouků, než dospěl na špici V. „Šest dní plavby a dostaneš se do Nebezpečné zátoky. Odtud tě řeka povede mezi lesy do Holmgardu.“

„Holmgard je norský název pro Novgorod,“ řekl Wayland.

To Vallona zaujalo. „Ty jsi tu cestu vykonal?“

„Samozřejmě. Kvůli kožešinám a otrokům. Naposledy přede dvěma léty.“

Vallon hleděl na kresbu a v mysli se mu nejasně začala rýsovat neznámá krajina. „Říkal jsi Nebezpečná zátoka.“

„Na tom pobřeží žijí Skraelingové. Laponci. Kočovní rybáři a pastevci sobů. Při naší poslední výpravě zajali tři moje muže. Dokonce jsem to vůbec nepostřehl. Jejich čarodějové se dovedou proměnit, v cokoliv se jim zlíbí.“

„Je možné si po cestě obstarat jídlo?“

„V tuhle roční dobu jsou pobřeží plná ptáků a řeky jsou tak plné ryb, že ani nemůžou plavat proti proudu.“

„Jak daleko je z Nebezpečné zátoky do Novgorodu?“

„Od nového měsíce do příštího.“

„Celý měsíc?“

„Hele, Franku, trvalo by ti tři měsíce doplout do Novgorodu přes Baltské moře.“

„Má nejspíš pravdu,“ poznamenal Wayland. „Jen doplout na Orkneje nám trvalo tři týdny.“

Vallon se znovu otočil k Torfinnovi. „Popiš cestu po souši.“

Torfinn znovu vytáhl hrudku. Na nepokresleném místě na kameni nakreslil kolmou čáru s malým kruhem na konci. „Budeš sledovat řeku na jih, až se dostaneš k jezeru.“ Nakreslil další čáru a velký kruh. „Přijde další řeka a další jezero, to se jmenuje Oněžské. Je tak velké, že nevidíš z jednoho břehu na druhý.“ Nakreslil další kolmou čáru a pod ní kruh tak velký, že mu došlo místo. „A ještě další řeka tě dovede k Ladožskému jezeru. Drž se jižního břehu a jsi v zemi zvané Rusko.“

„Co nám zabrání, abychom si cestu naši sami?“

„Do Nebezpečné zátoky vtéká sto řek. Jenom jedna z nich tě zavede do Holmgardu. Všechny ostatní vedou do hrobu.“ Torfinn se dloubl do hrudi. „Tu správnou řeku znám já.“

„A tudy se chceš pustit?“

„Jinudy nemůžeme. I kdybychom měli plachtu, máme moc slabý kýl, než abychom se odvážili na oceán. Hele, Franku, dej mi svoji záložní plachtu a poplujeme na jih společně.“

Vallon se zadíval proti proudu. „Jmenuje se tahle řeka nějak?“

Torfinn pokrčil rameny. „Můžeš jí říkat, jak chceš.“

„Teče od jihu. Dovedla by nás na stejné místo?“

Torfinn zavrtěl hlavou. „Den plavby proti proudu se řeka dělí. Jedno rameno teče na západ, druhé k peřejím, které se dají projet pouze na malých člunech.“

„Dokážeme doplout s naší lodí do Novgorodu?“

Znovu Torfinn zavrtěl hlavou. „Tvůj knörr potřebuje moc vody.“

„Potřebujeme uvážit, co jsi řekl.“

Torfinn zeširoka mávl. „Dopřej si čas, Franku.“

Vallon se otočil k Waylandovi. „Co si o tom myslíš?“

„Cesta bude pravděpodobně mnohem obtížnější, než jak ji líčí. Ale nenabídl by se, že nás povede, pokud by se nedala zvládnout. Jenom mi není jasné, proč se nabídl.“

„To je jednoduché. Zaprvé, když mu nedáme plachtu, čeká ho i jeho lidi smrt. Zadruhé se chce zmocnit našich cestujících jako otroků a ukořistit naše zboží. Protože nedokáže uchvátit naši loď, doufá, že nás požene jako jehňata na porážku, až dorazíme do blízkosti trhů s otroky.“

„Příměří ani tak dlouho nevydrží. Stačí nevhodné slovo, nějaká malá překážka… Také by to znamenalo opustit Buřňáka. Kdyby se ukázala cesta po pevnině neprůchodná, nebylo by žádné cesty zpátky.“

„Já vím,“ řekl Vallon a sevřel si palcem a ukazováčkem spánky. Zadíval se na loď, která kotvila proti proudu řeky. Všichni cestující je pozorovali a uvažovali, jaká budoucnost se tady pro ně chystá. „Je to těžké. Jak by ses rozhodl ty?“

Wayland se zadíval na les, potom na oblohu. Vallon čekal. Dolehla na něho rozporuplnost jejich situace. To, že na balvanu uprostřed široké, bezejmenné řeky vyjednává s nějakým barbarem.

„Jde o sokoly,“ řekl nakonec Wayland. „Uhynou, když se vydáme po moři. Stačí k tomu pár dní bez krmení. Jestli je země, kterou Torfinn popsal, jen z poloviny tak bohatá na zvěř, jak tvrdí… Urazil jsem za těmi sokoly dlouhou cestu. Kdyby to bylo na mně, riskl bych cestu po pevnině.“

„Já z různých důvodů také. Kromě jiného i proto, že se Drogo nepostaví proti nám, když si bude muset dělat těžkou hlavu kvůli Vikingům.“

Torfinn seděl v podřepu na balvanu a hmatal si prstem v ústech.

Vallon se k němu obrátil. „Nejdřív mám určité podmínky.“

Viking se napřímil a zavrtěl hlavou. „Nejdřív mi dej plachtu a lana. Potom si možná znovu promluvíme.“

„Dám ti půl plachty.“

„Nei!“

„Půl plachty a tolik lana, abys ji mohl upevnit. Výměnou mi předáš zajatkyně a čtyři muže jako rukojmí. My ti dáme šest mužů jako rukojmí. Rukojmí zajistí vzájemné bezpečí. Jakmile doplujeme do Nebezpečné zátoky, pustíme je.“

Torfinnovi poklesla čelist. Předklonil se a přivřel oči, jak v tom hledal úskok. „Proč dáš šest lidí?“

„Protože Islanďané představují zátěž, a čím méně jich povezu, tím snazší budu mít život. Dokonce dodám pro svá rukojmí příděly jídla.“

Vikingové dali hlavy dohromady a radili se. Nakonec se Torfinn otočil. „Ženy nevydám. Proč je chceš? Nejsou to tvoje příbuzné.“

„Dokud je nepropustíš, nedám ti plachtu.“

„Potom zahyneme všichni.“

Vallon pohlédl na Waylanda. „Nemůžu ohrozit životy dvaceti lidí kvůli dvěma. Budou další příležitosti, jak je zachránit.“ Obrátil se k Torfinnovi. „Osud těch žen projednáme jindy. O ostatních podmínkách není možné vyjednávat.“

Torfinn se usmál, jako by se mu za Vallonovou hlavou naskýtalo něco radostného k vidění. „Dej mi šest silných mužů, kteří mohou veslovat.“

Raul na ně zamával.

„Odliv se obrací,“ řekl Wayland.

„Dokdy můžeš připravit svoji loď?“ zeptal se Vallon Torfinna.

„Do zítřka.“

„Výměnu rukojmí provedeme u ústí řeky. Pokud tam nebudeme, potom proto, že jsme chytili vítr od východu.“

Když se Vallon vrátil na loď a oznámil změnu plánu, zvedla se vlna námitek. Uprchlíci se hrnuli dopředu, Raul je zatlačil nazpátek. Drogo se prodral dopředu.

„Nemáš právo zahrávat si s našimi životy.“

„Ať se rozhodneme jakkoliv, vždycky to bude riziko.“ Vallon máchl pažemi. „Ticho! Vyslechněte mě!“

Povyk opadl. „Všichni znáte můj příběh,“ začal Vallon. Ukázal na Droga. „Víte, že mě tento člověk pronásledoval na Island, aby vykonal pomstu za příkoří, která existují jen v jeho mysli.“ Ukázal na Caitlin. „Víte, že bratr této ženy mě vyzval na souboj za domnělé znevážení její cti. Přesto jsem Droga a Helgiho zachránil.“

Všichni mlčeli. „Leží vám v hlavě proč? Protože kdybych je nechal napospas osudu, znamenalo by to odsoudit vás všechny k smrti. Bůh ví, že nejsem světec, ale stál jsem před rozhodnutím, zda zachráním vlastní lidi a nechám nevinné zemřít, a já se rozhodl jednat jako křesťan. Vybral jsem si křesťanství a stále se této cesty držím. Druhá možnost, ta snazší, by byla riskovat plavbu kolem Severního mysu a vysadit vás v prvním vhodném přístavu. Kdybych to udělal, většina z vás by zemřela hlady, nebo by vás čekalo otroctví. Cesta, kterou jsem zvolil, bude nebezpečná. Někteří z vás na její konec nedoputují, ale věřím, že nabízí nejvíce naděje.“

Vallon ještě neskončil. „Prosili jste mě, abych zachránil vaše sousedy a příbuzné. Teď můžete proměnit slova v činy. Potřebuji čtyři muže, aby cestovali s Vikingy jako rukojmí.“

K dalšímu už se nedostal. Buřňák skoro doplul do ústí řeky, než se Islanďané dohodli a nátlakem mezi sebou vybrali čtyři, kteří poslouží jako záruka.

Wayland se na Vallona zamračil. „Slíbil jsi Torfinnovi šest rukojmí.“

„Zbylí dva budou z mé posádky. Garricku.“

Angličan sebou trhl.

„Když půjdeš jako rukojmí, třeba připadneš na způsob, jak ty zajatkyně zachránit.“

„Ano, pane.“

Zbytek posádky jen zdrceně hleděl. Vallon klouzal očima z jednoho na druhého. „Potřebuji někoho, kdo by Vikingy špehoval. Zjistil jejich sílu a slabosti, poznal jejich zvyky. Po útrapách a tolika svízelích nebude jejich morálka nijak vysoká. Mohli bychom několik z nich získat na svoji stranu.“ Minul pohledem Raula, utkvěl na Waylandovi, potom se posunul dál.

„Hero, posílám tebe.“

33

Poryvy větru se hnaly na severozápad. Buřňák kotvil na závětrné straně řeky.

„Proč já?“ ptal se Hero poněkolikáté. „Proč kdokoliv z nás? Takovou podmínku si Torfinn nekladl. Vallon mě přihodil, jako bych byl žeton v jeho hře.“

„Nebude to nadlouho,“ řekl Richard.

„Deset dní s tlupou vražedných divochů.“

Někdo vykřikl a loď se naklonila, jak se Islanďané nahrnuli na bok.

„Už jedou,“ řekl Vallon. „Vytáhnout plachtu. Natočit se proti větru.“ Strakatý trup dlouhé lodi se vynořil z deště.

„Šel bych místo tebe, kdybych mohl,“ řekl Richard.

„Já vím, že bys šel.“ Hero se zmohl na mdlý úsměv. „To je legrační, že já bych udělal totéž pro tebe.“ Hero se zvedl a přikrývka mu sklouzla z ramen na palubu. Políbil Richarda na obě tváře. „Kdybychom se už víckrát neviděli, nezapomeň, že kus mého srdce bude vždycky s tebou.“

Garrick sebral přikrývku a přehodil ji Herovi přes ramena. „Budu na něho dávat pozor.“

Buřňák se naklonil, jak se hnal k východnímu mysu. Půl míle po větru od dlouhé lodi nařídil Vallon Raulovi skasat plachtu. Vikingové přestali veslovat. Vallon je dlouho beze slova pozoroval a Hera napadlo, že i na poslední chvíli by si to mohl rozmyslet.

„Vikingové připravují člun,“ řekl Raul. „Vypadá to, že do toho chtějí jít.“

„Do člunu,“ nařídil Vallon.

Dva veslaři nastoupili a pak do člunu slezli čtyři islandští rukojmí. Otec Hilbert jim řekl, že je to Boží hněv za jejich hříchy, ale když ukážou lítost, mohli by vstoupit do rajského království Božího.

Vallon se do něho pustil. „Jestli nezměníš tón, ani se nenaděješ a budeš to zpívat Vikingům.“

Než Garrick nastoupil do člunu, mezi čtyřma očima si s ním promluvil. Angličan se zeširoka usmál a stiskli si ruku. Potom se Vallon otočil k Herovi. „Neměj mi to moc za zlé. Vybral jsem tě, neboť ti to rychle myslí a umíš obratně mluvit. Brzy se vrátíš ke svým přátelům.“ Objal Hera a přitiskl si jeho obličej k tváři. „Jsi mi drahý jako vlastní syn. Teď to víš. Přesně v pravou chvíli.“

Hero nastoupil do člunu, stále ještě omámený Vallonovými slovy. Z lodi jim podali půl plachty a lanoví. Někdo člun odvázal a za lítostivého i povzbudivého volání rukojmí vyplula.

S větrem v zádech se vikinský člun pohyboval rychleji, než dokázali veslovat Islanďané. Když se čluny rukojmích míjely, urazila Herova skupina teprve třetinu cesty. Nedokázali odolat, museli se na sebe podívat. Dva Vikingové předstírali lhostejnost. Ten čtvrtý, pouhý výrostek, vypadal stejně vyděšeně, jako se cítil Hero. V obličeji byl bledý a zatínal zuby. Setkali se pohledem a hleděli si do očí, dokud se čluny neminuly.

Hero se přemohl a zadíval se kupředu. Prudký záběr veslem mu vmetl do obličeje spršku vody. Zabraný do myšlenek nevnímal z dlouhé lodi nic než její stěžeň. Vzdálenost se zmenšila a začal rozeznávat rysy mužů stojících palubě. Zůstalo jich jen osm a Torfinn je všechny převyšoval.

Člun přirazil k boku lodi. Hero si všiml, že nová prkna jsou připevněna nahrubo opracovanými dřevěnými klíny, trup vyztužený tyčemi a nahrazené příčníky že nejsou opracované téměř vůbec. Vikingové vytáhli čtyři Islanďany a postrčili je na záď k zajatcům. Když přišla řada na Garricka, Torfinn se mu postavil do cesty.

„Angličan?“

„Garrick přikývl.

„Zapálil jsi moji loď?“

„Jsem venkovan. Frank mě odvlekl, když jsem oral pole. V životě jsem nedržel v ruce meč.“

Torfinn ho odstrčil. Hero vylezl na dlouhou loď a na jejím šikmém trupu uklouzl. Torfinn ho popadl za bradu a přitáhl si ho blíž.

„Frank?“

„Řek,“ zamumlal Hero.

Torfinn měl skvrnité zuby a páchlo mu z úst.

„Spálil jsi moji loď?“

„Ne,“ zakrákoral Hero.

„Jeden z těch, co zapálili moji loď, měl černé vlasy. Ty máš černé vlasy.“

„Vypadám jako válečník? Jsem učenec a student medicíny.“

Torfinn mu otočil obličej k islandským rukojmím. „Vědí, kdo spálil moji loď. Však mi to řeknou.“

Pak Hera pustil a ten klopýtal k prázdnému veslařskému místu. Jeden Viking ho přetáhl knutou.

„Mazej k anglickýmu otrokovi.“

Hero se posadil vedle Garricka. Do ruky jim strčili vesla. Torfinn začal bušit do kýlu sekerou. „Drž se od něho dál,“ řekl Garrick.

Při veslování si Hero důkladně prohlížel islandské zajatce. Muži hleděli pokradmu a zahanbeně, ty dvě ženy mu do očí nepohlédly vůbec. Byla to matka s dcerou, dívce bylo sotva patnáct. Otec se je snažil bránit holýma rukama a Vikingové ho hodili přes palubu.

Riskl pohled přes rameno a uviděl, že Buřňák získává náskok.

Směr plavby je zavedl mezi velký ostrov, rovný jako stůl, a žulové pobřeží, kde tu a tam ležel věčný sníh. Nedlouho po poledni Vikingové dokončili ráhnoví a připevnili plachtu, což přineslo požehnanou úlevu od veslování. Dokonce i s polovinou plachty plul drakkar hbitě, jeho oslabený trup se proplétal mezi vlnami jako had. Vítr sešlehával pěnu z hřebenů vln a v poryvech vrhal nashromážděné spršky vody proti lodi. Buřňák se hnal kupředu s podkasanou plachtou, chvílemi mizel mezi vlnami a znovu se vynořoval pod oblohou, na níž zářila duha.

Obě lodi zůstaly na dohled a večer je Torfinn zavedl do ústí řeky, tam zakotvili u různých břehů půl míle od sebe. Vikingové jedli losí maso, které poskytl Vallon, a rukojmím dali tak smradlavou rybu, že se Hero při prvním soustu div nepozvracel. Jeden pirát si ho přes prskající oheň z naplaveného dřeva zkoumavě prohlížel. „Je to pravda, Řeku, že jste přicestovali z Anglie?“

„Z ještě větší dálky. Vallonova pouť začala v Anatolii, moje v Itálii.“

Viking se zazubil na své druhy a předklonil se. „Vyprávěj. Nemusí to být pravda, jenom nás pobav.“

A tak Hero vyprávěl o jejich cestě a události příhodně upravil. Vylíčil jim, jak se Vallon vydal doručit výkupné za válečníka, kterého zajali Turci u Mantzikertu.

Zasypali ho otázkami. Kdo jsou Seldžukové? Kde byl Vallon na vojenském tažení? Navštívil Hero Miklagard? Je to pravda, že papež vládne ze zlatého trůnu vysokého patnáct metrů?

S příchodem tmy už chraptěl a řekl, že pro jeden den bylo toho vyprávění dost. „Budu pokračovat zase zítra. Naše cesta byla tak dlouhá a zažili jsme tolik dobrodružství, že nám to vystačí, než se dostaneme do lesů.“

Uložil se vedle Garricka a zavřel oči. Nespal dlouho, když zaslechl, jak se muži vrtí. Někteří se zvedli a šli od ohně pryč. Překulil se.

„Kam jdou?“

„Za ženami. Zacpi si uši.“

Ze tmy za ohněm se ozývalo rytmické oddechování a chrochtání a Viking se vrátil do světla ohně a se zíváním padl na svoji přikrývku. Opět se ozvaly zvuky soulože, přerušované nářkem a poznámkami Vikingů, kteří čekali, až na ně přijde řada.

Hero hleděl upřeně do ohně, jako by mu plameny mohly vypálit obrazy v hlavě. Seděl tak, dokud si všichni muži neodbyli své a nevrátili se na místa, kde spali. Když vzhlédl, Torfinn na něho civěl vražedným pohledem. Co chvíli mrkl jedním okem a jazykem trhaně zapátral v pravé tváři.

Po většinu dní, když to vítr a příliv dovolil, vyplouvaly obě lodi krátce po východu slunce a spouštěly kotvu uprostřed odpoledne. Po zbytek dne se skupiny z obou lodí vydávaly na břeh hledat jedlé bobule a naplavené dřevo. Pouštěly se každá opačným směrem po pustém, jalovém pobřeží. Rukojmí dostávali k jídlu stále totéž – chléb tvrdý jako kámen a páchnoucí sušenou tresku, která zůstávala houževnatá jako kožená bota bez ohledu na to, jak dlouho ji vařili. Vzduch na palubě prostupoval hutný puch z ryb. Vikingové s sebou nic jiného než sušenou tresku nevezli a dostávali ji na příděl. Když jim shořela loď, neměli čas vyrazit na lov. Jeden z nich Herovi řekl, že v lese našli podivné totemy visící ze stromů, některé jenom pár metrů od míst, kde stály na stráži jejich hlídky.

„To musel být Wayland,“ řekl Hero. „Po narození ho zanechali v lese a vychoval ho jeho obrovský pes.“

Vikingové stísněně hleděli do přítmí. Přírodní věštby na ně zřejmě hodně působily.

Torfinn udeřil sekerou o zem. „Zasej strach a sklidíš hrůzu.“ Zamračil se na svoji posádku. „Pes toho anglického mladíka vychovat nemohl. Je mu nejmíň sedmnáct a pes málokdy žije i jen polovinu té doby.“

Nikdo nepromluvil. Bezvěkost psa je dokonce ještě víc poděsila.

Třetího dne se vylodili na pobřeží chráněném řadou ostrovů. Ti, co šli shánět něco k jídlu a dříví, se rozptýlili a Hero zůstal sám s Vikingem jménem Arne, jehož zralá léta a dobrácké způsoby byly v rozporu s jeho násilnickým zaměstnáním. Našli místa porostlá borůvčím a šichou černou a Hero hasil chuť na sladké, až měl rty fialové.

Arne seděl na bobku o pár metrů dál a prohlížel si plochý kámen. Hero k němu přistoupil. Do povrchu byly vyryté spousty lidských postav, jak loví jelena.

„To udělali Skraelingové,“ řekl Arne. „Na jaře následují soby na pobřeží a na podzim se vracejí do lesů. Narazíme na ně, než naše cesta skončí.“

Posadili se a opřeli se o ten pomalovaný kámen. „Tumáš,“ řekl Arne a podal Herovi kousek uzeného losa. „Nikomu to neříkej.“

Seděli a žvýkali. S chlebem to Arne vzdal. „Co jenom bych dal za čerstvě upečený bochník.“

„Nebo lívance namočené v másle,“ dodal Hero.

„A medu,“ doplnil Arne zasněně.

Hero se zasmál. „Protože představy jsou zadarmo, co takhle slazené mléko s vínem? Nebo koláč slazený vínem z Marsaly a na něm vrstvy z ovoce a mandlí přelité krémem.“

Arne prudce zaklonil hlavu. „Nemuč mě!“ Povzdechl si a zadíval se na lodi velké jako hračky a polární moře v barvě holubičí šedi, které se prostíralo dál, než kam lidé odhadovali. „Ty tvoje historky, ty nejsou všechny pravdivé, viď?“

„Jsou pravdivé do posledního slova.“

„Ten Frank má štěstí, že jo?“

„Spíš je mazaný a lstivý.“

Arne přikývl. „Válečník potřebuje silné tělo, ale tělo není k ničemu bez hlavy.“

Hero vycítil příležitost. „Chceš říct, že Torfinnovi štěstí nepřeje?“

„Buď opatrný. Čím víc bude Torfinna pronásledovat osud, tím tvrději se s ním bude potýkat.“ Arne strhl z větvičky vřesu lístky. „Ne, štěstí se neusmívá na to, do čeho se Torfinn pouští. A on raději obrátí svět vzhůru nohama, než aby přiznal porážku. Doba mořských nájezdníků skončila. Hrdiny strávily jejich pohřební hranice a brány Valhally jsou zavřené. Možná bude Torfinn posledním válečníkem, který tam vstoupí.“ Arne odhodil větvičku. „Kamkoliv přijdeme, žijí lidé v pevnostech. Když uvidí ze strážních věží dračí hlavu na naší lodi, zavřou brány na závoru, postaví se na cimbuří, pošklebují se nám a vystrkují na nás holé zadky.“

„Tak proč už jste pirátství nenechali?“

„Hlad udělá lupiče z každého člověka. Mám ženu a čtyři děti a hospodářství, které uživí jenom dvě krávy a dvacet ovcí. Moje louky jsou tak strmé, že se musím přivázat na lano, abych je mohl pokosit. Jestli mi tahle výprava nic nepřinese, budu muset svoje dvě nejstarší děti prodat do otroctví.“

Tundrou se hnala kouřově šedá šmouha. Arne vytáhl meč.

„To je Waylandův pes,“ řekl Hero.

„Já vím. Viděl jsem, jak nás ta bestie pozoruje z hřebene nad naším táborem.“

Pes se zastavil necelých sto metrů daleko. Arne vyslovil nějaké zaklínadlo. „Co chce? Proč tam tak sedí?“

„Možná nese nějakou zprávu. Nech mě k němu zajít. Neuteču.“

Arne se rozhlédl, jestli není poblíž některý z jeho druhů. „Pospěš si.“

Hero se k psovi blížil opatrně. „Hodný pejsek,“ mumlal. Pes hleděl přímo před sebe a prudce oddychoval. K ostnatému obojku měl přivázaný malý svitek pergamenu. Hero si ho vzal.

Milý příteli,

doufám, že tento dopis tě najde v pořádku na duchu i na těle. Vallon naše vikinské hosty rozmazluje takovou měrou, až se obávám, že se jim nebude chtít odejít, až ta chvíle nastane. Do té doby budeme na tebe a přítele Garricka stále myslet a modlit se za vás. Pokud se naskytne příležitost, dej nám vědět, jak se vám daří.

Modlím se za váš bezpečný návrat.

Richard

Hero nemohl nijak odpovědět. Opatrně psa poplácal a pes se zvedl a odklusal cestou, kterou přišel. Hero se vrátil s dopisem a usmíval se.

„Ukaž mi to,“ požadoval Arne.

„Je to jenom vzkaz od mého přítele Richarda. Doufá, že jsem dobré mysli, a ujišťuje mě, že s tvými druhy se zachází dobře.“

Arne se na svitek zadíval, pak ho zmačkal a zastrčil do rašeliny. „Torfinn se o tomhle nesmí dozvědět. Je přesvědčený, že křesťané, co umějí psát runy, provádějí zákeřná kouzla.“

„Přišel jsi nějak do styku s křesťanskými misionáři?“

„Před třemi lety přišel do Torfinnova domu kněz, ukázal mu runy a přísahal, že jsou to slova tvého boha.“

„Bible.“

„Říkal, že tenhle bůh… Zapomněl jsem, jak se jmenuje.“

„Ježíš.“

„Říkal, že tenhle bůh se obětoval, aby vykoupil hříšníky a bezbožníky.“

„To je pravda. Ježíše poslal jeho Otec –“

Arne zvedl ruku. „Říkal, že pokorní zvítězí nad silnými a že soudit a trestat přísluší pouze bohu. Torfinn se zeptal, co to bylo za boha, že se vzdal vlastního života, aby zachránil zločince a zbabělce. Kněz měl mít dost rozumu a zůstat zticha. Místo toho se dál modlil, až se ho Torfinn zeptal, jestli by měl dost odvahy následovat svého boha.“ Arne se odmlčel. „Ne, to se ti nebude líbit.“

„Dovedu si to domyslet,“ řekl Hero. Trochu se zachvěl.

„Torfinn řekl knězi o svých strašlivých činech, jak jedl játra svých nepřátel a vyřezával do nich krvavého orla. Pak řekl, že jestli je tenhle bůh skutečný, musí být kněz připraven obětovat svůj život, aby zachránil Torfinnovu duši. Kněz byl poděšený a křičel ke svému bohu, aby ho zachránil. Torfinn ho ukřižoval.“

Hero se zadíval do země. „Šel na smrt statečně?“

„Muži umírají statečně jenom v bitvě.“ Arne se zvedl. „Byli jsme pryč příliš dlouho. Torfinn bude mít podezření.“

O dva dny později obepluli špici poloostrova, vpluli do Bílého moře a zakotvili v ústí řeky, na niž shlížely útesy se zasněženými vrcholky. Když loď v klidu stála, použil Hero svůj kompas, aby si potvrdil jejich nový kurz. Srdce mu skočilo až do krku, když se mihl železný oblouk a roztříštil lavici vedle něho.

Torfinn se sehnul a posbíral součásti, které se rozletěly. „Co je to?“

Hero se pozpátku drápal pryč. „Hledač cesty. Když se slunce skryje za mraky, umí ukázat směr.“

Torfinn se nad ním hrozivě mračil, pravou tvář oteklou, oko přivřené, jako by necudně mrkal. „Myslíš, že neumím najít cestu?“ Hodil kompas přes palubu.

Herův strach se změnil v hněv. „Ty nevědomý pohane,“ zařval řecky. „Žádný div, že tvoje výpravy končí nezdarem.“

Arne ho táhl pryč. „Idiote! Červ v zubu ho přivádí k šílenství. S bolestí umí naložit jenom tak, že způsobí větší utrpení těm kolem sebe. Máš štěstí, že tě rovnou nezabil.“

Po zbytek večera nedokázal Hero ovládnout třas.

Když příštího rána nastoupil na dlouhou loď, dva Vikingové ho dostrkali k Torfinnovi. Nohy mu skoro vypověděly službu při pomyšlení, že náčelník přišel na to, že má podíl na spálení dlouhé lodi. Torfinn nahrbeně seděl na lavici, obličej omotaný špinavým kusem látky. Stočil k němu nenapuchlé oko. „Tvrdíš, že jsi léčitel.“

Hero si přejel prsty po hrdle. „Léčím tělo, ne zuby. V mojí zemi přenecháváme trhání zubů lazebníkům.“

Torfinnovo bledé oko sebou zacukalo. „Nejsme v tvojí zemi a nepřeju si oholit.“

Arne do Hera dloubl. „Radši to udělej. Viděl jsem lidi na červa v zubu umřít. A jestli Torfinn půjde, vezme tě s sebou. Věř tomu.“

Hero sepjal ruce, aby se mu netřásly. „Potřebuju tě prohlédnout. Lehni si na záda.“

Bolest a naděje, že se jí zbaví, dokáže zkrotit i tu nejdivočejší duši. Torfinn se natáhl na lavici a otevřel ústa. Hero si prohlédl ulepený zub a snažil se nevdechnout hnilobný puch. Infekci způsobila zlomená a zkažená stolička vpravo nahoře.

Uvažoval o tom, že by otok prořízl, ale úleva by mohla být dočasná a operace by mohla infekci ještě zhoršit. „Ten zub bude muset ven. Kterýkoliv z tvých mužů ho dokáže vytrhnout.“

Torfinn se děsivě zatlemil. „Nechci, aby se mi hrabal v hubě žádný z těch řezníků s pěstmi jako šunky. Chci tebe.“

Hera polil studený pot. Bylo by to jako trhat zub medvědovi. „Nemám potřebné nástroje.“

Jeden z Vikingů mu podal kovářské kleště. „S těmi by to mělo jít.“

„Ne, to nepůjde. Ze zubu nezbylo dost, aby se dal pořádně uchopit. Kleště zbytky zubu rozdrtí a on na tom bude hůř než teď.“

Torfinn si popleskal nateklou tvář. „Dost řečí.“

Hero zavadil pohledem o ráhno a dostal nápad. Zavrhl ho jako směšný, ale protože nemohl připadnout na nic jiného, neustále se k němu vracel. „Ukaž mi znova ten zub.“ Pozorně si prohlížel hrbolatý pahýl, který osaměle trčel ze zanícené dásně. „Kdo umí nejlépe zakoncovat lano?“

Vikingové se klidili z cesty. „Tadyhle Arne.“

Hero se na něho zadíval. „Chci, abys připevnil k zubu provázek, použiješ jemný provázek ze zvířecích střev. Ten ti dám.“

Arne si prohlédl zub. Zavrtěl hlavou.

Torfinn ho praštil. „Udělej, co ti Řek nařizuje.“

Arne se zašklebil. „Bude kolem sebe bolestí mlátit. Nepodaří se mi provázek pořádně přidělat.“

Hero si vzpomněl na uspávací prostředek, co měl v lékařské skříňce. Vytáhl láhev, odzátkoval ji a požádal o pohár. Odměřil půlku obsahu láhve a podal pohár Torfinnovi. „Vypij to. Otupí to bolest.“

Torfinn k tomu přičichl a zamrkal. „Pokoušíš se mě otrávit?“

„Otravu ti působí tvůj zub. Pij.“

Torfinn do sebe lektvar hodil.

„Musíme počkat, až začne prostředek účinkovat,“ řekl Hero.

Zanedlouho začalo Torfinnovo zdravé oko bloudit a Torfinn se pustil do zpěvu. Vikingové na sebe zůstali koukat. „U Odina, tomu nemůžu uvěřit. Náčelník je namol po pár lžících.“

Hero pokývl na Arna a jednomu z Vikingů řekl: „Ty drž Torfinnovi pevně hlavu.“

„Hej, hola, hola, hej,“ pobrukoval si náčelník.

Arne se pustil do uvazování provázku na zub. Něco si při práci mumlal, neustále připravený uskočit před krví a slinami. Nakonec se zhoupl na patách. „Pevněji to přivázat nedokážu.“

Hero se zadíval nahoru na stěžeň a počítal spíš jako konstruktér než lékař. „Položte svého náčelníka na příčník přímo pod stěžeň, hlavou k boku lodi. Uvažte konec provázku k lanu tak dlouhému, aby se dalo přehodit přes ráhno a ještě tak tři metry zbyly. Potřebuju těžké závaží. Postačí kámen ze zátěže. Taky potřebuju pytel na závaží a krátký provaz, za který se přiváže k ráhnu. Tak metr by měl stačit.“

Jeden muž vybral velký oválný kámen ze zátěže kolem stěžně a zvedl ho nahoru.

„Můj oblíbený kamínek,“ zatrylkoval Torfinn. „Sám jsem ho vybral na břehu Saltfjordu.“ Znovu začal vyzpěvovat a mával si rukou před obličejem jako kyvadlem.

„Dej kámen do pytle,“ řekl Hero. „Přivaž k němu krátký provaz a pověs ho na ráhno.“

Jeden Viking vyšplhal k ráhnu a posunoval se po něm. Hero počítal úhly a síly. „Přivaž ho tamhle. Těsně mimo loď. To je ono. Zůstaň, kde jsi, a až ti řeknu, tenhle provaz přeřízneš.“ Rozhlédl se. „Teď přehoď provaz, co vede od zubu, přes ráhno. Dobře.“ Odhadl, že zátěž bude padat tak tři metry, a zvedl pohled k muži, který seděl rozkročmo na ráhnu. „Zkrať ten provaz. To bude stačit. Tam ho odřízni a konec přivaž k pytli. A pořádně.“

Když bylo všechno na místě, Hero ten výtvor ještě naposledy bedlivě prohlédl. „Chci dva muže, kteří budou Torfinna držet, až bude kámen padat. Zakloňte mu co nejvíc hlavu. Taky by mu měl někdo podržet nohy.“

Viking na ráhnu držel nůž připravený. Někdo se uchechtl. „Řek pustí kámen na hlavu našeho kapitána.“

„Odřízni pytel!“

Kámen padal a nahoru vyletěl provaz přivázaný k Torfinnovu zubu. Zadrnčel, když škrtl o pytel se zátěží. Torfinn se vzepjal a odkopl pomocníka, který mu držel nohy. Provaz svištěl přes ráhno a kámen se šplouchnutím dopadl do moře a zmizel. Táhl provaz tak rychle, že nikdo neviděl, jestli je ještě přivázaný k zubu, nebo se přetrhl. Hero běžel k Torfinnovi, kterému se z úst valila černá krev a hnis.

„Ještě ho držte!“

Našplíchal Torfinnovi do úst vodu, otřel mu je hadrem a vstrčil do nich prst. Tam, kde býval zub, zela díra. Zakymácel se v podřepu. „Je venku. Můžete ho pustit.“

Torfinn se tápavě postavil jako opilý námořník, který se probudil do bouře. Když nabyl jakés takés rovnováhy, otevřel tu svoji tlamu a zašmátral uvnitř špinavým prstem. Po obličeji se mu rozlil připitomělý úsměv. Ukázal na Hera, udělal krok, narazil na příčník, znovu se hloupě podíval, pak se natáhl jak dlouhý, tak široký a pořádně se přitom praštil do hlavy o okrajník. Sevřel a rozevřel ruku, zacukal nohou a natáhl ji. Pak znehybněl.

„Ty jsi ho zabil,“ užasl jeden Viking.

Hero nahmatal Torfinnovi pulz. „Přežije. Až se probudí, řekni mu, aby si vyplachoval ústa slanou vodou. A do díry po zubu nesmí přijít jídlo, dokud se rána nezacelí.“

Arne se na Hera usmál a mrkl. Ostatní Vikingové ho poplácávali po zádech a řehtali se. „Hej, Hero,“ zvolal jeden; poprvé ho oslovil jménem. „Dej mi ochutnat ten tvůj lektvar. Za pohár toho pití bych si vyrval vlastní zuby.“

Pluli na jih podél pobřeží Bílého moře do kraje lesů. Torfinn nepřeháněl, kolik je tam zvěře. Ústí řek byla plná lososů, kteří čekali na podzimní záplavu, aby je odnesla proti proudu do jejich trdlišť. Vikingové je lovili ze člunu oštěpy, chytali je do proutěných vrší a nabodávali je na háky, když se vrhali přes peřeje jako stříbrné šípy.

Torfinnovi se čelist zahojila, otok opadl a přešla ho i prchlivá nálada. V klidných chvílích se někteří Vikingové připlížili k Herovi a rozpačitě ho žádali, aby jim vyléčil jejich neduhy. Souhlasil, že udělá, co bude v jeho silách, výměnou za lepší jídlo. Řekl Vikingům, že jejich druhové na Buřňákovi jedí jako lordi zvěřinu, kterou uloví Wayland. Nebyla to lež. Jednou zdálky viděli Waylanda, jak za pomoci jednoho z rukojmích chytil do sítě, kterou přehodil přes sedící hejno, tucet tetřevů. Večer Vikingové udělali Herovi místo u ohně a uchváceně jako děti naslouchali jeho vyprávění.

Jednoho vlahého rána nabral Torfinn kurz od pobřeží, až zmizelo za obzorem. Moře bylo klidné a lesklo se jako sklo a po dni plavby ze zálivu dorazili k zalesněnému souostroví. Tady to Vikingové už dříve využívali jako zastávku k odpočinku a teď zamířili k ostrůvku, který seděl na moři jako zelená koruna a každý jeho strom a skála se věrně odrážely na hladině. Hero pozoroval, jak se ostrov přibližuje, a připomnělo mu to posvátné háje, kam se prastaré národy chodily radit se svými věštci.

Vystoupil na břeh tak trochu s očekáváním, že možná uvidí nějaký prostý chrám. To, co skutečně uviděl, potvrdilo jeho tušení a setřelo mu úsměv z tváře. Uprostřed ostrova vyvěral bublající pramen obklopený borovicemi a břízami, ověšenými votivními oběťmi. Uviděl odlévané amulety ve tvaru kladiva, seschlé havraní křídlo, podoby Freye s jeho obrovitým falem vyřezané z kosti. Pod stromy se povalovala spousta kostí. Hero rozpoznal koňskou lebku a ovčí lopatku, obě porostlé zeleným mechem. Uviděl i celkem nedávnou oběť a krev mu ztuhla v žilách. Byla to lidská kostra, která tam ležela na hromadě, kosti ještě bílé jako křída. Pohled mu vyletěl vzhůru. Přímo nad kostrou visel z větve roztřepený provaz.

Otočil se a uviděl, že si Arne prohlíží březový kůl s vyřezanými runami. „Koho jste to tady pověsili?“

„Nevím. Nějakého zajatce, Skraelinga…“

„Ale proč?“

„Za trest, jako oběť… Zeptej se Torfinna.“

„Jako oběť? Zabíjíte lidi, abyste si usmířili bohy? Jste pohani. Horší než zvířata.“

Arne se rozzuřil. „Vidíš to?“ Ukázal na kůl s runami. „Stojí na něm: Toto vyřezal Torolf pro Skoptiho, který zemřel na severu. Skoptiho jsem znal. Měl bratra Haralda, který bydlel nad údolím, kde mám hospodářství. Harald měl ženu a dvě děti, nebylo jim ani pět. Před šesti lety jsme měli moc zlou zimu, že takovou nikdo nepamatoval. Sníh napadal až nad okapy a uvěznil nás doma na dlouhé měsíce. Když přišla obleva, šli jsme se podívat, jak je na tom Harald s rodinou. Jak jsme se blížili k domu, volali jsme na pozdrav, a když se nikdo neozval, vešel jsem dovnitř a našel Haralda a jeho ženu mrtvé. Umřeli hlady. Děti jsem ale nenašel, jenom jejich kosti. Rodiče je snědli.“

Hero se otočil k odchodu, ale Arne ho popadl za paži. „Co bys udělal ty? Vychloubáš se svojí zemí, kde se pole s pšenicí táhnou až k obzoru, sady jsou plné jablek, pastviny plné ovcí a dobytka. Země utváří životy lidí. Nesuď ostatní, dokud sám nezažiješ jejich utrpení.“

Hero stál a podrážděně mlčel.

„Jsme tady na jednu noc,“ řekl Arne. „Zítra se vrátíš ke svým přátelům. Zavři oči a brzy přijde ráno.“

Ten večer se Vikingové opili březovým pivem, odvlekli ženy do hájku a společně je znásilnili. Hero odešel s Garrickem a Arnem na druhý konec ostrova a snažil se neslyšet zvuky, které k němu doléhaly. Na severu tančila polární záře.

„Skraelingové říkají, že jsou to duše mrtvých,“ řekl Arne.

„Proč se neúčastníš toho řádění?“ zeptal se Hero.

Arne se zadíval na to přízračné světlo. „Mám ženu a dcery. Myslím si: Co kdyby byly na jejich místě?“

„Tvoji druhové taky mají ženy a dcery.“

Garrick položil ruku Herovi na paži a svraštil čelo. Polární záře vybledla. Na vedlejším ostrově se ve tmě mihotaly plameny ohně posádky z Buřňáka. Přes průliv se nesly útržky hovoru. Hero rozpoznal Raulův smích. Jedna ze žen zdušeně vykřikla.

„Ty víš, že tahle cesta skončí v krvi,“ řekl Hero.

„Ano,“ přiznal Arne. „Kdyby se Torfinn nepomstil, muži by ho už nenásledovali.“

„Přejdi na naši stranu,“ řekl Hero. „Přiveď s sebou ostatní.“

Arne se ztěžka zvedl a odešel do noci.

Když se rozhostilo ticho, vrátili se Hero s Garrickem do tábora a uložili se k dohasínajícímu ohni. Hero naslouchal, jak v posvátném háji o sebe klepou obětiny, až usnul. Zdálo se mu o kostech a probudil se do tmy. Zaslechl Garricka, jak se vkrádá zpátky na své místo a bolestně vzdychá. Všude okolo opilí Vikingové chrápali a hekali. Garrick začal pravidelně oddechovat a Herovi se znovu sklížily oči.

Ze spánku ho vytrhl rozruch za rozbřesku; muži se rozběhli všemi směry. Arne se hnal okolo s taseným mečem. „Islandské ženy unikly.“

Hero se začal zvedat, ale Garrick ho rychle zadržel. „To nebudeš chtít vidět.“

Ozval se zvuk rohu a Vikingové se rozběhli na východní stranu ostrova. Hero vrhl udivený pohled na Garricka a vydal se za nimi. Našel Vikingy, jak stojí kolem těch žen. Matka s dcerou seděly vedle sebe na břehu a nahrbeně se o sebe opíraly, jako by usnuly, když čekaly na východ slunce. Hero se postavil před ně. Nikdy už neuvidí další svítání. Podřízly si zápěstí, životodárná tekutina vytekla, takže měly obličeje bílé jako křída a klíny prosáklé krví. Na zemi ležel zakrvácený kámen, který k sebevraždě použily. Arne se pokusil Herovi zabránit, aby ho zvedl, ale ten ho setřásl. Matka nejdřív prořízla dceřina zápěstí a potom ta svoje. Herovi jako by se rozklížil obličej. Prudce hodil kámen do moře.

„Proklínám váš! Proklínám tohle místo!“

Torfinn se mu vysmál do obličeje, potom zlověstně přivřel oči a vykročil zpátky do tábora.

Arne popadl Hera za paži. „Dobře mě poslouchej. Byl to tvůj anglický přítel, kdo dal ženám ten kámen. V noci jsem ho slyšel, jak se odkrádá pryč. Až se vrátíš, nemluv s ním. Dokonce se na něho ani nepodívej. Jestli myslíš, že Torfinn neumí číst tvoje myšlenky, tak se pleteš. Do lidí vidí dobře, zvláště když skrývají to, co chce vědět. Zůstaň tady, dokud pro tebe nepřijdu.“

„Proč? Dají se čekat další hrůzy?“

„Torfinn pověsí jednoho ze zajatců. Myslí si, že ženám dal ten kámen některý z nich.“

„Matko Boží! Musíš mu v tom zabránit!“

„Nemůžu. Zabil by mě.“

Arne odešel a Hero se najednou přistihl, že hledí přes úžinu k místu, kde kotvil Buřňák. Z ostrova se zvedl tenký proužek kouře a pak se rozplynul ve větru. Foukají tam do uhlíků, které zbyly po večerním ohni, připravují snídani, jako každý den si uvolněně povídají, jako poutníci, kteří si postupně na sebe zvykli a kterým je spolu dobře. Pořád ještě toužebně snil o tom, že je na druhé straně úžiny, když pro něho přišel Arne.

„Je po všem.“

Hero ho omámeně následoval zpátky do tábora a dělalo se mu zle. Přestože se snažil, aby ne, musel se neustále pohledem vracet k oběšenému muži. Ubožák visel s hlavou zkroucenou v groteskním úhlu a oči mu vystupovaly z flekatého obličeje.

„Hej, Řeku.“

Herův rozmazaný pohled padl na to, co si s děsem představoval, ale skutečně tomu nikdy nevěřil a ani na chvíli si nemyslel, že to uvidí. Torfinn seděl na špalku a velkými zuby trhal játra, která právě vyrval ze své oběti.

Zamával na Hera vnitřnostmi jako člověk, který právě pojídá vydatnou snídani. „Dej to do svého příběhu.“

34

Hero pozoroval, jak se blíží pobřeží, plochý černý obrys se změnil v lesní stěnu, přerušenou bahnitou řekou. Pás stromů se začínal zařezávat do zapadajícího slunce a tam, kde příliv šplouchal na pustý břeh, se červeně vlnil. Torfinn nařídil skasat plachtu a dlouhá loď klouzala po hladině a zlehka se dotkla břehu. Vikingové vyskákali z lodi a zůstali napůl přikrčení, jako by se obávali, že probudí nějakou tajemnou bytost. Hero také vystoupil a zachvěl se. Bylo takové ticho. Jako by život v těchto místech musel být teprve probuzen. Ticho násobilo každý náhodný zvuk. List snášející se mezi větvemi chřestil jako rozbité hliněné nádoby. Bzučení komárů ho přimělo strčit si prst do ucha.

Vydal se po břehu nahoru k lesu. Mnoho stromů na kraji bylo poničených. Uvnitř lesa rostly ve skupinách na malých ostrůvcích půdy obklopených stojatými tůněmi nebo odpudivými zelenými bažinami. Z větví visely závěsy mechu jak plesnivé umrlčí rubáše. Mračna komárů vířila v zamžených spirálách. Světlo zanikalo v houštinách.

Při pobřeží stálo něco jako socha, a to tak, aby to každý, kdo vplouvá do řeky, uviděl. Torfinn se na to pozorně zadíval a nozdry se mu rozšířily. Pak k tomu vykročil.

Na dřevěné kostře byly neforemně navlečené rozedrané kusy oblečení a celé to korunovala umrlčí lebka. Lebka musela být naložená v tříslovině, protože na ní stále ještě byla tuhá pokožka a z temene trčely chomáče zrzavých vlasů. Torfinn hrdelně zavrčel.

„To je Olaf Sigurdarsson,“ řekl jeden z Vikingů. „Jeho obličej bych poznal všude.“

„A to jsou kalhoty Leifa Světlovlasého,“ řekl další.

Arne se naklonil k Herovi. „To jsou dva z mužů, které Torfinn při poslední výpravě ztratil.“

Hera zaujaly dva obrovské zahnuté kly, zabodnuté každý z jedné strany totemu. „Sloni takhle daleko na severu nežijí.“

„Jsou to zuby obří krysy, která je používá, aby se provrtala zemí,“ řekl Arne. „Když se ta krysa dostane na vzduch nebo se jí dotkne sluneční světlo, umírá.“

„Možná je tady zanechali Skraelingové jako dar,“ řekl jeden Viking. „Třeba doufají, že když nabídnou tribut, necháme je na pokoji. Ta slonovina by v Nidarosu vynesla pěkné peníze.“

„Nesahej na ně,“ řekl Torfinn. Znovu zavrčel a oči mu jezdily ze strany na stranu. Nad hlavami jim přeletěl havran, ve vzduchu udělal přemet a zakrákoral.

Otočili se a sledovali, jak Buřňák kus dál od břehu spouští kotvu. Vallon s posádkou odvesloval ke břehu s vikinskými rukojmími. Torfinnovi muži přejeli prsty po zbraních a pohlédli na náčelníka, co přikáže, ale Torfinn nechával sekeru na zemi a Vallon měl meč v pochvě. Zastavil se pár metrů před Torfinnem. Rukojmí prošli kolem něho a připojili se ke svým druhům. Váhavě se usmívali. „Rozmazlili jsme je,“ řekl Vallon. „Neuvědomil jsem si, že své lidi držíš o takovém hladu.“

Torfinn ukázal bradou a jeho muži postrčili kupředu čtyři Islanďany.

„Jsou polomrtví hlady,“ poznamenal Vallon. „Co se stalo s tím přídělem, co jsme vám dali?“

„Maso je moc vzácné na to, aby se jím plýtvalo na zajatce. Kdybych ty zbylé Islanďany nepotřeboval, aby veslovali a pomáhali na lodi, nechal bych tě, abys mě jich zbavil.“

„Kde jsou ženy?“

Torfinn neodpověděl.

„Včera v noci si vzaly život,“ řekl Hero.

Vallon zavrtěl hlavou. Objal Hera a Garricka kolem ramen a vedl je pryč. „Bohudíky jste zpátky. Zjistili jste něco užitečného? Viděli jste něco, co bychom mohli využít ve svůj prospěch?“

Mezi slzami a smíchem Hero vyhrkl: „A u čeho mám začít? U těch islandských žen? U muže, kterého Torfinn oběsil a hltal jeho játra tak čerstvá, že z nich ještě stoupala pára? Je to užitečná informace?“

Vallon se na něho upřeně zadíval. „Promluvíme si později. Běž za svými přáteli.“

Když všichni odešli, zůstal stát Vallon na břehu sám a zvažoval jednu možnost po druhé. Slunce zapadlo za stromy a vzduch ochladl jako ocel. Nahrbil ramena.

Časně ráno následujícího dne už byli ve svitu pochodní v pilné práci. Přenášeli náklad do člunů. Tato plavidla byla příliš malá, než aby se do nich vešli všichni lidé i koně. Islanďané odmítli Vallonův návrh, aby losovali a ti, co prohrají, aby cestovali na dlouhé lodi. Když si vyslechli, jak Torfinn se zajatci zachází, řekli, že radši půjdou do Novgorodu pěšky.

„Dobrá,“ řekl Vallon, „protože to je jediná další možnost.“

Přistoupil k němu Wayland a tvářil se velmi zasmušile. Vallon svraštil čelo. „Děje se něco?“

„Nenašel jsem v lese dost potravy pro všechny sokoly. Chystám se dva z nich pustit.“

Vallon sebou trhl. „Všechny naše naděje závisí na tom, že do Anatolie přivezeme čtyři sokoly. Nemůžeme si dovolit přijít o dva tak daleko před cílem.“

„Nebylo pro mě lehké se takhle rozhodnout. Je lepší mít šest zdravých sokolů než osm neduživých.“

Vallon přikývl na souhlas. Pozoroval Waylanda, jak se připravuje dravce pustit, a připomněl si všechnu námahu a úsilí, než je polapil.

Wayland vypustil první sokolí mládě. S nemotorným máváním křídly vyletělo, pokusilo se přistát na stromě, ztratilo oporu pod nohama a propadlo se mezi větvemi. Syth vykřikla a rozběhla se k němu. Druhý sokol zamířil na moře, zakroužil nazpátek a padl na pobřeží.

„Přežijí?“ zeptal se Vallon.

„Pořádně jsem je nakrmil, mají oba plné vole. Několik dní nepocítí hlad a do té doby se budou muset naučit používat křídla. Sokoli se učí rychle…“ Nadechl se a zavrtěl hlavou. „Ne. Takhle jsem to řekl Syth, abych ji nerozlítostnil. Téměř jistě uhynou. Byli nejslabší z mláďat a nenaučili se lovit.“

Vallon viděl, jak hluboce jejich ztráta Waylanda zasáhla. „Nevyčítej si to. Je to uznání tvojí obratné péče, že jsi dovezl sokoly takhle daleko beze ztráty. Přiznávám, že někdy zapomínám, jak jsou pro naši výpravu důležití. Děsí mě pomyšlení, nakolik na nich naše osudy závisí. Jestli potřebuješ něco, aby prospívali, řekni.“

„Čerstvé maso. Šestinu jejich váhy každý den.“

„Tolik?“

Wayland přikývl.

Vallon se zadíval na tísnivý les. „Když to bude nutné, budeme se postit my, než aby strádali dravci.“

Sokoli nebyli jediná cenná věc, které se zbavili. Po šesti měsících plavby Buřňákova pouť skončila. Byl jim prostředkem k úniku, příbytkem na moři, umožňoval jim obchodovat. Ke konci byl dlouhé týdny celým jejich světem, stísněným prostorem dramat a vášní. Pro poutníky se stal bytostí s vlastními právy – ochotným tažným koněm, který však má své nálady a rozmary. Znali každé jeho zaskřípění a zavrzání, a teď se s ním museli rozloučit.

Při snídani probírali, jak to bude nejvhodnější. Poslat ho ke dnu nepadalo v úvahu. Bylo by to jako utopit vlastní matku, řekl Raul. Spalme ho, navrhl, nebo ho nechme na kotvě a příští bouře ho rozbije na kusy. O jeho osudu rozhodl lehký vánek. Vanul od pevniny na moře, a tak vylezli na palubu a ještě naposledy vytáhli plachtu. Když se vydula větrem a pod kýlem začala bublat voda, sešplhali zpátky do člunu, odveslovali na břeh a dívali se, jak Buřňák odplouvá na sever, až z něho na moři, stříbrném jako záda lososa, který se vrátil z oceánu do řeky, zůstal pouze drobounký obrys.

Dlouhá loď už vyplula proti proudu řeky. Za tíživého ticha nastoupili do člunů, nasadili vesla a začali veslovat proti línému proudu. Ti, co šli po souši, se vlekli po pravém břehu. Když se Hero ohlédl, nebylo moře vidět. Bylo to, jako když se za nimi zavřely dveře.

Po krátké cestě proti proudu dohnali dlouhou loď, která uvízla v peřejích. Než se probojovali na klidnější vodu, bylo odpoledne. Za tmy rozbila každá skupina vlastní tábor a rozestavila hlídky. Příštího rána vyráželi za drobného deště a mezi vršky stromů se šedaly cáry mračen. Sužovali je komáři a muchničky, bzučeli jim v uších a lezli do oblečení a do nosů. Poutníci si obalili hlavy a potřeli se hnojem a olejem. Nic nepomáhalo. Nejhůře to odnášeli veslaři. Nemohli dotěrný hmyz odehnat, a tak veslovali jako ochrnutí, vtahovali hlavu mezi ramena, aby si mohli podrbat zanícené tváře a čela. Ke konci dne měli někteří zápěstí rozedřená do živého masa a obličeje tak nateklé, že skoro neviděli na oči. Ani pro Islanďany, kteří se trmáceli po břehu, to nebylo lehčí. Zapadali po kotníky do houbovitého mechu, který ztěžoval každý krok. Museli obcházet bažiny se šedivým kalem a hřbitovy popadaných stromů. Někdy museli klopýtat přímo řekou. Když byl proud příliš hluboký a les neprůchodný, vyložili veslaři cestující, vrátili se pro pěší a převezli je.

Wayland měl pravdu, že tam nebude zvěř. Podařilo se mu zabít dost bělokurů, aby mohl sokoly krmit polovičními příděly. Většina zvířat, na něž narazil, však byli predátoři v divočině bez kořisti. Zahlédl párek sobolů, kteří se mihli korunami stromů jako úhoři, a překvapil dva rosomáky, kteří táhli medvědí vnitřnosti tak šedivé a vyschlé, že ten medvěd musel uhynout stářím. Rosomáky neznal a jejich zběsilost mu připadala neuvěřitelná. Když se k nim pes rozběhl, neustoupili ani o píď a prskali a cenili zuby a jejich čenichy Waylanda pronásledovaly ve snech po mnoho nocí. Pes na něho pohlédl a žádal o pomoc. Odvolal ho. Po celý den nepřestal pes vrčet, jako by je rosomáci stále sledovali.

Po čtyřech dnech plavby proti proudu řeky minul člun s Vallonovou posádkou stařenu, která seděla na břehu vedle mrtvého muže. Byla to žena, jíž Helgi pomáhal z opuštěné islandské lodi. Ten mrtvý byl její manžel.

Jeden z Islanďanů na ni zavolal. Zvedla zamžený pohled a řekla, že nechce žádnou pomoc.

„Co se děje?“ chtěl vědět Vallon. „Proč ji tam Islanďané zanechali?“

„Je to její vlastní rozhodnutí,“ řekl Raul. „Nechce pokračovat v cestě. Kromě manžela neměla žádné příbuzné.“

„Nech mě s ní promluvit,“ řekl Hero.

Vallon vrhl pohled proti proudu řeky. „Moc to neprotahuj. Před sebou máme další peřeje.“

Hero s Richardem vystoupili na břeh. Raul za nimi hodil rýč. „Než cesta skončí, budeme nechávat lidi tam, kde padnou.“

Hero došel ke stařeně a odkašlal si. Zamžourala na něho. „Propána! Ty jsi jeden z těch cizinců.“

Posadil se vedle ní. „Jak umřel tvůj manžel?“

„Slabostí. Zoufalstvím. Srdce se mu zastavilo a ti dva Helgiho muži ho prostě hodili na břeh. Myslel bys, že neměli vlastní otce.“

Hero ji vzal kolem hubených ramenou. „Pohřbíme ho, a až se pomodlíme, vezmeme tě zpět na náš člun.“ Vzhlédla a Hero v jejích rysech zahlédl stín mladistvé krásy. „To ne,“ řekla. „S Erikem jsme spolu byli šedesát let. Teď ho neopustím.“ Popleskala Hera po ruce. „Jeďte dál. Jsem úplně spokojená.“

Richard se předklonil. „Nemáš jinou rodinu? Copak ses proto nevypravila do Norska?“

Ženě přes obličej přeletěly stíny. „Všechny naše děti a vnoučata jsou mrtví. Ach, je to trpké, přežít vlastní potomky. Náš nejmladší zemřel minulé jaro. Když odešel i on, nedokázali jsme pracovat v hospodářství. Erik se rozhodl ho prodat a vrátit se do Norska. Odtamtud pocházel. Poznali jsme se, když připlul do Reykjavíku na kupecké lodi. Takový hezký muž. Erik má rodinu u Nidarosu. Říkal, že tam půjdeme a dožijeme své dny nedaleko statku jeho sestry. V Islanďanech nikdy nenašel zalíbení. Jsou moc sami pro sebe, říkával. Příliš je zaměstnávají vlastní zájmy, než aby se starali o potřeby ostatních. U jeho příbuzných nám bude lépe. Já jsem si tím nebyla tak jistá. Lepší zůstat tam, kde to člověk zná, říkala jsem mu.“

„Erikova sestra tě určitě přijme s otevřenou náručí.“

Stařena si odfrkla. „Představ si ten záchvat, co dostane, když se ukážu u jejích dveří. Sedmdesát osm let stará, skoro slepá a bez peněz.“

„Říkala jsi, že měl peníze z prodeje vašeho hospodářství.“

„Helgiho muži je Erikovi vzali, když jsme opouštěli naši loď. Ta Caitlin řekla, že mi na ně dají pozor.“ Stařena si přitáhla Herovu hlavu. „Je to potvora,“ zašeptala. Důrazně přikývla. „Až ji uvidíš v nových šatech s broží, vzpomeň si, kdo to zaplatil.“

Hero se chvíli mračil na řeku a pak se znovu otočil k ženě. Komárů, kteří jí lezli v řídkých bílých vlasech, si nevšímala. „Vallon se postará, aby ty peníze vrátili. V každém případě nepotřebuješ stříbro, abys mohla s námi.“

„To je milé, ale co potom? V tom odporném lese dlouho nevydržím. Dokonce i kdybych přežila, nechci skončit své dny jako žebračka v cizí zemi. Ne, zůstanu tady.“

„Zahyneš zimou a hladem. Roztrhají tě vlci a medvědi.“

Usmála se a popleskala je po rukou. „Jste moc milí mladí muži. Raději ale jděte. Brzy se setmí. Vaši přátelé si o vás začnou dělat starosti.“

Lesem k nim přiběhl Raul. „Vallon chce, aby všichni táhli čluny.“ Nespouštěl pohled ze ženy.

„Říká, že ho neopustí. Zkus jí domluvit. Nevím proč, ale někdy tvoje drsné metody zabírají tam, kde jemnější přístup selhává.“

Raul nasadil vlídný výraz člověka, který hovoří s někým slabomyslným. „Tak, matičko, půjdeš s námi.“

Zatvářila se zarputile. „Jděte pryč.“

Popadl ji pod rameny a začal ji zvedat. Vyvřískla tak, že ji znovu posadil na zem. „Tak dobrá, matičko, ať je po tvém.“ Vzal Richarda a Hera stranou z jejího doslechu. „Ztrácíme čas. Rozhodla se. Teď pojďme. Musíme se dostat z peřejí do setmění.“

„Nemůžeme ji tu jen tak zanechat napospas smrti.“

Raul si stáhl čapku a pleskl se jí o stehno. Zahleděli se na nebe. „Máš pravdu. Znovu s ní promluv. Uklidni ji.“

Hero uchopil stařenu za ruce. Nepamatoval se, co jí říkal, a ani to nedokončil, protože Raul si stoupl za ženu, zvedl kuši a střelil ji do týla.

Na druhý den se veslováním či vlečením člunů dostali k prvnímu jezeru, která Torfinn neuměle nakreslil. Jediný pohled na prázdný obzor Vallonovi řekl, že je mohou zdolat pouze ve člunech. Nařídil Raulovi, aby dohlédl na stavbu voru tak velkého, aby se na něj vešli koně a většina nákladu. Příštího rána zamířili od pevniny se čluny naloženými po okrajníky a vor táhli za sebou. Na jezeře strávili dva a půl dne a několikrát se div nepotopili. Přitom si po celou dobu uvědomovali, že jsou proti útoku z dlouhé lodi bezbranní.

Z jižního břehu pokračovali vodními cestami mezi bažinami, které ti, co museli pešky, zdolávali jako mouchy uvízlé v medu.

Udělala se lezavá zima. V noci vítr sténal ve stromech a v dálce vyli vlci. Za svítání pokrýval vodní plochy tenký led a v poledne se temné slunce prodíralo mlhou. Jednotvárný les a neustálé nepohodlí jim šlo na nervy. Každou chvíli někdo pod tím tlakem vybuchl. Stačilo nemotorně zabrat veslem nebo nechtělo chytnout dříví, když se zvrhla miska – nejmenší příčina stačila, aby se lidé začali prát.

Jídla bylo pomálu. Vikingové trpěli nejvíce, protože losos, kterého chytili, se zkazil. Neměli totiž sůl. Vallonovu skupinu držel uzený los, solené ryby, k tomu houby a jedlé bobule. Naproti tomu Vikingové a jejich zajatci byli odkázáni na zahnívající ryby, ze kterých měli průjmy.

Islandské dítě zemřelo a pohřbili je za skromného obřadu na břehu řeky. Potom jeden Viking zmizel. Šel shánět něco k jídlu a příliš se vzdálil od svých druhů. Do setmění ho hledali a pak to vzdali. Pohřešovaný patřil k vikinským rukojmím a Wayland souhlasil, že ho zkusí vystopovat. Zachytil jeho stopu tak dvacet minut chůze od řeky a sledoval jeho vzrůstající zoufalství, jak chodil v kruhu, vracel se ve svých stopách a nakonec zabloudil do bažin. Wayland ho sledoval tak dlouho, jak se odvážil; a nakonec se vrátil k ostatním a oznámil, že Viking je mrtvý.

O den později potkalo dalšího Vikinga smrtelné neštěstí. Ze severu se přihnala vichřice. Dlouhá loď doplula k soutoku, který v těch místech při jejich poslední výpravě nebyl, jak přísahal Torfinn. Vyslal své muže proti proudu řeky, aby našli správnou vodní cestu. Wayland s Raulem jednu skupinu doprovázeli a prodírali se olšovými a vrbovými houštinami. Stromy se zmítaly ve větru tak prudce, že v tom hluku zanikaly všechny ostatní zvuky.

Prodrali se na mýtinu a tam se pes zastavil uprostřed kroku, s jednou nohou přitaženou k hrudi a ocasem vztyčeným.

Vepředu jeden Viking právě rozhrnoval houští. „Zpátky!“ zakřičel Wayland.

„Cože?“ zvolal Viking.

Poryv větru odnesl Waylandovu odpověď. Viking se vecpal do houští a obrovitý černý stín se zvedl a srazil ho úderem tak rychlým, že se nedal postřehnout. Medvěd zmizel ve vichrem hučícím lese. Když Wayland ke sraženému doběhl, uviděl, že muž má něco s obličejem, a pak teprve mu došlo, že z mužova obličeje nezbylo nic.

Jeho druhové zpola odvedli, zpola odnesli zraněného k dlouhé lodi a posadili ho ke stromu. Kolébal se zepředu dozadu, křičel a zatínal prsty do krvavé masky, kterou měl místo obličeje. Torfinn chvíli přecházel sem a tam a zle se mračil, načež se k nešťastníkovi rozběhl, nohou ho srazil na záda a zaťal mu sekyru do hrudi.

Celý příští den padal ledově studený déšť a až dlouho po setmění se Vallonově skupině podařilo rozdělat oheň. Seděli kolem syčících plamenů, třásli se, v duchu si promítali útrapy dne a věděli, že je to celé přitom čeká znovu od začátku.

Raul si odplivl do ohně. „Doprčic!“

Vallon zvedl pohled, v záři ohně ještě víc vystoupily jeho ostré rysy. „Chceš nám něco povědět?“

„Nejde jenom o tu všivou cestu. Torfinn brzo něco podnikne. Nenechá svoje lidi pochcípat hlady, když my chodíme spát s plnými žaludky.“

„Zaútočí, ještě než se dohrabeme k příštímu jezeru,“ řekl Wayland. „Tomu říkají Oněžské.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Protože jakmile ho přeplujeme, budeme v Rusku.“

„Vikingové říkají, že je velké jako moře,“ dodal Raul. „Nedokážeme se přes ně dostat v těchhle člunech. Buď musíme Torfinna uprosit, aby vzal na loď nějaké Islanďany, nebo se musíme zmocnit dlouhé lodi.“

Vallon přiložil poleno na oheň. „Takže si to vyjasněme. Máme to, po čem Vikingové touží – jídlo, cenné věci a ženy. Oni mají to, co potřebujeme my – loď. A pokud se jí zmocníme, sami najdeme cestu do Ruska.“

„Je to tak.“

Vallon popleskal zemi a upřeně se zahleděl před sebe.

Raul se k němu přibelhal. „Jak to uděláš, kapitáne? Máme s Waylandem připravit útok ze zálohy?“

Vallon pečlivě volil slova. „Vikingové se nezdáli zrovna šťastní, že podléhají Torfinnovi. Hero, ty sis udělal stejný názor.“

„Ano, pane, ale kdyby došlo k boji, postaví se nám jako jeden muž.“

Všichni pozorovali Vallona, k jakému dospěje rozhodnutí. Sebral hrst větviček a suchého listí a hodil ji do ohně. „Zapalte pochodeň. Je načase vykonat návštěvu u Torfinna.“

Wayland omotal kus lana kolem větve, namočil ho do oleje a zapálil od ohně. Ve světle pochodně vedl Vallon svoje druhy k vikinskému táboru. Přihnali se Drogo s Fulkem.

„Kam jdeš?“

„Vyzvat Torfinna na souboj.“

Vikinský oheň zazářil za pásem popadaných stromů.

„Torfinne!“

V záři ohně se mihly stíny. „Franku!“

„Příměří skončilo. Je načase, abychom si to spolu vyřídili.“

„Jak?“

„Soubojem. Ty a já. Zítra za denního světla. Vítěz bere vše.“

„Kde?“

„Tady.“

„Budu tam. Sladké sny, Franku.“

35

Vallon odešel z tábora a udělal si lůžko pod smrkem. Nemyslel na souboj. Klidné a prázdné vědomí je ten správný stav mysli před soubojem. Tohle do něho před mnoha lety natloukl válečník, který ho učil zacházet s mečem. Jeho slova si dokázal přesně vybavit. „Dáváš pocity příliš najevo. Nedovol, aby tvoje mysl ovlivnila tvé tělo a tvoje tělo ovlivňovalo tvoji mysl. Je ti to jasné?“ Vallon se usmál. Tenhle mistr meče byl pěkně řízná povaha.

Přestalo pršet a začalo mrznout. Vallon prospal noc, zachumlaný pod dekami a vrstvami kožešin. Raul a Hero se k němu za svítání přikradli. „Podívej se na něho,“ zašeptal Raul. „Obvykle spí, jako by mu příšery pekelné byly na stopě, a pak v předvečer souboje chrní jako nemluvně.“

Vallon se usmíval nějaké příjemné vzpomínce, ale ta uprchla, když se Herova ruka dotkla jeho ramene. Zazíval a s mrkáním se rozhlédl. Dávnověké obrysy stromů proplouvaly mrznoucí mlhou. Země zmrzla. Z nádoby, kterou mu Hero podržel, stoupala pára. Našplíchal si vodu do obličeje.

„Jsem rád, že jsi měl pokojnou noc,“ řekl Hero.

Vallon si protáhl ramena, jako když kohout ohlašuje nový den. „Spal bych ještě lépe, kdyby Vikingové tolik nepovykovali.“

„Arne mi říkal, že než jdou do bitvy, vždycky se opijí.“

„Břídilové.“

„Mám ti přinést něco k jídlu?“

„Proboha, ne!“

Vallon uviděl nad táborovým ohněm kotel na trojnožce.

„Horká voda a čisté oblečení,“ vysvětlil Hero. „Pro případ, že budeš zraněný.“

Z tábora pomalu vycházeli lidé. Předstoupil Drogo se štítem, na kterém leželo jeho brnění a helma. Držel je a odvracel pohled. „Budeš to potřebovat.“

„Díky,“ řekl Vallon. „Zkusím to vrátit ve stejném stavu.“ Dobře věděl, že proti Torfinnově sekeře nenabízí brnění moc velkou ochranu.

„Rozmyslel sis taktiku? Viking dosáhne sekerou o třicet centimetrů dál než ty mečem.“

Vallon se poškrábal vzadu na krku. „Chystám se to s ním protahovat. Budu v neustálém pohybu a budu doufat, že se utahá a naskytne se mi příležitost.“

„Dávej si pozor, kam na tomhle povrchu šlapeš. Stačí uklouznout a bude po všem.“

„Tohle není můj první souboj, Drogo.“

„Chtěl bych, abych ho směl vyzvat já.“

„Nikdy jsem nepochyboval o tvojí odvaze. Sporné je, zda ji obracíš proti tomu pravému.“

Vallon oslovil svoje druhy. „Jestli vyhraju, zkusíme přesvědčit Vikingy, aby přijali moje velení. Podle toho, co jsme se dozvěděli během naší cesty, by nemělo být příliš těžké přetáhnout je na naši stranu.“

„Jestli souboj dopadne v tvůj neprospěch,“ řekl Raul, „nebudu sloužit pod Torfinnem. Wayland říká totéž.“

„Ovšemže ne,“ souhlasil Vallon. „Měj kuši připravenou a zabij ho, dřív než se stačí prohlásit za vítěze. Wayland by měl taky vystřelit pár šípů, než sáhnou po mečích.“

„A my dva s Fulkem budeme připravení s Helgiho muži a ostatními Islanďany,“ řekl Drogo.

„Dobře.“

Hero svraštil čelo. „Proč potom s Torfinnem bojovat? Nech Raula, ať ho zabije ve chvíli, kdy se ukáže. To bys pak mohl bitvu řídit.“

Vallon se usmál. „Musím ctít zvyklosti, i když jednám s divochem. Mám ještě další důvod. Pokud bude stát štěstí při mně, musí zemřít jen jeden člověk. Kdybychom se utkali se všemi Vikingy, přišli by někteří z nás o život. Kdo ví? Mohli bychom prohrát.“

„Kdo převezme velení, jestliže tě Torfinn zabije?“ zeptal se Drogo.

„Ty. Ukaž, co umíš.“

Přišla Caitlin a vzala Vallona za ruku. Oči jí jiskřily. „Pomsti Helgiho!“

Vallon sklonil hlavu.

Předstoupil otec Hilbert. Poté co Vallonovi požehnal, nařídil mu, aby poklekl a usmířil se s Bohem. Vallon zůstal stát a prohlásil, že není se svým Stvořitelem ve válce.

Vallon se vydal, s Waylandem po jednom a Raulem po druhém boku, na místo souboje. Na loužích rozkvetly ledové květy a stromy se obalily bílou kožešinou jinovatky. Čtvercovou mýtinu tak sedmdesát na sedmdesát kroků vytvořila bouře, která vyrvala stromy ze země a nechala je ležet s kořeny obalenými hlínou. Přes lehkou mrazivou mlhu viděl Vallon Vikingy rozestavené na druhé straně mýtiny.

Na kraji mýtiny se zastavil. „Pomoz mi s oblékáním, Hero. Vy ostatní odejděte.“

Přes vycpávaný gambeson si navlékl studené kovové brnění. Stáhl si opasek na meč, aby odlehčil brnění. Rozhodl se, že si nevezme kovové holenice. Boj by mohl trvat dlouho a on musí zůstat hbitý, aby se vyhnul Torfinnovým výpadům. Když se připravil, propustil Hera, přehodil přes sebe přikrývku a posadil se na padlý strom. Zatímco čekal, brousil si meč brouskem a v narůstajícím světle obdivoval jeho ostří.

Svítání ustoupilo sinalému dennímu světlu a pak se ze svého stanu s hlasitým říháním vypotácel Torfinn. Rozvázal si kalhoty, jednou rukou se opřel o strom a potom nekonečně dlouho močil. Když skončil, přejel tupýma mrkajícíma očima mýtinu. Je úplně sťatý, pomyslel si Vallon. Pak si vzpomněl, jakou sehrál Torfinn komedii na řece.

„Tady.“

Torfinnovy žhnoucí oči našly Vallona.

„Nemohls spát, Franku? Byl jsi vzhůru celou noc?“

Vallon se zvedl. „Jenom blázen nespí a přemýšlí o svých problémech. Když přijde ráno, je vyčerpaný a jeho problémy jsou stejné jako předtím.“

Torfinn se zasmál. „Mluvíš jako Viking. No, tvoje obavy se brzo stanou minulostí. Než slunce rozpustí mlhu, rozseknu tě od krku až k zadku. Zemři statečně a možná si vysloužíš místo v síni zabitých válečníků.“

Vallon setřásl s ramenou přikrývku, natáhl si drátěnou čapku a nasadil si helmu. Sevřel štít a pozvedl meč.

„Dokud to smrt nerozhodne.“

Vallon dokázal rozpoznat, jestli má před sebou nebezpečného protivníka, už podle způsobu, jak ten muž stál a držel meč. Většina mužů, s nimiž se v bitvě setkal, bojovala jako Helgi, mávala mečem, jako by to byl klacek s ostrými hranami. Příliš brzy zaujímali postavení, a protože nechtěli nechat tělo nechráněné, drželi meč příliš blízko u boku; tím oslabovali sílu svých ran a vystavovali paži s mečem zásahu.

Vallon měl za to, že Torfinn nebude nijak obratný, ale už samotná jeho velikost a síla budily respekt. Vallon byl svojí povahou i tréninkem útočný bojovník. Útočník má podstatnou výhodu v tom, že činí výpad jako první; tím svého protivníka nutí se bránit nebo provést protiúder. Trénovaný útočník se pohybuje plynule a je vždy připraven využít chyb svého soka. Dobrý útočník vytváří klamné situace a ten, kdo se brání, na ně může jenom reagovat.

Nicméně proti Torfinnovi měl Vallon hned několik nevýhod. Jak poukázal Drogo, Vikingovi nahrávalo, že dosáhl sekerou o dost dál. Vallon byl vysoký, ale Torfinn byl obr. Jeho sekera byla nejméně o patnáct centimetrů delší než Vallonův meč, a k tomu třikrát čtyřikrát těžší. Kdyby to mocné ostří Vallon odrazil mečem, mohl by ho napadrť roztříštit. Totéž platilo pro Vallonův štít. Byl zhotovený tak, aby odrazil ránu mečem, ne sekeru, která dopadne jako perlík. Nejlepší taktika bude držet se z Torfinnova dosahu, dokud se Viking neutahá nebo neochabne jeho ostražitost. Vallon odhadoval, že Torfinnovy střety jen vzácně trvaly dlouho. Většinu vyhrál dřív, než vůbec začaly, a to pouze kvůli strachu, z něhož lidem povolily vnitřnosti. Rozběhl se s mohutným řevem, máchl tím mocným ostřím a ve většině případů bylo po všem, než se protivník vzchopil k úderu.

Torfinn k němu vykročil. Kroužková košile mu nechránila předloktí a helmu nesl v levém podpaží jako kovovou lebku. Zastavil se necelých dvacet metrů daleko a Vallon se mu pozorně zadíval do obličeje. Křídově modré oči lemované krvavým bělmem, pískově zbarvené zuby, strniště jako měděné piliny. Ani stopy po strachu. Zvedl helmu a jediným pohybem se změnil v krutého boha.

Vallon pozvedl meč a sklonil ho za pravé rameno. Povolil kolena a rozkročil nohy na šíři ramen, pravou nohu kupředu, váhu dobře rozloženou. Sevřel popruhy štítu, hranou natočeného k Torfinnovi, a jeho váhu částečně nadlehčil levou stranou hrudníku.

Torfinn zařval a dlouhými skoky se rozběhl. Vallon posunul nohy tak, aby se mohl pohnout kterýmkoliv směrem. Pozoroval Torfinna, jak vytáčí paže, plavně uskočil doleva a švihl po nechráněné Vikingově ruce mečem. Minul o třicet centimetrů, zatímco sekera ho jen o vlásek nerozpárala stejně surovým úderem jako Helgiho. Odskočil a zašklebil se. Tohle nevyřídí rychle. Torfinn dosáhl tak daleko, že Vallon nemohl proniknout jeho obranou, aniž se vystavil byť jen chabému zásahu.

„Ucítils to, že jo? Příště už to ochutnáš.“

Vallon se vyhnul dalšímu tuctu úderů pouhými protiúdery, veškerou pozornost soustředil na to, aby se vyhnul sekeře. Využíval spadané stromy jako úkryt, krčil se mezi kmeny. Torfinnovi muži znechuceně řičeli. Přihrnuli se na krvavý střet šampionů, a místo toho to byla podívaná na chlapa s nožem, který se snaží chytit slepici. Vallonovi lidé téměř nevydali hlásku.

Torfinn vycenil zuby. „Říkal jsi, že chceš bojovat.“ Opřel sekeru o zem a udělal z dlaně misku. „Bojuj a zemři jako válečník, nebo ti odseknu úd po údu a tak tě zbavím života. Do toho, posero. Bojuj!“

Vallon šetřil dechem. Klamavě útočil a ustupoval, uhýbal a uskakoval, jeho nohy vydupávaly v jinovatce nepravidelnou černou cestu. Dech se mu krátil, ale pak postřehl, že se začíná projevovat váha Torfinnovy sekery. Viking mručel námahou, když ji zvedal, a po každém máchnutí se vzpamatovával o něco déle. Sekera byla tak těžká a měla v sobě tolik skryté energie, že ani muž tak silný jako Torfinn nedokázal rychle změnit její směr. Přetvařoval se, vychloubal se svojí silou, a to bude jeho konec.

Torfinn znovu zaútočil, potom krátkými sekavými pohyby Vallona přinutil odrážet rány štítem. Sekera zasáhla železný okraj štítu tak, že to Vallonovi málem vykloubilo rameno a ochromilo mu to paži od lokte po špičky prstů. Odskočil a pohyboval rukou, aby do ní dostal cit.

Torfinn se pustil za ním a mával přitom sekerou. Příliš ukvapeně. Příliš zbrkle. Vallon se stáhl a uhnul před svištícím ostřím. Pohyb sekery stočil Vikingův trup. Vallon předvídal, že se jeho protivník odkryje, okamžik předtím, než k tomu došlo, a bodl Torfinna do boulovitého ramene. Hrot jeho meče projel kroužkovou košilí, jako by to byl sýr, a pocítil, jak ocel narazila na kost.

Vzápětí ležel na zádech. Srazilo ho zpětné máchnutí sekery, které mu smetlo helmu a otřáslo jeho smysly. Poslepu se kutálel pryč a měl jistotu, že vmžiku ucítí sekeru, která z něho vytne život.

Torfinn se nezvučně zasmál. „Bojuješ jako holka, Franku.“ A napodobil ochablé výpady, což vzbudilo u jeho mužů nervózní smích.

Ale Torfinn byl zraněný. Zanechal rychlých výpadů a začal se k Vallonovi blížit krokem, s hlavou skloněnou jako býk. Vallon se nechal hnát kupředu a využíval padlých stromů jako zdí, když na něho Viking příliš tlačil. Krev z ramene stékala Torfinnovi po paži. Vyčerpej jeho sílu, blesklo Vallonovi hlavou. Přiblížil se a uplatnil svoji mimořádnou obratnost, při níž hrozil výpady, které nedokončil.

Krev kapala Torfinnovi z ruky, jíž bojoval, a stékala po topůrku sekery, takže bylo kluzké. Zvedl ji tak, že zkrátil uchopení, čímž snížil výhodu dosahu, a na polovinu omezil sílu svých úderů.

„Chystáš se štípat třísky?“

Když se příště Torfinn rozmáchl, měl Vallon prostor úder odrazit a odsekl z topůrka odštěpky dřeva. Než se Torfinn stačil stáhnout, vysekl Vallon z topůrka další klín. Torfinn přirazil štít na Vallonův štít a máchl sekerou ve snaze zachytit Vallonův kotník. Vallon zareagoval právě včas, využil tlaku štítu na štít a odskočil. Torfinna vyvedlo máchnutí sekerou z rovnováhy. Vallon vystřelil kupředu, zahákl křížovou záštitu meče za Torfinnův štít a stejně plynulým pohybem spustil meč na Torfinnovu hlavu. Meč zazvonil o helmu, ale Torfinn se rychle vzpamatoval, máchl sekerou jako kosou a málem Vallonovi usekl nohy pod koleny. Znovu se Torfinn dostatečně nekryl a Vallon namířil další zásah na paži, v níž jeho protivník držel sekeru. Viking to čekal a uskočil; vůbec poprvé ustoupil. Stáhl se do uličky mezi dvěma padlými stromy a Vallon ho následoval. Když Torfinn dospěl na konec, odhodil štít, popadl sekeru oběma rukama a s řevem se vrhl kupředu.

Vallon si uvědomil svoji chybu. Kmeny mu znemožnily pohyb a nenechaly téměř žádný prostor k manévrování. Torfinnův útok, to byl čin bojem šíleného berserka, kterému je už všechno jedno. Vallon se nemohl napadení vyhnout a jeho štít byl příliš slabý, než aby jej odrazil. Torfinn držel sekeru jako nepříčetný dřevorubec a nepokusil se sám sebe chránit. Vallon věděl, že by ho dokázal probodnout, ale předtím by ho Viking přesekl vejpůl. Proto se raději řítil zpátky a doprava, vypočítal si, že tohle bude Torfinn nejméně očekávat. Špatně ho odhadl. S obrovským úsilím Torfinn zarazil pohyb sekery, přizpůsobil ho tomu, jak Vallon uhnul, a plochým obloukem zacílil na jeho břicho. Vallon nemohl uskočit, jen vtáhl břicho, co to šlo, a nahrbil hřbet jako kočka.

Uslyšel tiché říznutí. Syknutí. Nic víc, a pak pocítil chladné pálení v břiše. Torfinna útok pootočil o půlkruh, ale Vallon byl příliš neohrabaný a neučinil výpad. Čas, který Torfinnovi zabralo dostat se do původního postoje, Vallon využil k tomu, aby se dostal na otevřené prostranství. Rychle na sebe pohlédl. Viděl muže v zápalu bitvy dál bojovat s vnitřnostmi vyhřezlými k tříslům. To, co spatřil, bylo dost zlé. Torfinn prosekl jeho brnění, takže spodní část visela jako klopa. Do vycpávané spodní vesty se vsakovala krev.

„Vidím tvoje střeva, Franku. Uškrtím tě jima.“

Torfinnovi muži výskali a pobízeli náčelníka, aby to skoncoval. Vallon předstíral, že ho zranění připravilo o sílu a odvahu. Pohyboval se neohrabaně a nekoordinovaně, jen tak, aby se vyhnul smrtící ráně. Torfinn zrudl v obličeji, nejdřív pocitem vítězství, pak zklamáním. Kdykoliv si už myslel, že je mu jeho protivník vydán na milost, pokaždé ho nějaký matoucí pohyb odnesl pryč. Vallon se zakymácel, jako by měl jednu nohu kratší. Jeho meč zakolísal. Torfinnovi zazářily oči. Posedlý chtivostí zabít zaútočil příliš rychle. Nepatrně uklouzl na zmrzlé zemi, ale stačilo to, aby o trochu sklonil sekeru. Vallon k němu přitančil a sekl ho mečem do boku.

„Je po tobě.“

Torfinn pustil jednou rukou sekeru a ohmatal si ránu. Pohodil hlavou.

Kroužili kolem sebe, oba zranění a vědomi si toho, že souboj teď dospěl do konečné fáze. Torfinn se pokusil přivést ho k zdrcujícímu závěru a znovu zaútočil. Tři metry od Vallona sekeru hodil. Vallon se přikrčil a ostří mu zasvištělo kolem hlavy a málem sťalo jednoho Vikinga, než sekera zmizela někam mimo kolbiště.

Než toho stačil Vallon využít, tasil Torfinn meč a sebral svůj štít. Vallon k němu vykročil. Neměl představu, jak dlouho už bojují. Slunce začínalo prorážet mlhu a ze stromů kapala voda z roztálé jinovatky.

Každý zápas mečem má svůj rytmus, přesto existuje pouze osm základních pohybů. Obratnost vězí v tom, jak je pospojovat dohromady. Nejdřív je zapotřebí zhypnotizovat protivníka, aniž člověk zhypnotizuje sebe. Když má protivník jistotu, jaký další manévr bude následovat, a zpola se připraví na to, jak ho odrazí, je třeba útok změnit. Je to jako hra kámen nůžky s mnoha variantami, v níž se hraje o život.

Vallon se už do zápasu naplno vložil a oplácel ránu ránou. Ostří řinčela, smekala se, s třeskotem o sebe narážela. Torfinnův meč duněl v kontrastu s melodickým zvoněním Vallonovy čepele. Dopředu, dozadu, dokola a zase znovu, až byla zem pod nohama rozdupaná a smekavá. Vallon už odhadl Torfinnovy možnosti a nyní používal techniku, jak soupeře utahat – přesně opakoval Vikingovy pohyby.

Ustoupil a přehodil si meč do levé ruky, štít do pravé.

„Ochabla ti paže?“ popichoval Torfinn zadýchaně.

„Naopak. Levou ruku mám silnější.“

Útočil na Torfinna ze všech stran. Mířil mu na ramena, nohy, paže. Viking se dokázal jenom bránit, klopýtavě ustupoval a držel štít i meč na délku paže. Vallon ho sekl do paže se štítem, nechal ostří volně sjet a rozřízl mu stehno. Vallonovy oči byly jedinými nehybnými body jeho těla, zatímco Torfinn začal těkat pohledem jako pronásledované zvíře.

Viking učinil další výpad a rozmáchl se štítem při pokusu udeřit Vallona do obličeje. Jeho výpad vyšel do prázdna. Vallon byl o pohyb před ním, a než by se stačilo dvakrát mrknout, čtyřikrát ťal mečem. Při posledním zásahu usekl Torfinnovi všechny čtyři prsty na ruce, v níž ten obr držel meč. Zbraň spadla na zem.

„Zvedni ho.“

Viking hodil štít na Vallona a popadl meč levičkou. Motal se jako zvíře, hruď se mu mocně zvedala a ústy vsával kapičky, co mu stékaly z nosu. Jeho příznivci zmlkli. Vallon zaslechl Caitlin, jak na něho volá, zabij ho, zabij ho, zabij ho.

Učinil klamný výpad na hlavu a přiměl Torfinna vztyčit meč. Následoval další klamný pohyb, který Vikinga přinutil vytáhnout se na špičky. A pak, když Torfinn zařval a vyřítil se na něho, že ho sevře ve smrtícím objetí, propnul Vallon pravé koleno a prorazil špičkou meče jeho brnění, sval a kost, až se jílec zarazil o Torfinnovu hruď. Meč vyletěl Vikingovi z ruky a při letu opisoval oblouky. Vallon cítil váhu svého protivníka na meči. Opřel se nohou Torfinnovi o stehno a vytáhl čepel.

Torfinn padl na kolena a zvedl hlavu. Z úst mu pomalu vytekl pramínek krve. Jednou rukou hmatal za sebe. Mezi rty se mu objevila růžová slina. „Skoncuj to, Franku.“

Vallon zvedl meč a ve stejné chvíli vytáhl Torfinn scramasax a vymrštil se do stoje, ale svého protivníka tam nenašel. Stále ještě mrkal a rozhlížel se, když mu Vallon za jeho zády setnul hlavu. Torfinnovo tělo pokleslo v kolenou a padlo na zem. Z krku mu vytryskly dva proudy krve. Hmatal kolem sebe, jako by se snažil vstát. Vallon ho nohou překulil na bok. Torfinn ještě zabušil patami do země a pak znehybněl.

Vikingové i Vallonova skupina se vyhrnuli na mýtinu a tam se zastavili. Vallon měl výhled na obě skupiny.

Raul bodl do vzduchu kuší. „Zastřelím každého sviňáka, který se pohne.“

Vallon vykročil k Vikingům. Krev mu čvachtala v botách. Zvedl meč. „Torfinn zemřel tak, jak žil. Statečně. Valkýry ho uvítají v síni padlých, kde zaujme své místo vedle ostatních hrdinů.“ Ukázal mečem. „Odpřisáhl, že pokud ho porazím, uznáte mě jako vůdce. Porušte tuto přísahu a já vás pošlu do jámy pekelné, kde jsou stěny spletené z hadů.“

„Jestli se k tobě přidáme, chceme podíl z tvého stříbra.“

Mluvčí byl pobočník, který přišel s Torfinnem vyjednávat na kámen v řece. Jmenoval se Wulfstan.

„Neudělali jste nic, čím byste si ho zasloužili. Dám vám jenom jídlo, a to nedostanete, dokud nepropustíte zajatce.“

„Otroci jsou náš jediný majetek.“

„Pokud si je chcete ponechat, budete muset zabít mě.“

Drogo ho zatahal za paži. „Nejsi na tom tak, abys mohl znovu bojovat. Nech to na mně a na Fulkovi.“

„Já nebudu bojovat,“ vykřikl Arne. Jeho druhové se na něho vrhli. „Co nám Torfinn přinesl? Nic, jenom bolest a hlad. Bude nám lépe ve službě Frankovi. Slyšeli jste, jak přelstil své nepřátele a nashromáždil bohatství v zemi ledu.“

Vallonovi bylo zle a cítil, že omdlí. Zachytil Herův prosebný pohled. Otočil se znovu k Vikingům. „Máte lhůtu do slunce západu.“

Vallon odešel z mýtiny v předklonu a klopýtavě, švy bot mu prosakovala krev. Hero s Richardem se pokusili ho podepřít, ale mávnutím ruky je zahnal. „Ať nevidí, jak jsem slabý.“

Došel na místo, kde strávil noc, a klesl na zem. „Moc to nebolí. Pravděpodobně se to zdá horší, než to je.“

Teď měl hlavní slovo Hero. „Nejdřív ti musíme svléknout to brnění.“

Spolu s Richardem přetáhli Vallonovi brnění přes hlavu a svlékli mu krví prosáklý gambeson. Potom Hero Vallonovi vysoukal zrudlou tuniku. Torfinnova sekera prořízla železnou zbroj a vycpávku a poranila břišní stěnu v délce tak dvaceti centimetrů. Zející ránou bylo vidět střevo. Hero prozkoumal, jak je rána hluboká. Zašklebil se.

„Je to zlé?“

„Mohlo by to být horší. Není poškozená žádná tepna. Ostří se dotklo tlustého střeva, ale neprořízlo je. Stačil by centimetr a připravovali jsme ti rubáš.“

„Podívám se.“ S Herovou pomocí se posadil a s pokřiveným úsměvem si prohlédl šedou trubici střeva. „To člověka přivede k rozumu, když si vidí vnitřnosti.“ Klesl zpátky na záda.

„Musím ti tu ránu vyčistit. Přines kotel s vodou, Richarde.“

Komáři, probuzení sluncem, se slétali za pachem krve a doráželi na ránu tak rychle, jak ji Hero stačil čistit. Otřel si tvář o rameno.

„Rozdělejte ohně, aby hodně kouřily.“

„Jenom to vytři a zašij,“ řekl Vallon.

Hero vyplivl komára. „V ráně je spousta materie, která tam nemá co dělat. Nech mě, ať to udělám po svém.“

Vallon ho pleskl a zavřel oči.

Ostatní rozdělali dva ohně. Hero z rány pinzetou vyndával droboučké kousky kovu a látky, kousky kůry a jehličí z borovice. Richard vhodil do plamenů trochu síry, aby se pročistil vzduch.

Vallon se z toho vzduchu prosyceného pachem zkaženého vejce rozkašlal. „Hero, tvoje léčení je horší než ta rána.“

Sirné výpary zabily komáry po tisících. Padali shůry a Hero je musel neustále odstraňovat z rány. Vytáhl z lékařské skříňky láhev.

„Co to je?“

„Silné víno obohacené benátským terpentýnem a balzámem. Potlačuje to hnisání.“

Vallon se před těmi těkavými výpary odtáhl.

„To nebudu pít. Páchne to jako balzamovací roztok.“

„To je na ošetření rány. Bude to pálit.“

Hero odlil trochu dezinfekčního prostředku do poháru, namočil do tekutiny štětec z veverčích chlupů a lehkým ťukáním se jal ránu ošetřovat. Vallon zalapal po dechu, když se tekutina zakousla do živého masa. Hero vyčistil ránu a okolní pokožku. „Je to tak čisté, jak jen dokážu. Teď musím ránu zavřít. Bude to bolestivé. Měl by sis radši vzít trochu omamného prostředku.“

„Schovej si ho pro někoho, kdo na tom bude hůř než já. Je to jenom povrchové zranění.“

„Jen nebuď takový hrdina.“

„Nejsem zraněný poprvé. Strč mi mezi zuby klacek a pokračuj.“

Raul věděl, co má dělat. Uřízl větev, dal ji Vallonovi a popadl ho za paže. „Waylande, podrž mu jednu nohu, ty, Drogo, druhou.“

Hero navlékl do jehly střívko. Sevřel okraje rány lékařskými klíšťkami. Ruka se mu třásla, když se chystal na první steh. „Ještě nikdy jsem to nedělal. Ne u živého člověka.“

„Dej to sem,“ řekl Wayland.

Raul se na Vallona zazubil. „Wayland ti to spíchne jedna radost. Jednou jsem ho viděl, jak zašil svému psovi břicho tak úhledně, jak si jen můžeš přát.“

„To pomyšlení mě povzbudilo.“

„Umyj si ruce,“ přikázal Hero Waylandovi. „Čistě si je vydrhni.“

Wayland si umyl ruce a Hero ho přiměl opláchnout si je v dezinfekčním roztoku. „Dělej stehy na prst od sebe. Tak se rána může čistit.“

Wayland pohlédl na Vallona. „Připravený?“

Vallon stiskl mezi zuby větev.

Wayland vbodl jehlu do pokožky a svalu, protáhl ji a pak ji vbodl do pokožky a svalu na druhé straně zející rány. Vallon křečovitě sevřel břicho a šlachy na krku mu vystoupily. Na čele mu vyrazil pot. Wayland dokončil první steh a pohlédl na něho.

„Pokračuj,“ řekl Raul.

Bylo zapotřebí jedenadvaceti stehů, aby se rána uzavřela. Vallon vzlykal, zmítal hlavou a zatínal ruce do země, ale neřekl, aby toho nechali, dokud šití neskončilo.

„Hotovo,“ řekl Hero.

Vallon vyplivl klacek, naklonil se ke straně a zvracel. Z očí mu tekly slzy, obličej měl skoro černý. Lapal po dechu jako žena při porodu, nahrbil se, podíval se na svoje břicho, zanaříkal jako dítě a padl zpět na záda.

Hero mu na ránu dal mast z rašeliníku a ovázal ji pruhy plátna. „Nesmíš se hýbat, dokud se rána nezacelí A zatím žádnou pevnou stravu.“

Vallonův smích skončil přerývaným výkřikem. „Vypadám snad, že mám hlad nebo že toužím po náročném pohybu?“ Krev se mu stáhla z obličeje, oči mu zamžikaly. „Myslím, že omdlím.“

Vallon se probudil za svítání. Vedle něho seděl Hero.

„Jak se cítíš?“

„Odporně. Všecko mě bolí. Jako by mě do břicha kopl kůň. Mám žízeň.“

Hero mu dal trochu vody. „Vikingové přijali tvoje podmínky.“

Vallon slyšel tlumené hučení. Otočil hlavu a uviděl stromy, jak se rýsují v apokalyptické záři.

„To je Torfinnova pohřební hranice,“ řekl Hero.

Vallon zvedl ruku.

„Nesmíš se hýbat,“ řekl Hero.

„Podepři mě.“

Vikingové připravili hranici velkou jako náhrobek a na ni položili svého vůdce. Právě hořela největším plamenem a žár byl tak silný, že se okolní stromy v jeho dosahu kymácely. K nebi ve spirálách stoupaly sloupce jisker. Vallon si zastínil oči. Zahleděl se do středu hranice a uviděl zkroucené a zuhelnatělé tělo posledního z Vikingů, zvaného Torfinn Vlčí dech.

36

Vallon se vynořil z horečnatých snů. Ke tváři se mu tiskl měkký polštář. Po chvíli mu došlo, že je to ženská hruď. Pohledem klouzal po oblinách až ke krémově světlé tváři, lemované měděnou hřívou. Rozevřel slepené rty. „Caitlin?“

„Nemluv,“ řekla a omyla mu čelo. „Jsi celý rozpálený.“

Zjistil, že leží pod vrstvami kožešin a dek. Byl zalitý potem a hlava jako by se mu měla rozskočit. Znovu odlepil rty od sebe. „Kde je Hero?“

„Spí. Seděl u tebe celou noc. Od toho zápasu sotva zamhouřil oka.“

„Kolikátou noc? Kolik dní uplynulo?“

„Třetí. Druhou noc jsi dostal horečku. Blouznil jsi.“ Zaklonila se, takže na ni uviděl.

„Ustřihla sis vlasy.“

Zvedla si ruku k hlavě. „Nebylo možné udržovat je v čistotě a z jejich váhy mě bolela hlava.“

„Mám žízeň.“

Vzala ho kolem ramen a přiložila mu pohár ke rtům. Trochu vody mu proteklo hrdlem a zbytek po bradě. „Ještě,“ požádal sípavě.

Když se napil, Caitlin ho dál držela a tiskla si jeho tvář na prsa. Nakonec ho položila a on pozoroval vršky stromů, klouzající kolem.

„Jsem slabý jako moucha.“

„Zhubl jsi. Jsi kost a kůže.“ Ukazováčkem přejela oblouk jeho nosu. „Nos jako zobák, ruce jako pařáty. Vypadáš jako zlý duch.“

„Co moje rána?“

„Hojí se. Hero denně mění obvazy a má radost, jak se to zlepšuje.“

To mě jen tak uklidňují, usoudil Vallon. „Pomoz mi se posadit.“

„Nesmíš se hýbat.“

Zatápal po okraji člunu. „Chci se podívat, kde jsme.“

Caitlin ho nadzvedla do sedu. „Vikingové říkají, že jsme skoro u dalšího jezera.“

Hero ležel na přídi stočený do klubíčka, tak vyčerpaný, že se Vallonovi sevřelo srdce. Jinak byl člun prázdný. Všichni byli na březích a opírali se do vlečných lan. Vepředu byla vikinská dlouhá loď. Všechno bylo bezbarvé. Stromy šedé, šedá řeka i obloha. Vallon měl pocit, že se propadl do chodby vedoucí do podsvětí.

Klesl zpátky. „Nevidím Waylanda a Raula.“

„Jsou někde vepředu na průzkumu. Dokud se neuzdravíš, převzal velení Drogo.“

Vallon zavřel oči. Když je otevřel, Caitlin tam stále byla. „Je to úleva, nechat zodpovědnost na někom jiném.“ Povzdechl si. „Lidé by se neměli bát umírání.“

Caitlin mu přitiskla ruku na ústa. „Takhle nemluv.“

„Musím se postavit pravdě. Břišní zranění se nezahojí.“

„Ale zahojí. Nezemřeš. Nenechám tě umřít.“

Kalným pohledem těkal po jejím obličeji. „Ty nemůžeš být princezna. Princezna chce, abych byl mrtvý.“

Caitlin prudce odvrátila hlavu. „Nepřeji zlé muži, který pomstil mého bratra.“

Vallon si to nechal projít hlavou. „Nebyla to msta za Helgiho. Bojoval jsem o svůj život.“

Caitlin k němu opět stočila pohled. „Proč nenávidíš ženy?“

Na to Vallon neměl odpověď. Plácl snad něco, když blouznil? „Proč si něco takového myslíš? Svoji matku jsem zbožňoval, sestře jsem byl oddaný a narození dcery jsem uvítal s radostí.“

„Zabil jsi svoji ženu.“

Vallon byl nucen přemýšlet, co za tím vším vězí. „I ji jsem miloval.“

Caitlin se objala pažemi. „Nenávidíš mě. Nemůžu ti to mít za zlé. Mám v sobě příliš pýchy, příliš vášně.“

Dokonce i ve svém omámeném stavu si Vallon pomyslel, že je to prapodivný rozhovor.

„Není pravda, že tě nenávidím,“ zamumlal. Chtěl se znovu propadnout do zmatených snů.

„Řekl jsi, že mám zadek jako valach.“

Myslí mu bleskla Caitlin, jak se koupe ve vulkanickém jezeře. Její bílá ňadra nad nezvykle modrou vodou, její tmavorudé vlasy rozprostřené na hladině. Při té vzpomínce se zasmál, ale hned umlkl, přitiskl si ruce na břicho a vyzvracel vodu, kterou právě vypil.

Caitlin mu otřela obličej, skvrn na svém oblečení si nevšímala. „Promiň, neměla jsem o tom začínat.“

Znovu začal zvracet. „Taky se omlouvám. Můžeme nechat tenhle rozhovor na jindy?“

Pár mil proti proudu řeky Raul přímo šílel úzkostí. „Já vím, že Vallonovo zranění nevypadá zas tak špatně, ale viděl jsem tucet mužů se zraněními o nic horšími, než má on, a vzpomenu si jenom na dva, kteří na to nezemřeli.“

„Nech toho,“ zamumlal Wayland. O něco dříve vyplašilo Raulovo klábosení tři tetřívky velké jako husy, kteří střelhbitě odletěli korunami stromů, dřív než se k nim mohl Wayland přiblížit.

Kráčeli dál po stříbřitém koberci mechu. Velký výr, stejné barvy jako lišejník, seděl těsně u kmene jedle, jedno citronově žluté oko spiklenecky přimhouřené. Wayland ho neprozradil a dál mezi stromy pátral po kořisti. Dva dny neulovil žádnou vysokou, a pokud dnes nenajde potravu, budou sokoli poprvé od chvíle, kdy je odchytil, hladovět. Bloudil v myšlenkách od nemocného Vallona k vlastním starostem, když vtom se zastavil, jako by se mu u nohou rozevřela propast. Dvakrát narazili na stopy pastevců sobů, ale ty byly staré. Tahle byla celkem čerstvá.

Wayland prozkoumal vlhký trus a okousané větve.

„Vypadá to čerstvé,“ řekl Raul.

Wayland se zvedl z kleku. „Po téhle cestě šly dvě skupiny. První přede dvěma dny. Druhá tudy procházela včera.“

Zahlédl mezi stromy jakési primitivní konstrukce a ukázalo se, že jsou to tři kuželovité kostry na stany, vyrobené ze zhruba čtyřmetrových smrkových tyčí. Uprostřed každé bylo ohniště z očouzených kamenů, v němž zůstal popel. Wayland zabořil ruku do uhlíků. „Jsou ještě teplé. Odešli dnes brzy ráno.“

Několikrát stezku překročil sem a tam a rozhlížel se jako proutkař, který zkoumá, kde vyhloubit studnu. Nakonec se narovnal.

„Kolik odhaduješ, že jich bylo?“

„Nejmíň třicet. Muži i ženy. Staří i mladí. Měli s sebou psy.“ Wayland se rozhlédl po stezce oběma směry. Táhla se podél podlouhlého nánosu písku a štěrku, který vystupoval z bažiny. „Vidíš to?“ zeptal se a ukázal na hromady palivového dříví u každého přístřešku. „Očekávají, že tudy půjdou další. Jdi pryč z té stezky a buď zticha. Já zajdu varovat ostatní.“

„Ale houby. Pojďme si tady odpočinout, než nás dohoní. Nejsou daleko za námi.“

Ale Wayland už chytil tempo.

„Hej, Waylande.“

Sokolník se otočil a klusal na místě. Raul zvedl pěst a pak ji spustil. „Tak běž.“

Wayland zamával. „Jsem hned zpátky.“

Dlouhou loď zastavil míli po proudu řeky a brzy dorazili na místo, kde zanechal Raula. Germán tam nebyl a stezku Laponců překryly další stopy. Wayland se rozhlédl a brzy si potvrdil to, čeho se obával. Dotkl se země a zvedl prsty potřísněné krví. Všichni ho sledovali. Poslal psa po Raulově pachové stopě a kousek po proudu řeky se zastavil na místě, kde byla rozdupaná země. Tam bylo krve víc. Spousta. Zůstala v prohlubních, které vytvořily zápasící nohy. Od tohoto místa vedly stopy po vlečení k řece. Wayland sešel na břeh a uviděl, že stopa pokračuje do lesa na druhé straně. Pohlédl na své druhy. „Dostali Raula.“

„Je naživu?“ chtěl vědět Hero.

„Když ho vezli přes řeku, tak byl. Svázali ho. Několik jich zabil.“ Wayland jim ukázal, kde našel první krev. „Tam jednoho zastřelil a pokusil se o útěk. Tady ho chytili a zabil dalšího.“

Richard si zvedl pěst k ústům. „Co uděláme?“

Wayland se zahleděl přes řeku. „Půjdu za nimi. Nemá smysl, aby se mnou chodil ještě někdo. Kdybychom na ně příliš tlačili, zabijí Raula a rozprchnou se po lese.“

„Pravděpodobně už ho zabili,“ řekl Drogo. „Do setmění bychom měli dorazit k Oněžskému jezeru. Počkáme tam na tebe do zítra do večera. Jestli se do té doby nevrátíš, budu předpokládat, že jsi mrtvý.“

Za nimi se ozval hlas. „Hodně toho předpokládáš, nemám pravdu?“

Stál tam Vallon a Garrick ho podpíral. Vypadal jako oživlá mrtvola. Z důlků obkroužených světle fialovými stíny hleděly jeho zapadlé oči tvrdě jako úlomky pazourků.

Drogo se napřímil. „Jednal jsem v zájmu všech.“

Wayland začal oblékat psovi kožené brnění.

Vallon nepřestával upírat smrtící pohled na Droga. „Dej mu svoje brnění.“

Drogo užasle o krok ustoupil. „To má venkovan nosit moje brnění?“

Wayland zavrtěl hlavou. „Nechci ho. Dohoním je rychleji, když budu cestovat nalehko.“

„Dohoníš hordu Laponců, kteří si myslí, že jsme otrokáři.“ Vallon se znovu otočil k Drogovi. „Půjč mu svoje brnění.“

Drogo, obličej tvrdě stažený, strčil brnění Waylandovi. Sokolník si vybral pouze nahrubo opravenou kroužkovou košili.

„Budeš potřebovat meč,“ řekl Vallon. „Nebudu po tobě žádat, Drogo, aby ses rozloučil se svým mečem.“ Pohledem spočinul na Tostigovi, jednomu z Helgiho mužů. „Dej Waylandovi svůj meč.“

Při prvním náznaku protestu se Caitlin vrhla na Tostiga se zuřivostí, která ho přiměla zacpat si uši. Rozepnul si opasek s mečem a Wayland si ho připjal.

„Jaký máš plán?“ zeptal se Vallon.

„Vyjednávat o Raulův život.“

Vallon luskl prsty. „Arne, ty jsi s Laponci už jednal. Jaké by podle tebe bylo přiměřené odškodnění?“

„Železo a barevné látky, to je zboží, po kterém nejvíce touží. Především železo. Nůž, sekera a dva metry plátna by mohly stačit.“

Rychle ty věci připravili. Wayland si je sbalil do vaku na záda, k tomu přidal chleba a rybu. Uchopil Syth za obě ruce a podržel je, pak překročil řeku a zmizel mezi stromy.

Laponce by dokázalo vystopovat děcko. Dvanáct lidí vleklo Raula a škubali jím hned na jednu, hned na druhou stranu, jak se v poutech vzpíral. Ze zataženého nebe se pořádně nedal vyčíst ani čas, ani směr. Wayland usoudil, že není dlouho do setmění a že míří na východ. Drželi se u stáčejícího se hřebene a Wayland odhadl, že běží tak asi hodinu, když se pes zastavil a zavětřil. Wayland předpokládal, že Laponci rozestavili hlídky kvůli pronásledovatelům, a doufal, že se mu podaří začít vyjednávat s touhle předsunutou hlídkou, než aby se přiblížil k hlavní skupině. Podle toho, jak pes vrčel a vrhal zuřivé pohledy na všechny strany, Wayland poznal, že ho pozorují a že někteří zůstali vzadu. Šel dál. Světla začínalo ubývat, když se les rozestoupil a utvořil přírodní alej. Na konci byly dva smrky, ohnuté a upevněné lany tak, aby vytvářely oblouk. Na špičce visel nějaký tmavý balík. Byl to Raul, asi šest metrů vysoko, přivázaný za ruce a nohy ke stromům.

Wayland si zavěsil luk na rameno, uchopil látku a zboží do rukou a napřáhl je před sebe. Přibližoval se tak, jako by měl v úmyslu položit zboží pod zavěšeného muže. Z obou stran se vynořili Laponci. Měli na sobě haleny ze sobí kůže s kápěmi, kožešinou obrácené dovnitř, kápě lemované vlčí nebo liščí kůží. Byla to malá rasa, lidé nebyli vyšší než metr a půl, ale měli úhledné postavy; nevypadali jako zlí trpaslíci, jak je popisovali Vikingové. Většina nesla malé luky nebo kamenné sekery a někteří měli rohy vyrobené z březové kůry. Neviděl nikoho, kdo by nesl Raulovu kuši. Pravděpodobně nevěděli, jak se s ní zachází, a chyběla jim síla, aby ji natáhli. Zastavil se u oblouku. Raul visel s pažemi zvednutými a hlava mu klesala na hruď. Oblečení měl na cáry a byl samá krev. Podobal se hodně krvácejícímu Kristovi, jak ho Wayland vídal za kostelními oltáři. Raula znal jenom plného síly a energie a otřáslo jím, že ho vidí tak zdeptaného a zuboženého.

„Raule, slyšíš mě? Raule?“

Germán postupně zvedl hlavu. „To jsi ty, Waylande?“ Jeho hlas, to bylo chraplavé krákorání. Obličej měl zakrvácený a zhmožděný a jedno oko vydloubnuté. „Přistihli mě, když jsem si zdřímnul, Waylande. Vrhli se na mě, dřív než jsem je postřehl. Jsou to ďáblové.“

„Kolik jsi jich zabil?“

„Počítám, že tři. Jeden byl ještě dítě. Vystřelil jsem na prvního, kterého jsem uviděl, a dal se na útěk. Chytili mě do smyček na laně a pak se na mě vrhli. Zlámali mi žebra a bůhvíco ještě.“ Zakašlal a hvízdavě se nadechl. „Jsem těžce zraněný, Waylande.“

„Nemluv. Dostanu tě dolů.“

Raulova hlava se zakymácela. „Nemůžeš mi nijak zachránit kejhák. Dívám se dolů na ty divochy, kteří mají na starosti ta lana a jsou připravení je přeříznout. Největší laskavost, kterou mi můžeš prokázat, je zbavit mě mého utrpení.“

„Chystám se vyjednat výměnu za zboží. Ty jenom…“

Chraptivě se zasmál. „Nikam nejdu.“

Wayland položil luk na zem a vypůjčený meč dal na něj. Raul se nadechl a trýznivě se rozkašlal. „Není zapotřebí, abychom umřeli oba.“ Hlas se mu vytrácel. „Víš, co udělají. Roztrhnou mě vejpůl.“ Tělo se mu křečovitě zazmítalo. „Nikdy mě nenapadlo, že skončím jako nějaký mučedník.“

„Nezemřeš,“ řekl Wayland. Přejel pohledem stromy, hledal vůdce. Někteří lučištníci byli ženy a mladíci. Zvolil si staršího muže, který vypadal, že by s ním mohla být řeč, a vykročil k němu se zbožím položeným na rukou. Udělal pět šest kroků, když jeden z Laponců vypustil varovný šíp. Zabodl se do země na krok před Waylandem. Ten se rychle ohlédl na své zbraně. Ještě šest kroků a nebude schopný se jich zmocnit, kdyby Laponci zaútočili. Jazyk se mu přilepil na patro. Položil psovi ruku na záda.

„Waylande,“ zvolal Raul hlasem z hlubin. „Vážím si toho, že jsi za mnou přišel. Moc si toho vážím. Udělal jsi víc, než by mohl člověk od kamaráda žádat, a tak tě prosím: Zachraň se. Moc času nezbývá a já tě musím požádat ještě o poslední věc.“

Waylandovi ztuhl obličej, jak se snažil potlačit slzy. „Mluv.“

Raul se hvízdavě nadechl. Nemohl nadmout hruď a pomalu už odcházel ze světa. „Víš, jak jsem se vždycky chvástal, že se vrátím zpátky domů s hromadou stříbra. Usmíval ses a potřásal jsi hlavou, jako bys věděl, že to nedokážu. No, už to vypadá, že nebudu mít příležitost dokázat ti, že se mýlíš.“ Na chvíli umlkl a hlava mu klesla. „Nestěžuju si. Musím ti říct, Waylande, že těch posledních pár měsíců bylo nejlepších, co jsem zažil.“ Povytáhl se na lanech, aby ulevil tlaku na plíce. „Já už z toho nebudu mít užitek, ale jestli na mě připadne nějaké stříbro, mohl by ses postarat, aby se dostalo k nám domů? Vallon říkal, že máme podíl na zisku, a určitě mi neupře pár mincí. Kapitán není zlý člověk.“

Wayland nedokázal promluvit. Zavrtěl hlavou.

„Vím, že to nemůžeš doručit sám. Ale s Garrickem jsme tak klábosili a říkal, že jestli to zvládne do Novgorodu, má v úmyslu zamířit domů. Řekl jsem mu, ať se podívá za mojí rodinou, a jestli má chuť vrátit se k farmaření, dala by se tam obstarat nějaká dobrá půda. Řekl jsem mu o svých sestrách, a že by mohl dopadnout hůř, než kdyby si některou vzal, aby mu zahřívala postel.“

Wayland polkl, aby si uvolnil hrdlo. „Udělám to, drahý příteli, ale ještě není konec.“ Otřel si ruce o stehna.

Raul se drásavě zasmál. „Za všechna ta léta, co tě znám, jsi mi poprvé řekl ‚příteli‘. Modli se za moji duši, Waylande.“

Wayland udělal ještě jeden krok. Zazněl roh a Laponci vystřelili roj šípů. Nejméně tři ho zasáhly, ale tihle kočovníci měli lehké luky a jejich šípy s kostěnými špicemi se roztříštily o jeho brnění. Wayland uháněl zpátky ke svým zbraním, zatímco pes se hrozivými skoky hnal kupředu a přiměl Laponce rychle se stáhnout. Zahlédl kopí trčící z jeho koženého obleku.

Wayland popadl luk do levé, meč do pravé ruky a se řevem vyrazil k Laponcům, kteří hlídali lana, jež držela oblouk. Než k nim doběhl, ozvalo se zadrnčení – a ještě jedno – a oba stromy se svištivě napřímily. Wayland uviděl, jak se lana, jimiž byl Raul přivázán, prudce napjala.

„Ne!“

Raul, černý proti nebi, vyletěl vzhůru, rozhodil údy a ozvalo se trhání a praskání, jeho tělo se roztrhlo vejpůl a obě části narazily na kymácející se stromy. Na Waylanda se snesla krev a útroby. Něco teplého a vlhkého zdusilo jeho výkřik. Laponci začali hlasitě výt. Vyhrnuli se a Wayland se rozběhl ke konci aleje. Věděl, že se cesta uzavře, než tam doběhne. Další šíp ho zasáhl do žeber a jeho hrot pronikl kroužkovou košilí. Nějaký chlapec mu vskočil do cesty a bodal oštěpem. Špice zasáhla Waylanda do hrudi. Seknutím mečem oštěp odrazil, ale náraz ho připravil o rovnováhu. Klopýtl a padl na zem. Snažil se zvednout a přitom uviděl, jak se před něho postavily dvě nohy. Vzhlédl a uviděl muže, který se ho chystal udeřit kamennou sekerou. Odkulil se a v půloblouku máchl mečem. Meč zasáhl útočníkovy kotníky, muž vykřikl a padl. Wayland už byl na nohou a začal kličkovat mezi Laponci. Většina se jich rozběhla nazpátek a ječela přitom, jako by je napadla bytost z jiného světa. Jeden z nich zůstal stát jako očarovaný a Wayland ho úderem odhodil z cesty. Unikl jim a pes běžel vedle něho, z koženého obleku mu trčely dva šípy a čelisti měl samou krev. Stočil k Waylandovi oči, jako by se ptal: „Co teď?“

Zahlédl před sebou pohyb a změnil směr. Stádo sobů. Byly jich stovky a hnali se pryč jako šedé a hnědé proudy. Zrychlil, aby se stádem udržel krok. Po chvíli se sobi stočili. Jakmile ho minuli, rozběhl se doprava.

Rychle se ohlédl a nepostřehl žádné známky pronásledování. Sobi zahladili jeho stopy. Raulova smrt by mohla Laponcům jako pomsta stačit a zranění, která jim způsobil, je musela připravit o bojovnost. Zvolnil a přitiskl si ruku na bok, kde ho píchalo. Pes se střelhbitě otočil. Wayland se obrátil a uviděl psí smečku, jak se k nim žene. Vedl je světlý vlk s modrýma očima. Blížil se bez váhání a pes se mu postavil zpříma a srazil ho na zem ve víru chlupů a rafajících čelistí. Když ho pes pustil, útočící zvíře sebou už jen škubalo. Přihnala se zbylá smečka, ale místo aby napadali Waylanda, vrhli se na svého zmrzačeného vůdce.

Mezi stromy se míhali Laponci. Řada lidí dlouhá asi sto metrů. Pes přiběhl k Waylandovi a z tlamy mu kapaly krvavé sliny. Laponci odběhli k psům a rozehnali je biči a kopanci.

Wayland se nedal na útěk. Zarazil meč před sebe a připravil si luk. Pes zavrčel. „Dost zabíjení!“ zvolal. Slzy vzteku a zklamání mu rozostřily pohled. „Prosím. Mrzí mě, že Raul některé z vás zabil, ale nejsme otrokáři. Nikdo vás nechce pochytat.“

Laponci se dívali jeden na druhého a sbírali odvahu ze svého množství. Pak zamávali zbraněmi a znovu vyrazili. Wayland vystřelil, nečekal, kam šíp dopadne, a hnal se pryč. Běžel teď nazdařbůh, volil směr podle toho, kde bylo nejméně překážek. Zvuky pronásledování slábly. Hnal se dál.

Bude muset urazit velký okruh, aby se dostal zpět k řece. Prozkoumal nebe. Do tmy moc času nezbývalo. Zvolnil do lehkého klusu. Kroužkové brnění vážilo přes třináct kilo, ale bez něho by byl mrtvý.

Už si myslel, že unikl, když ho pohled na sobí stopy přinutil prudce se zastavit. Běžel v kruhu? Ne, tohle byla stezka skupiny, která opustila tábořiště dnes ráno. Nemohou být daleko vepředu. Bystře se rozhlížel. Zezadu se ozval zvuk rohu a jiný mu odpověděl zepředu, z mnohem větší blízkosti. Cestu měl zablokovanou. Odbočil ostře v pravém úhlu.

Už se nezmohl na víc než na unavený poklus, a to ještě zdaleka nebyl v bezpečí. Laponci ho vystopují a budou hlídat všechny přístupy k řece. Dostal se k bažině a ta jeho postup zpomalila na opatrné plahočení. Brzy padne tma. Ponuré nebe nenabízelo náznaky, kde asi zapadá slunce. Podle toho, na které straně stromů rostly lišejníky, Wayland usoudil, že míří na sever.

Stmívání se změnilo v tmu, v noc černou, že temnější snad nemůže být. Ani se psí pomocí nedokázal najít cestu přes jezírka a močály. Když už potřetí klesl na kolena, věděl, že bude muset počkat, dokud se neprotrhají mraky nebo nevyjde slunce. Dotápal k olšovému hájku, našel si suché místo a tam se posadil. Z lesa k němu dolehl buben. Z jiného místa přišla odpověď. Bubny si předávaly vzkazy a pak umlkly.

„Dělají plány na zítřek,“ řekl Wayland psovi. Rozdělil se s ním o jídlo a smířil se s tím, že prosedí noc. Byl do pasu promočený a třásl se zimou. Kroužkové brnění mu vysávalo teplo z těla, a tak si je sundal. Ohmatal si ránu po šípu na boku. Bylo to jenom píchnutí, ale bolelo. Pes mu přitiskl hlavu na hruď. Položil si tvář na jeho hrbolatou hlavu, hladil mu uši a šeptal ukolébavku, kterou mu zpívávala jeho matka.

Přečkal hroznou noc a probral se z podřimování celý roztřesený. Bylo mu nevolno. Stále ještě byla tma jako v ranci. Přinutil se zvednout a pak se protahoval a shýbal tak dlouho, až se mu rozproudila krev. Pozoroval nebe. Když zakrákala vrána, věděl, že je čas vyrazit. V divočině se naučil, že první vraní let skutečně ohlašuje den. Takže si navlékl kroužkové brnění, jednou rukou se chytil psa a tápal přes bažinu. Kdyby dokázal urazit míli, než ho Laponci začnou pronásledovat, mohl by se z jejich blízkosti dostat, než kolem něho uzavřou kruh.

Svítání bylo rozplizlé jako šedivá mlha. Ani náznak slunce, aby mohl určit směr. Vynořovaly se roztroušené stromy, ale pouze ty v jeho blízkosti měly pevný tvar, ostatní byly jen nejasné přízraky. Denní světlo ho zastihlo ještě v bažině, voda mu čvachtala pod nohama a každý krok provázelo savé mlasknutí. Často se zastavoval, aby prozkoumal, kudy jde, a půda se mu třásla pod nohama. Na jednom místě povolila a zapadl až po třísla. Kdyby s sebou neměl psa, který mu skýtal oporu, byl by se z močálu vůbec nedostal.

Nakonec přišel na to, že musí po povrchu klouzat a nesmí zatěžovat plnou váhou jedno místo. Postupoval rychleji, až uviděl borovice, které vyznačovaly sušší půdu. Vydal se k nim a vtom prořízlo nehybný vzduch hvízdavé vypísknutí datla. Nevěnoval tomu pozornost, dokud se neozval další, mnohem pronikavější zvuk. Zastavil se a snažil se zjistit, odkud se pták ozývá. Za ním a nalevo znovu vypískl ten první pták. Ten druhý odpověděl rovněž za jeho zády, ale napravo. Wayland už viděl ptáky, kteří vyluzovali tyto zvuky. Byli o hodně větší než datlové, které znal z domova, a jejich hlasy už poznával. Nikdy ale neslyšel, že by se dorozumívali. Při třetím vypísknutí mu bylo jasné, že ty zvuky nepocházejí od ptáků.

„Našli naši stopu.“

Spěchal na pevnou půdu a ptačí volání za jeho zády se střídavě ozývalo. Dostal se na hřeben vršku a rozhlédl se po okolí. Tudy včera nepřišel a zem nenesla stopy po lidech ani po sobech. Poplácal psa. „Vypadá to, že jsme vstali dřív než oni.“

Volně se rozběhl. Signály za ním zeslábly a Wayland se odvážil doufat, že dorazí k řece bez dalšího střetu.

Další ptačí signál zepředu ho zastavil, jako by narazil na neviditelnou překážku. Vykročil a nahlížel mezi nejasně se rýsující stromy. Pes se zježil a začal tiše, hrdelně vrčet.

Wayland založil šíp a natáhl tětivu. „Vím, že tam jste.“

Ticho.

Přejel pohledem řady stromů. „Uděláte lépe, když mě necháte projít. Nestojíte proti ztracenému Vikingovi.“

Šedé stromy se nad ním přízračně tyčily. Zezadu se přibližovalo rozčilující ptačí cvrlikání. Přehodil si luk přes rameno a vytáhl meč.

„Jdu a zabiju každého, kdo se mě pokusí zastavit.“ Přetáhl si drátěnou kápi přes hlavu a zvedl meč. Pes ho s vyplazeným jazykem pozoroval.

„Běž!“

Byl v plném běhu, když zpoza stromu vystoupila nějaká postava a hodila syčící lano tak obratně, že vypadalo jako jeho prodloužená ruka.

Wayland uhnul a zahlédl další smyčku, jež na něho z onoho směru útočila jako had. Třetí smyčku nepostřehl. Sjela mu na ramena, pevně se utáhla a pohyb kupředu se změnil v prudké trhnutí, které mu podrazilo nohy a vyrazilo dech. Posadil se. Hlava se mu točila. Uviděl dva muže, jak tahají za lano, a pak najednou toho nechali, protože se na ně vrhl pes.

Pád Waylandovi ochromil celou levou stranu od stehna po rameno. Zvedl se do stoje a hned ho strhlo na zem další laso. Druhá smyčka padla na jeho paži s mečem a málem mu meč vytrhla. Byl spoutaný, a nemít s sebou psa, skončil by stejně jako Raul. Pes, jehož kožený oblek se ježil šípy, se vrhal po řadě na každého, kdo držel laso, porazil ho na zem, ohnal se po něm zuby a zahnal ho na zděšený útěk.

Wayland měl stále na sobě lasa, ale neztratil rozvahu ani meč, a když odpadla poslední smyčka, vyřítil se kupředu, jako by se chtěl vrhnout z tohoto světa do toho příštího. Vnímal, že křik jeho pronásledovatelů slábne. Stáhl ze sebe lana, aniž se zastavil, a odhodil je. Věděl, kde je. Byl na cestě, kterou přišel od řeky. Popleskal psa. „Jsme z toho venku.“

Pes sebou hodil na zem, prohnul se a zahryzl se do břicha.

Wayland se rozběhl zpátky. „Co je?“ Vzal psovi hlavu do obou rukou a odtáhl ji od jeho břicha. „Proboha!“

Trčel mu z něho zlomený šíp. Nedokázal odhadnout, jak hluboko špice pronikla. Pes ležel na boku, jako by ho vybízel, ať s tím zraněním něco udělá. Uchopil jeho hlavu, pes ho rychle olízl a zadíval se stranou. Popadl šíp a opatrně zatáhl. Pes tiše zakňučel. „Psst,“ zašeptal. Zatáhl víc a pocítil, že to nejde. Pes zanaříkal a stiskl mu zápěstí čelistmi. Jemně mu je rozevřel. Šíp byl ostnatý a pronikl hluboko. Pes ležel, namáhavě oddechoval a jeho topazové oči upřeně hleděly někam daleko. S očima zalitýma slzami se Wayland rozhlédl, jestli nenajde nějaký prostředek nebo řešení. Nikde nic – jenom Laponci, kteří se k němu hnali mezi stromy.

Vytáhl psa na nohy. „Pojď. Až se vrátíme na loď, tak se o ten šíp postarám.“

Pes šel krok za krokem asi sto metrů, pak se zastavil a vydal žalostný nářek, jaký od něho Wayland neslyšel od dob, kdy to ještě bylo štěně. Pes se na něho zadíval. Laponci se blížili. „Pojď!“ nařídil mu a tleskl. „Už jsme skoro u řeky. Hero ten šíp dostane ven jako nic. Pojď!“

Pes na něho hleděl tak výmluvně, že zasténal. Tohle zranění se nedalo vyléčit. Ostnatý šíp se zabodl tak hluboko, že by ho žádný chirurg nedokázal odstranit.

Laponci byli už jen padesát metrů daleko. „Prosím tě, pojď!“

Pes se na něho ještě naposledy podíval. Otočil se k Laponcům, otřepal se a vrhl se na ně. Wayland viděl, jak jednoho srazil, a pak pes zmizel, pohltil ho dav mužů se sekerami a oštěpy. Šílenství sekání a bodání ustalo, Laponci přidřepli a zaměstnávali se provazy a větvemi. Pak se zvedli a nesli mrtvého psa zavěšeného na tyči. Bylo zapotřebí čtyř mužů, aby ho unesli. Hodili si trofej na ramena a spěchali pryč do lesa.

Wayland našel řeku a sledoval ji proti proudu. Mraky se protrhaly a ukázalo se slunce. Dlouhou loď našel na severním břehu Oněžského jezera, právě když za obzor zapadalo slunce jako matná rudá koule. Když přikulhal do tábora, jeho druhové se zvedli a chystali se zasypat ho otázkami. Pak mu odpovědi jasně vyčetli z obličeje a zůstali zticha. Syth se k němu rozběhla a objala ho. Tiskl ji k sobě a hladil ji po vlasech.

Vallon se k němu přibelhal. „I pes?“

Wayland přikývl.

„To mě mrzí. Jsi zraněný?“

„Jenom drobné bodnutí od šípu a pár modřin. Nic vážného.“

„To říkáš ty. Chci, aby tě Hero prohlédl. Potom se najez a vyspi.“

Wayland se prosmekl kolem. „Nemůžu spát, když sokoli hladoví.“

„Už jsem je nakrmila,“ uklidňovala ho Syth. „Vallon zabil jednoho koně. Máme pro ně dost masa až na Rus.“

Vallon přikývl na souhlas. „Říkal jsem ti, že je nenechám o hladu.“

Wayland se probudil na dlouhé lodi; jeden břeh byl nezřetelná šmouha, druhý v nedohlednu. Zabralo čtyři dny, než jezero přepluli, a pamatoval si z toho jen husy, které mu jako roztřepené stuhy přelétaly nad hlavou. Tisíce a tisíce naříkajících ptačích hlasů.

37

Z Oněžského do Ladožského jezera tekla široká řeka Svir a pokračovala na Rus. Na mýtinách vysekaných v lese se začaly objevovat prázdné chýše. Byla to letní obydlí lovců a sběračů. Po týdnech nocování za drsných podmínek byli poutníci vděční za přístřeší, které jim tyto jednoduché chatrče nabídly. Byl právě časný říjen a zima jim byla v patách. Počty divokých ptáků, kteří jim prolétali nad hlavou, den ode dne řídly. S každou nocí zima přituhovala. Zemřeli další dva Islanďané, vyhladovělí tak, že se nedokázali vzpamatovat, přestože Vallon nařídil zabít zbývající koně.

Rána se mu čistě zacelila. Políbil Hera a řekl mu, že bez jeho ošetřování by zemřel pomalou smrtí ze zhnisané tkáně. Hero se snažil z toho čerpat uspokojení, když se jednou ráno s Richardem trmáceli po břehu řeky před dlouhou lodí. Jinou útěchu mu situace nenabízela. Do Novgorodu to měli stále ještě spoustu dní, jídlo téměř došlo, mnozí poutníci onemocněli. Wayland se vzpamatoval a většinu dne trávil na lovu, ale bez psa nedokázal nalovit dost, aby patřičně nakrmil sokoly. Všichni ztratili tolik svaloviny, že jim prsní kosti vystupovaly jako nože; jeden z nich se od rána do večera hlasitě dožadoval potravy.

Vikingové a Islanďané nedokázali pochopit, proč by měli sokoli dostávat maso, když oni sami si musí vařit polévku z mechu a žvýkat koňskou kůži, aby otupili křeče z hladu. Když se předešlého dne Wayland se Syth vrátili z lovecké výpravy se zajícem, jediným výsledkem svého snažení, Vikingové a Islanďané se shlukli a dožadovali se, aby jim ho vydali. Vallon je přinutil ustoupit, ale bylo to jen taktak. Jestli za den či dva nenajdou jídlo, bude střet nevyhnutelný. Pak propukne barbarství a horší věci. Slabí budou zanecháni na místě, aby tam zemřeli, a kanibalismus na sebe nedá čekat…

Richard jako by mu četl myšlenky. „Drogo si dává záležet, aby se držel zpátky, ale nepochybuji, že čeká na vhodnou příležitost, kdy se postaví proti Vallonovi.“

Hero si povzdechl a zavrtěl hlavou. Obloha, ztěžklá mraky v barvě radlice, jako by odrážela jeho náladu.

Vlekli se dál. Herovi se před očima začaly míhat šedé skvrny. Promnul si víčka a uviděl, že padá sníh – velké hebké vločky, které už se začaly usazovat.

Richard se zastavil. „Radši bychom se měli vrátit.“

„Tamhle je cesta,“ řekl Hero a ukázal na klikatící se vyšlapanou stezku, zvýrazněnou okolním sněhem. „Pravděpodobně vede k nějaké boudě. Z lodi jsme ji nemuseli postřehnout.“

Sníh brzy překryl jakoukoliv stopu po cestě a směr jim udávalo jen šumění řeky. Hero už se chystal obejít zakrslý keř, když vtom keř vyskočil a zařval. Ozvaly se další výkřiky a nejasné postavy se hnaly sněhem. Kolem hlavy mu hvízdl šíp.

„Mír! Pax! Eiréné!“

Pohyb ustal. V té měkké bělosti rozeznal postavy přikrčené za tmavými ranci. Tři muži, kteří na něho mířili šípy, postoupili kupředu. Byli oblečení v kožešinách a nepřátelsky přivírali oči. Jeden z nich drmolil rusky.

„Jsme kupci. Cestujeme do Novgorodu.“

Rusové porozuměli slovu „Novgorod“. Jejich mluvčí ukazoval za Hera a ptal se, kolik mužů čítá jeho skupina.

Odpočítal na prstech třicet a Rusové se začali mezi sebou naříkavě dorozumívat.

Ze sněhu se vynořila dračí hlava drakkaru na přídi s Vallonem, který vypadal jako oživlá smrt, a s Drogem v brnění a železné helmě vedle něho.

Rusové se rozprchli. „Varjagové!“

„Ne! Počkejte! Žádní Varjagové.“

Wulfstan zahulákal něco rusky a seskočil z dlouhé lodi. Lidé z lesů se zastavili v bezpečné vzdálenosti. Wulfstan na ně znovu zavolal a pobízivě zamával. Přikrčeně se přiblížili, klaněli se a omlouvali. Wulfstan mluvil jejich řečí jen nepatrně, ale vyrozuměl, že jsou to hraničáři, kteří strávili léto lovem zvěře do pastí a sbíráním medu a včelího vosku. V kánoi cestovali domů, do vesnice u ústí řeky Volchov, což bylo tři dny cesty na západ.

Zatímco jeho druhové vyjednávali, vynořil se z lesa Wayland. Stačil mu jeden pohled na Rusy a spěchal k chlapci se šňůrou bělokurů rousných kolem krku. Kluk ucukl, když po nich Wayland natáhl ruku. „Řekni mu, že je chci koupit.“

Přistoupil k nim chlapcův otec. Zhodnotil Waylandův zoufalý pohled a řekl něco, co ostatní Rusy rozesmálo.

Wayland se vrávoravě otočil. „Co říkal?“

„Že je můžeš mít za pět veverek.“

„Nemám pět veverek. Kdybych je měl, nepotřeboval bych ty bělokury.“

Wulfstan se zazubil. „Lidé z lesů platí kožešinami. Veverky jsou jejich nejmenší platidlo. Počítám, že za pár drobných koupíš všechny ty bělokury a ještě přihodí kýtu zvěřiny.“

Za dvě stříbrné pence nakoupil Wayland dost zvěřiny, aby mohl krmit sokoly tři dny.

Později v ruském táboře vyměnil Richard šest liščích kožešin za pytel rýžové mouky a dvě plástve s medem. Toho večera se poutníci namačkali do jedné chatrče, jak to šlo, a poprvé za celý měsíc se najedli chleba. Upečené těsto bylo to nejprostší – připálené, trupelnaté, nekvašené placky. Usedli k nim v začouzené chatrči ucpané mechem, a přesto všichni sklonili hlavy v uctivém tichu, když otec Hilbert odříkával modlitbu před jídlem.

Civilizovaná Rus začínala v opevněném městě Stará Ladoga několik mil proti proudu řeky Volchov. Tady se krátce zastavili, aby nabrali zásoby. Jižně od města les prořídl a přešel v písčitou pláň s ocelově zbarvenými jezery a borovými a březovými hájky. Pak poutníci připluli do obdělávané země, veslovali kolem bytelných chalup z klád, usazených na loukách. Kolem nich syčely a mávaly křídly husy a ozývali se kohouti. Mezi hospodářstvími rostly pěkné dubové a javorové lesy, odkud se ozýval zvuk seker. Sedláci nechávali práce, napřímili se a sledovali, jak kolem proplouvá dlouhá loď. Mnozí se křižovali, možná si vzpomněli na vyprávění svých dědů a báb o starých časech, kdy se všichni dali na útěk, jakmile se dračí loď objevila. Děti ovšem žádné obavy neměly, běžely za dlouhou lodí po břehu a mávaly klacky. „Varjagové! Varjagové!“

Čtyři dny poté, co opustili jezero, dopluli do Novgorodu. Severně od města se řeka dělila a obtékala velký ostrov s budkou mýtného na špici. Tam jim ozbrojenci na koních nařídili, aby přirazili ke břehu. Jejich vůdce, s tváří poďobanou od neštovic, byl elegantně oblečený v kožešinovém plášti po kotníky, zapnutém na stříbrné knoflíky. Oslovil tu páchnoucí družinu, jako by to byli byzantští místodržící.

„Vítejte do Velkého Novgorodu,“ řekl norsky. „Lovci, které jste potkali na řece Svir, poslali zprávu o vašem příjezdu. Jmenuji se Andrej Ivanov, jsem správce urozeného pána Vasilije, bojar tohoto města a mistr kupeckého cechu.“ Oči mu jezdily kolem dokola. „Kdo za vás jedná?“

Všichni ukázali na Vallona.

„Lovci říkali, že připlouváte z Bílého moře, ale nevěděli, kde jste svoji cestu začali.“

Vallon pohlédl na Waylanda. „Pověz mu to.“

„Letos na jaře jsme vyrazili z Anglie a dopluli jsme sem přes Island a Grónsko.“

Andrej se rozchechtal. „Poslyš, obchodem se zabývám už příliš dlouho, než aby mi někdo věšel na nos nějaké zkazky.“

„Věř si, čemu chceš,“ řekl Wayland. „Jsem Angličan a stejně tak tato dívka. Náš vůdce Vallon je Frank. Tihle dva jsou Normani. Tamta skupina Islanďani. Zbytek jsou Vikingové z Halogalandu. Jestli pochybuješ o mých slovech, zeptej se toho hubeného muže s tonzurou. Je to mnich z Německa. Před čtrnácti dny jsme s sebou měli ještě dalšího Germána. Laponci ho zabili v lesích.“

Andrej si vyměnil užaslé pohledy se svým doprovodem, pak smekl čapku. „Promiňte mi moji nedůvěru. Jste první poutníci, kteří dorazili do Novgorodu takovou oklikou. Jaké zboží vezete?“

„Mroží kly, kly mořského jednorožce, kajčí peří, síru, tulení olej.“

„Lovci říkali, že máte bílé sokoly.“

„To je pravda. Sám jsem je nachytal v severních lovištích Grónska.“

„Prosím tě, rád bych je viděl, kdyby ti to nevadilo.“ Wayland pyšně odkryl klec s bílou sokolí samicí.

Andrej přidřepl na bobek, aby si sokola mohl dobře prohlédnout. „Můj pán má bohatého zákazníka, který rád pozoruje sokolí let. Je to kníže, který štědře platí za své kratochvíle. I když tento druh vypadá jako péřové oprašovátko, zaplatím vám za něho mnohem víc, než byste dostali na trhu.“

„Sokoli nejsou na prodej.“

Andrej svraštil čelo. „Proč je potom vezete do Novgorodu, když nejsou na prodej?“

„Nebudeme se tady zastavovat. Jenom projíždíme cestou do Anatolie.“

„Do Rúmu? Vy jedete do Rúmu?“

„Jakmile si odpočineme a nakoupíme zásoby.“

Andrej se zasmál. „Tenhle rok se dál než do Novgorodu nedostanete. Prodej sokoly, dokud jsou zdraví.“

„Lituju. Už jsou zamluvení.“

Andrej dál nenaléhal. „Máte stříbro, abyste za svůj pobyt v Novgorodu zaplatili?“

Wayland pohlédl na Richarda. „Můžeme zaplatit.“

Andrej se Vallonovi poklonil. „Potom je vaše pohodlí zaručeno. Naše město má pro cizí kupce ubytování umístěné stranou. Uvidíte, budete se v Novgorodu cítit příjemně. Dokonce má římský kostel.“

Vallon se na oplátku také uklonil. „Děkuji ti. Budeme potřebovat tři oddělená ubytování. Islanďané a Vikingové tady nejsou proto, že bych si je vybral.“

„Nech to na mně,“ řekl Andrej. Jeho doprovod mu pomohl do sedla. „Jste jenom pět verst od Novgorodu. Asi tři míle.“ Pobídl koně. „Budu na vás čekat, abych vás přivítal.“

Dlouhá loď zaveslovala do pravého proudu a brzy poutníci spatřili město Novgorod, rozkládající se na obou březích.

Richard překvapeně hvízdl. „Vůbec jsem nečekal nic ani z poloviny tak velkolepého.“

Metropole byla postavena výhradně ze dřeva, kromě velké, kamenné citadely a kostela s pěti kopulemi na západním břehu. Veslovali pod krytým mostem tak širokým, že tam mohly povozy projíždět oběma směry naráz. Z přístaviště na východním břehu na ně mával Andrej. Skupina dělníků už čekala. Cestovatelé doveslovali ke břehu a uvázali lano.

„Ubytování pro vás se právě připravuje,“ řekl jim Andrej. „Moji lidé vám odvezou náklad.“ Tleskl a nosiči skočili na loď a začali přenášet náklad na ruční káry.

„Nechceme, aby toho přespříliš zjistil o našich záležitostech,“ zamumlal Hero Vallonovi.

„Mám podezření, že než se dostaneme dnes večer do postele, bude mít spočítáno, co máme, do poslední mrtě.“

Správce je vedl uličkami, dlážděnými rozštípnutými kulány a lemovanými domy obehnanými kůlovými ploty. Většina těch pozemků byla tak třicet na patnáct metrů, ale některé byly dvakrát či třikrát tak velké. Andrej se nejdříve zastavil u vrat, zasazených v kůlovém plotě. Otevřel vrata a ukázal na stodolu. „Tohle je pro tvé Nory. Žádný luxus. Na spaní jenom sláma a k pití čistá studniční voda. Moji lidé se postarají, aby měli dost jídla a nerušili tě.“

„Zaplatím za vaše jídlo a ubytování,“ řekl Vallon Vikingům. „Pivo si dejte, ale žádné vylomeniny. Jestli se dostanete do potíží, na mě se o pomoc neobracejte. Pokud jde o děvky, ty si musíte obstarat sami.“

Dále se zastavili v ubytování pro Islanďany. „V domě jich může spát dvanáct, když se dva podělí o postel,“ řekl Andrej. „Ostatní budou muset spát ve stájích.“

Caitlin připochodovala k Vallonovi. „Nebudu se s nikým dělit o postel a nebudu spát v domě s cizími lidmi. A nehodlám se uložit v chlévě. Trvám na odděleném ubytování. Zaplatím si ho sama.“

Vallon na Andreje pokrčil rameny.

Správce vydal rozkaz a jeden z jeho mužů doprovodil Caitlin a její služebné zpátky po cestě. „Vidím, že tahleta je zvyklá, aby bylo po jejím,“ řekl Andrej a tázavě nadzvedl obočí. „Je to urozená paní?“

Vallon se usmál. „Princezna. Podle svého mínění.“

Andrej ji pozoroval, jak mezi svými spěchajícími služebnými rázuje pryč. „Inu, tady se najde spousta velmožů, kteří by z ní rádi učinili svoji choť. Ještě jsem neviděl tak pěkně stavěnou ženu.“

Islanďané zmizeli za ohradou svého ubytování, ale Drogo a Fulk zůstali venku a vypadali ztraceně. Vallon si je nevesele změřil. „Podle mého byste radši měli bydlet s námi.“

Naposledy se Andrej zastavil před vysokou palisádou, za níž stál pěkný dům a různé přístavky, jako lázeň, stáje a chalupa šafáře. Štítová stěna byla vyřezávaná. Andrej zahulákal a vyběhl po schodech na verandu, jež vedla ke vstupní chodbě. Vyvýšenými dveřmi se vcházelo do společné místnosti, kde houf venkovanek zametal prkennou podlahu pod dohledem šafáře a jeho ženy. Jakmile Andrej vešel, všichni domácí se začali podlézavě uklánět. Vůbec si jich nevšímal. Při stěnách bylo dvanáct lavic na spaní a v koutě šikmo naproti dveřím se z klenutých hliněných kamen valil dým. Kamna neměla komín a odvětrávání zajišťovaly vikýř ve střeše a malá okna se štěrbinami. Andrej ostře promluvil na šafáře, ten vyštěkl rozkaz a jedna z lopotících se žen poklekla u kamen a snažila se rozfoukat oheň, aby se rozhořel plamenem.

Andrej otevřel dveře do další místnosti, zařízené jediným lůžkem, stolem a lavicí. V rohu po pravici visela ikona Matky Boží s dítětem. „Tohle je pro tebe,“ řekl Vallonovi. „Je to tady malé, ale třeba budeš vděčný, že máš soukromí.“

„Pro člověka, který spal jen na chladné zemi a za střechu měl prázdné nebe, je to palác.“

„Kníže Vasilij má tuhle usedlost pro zvláštní hosty. Žádá tě, abys mu prokázal tu čest a pozítří jste ho poctili svojí přítomností na hostině.“ Andrej se usmál. „Přiveď islandskou princeznu a její služebné. Namístě je ovšem určitá formálnost, ale neměj obavy. Postarám se, abyste byli vhodně oblečení.“

Každý, kdo by následujícího rána přes ten uzavřený dvorec procházel, by přísahal, že je dům neobsazený. Uvnitř leželi cestovatelé jako mrtví. Drogo s Fulkem se společně stočili na plošinu nad kamny, oba stále ještě v páchnoucím oblečení. Dokonce i Wayland se pohnul až po setmění a musel se šafáře zeptat, co je za den, než se vyšoural ven nakrmit sokoly.

Příštího dne šafář shromáždil všechny muže, a zatímco jeho žena odváděla Syth ke Caitlin, nahnal je do lázně. Ještě předtím se na chodbě svlékli, a jakmile ze sebe shodili oblečení, sluha je sebral a vyhodil ven, že se spálí.

„Hej!“ zvolal Hero. „Nic jiného na sebe nemáme.“

Šafář jim nedal pokoj, museli do páry. Seděli nazí na nízkých lavicích a pot jim na špinavé kůži vytvářel světlé cestičky. Když už byli přijatelně čistí, vytasil se šafář se svazky březových větviček a ukázal jim, jak si mají navzájem šlehat záda. Pak je vyvedl na dvůr, kde je sluhové vědry polili studenou vodou, načež je znovu hnal do parní lázně. Takhle to zopakovali třikrát a nakonec se rozběhli zpátky do chodby, kde už na ně čekalo čisté oblečení. Sluhové podali každému muži prostou plátěnou košili se čtvercovým výstřihem, volné kalhoty a kožené boty, které se zavazovaly nad kotníky. „Dar od knížete Vasilije,“ řekl šafář.

„Co chce na oplátku?“ zašeptal Hero Vallonovi. Další překvapení na ně čekalo uvnitř v domě. Za jejich nepřítomnosti se společná místnost změnila v obchod, kde půltucet krejčích a kožešníků vystavil vlněné nebo hedvábné kaftany, pantalony, roucha a pláštěnky z kuních, medvědích, vlčích, veverčích, sobolích a bobřích kožešin. Byly tam i stříbrné, glazované a smaltované šperky.

Vallon pohlédl na tu nádheru a pak na Hera. „Tady máš odpověď. Sotva můžeme odmítnout něco koupit a vsadím se, že Vasilij dostane štědrý podíl.“

Avšak couvl, když jim obchodníci řekli, co za ty věci chtějí. „Takové výdaje si nemůžeme dovolit.“

„Nemůžeme Vasilije urazit, že bychom se tam objevili jen v tom, co nám daroval,“ upozornil Hero.

Situaci zachránil Richard. Bral svoji roli pokladníka vážně, a tak měl přehled o platidlech a výměnném obchodu. Od Vikingů se dozvěděl, že střední Asie byla tradičním zdrojem jejich stříbra. V posledních padesáti letech se stříbrné doly vyčerpaly, což vedlo ke znehodnocení jejich peněz. Ve většině mincí, jež na Rusi obíhaly, tvořilo stříbro pouze desetinu.

„Naše anglické pence obsahují jenom jednu desetinu jiného kovu než stříbra,“ řekl Richard. „Odpověď je tedy jednoduchá. Nabídneme krejčím jednu osminu ceny, kterou požadují.“ Snadné to samozřejmě nebylo, ale Richard pevně trval na svém a kupci nakonec snížili ceny na polovinu.

Vallon se probíral oblečením a přitom si všiml, že Drogo stojí nemotorně stranou. „Něco si s Fulkem vyberte.“

„Říkal jsem ti, že nestojím o tvoje milodary.“

„Už jsi jich přijal dost.“

„Další ale nechci.“

„Nebuď tak paličatý. Považuj to za platbu za poskytnuté služby.“

Drogo odměřeně přikývl. „Co Caitlin a ostatní ženy?“

Hero vzhlédl. „Ať si svoje oblečení zaplatí z peněz, které ukradla té stařeně.“

Drogo vyletěl. „Za tu pomluvu se omluvíš.“

„Je to pravda,“ řekl Richard. „Slyšel jsem, jak ji ta stařena z toho obvinila.“

„Zlomyslně ji očernila. Caitlin jí na ty peníze dávala pozor.“

„Zmlkněte,“ přikázal Vallon. „Prošli jsme si peklem, a vy se handrkujete kvůli šatům.“ Promnul si čelo. „Waylande, zaskoč do toho ženského domu a řekni jim, že si můžou vybrat nové šaty na moje útraty. Jdi s ním, Richarde, a vyjednej dobrou cenu. A Waylande, řekni princezně, ať se drží trochu zpátky.“

Seběhli uličkou tam, kde bydlela Caitlin, a našly čerstvě vykoupané ženy, jak si zkoušejí šaty, které tam švadleny rozložily. Jedna Caitlinina služebná vyvřískla a zakryla si obnažené ňadro.

Wayland zrudl. „Tak vy už jste začaly.“

Caitlin se zasmála. „Neměj obavy. Jenom se tak bavíme. I to nejlevnější oblečení je nad naše možnosti.“

„Vallon říkal, že to zaplatí.“

Caitlin se rozzářila. „Vážně?“

„Já to usmlouvám,“ řekl Richard.

Syth položila Waylandovi ruce kolem pasu. Pod plátěnými šaty bez rukávů se jí prsy zahoupaly. „Myslíš to vážně? Můžu dostat šaty?“

„Vypadáš krásně tak, jak jsi.“

Šťouchla do něho ramenem. „Nebuď truhlík. Tohle nosí venkovanky.“ Pak mu zašeptala do ucha: „Aspoň projednou bych se ráda oblékla jako dáma. Dlouho nepotrvá a zas budu mít na sobě tuniku a kalhoty.“

„Děláme pokroky,“ zvolal Richard. „Ceny už klesly na čtvrtinu.“

„Tak pokračuj,“ řekl Wayland.

Jedna z prodávajících k Syth přistoupila a ukázala jí šedavě modré šaty s dlouhými rukávy lemovanými bobří kožešinou.

„Co myslíš?“ zeptala se Syth.

„Jsou pěkné. Hodí se k tobě.“

„Na nic lepšího se nezmůžeš?“

Wayland si připadal jako v pasti. „Jdou ti k očím.“

Žena ho bokem odstrčila stranou a podržela jiné šaty ze světle tyrkysového hedvábí. Syth si je na sebe přiložila. „Tyhle nejsou tak volné. Vynikne mi v nich líp postava.“

„Jak myslíš.“

„Waylande, ty se ani nedíváš.“

Jedna Caitlinina služebná se zasmála.

„Zase o třetinu míň, a to jsme ještě neskončili,“ oznámil Richard.

Syth se rozhodla pro tyrkysové šaty a vzala si od ženy ještě přívěsek ve tvaru visacího zámku, na kterém byl smaltem vyobrazený párek papoušků. „Tohle by se k nim krásně hodilo.“

„Já nevím, Syth.“

„Nelíbí se ti?“

„To jenom, že… Po Raulově smrti… a pes… Nějak mi to nepřipadá správné.“

Syth vrátila přívěsek a sklopila oči. Na řasách se jí zachvěla slza.

Caitlin odtáhla Waylanda stranou. „Ty opravdu víš, jak dívku potěšit, viď? Dovol jí, aby pro jeden večer byla dámou. Copak za to nestojí?“

Wayland na ni zůstal koukat. Přikývl a otočil se znovu k Syth. Vzal od ženy přívěsek. „Tohle zaplatím sám.“ Odkašlal si. „Můj první dárek.“

Syth si otřela oči, naklonila se a zlehounka ho políbila na rty. „Vůbec ne první.“

Už byl u dveří, když si vzpomněl na Vallonův vzkaz. Tři ženy s hromadami nádherného oblečení obskakovaly Caitlin a ostatní čekaly. „Vallon říkal…“

Caitlin ho sjela pánovitým pohledem. „Ano?“

Richard se hbitě otočil, uřícený ze smlouvání. „Už jsme se dostali na výhodné ceny.“

„Nezlob se,“ řekl Wayland a prchl před výbuchy zvonivého smíchu.

Hlídači právě konali obchůzky, když Andrej doprovázel své pěkně oblečené hosty do městského sídla svého pána. Cestu ke vchodu osvětlovala řada pochodní. Před ním je vítal kníže Vasilij – nastrojený snědý muž kolem padesátky se zlatým řezákem a prokvetlou zastřiženou bradkou. Jeho oblečení vypovídalo o neokázalém bohatství. Měl na sobě šedý kaftan z měňavého hedvábí se zlatými brokátovými manžetami, přes něj si vzal tmavomodré roucho přepásané opaskem, zdobeným zlatem a smaltem. Své hosty uvítal norsky, ale když mu byl představen Hero, přešel do řečtiny a arabštiny a přitom bědoval, že ani v jednom jazyce není schopen vyjadřovat se uhlazeně. Když byl host představen a starostlivě uvítán, uvedl ho Vasilijův sluha na jeho místo u slavnostní tabule, ozářené měkkým světlem svíček.

Vallona a Hera usadil po Vasilijově pravici a levici, naproti nim ostatní muže a ženy, všechny k jednomu konci stolu. Dva sluhové obcházeli s nápoji a předkrmy a hosté zjistili, že si mohou vybrat pivo, kvas a ze čtyř druhů medoviny. Vešla řada sluhů s hlavním chodem a stolovníci jen vydechli. Bylo zde pečené sele, tácy se zvěřinou, koláče a zákusky, štika v rosolu, losos, mísy s kaviárem a kysanou smetanou, šest druhů chleba včetně pšeničných pecnů upečených ze zrní z jihu a zvláštní pečivo ochucené medem a makovými zrnky.

Zatímco si hosté vybírali, zapředl Vasilij s nejbližšími stolovníky rozhovor. Každému po řadě pohlédl do očí, odvodil si, jaké má postavení a jaké úkoly zastává i v čem se jejich zájmy a zkušenosti shodují. Byl to světaznalý muž, a tudíž vstřícný. Nashromáždil bohatství obchodováním s Kyjevem a Byzancí na jihu; s Německem, Polskem a Švédskem na západě; arabskými a perskými zeměmi na východě. Dvakrát vykonal cestu do Konstantinopole a jako mladík obchodoval s arabskými karavanami v Bolgaru na soutoku Volhy s Kamou.

Pak se všichni pustili do jídla a on naslouchal Herovu vyprávění o jejich cestě a plánech.

„V kolika lidech budete cestovat?“

„Pokud se k nám připojí Vikingové, bude nás asi patnáct.“

Vasilij položil ruku ozdobenou prsteny Vallonovi na paži. „Vzácný hoste, nerad mařím tvé plány, ale vydat se cestou k Řekům je možné jen zkraje léta, kdy je Dněpr rozvodněný roztátým sněhem. V tuhle roční dobu je v řekách v severní oblasti moc málo vody na to, aby byly splavné. Je lepší počkat do příštího roku. Nebo samozřejmě můžete prodat svoje zboží tady.“ Vrhl pohled na Waylanda a znovu zaměřil pozornost k Vallonovi. „Můj správce se tuším zmínil, že sokoly by ihned koupil jeden z mých arabských klientů. Platí dobře.“

Vallon pozoroval Waylanda, jak žvýká kus vepřového. Jako na jediného mezi stolovníky na něho Vasilijovo osobní kouzlo nezabíralo.

„Ti sokoli jsou důvodem, proč cestujeme na jih. Oni vlastně určují naši cestu, ne my tu jejich.“

„Hero říkal, že výkupné vyžaduje čtyři sokoly. Máte jich šest. Prodejte mi dva, včetně té bílé samičky.“

„Ne,“ řekl Wayland a ani nezvedl pohled.

Vallon se na něho zamračil a pak se na Vasilije usmál. „Nemůžeme si dovolit rozloučit se s třeba jen jediným sokolem. O dva jsme přišli na pobřeží Bílého moře a v lesích moc nechybělo a uhynuli by všichni. Pokud odtud odjedeme se šesti, budu považovat za štěstí, když do Anatolie dorazíme se čtyřmi.“

Vasilij odtáhl ruku. „Potom už o tom nebudeme mluvit.“ Poklepal si ústa ubrouskem.

Vallon vycítil napětí a uvolnil je tím, že stočil hovor jinam. „A jaké jsou poměry na Rusi?“

Vasilij mávnutím ruky odmítl moučník, který mu nabídl sluha. Naklonil hlavu k Vallonovi a ztišil hlas. „Moc dobré ne. Rmoutí mě, že jste přijeli do mé milované vlasti v době, kdy jí osud nepřeje. Za velkoknížete Jaroslava – Bůh buď milostivý jeho duši – byla země sjednocená od Baltského k Černému moři. Jaroslava nazývali ‚Moudrý‘, ale na smrtelné posteli ho rozum zřejmě opustil. Než zemřel, rozdělil svoji říši mezi pět synů. Tři nejstarší utvořili triumvirát – což je nejméně stabilní uspořádání, ať už v lásce, válce nebo ve státních záležitostech. Říši zničil další zhoubce, Vseslav z Polocku, přivandrovalec, pravnuk Vladimíra Svatého. Vseslav je kouzelník a vlkodlak. Usmíváš se, ale já toho člověka znám a můžu se zaručit, že je zběhlý v magii.“

Vasilij si dal doušek ze svého poháru. „Před pěti lety triumvirát uvěznil Vseslava v Kyjevě. Mnoho lidí věří, že jeho čáry způsobily strasti naší země. Následujícího roku využili kočovníci z jižních stepí rozbrojů mezi ruskými knížaty a hromadně udeřili. Když porazili naši armádu, občané Kyjeva se vzbouřili, osvobodili Vseslava a prohlásili ho svým knížetem. O rok později byl zbaven trůnu a prchl zpátky do Polocku. Tam spřádá svá kouzla a plánuje, co podnikne dál. Mluvím o tom člověku z toho důvodu, že budete muset projít divokým územím hraničícím s jeho knížectvím. Výprava tak malá jako ta vaše by mohla v lesích zmizet a nikdo by s tím nic nepořídil.“ Vasilij se starostlivě napřímil. „Vážený příteli, moje chmurné novinky ti berou chuť k jídlu. Dovol, abych ti nabídl pirožky. A trochu kořeněné medoviny. Ta velmi povzbuzuje apetit.“

„Tvoje varování mi chuť k jídlu nekazí. Nedávno mi jeden Viking rozřízl břicho. Ještě mám stehy. Můj lékař mi nařídil jíst střídmě a vyhnout se masu, dokud se plně neuzdravím.“

Vasilij se zatvářil poněkud rozpačitě, jako by si myslel, že si z něho Vallon utahuje.

„Pověz nám podrobněji o cestě na jih,“ požádal Vallon.

Vasilij položil jantarovou lžíci na stůl. „Novgorod.“

Uchopil stříbrnou slánku a postavil ji do středu stolu. „Kyjev.“

Na druhou stranu stolu položil svůj zlatý pohár. „Konstantinopol.“

Namočil prst do svého pití a nakreslil čáru z Novgorodu. „Odtud přeplujete Ilmeňské jezero a z něho se vydáte proti proudu řeky Lovať. Tahle část cesty vás bude stát hodně sil. Jak jsem říkal, v řece je málo vody a můžete se na ní plavit jenom v malých člunech. I tak na každou verstu, kterou urazíte pod plachtou nebo veslováním, připadnou dvě versty, kdy budete muset čluny táhnout.“ Poklepal na stůl mezi Novgorodem a Kyjevem. „Tady opustíte řeku a všechno přenesete přes rozvodí. Zabere to asi tak šest dní. Nejkratší cesta vás zavede k řece Západní Dvina a k hornímu toku Dněpru pod Smolenskem. Na tvém místě bych se tomu městu vyhnul. Tam jsou kupci opravdu ničemové.“

Znovu si namočil prst a nakreslil tok Dněpru do Kyjeva. „Zpočátku je řeka úzká a teče lesem. Brzy do ní začnou vtékat další řeky a rozšíří ji na dvě versty i víc. Z Kyjeva je plavba snadná – sedmdesát verst denně, dokud se nedostanete sem.“ Poklepal prstem. „Tady se řeka řítí soutěskou přes devatero peřejí. Občas se budete muset brodit a vést čluny ručně kolem skalisek. Každý rok si to vyžádá spoustu lodí a životů. Ve vašem případě jsou ztráty jisté, protože se vám nepodaří sehnat žádné lodivody, kteří by byli ochotní vás přes peřeje převést.“

„Proč ne?“

Vasilij dloubl prstem. „Protože i kdybyste se dostali přes peřeje živí, největší nebezpečí budete mít pořád ještě před sebou.“

„Pečeněhové,“ řekl Hero.

Vasilij se usmál. „Takže se pověst stepních kočovníků rozšířila i mimo Rus. Inu, mám pro vás novinu. A dobrou. Pečeněhové byli vyhnáni z jižních stepí tak před deseti lety. Ovšem zlé je, že válečníci, kteří je rozprášili, jsou barbaři stejného ražení, dokonce ještě divočejší a nenasytnější. Jsou to právě ti divoši, kteří před čtyřmi lety ohrožovali Kyjev. Říkají si Kumáni. Čekají v záloze na konci soutěsky, ale pohybují se tak nepředvídatelně, že se s nimi na kyjevském území můžete setkat kdekoliv. Něco ti řeknu, bratře. Kumáni jsou tak nebezpeční, že se přes jejich území neodváží žádný kupec, leda v koloně chráněné vojáky. Kupci nevydávají peníze, pokud to není nutné. Jakou si myslíš, že máte šanci? Žádnou, to ti povím. Vůbec žádnou.“

„Kočovníci nás nebudou čekat. Jestliže tou zkouškou ohněm projdeme, budeme už v bezpečí?“

Vasilij pokrčil rameny. „Ano, za předpokladu, že zůstanete na řece a tábořit budete na ostrovech. Nakonec se dostanete k ostrovu Svatý Aitherios v ústí řeky. A tam, drahý bratře, zjistíte, že veškerá vaše námaha vyšla nazmar.“

„Jak to?“

„Soutěskou proplují pouze malé čluny. Černé moře dokáže přeplout jenom velká loď. V tuhle roční dobu nenajdete u ústí Dněpru žádnou kupeckou loď. Bude to tam opuštěné.“ Vasilij se na židli opřel. „Tak. Nastínil jsem vám vaše vyhlídky. Pořád jste odhodlaní to risknout?“

„Hero mi jednou řekl, že nedokončená cesta je jako nedopovězený příběh. Dojdeme až na konec, ať už bude kdekoliv.“

Vasilij zaklonil hlavu a zasmál se. „Doufám, příteli, že jestli dosáhneš svého cíle, najdeš takového barda, který dodá tvým dobrodružstvím nesmrtelnost.“

Vallon viděl, že se všichni nacpali k prasknutí a někteří už nepokrytě zívají. „Pane, promiň nám nedostatek dobrých způsobů, ale mí druhové jsou pořád ještě unavení a tvoje neobyčejná pohostinnost je přemohla. Jestli dovolíš…“

Vasilij se okamžitě zvedl. „Nechť jdou spát. Ano, po jídle a pití balzám spánku.“

Ztěžka se zvedli od stolu, ukláněli se a Vallon mezitím znovu děkoval hostiteli za jeho velkomyslnost.

Vasilij mávl rukou. „Potěšení na mé straně. Poctíš mě doufám rozhovorem v soukromí.“

„Samozřejmě. Moje norština je ovšem nevalná. Mohu vzít s sebou někoho, kdo…?“

„Zajisté.“

Vallon pokývl na Waylanda. Vasilij je uvedl do komnaty s okny vyplněnými slídou. Pokynul svým hostům na lavici pokrytou kožešinami, řekl pár slov sluhovi a posadil se naproti.

„Jelikož jsem vaši chuť cestovat nepotlačil, rád bych vám zabezpečil příznivý vítr. Napíšu vám průvodní dopis, který vám otevře dveře v Kyjevě. Můj správce vám pomůže najít vhodné čluny a já vám poskytnu průvodce, kterého zaměstnávám při svých vlastních výpravách. Oleg zná každou píď té soutěsky a lodivody, kteří vás tamtudy provedou. Jsou to čestní a ochotní pracanti. Jestli budeš chtít, dostaneš se přes soutěsku s palci zastrčenými za opasek a písní na rtech.“

„Jsem ti zavázán. Přirozeně zaplatíme.“

Vasilij tu nabídku mávnutím odmítl. Pravil, že Oleg je jeho člověk a výdaje na něho zaplatí. Zajistí, aby si nosiči řekli přiměřenou cenu. Vešel Vasilijův sluha se smaltovaným podnosem se skleněnou karafou a třemi stříbrnými poháry. „Víno z Řecka. Doufám, že ti tvůj lékař tento požitek dovolí.“

Vallon k té šarlatové tekutině uznale přičichl. Wayland nakrčil nos. Vallon si dal doušek a pocítil, jak ho zalilo horko. Vycítil, že Vasilij ještě neřekl všechno.

„Můžeme nějak oplatit tvoji…“

„Vůbec ne. Obchod je životní mízou pána Velkého Novgorodu. Pověz dalším odvážným kupcům o velkorysém přijetí, jež mohou očekávat.“ Vasilij se napil, odmlčel se a pak jako by ho právě něco napadlo. „Jedna malá laskavost by tady byla. Potřebuji poslat do Kyjeva nějaké dokumenty. Blíží se zima, a tak jsem myslel, že budu muset počkat až do příštího roku, ale protože jsi odhodlaný odjet, snad by ti nevadilo…“

„Vůbec ne. Omluv mě na chvilku.“ Vallon s úsměvem řekl francouzsky Waylandovi: „Přestaň se mračit.“ Stále s úsměvem se obrátil k Vasilijovi. „Ještě nikdy nepil víno. Říkal jsem mu, ať mu nestoupne do hlavy.“

Vasilij krátce spočinul pohledem na Waylandovi a znovu se zadíval na Vallona. „Vzácný příteli, musím se ještě jednou pokusit odradit tě od tvé cesty. Nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti něco stalo. Nedáš se přemluvit, abys zůstal v Novgorodu a vložil své záležitosti do mých rukou?“

„Odjedeme, jakmile si obstaráme čluny. Jak jsem říkal, sokoli nejsou na prodej, ale pokud máš zájem nakoupit něco z našeho ostatního zboží…“

Vasilij zatřepal prsty. „Vždy jsem ochoten pomoci příteli. Jestli chceš, zbavím tě mrožích klů a síry. Zítra za tebou pošlu svého správce. Nyní už tě ani chvilku nebudu zdržovat od odpočinku.“

Vasilij se zvedl ze židle a doprovodil své dva hosty až k bráně svého sídla. „Dobrou noc, drahý příteli. Přemýšlej o tom, co jsem říkal.“

Brána se za nimi zabouchla. V ospalém tichu kráčeli prázdnými ulicemi. Zvon na katedrále se rozezněl a jeho vyzvánění znělo Vallonovým uším cize.

„Choval ses nezdvořile.“

„Nedůvěřuju mu.“

Vallon se zastavil. „Pokud v tobě tak mocný člověk vzbudí nedůvěru, nesmíš to dát najevo.“ Znovu vykročil. „Proč mu nevěříš?“

„Nechápu, proč si nás předchází.“

„Je pravda, že Novgorod žije z obchodu a bohaté jídlo je jen malá cena za dobrou vůli. Kromě toho naše nové oblečení nebylo laciné, i když Richard smlouval.“

„Když jsme připluli do Novgorodu, chtěl Vasilijův správce koupit sokoly. Jeho pán dnes večer projevil stejný zájem. Dnes jsem se přes den trochu poptával. Na Rusi se otrokyně prodává za jednu nogatu, což je kolem dvaceti penny. Hádej, kolik se platí za bílého sokola.“

„Dvakrát tolik? Pětkrát?“

„Za jednoho bílého sokola bys mohl koupit dvacet otroků. Za stříbro, které bychom za ně utržili, bychom si mohli koupit dost otroků, aby nás do Byzance odnesli na zádech.“

„Možná to spíš vypovídá o nízké ceně životů na Rusi než o ceně bílých sokolů. Rozhodně to nic nedokazuje. Vasilij jasně řekl, že by nám za sokoly dobře zaplatil.“

„Pozoroval jsem ho. Přímo jsem viděl, jak počítá. Uvědomil si, že je neprodáme za žádnou cenu, kterou případně nabídne, ale pořád je odhodlaný je získat.“

„Tím chceš říct co?“

„Polož si otázku, proč by nám měl Vasilij poskytovat vlastního průvodce.“

„Jako protislužbu za to, že doručíme jeho dopisy.“

„Tvrdí, že tu cestu nepřežijeme, načež nám svěří dopisy. To nedává smysl.“

„Možná nejsou zas tak důležité. Podívej, zapomínáš, že se všemožně snažil nás od té cesty odradit.“

„Pochopil, že se odradit nedáme. Varovalo mě, když řekl, že za územím Novgorodu se ocitneme na území nikoho, kde si našeho zmizení nikdo nevšimne. A pak ten příběh o knížeti kouzelníkovi…“

„Skvěle se ti podařilo zkazit mi večer.“

„Promiň. Já jenom, že… Nevím… Něco není, jak má být.“

Došli k bráně jejich dvorce. Vallon zatáhl za zvon a otočil se k Waylandovi. „Pokud máš ty nějaké tušení, byl bych hlupák, kdybych ho ignoroval.“ Nedokázal potlačit zívání. „Ale teď nedokážu myslet na nic jiného než na postel.“

CESTA K ŘEKŮM

38

Vallon právě o samotě dojídal ve své komnatě snídani, když Hero vstrčil hlavu do dveří. „Čeká tady řada lidí, co s tebou chtějí mluvit.“

„Kdo?“

„Skoro všichni. Caitlin, Drogo, Garrick. Většina Vikingů.“

„Nejdřív přijmu Garricka. Spočítal mu Richard mzdu?“

Hero přikývl a položil na stůl dva váčky. „Tenhle je Raulův, ten druhý pro Garricka.“

Vallon se zvedl a oba váčky potěžkal. Jeden z nich je propočet lidského života. „Chudák Raul.“ Vrátil váčky na stůl a položil na ně ruce. „Co kdybych ti řekl, že jsem se rozhodl naši cestu ukončit. Tady. V Novgorodu.“

„Teď to vzdát? A co to ztracené evangelium?“

„Waltra zajali před více než rokem. Teď už by mohl být po smrti. Mohl si i vyjednat propuštění. Seldžukové jsou kočovníci. Emír mohl Waltra přesunout do Persie.“

„Stejné důvody jsi mohl uvést před půlrokem.“

„Emír trval na tom, že sokoli musejí být doručeni na podzim. Je říjen a nejdelší část cesty máme ještě před sebou. Pravděpodobně se k emírovu dvoru dostaneme až příští rok, a to pocestujeme uprostřed zimy.“

„Pane –“

„V rozpětí jediného týdne jsem téměř umřel a přišli jsme o Raula i o psa. Kdybychom nenarazili na lovce, zahynuli bychom všichni.“ Zvedl pohled. „Jsme přivázáni ke kolu štěstěny a cítím, že se otáčí.“

Hero vtáhl ústa a povolil je. „Roční dřina a úsilí – a všechno zbytečně?“

„Nepovažuji naše životy za zbytečnost.“

Hero si dodal odvahy. „A co ten slib, který jsi učinil v kapli?“ Upřel pohled na podlahu. „Slyšel jsem tě přísahat, že cestu dokončíš, jakkoliv bude dlouhá nebo nebezpečná.“

Vallon unaveně mávl rukou. „Nemám zájem zachránit svou duši, jestli to znamená riskovat životy svých druhů.“

Hero se na chvíli odmlčel. „Co uděláš?“

„Zůstanu tady do jara a pak budu pokračovat do Konstantinopole.“

„A co my ostatní?“

„S penězi za náš náklad budete mít všichni dost, abyste mohli začít znovu.“

„Začít kde? Wayland a Richard se nemůžou vrátit do Anglie. Já jediný mám místo, které můžu nazývat domov.“

Vallon se posadil. „Takže jsi odhodlaný pokračovat.“

„Ano. A Richard a Wayland moje rozhodnutí sdílejí. Ale jenom tehdy, jestli nás povedeš ty.“

Vallon se smutně usmál. „Dozrál jsi, je z tebe muž, Hero. Já jsem pouze zestárl.“

„Nesmysl. Jsi stále slabý po tom zranění. Týden odpočinku ti vrátí zdraví a kuráž.“

„Nemáme týden nazbyt. Jestli máme pokračovat, musíme vyrazit co nejdříve.“

„Kdykoliv řekneš.“

„Opravdu?“

„Určitě.“

Vallon si ho ještě chvíli měřil, načež vyskočil. „Tak dobře. Nesmím nechat Garricka čekat.“

Angličan vešel a Vallon ho sevřel oběma rukama. „Naše cesty se tedy rozdělí. Budeš mi chybět, Garricku. Byl jsi věrný společník.“

„I ty mi budeš chybět, pane, a všichni mí ostatní přátelé. Kdybych nedal Raulovi slib, myslím, že bych bolest z loučení neunesl.“

„Kdyby ses nerozhodl sám, rozhodl bych to za tebe.“ Vallon uchopil jeden váček. „Tohle je pro Raulovu rodinu.“ Podal mu druhý váček. „A tohle je pro tebe.“

Garrick na něj zůstal koukat. „Tolik nemůžu přijmout. I polovina by byla příliš.“

„Tvoji cenu posoudím sám. Použij to na koupi toho malého hospodářství, o kterém jsi mi vyprávěl. Bude mě těšit pomyšlení, jak pracuješ na vlastní půdě. Takže už ani slovo. Zařídil sis dopravu?“

„Pocestuji s Islanďany. Do týdne vypluje do Švédska jedna loď.“

„To už budeme pryč. Dobře si peníze uschovej a nezmiňuj se o nich.“ Vedl Garricka ke dveřím. „Rozloučíme se pořádně, až ta chvíle nastane. Požádej lady Caitlin, ať jde dál.“

Vallon dost dobře nevěděl, jaký by k ní měl zaujmout postoj. Caitlin mu také připadala netypicky rozpačitá. Vstoupila se sklopenýma očima. „Mohla bych s tebou mluvit o samotě?“

Vallon přikývl. Hero je opustil a zavřel za sebou dveře. Vallon si odkašlal. „Vyrozuměl jsem, že sis zajistila cestu na západ.“

„Do Norska nejedu.“

Vallon se zamračil. „Ale tvůj sňatek –“

„Nebude se konat. Z Islandu jsem odjížděla jako dáma vznešeného postavení.“ Caitlin si přejela po vlasech, jako by poměřovala svoji prestiž délkou svých kadeří. „Nepojedu do Norska jako uprchlice. Stejně jsem nikdy nebyla z toho případného svazku nadšená.“

„Takže se vrátíš na Island.“

„Letos ne. Když je zima tak blízko. Možná se tam už nevrátím. Ponížení bych nesnesla. Vím, jak by se mi lidé za mými zády posmívali. Odjela z domova, aby se vdala za jarla, protože nikdo na Islandu pro ni nebyl dost dobrý. Teď je zpátky, a jestli si nevezme některého z odmítnutých nápadníků, umře jako stará panna.“

„Co tedy uděláš?“

„Rozhodla jsem se vykonat pouť do Konstantinopole. Dám sloužit mši za Helgiho duši.“

„Jak pocestuješ?“

Neodpověděla.

„Přeješ si jet s námi?“

„S tebou. Ano.“ Zvedla pohled. „S tebou.“

Vallon pocítil chvilkovou paniku. „Ví o tom Drogo?“

„O tom, že pocestuji do Konstantinopole, nebo o mých citech k tobě?“

Vallon si přejel po čele klouby prstů. „Svěřuješ mi víc, než dokážu pochopit. Kdy tyto city vystřídaly nutkání mě zabít?“

„V tu noc, kdy jsem tě ošetřovala, jsem si uvědomila, že se naplnila věštba. Když jsem tě držela v náručí a ty jsi vyslovil moje jméno.“

„Já vyslovil tvoje jméno?“ Uvědomil si, že zvýšil hlas. Vrhl pohled ke dveřím.

„Něžně. Nazvals mě svojí princeznou.“ Tvář jí polil ruměnec. „I jinak.“

„Měl jsem horečku. Bůh ví, jaké nesmysly jsem říkal. Omlouvám se, jestli jsem řekl něco, co tě přivedlo do rozpaků.“ Zatvářil se bezvýrazně. „Jaká věštba?“

„Když jsem byla děvče, řekla mi jedna žena se schopností vidět do budoucnosti, že tmavovlasý muž z cizí země získá mé srdce a převeze mě přes moře. Ta věštba je jedním z důvodů, proč jsem si nevzala Islanďana. Ve chvíli, kdy jsem na tebe pohlédla, jsem věděla, že jsi to ty.“

„V den, kdy jsme se poznali, ses na mě podívala, jako bych byl něco, do čeho jsi šlápla.“

„Musela jsem své city skrývat před Helgim. Věděl o té věštbě a vyslýchal mě, co si o tobě myslím. Musela jsem předstírat, že tě nenávidím.“

„U jezera jsi Helgimu přikázala, aby si to se mnou vyřídil, a to jsi nic nepředstírala.“

„Co jiného jsem měla dělat? Špehoval jsi mě, když jsem se koupala. Vyzval by tě na souboj, ať bych řekla cokoliv. Kdybych ho nepopichovala, pojal by podezření, jaké jsou mé skutečné city.“

Hodně toho bylo zapotřebí rozebrat, včetně povahy Caitlinina vztahu s bratrem. Teď na to nebyla ta pravá chvíle. Vallon se otřepal. „Drogo je do tebe zblázněný. Mě nenávidí. Kdyby zjistil, že… že tvoje náklonnost…“

„Musíš ho poslat pryč. Pořád chce prolít tvoji krev. Vřed, který je třeba rozříznout. Takhle to staví.“

„Dovol, abych si to ujasnil. Ty jeho city neoplácíš.“

Pohodila hlavou. „Unavuje mě. Nemůžu se zajímat o muže, který za mnou chodí jako pes.“

Vallon začal přecházet po místnosti. „Co Tostig a Olaf?“

„Půjdou se mnou do Konstantinopole. Mají v úmyslu vstoupit do císařských služeb, když je Helgi mrtvý.“

„Ještě někdo?“

„Jen moje služebné.“

„Jen tvoje služebné,“ opakoval Vallon. Zhluboka se nadechl. „Můžeš si vzít jednu – tu mladou. Jak se jmenuje?“

„Asa.“

„Nebudeme brát cestující. Budeš muset přiložit ruku k dílu.“

„Těžké práce se nebojím. Počkej a uvidíš, že jsem stejně silná jako ty.“

Vallon se ušklíbl. „Kotě by mohlo prohlásit totéž.“

Oči jí zněžněly. „Co tvoje zranění?“

„Zahojilo se.“

„Ukaž.“

„Není zapotřebí. Zkrátka mi to věř.“

Pomalým krokem, který ho okouzloval, k němu vykročila. „Viděla jsem je, když ti bylo zle. Vyměňovala jsem ti obklady. Viděla jsem, jak ti na rameni sedí smrt, a zahnala jsem ji svými modlitbami.“

„Jsem ti vděčný. Jak vidíš, tvoje modlitby byly vyslyšeny.“

„Tak mi to ukaž.“

Vrhl zoufalý pohled na dveře. Škubnutím si vytáhl tuniku, stál a hleděl před sebe jako při slavnostním průvodu. „Jak je libo.“

Poklekla. „Jsi tak hubený.“

Pohlédl na zraněné břicho. Jizva vybledla do žlutozelena. K jeho úžasu se Caitlin naklonila a vtiskla na ten ošklivý šrám polibek.

Trhnutím ji postavil na nohy. „Paní!“

Měkce a vláčně spočívala v jeho pažích, rty pootevřené.

Pohlížet do jejích zelených očí bylo jako hledět do oceánu.

Usmála se. „Opravdu ses k jezeru dostal náhodou?“

„Naprostou náhodou,“ řekl chraplavě.

„Vidíš. Vedl tě osud.“ Oči se jí zamžily. „Jsi první muž, který mě kdy viděl nahou. Byl pro tebe ten pohled potěšením?“

„Pro mé oči to nebylo žádné utrpení.“

Se zasněným odhodláním zavřela oči a její ústa se zvolna blížila k jeho ústům. Nepohnul se. Jejich rty se setkaly. Líbal ji. Nejen to. Laskal ji a tiskl se k ní. Zasténala, když ho pocítila. Odtrhl se od ní a nevidomě se zadíval na ikonu nad svou postelí.

„Chvilková slabost. Už se to nestane.“

„Stane. Nemůžeš to zarazit.“

„Nepřipustím to!“ Sevřel ruce v pěst a mračil se na ikonu. „Slyšíš?“

Žádná odpověď. Prudce se otočil, právě včas, aby viděl, jak se dveře zavírají. Dlouho se nedělo nic, pak se ozvalo rezolutní zaklepání. Otočil se zpátky k ikoně. Cítil se omámeně. „Dále.“ Za ním se zastavily kroky.

„Vallone, Caitlin je celá červená a vyvedená z míry. Čím jsi ji rozčílil?“

Vallon si zaťal nehty do dlaní. „Drogo, nepřišel ses vybavovat o Caitlin. Co chceš? Ne, neříkej mi to. Jsi mi tak oddaný, že se ode mě nemůžeš odtrhnout.“

„Caitlin stále potřebuje moji ochranu.“

„Má Olafa a Tostiga, aby se o ni postarali.“

„Zapomínáš, co jsem odpřisáhl jejímu bratrovi.“

Vallon se otočil, nepříjemně se usmíval. „Víš, má se to tak, že si nepřeju, abys s námi pokračoval.“

„V tu noc, kdy jsme bojovali s Vikingy, jsi byl rád, že máš mě a Fulka vedle sebe.“

„Tvůj meč je dvousečný. Je načase, aby ses vrátil do Anglie.“

„Nemám peníze.“

„Cestu ti zaplatím.“

„To nemůžu přijmout.“

„Tak tam doplav.“

„Poslouchej, Vallone, nežádám nic jiného, než abys mi dovolil doprovodit Caitlin do Konstantinopole. Nemám v úmyslu s tebou pokračovat do Anatolie. Co se stane mezi tebou a Waltrem, mě už nezajímá.“

„Jsi lhář. Tvoji žádost zamítám.“

„Potom mi čest přikazuje vyzvat tě na souboj.“

„Výzva zamítnuta. Až budeš odcházet, řekni Vikingům, ať jdou dál.“

„Vallone, nemůžu Caitlin opustit. Není v tom jenom to, co jsem slíbil Helgimu. Mám v úmyslu vzít si ji za ženu.“

Začínalo to být nesnesitelné. „Nejsem dohazovač.“

Drogo přistoupil blíž. „Mě a Fulka potřebuješ. Když je Raul po smrti, je Wayland jediný bojovník, který ti zůstal. Co bude, jestli se dostaneš do potíží?“

„Raději bych se dostal do potíží než tohle.“

„Ale Vikingy s sebou bereš. Je jich třikrát víc. Co když se proti tobě obrátí?“

Vallon se cítil, jako by ho obtáčela vlákna pavučiny. „Vyjasníme si to. Jestli tě vezmu s sebou po Dněpru, nedopustíš se proti mým lidem žádného násilí.“

„Správně.“

„A až dorazíme k Černému moři, půjdeme každý svou cestou, ty do Konstantinopole, já do Anatolie.“

„Ano.“

Vallon zvážil rizika. „Dobrá. Za těchto podmínek tě budu tolerovat.“

Drogo rázoval ke dveřím a v jeho kroku byla radostná pružnost. Vallon ho zarazil. „Hodlám vyrazit do čtyř dnů. Obstarej tři zdravé koně.“

Vallon upíral pohled na místo, kde předtím Drogo stál. Chudák, ten pošetilý Drogo. Vždycky smolař. V útlém dětství ztratil matku. Ta nevlastní mu neposkytla ani trochu lásky. Veškerou její náklonnost si osoboval její vlastní syn. Tentýž, kvůli kterému Vallon, naprostý cizinec, prošel půl světa, aby ho zachránil a přitom Droga ponížil. Není divu, že ho ten Norman touží zabít. A prahl by po tom ještě mnohem víc, kdyby zjistil, že žena, na niž vyplýtval svoji lásku, se tiskla k jeho nepříteli jen chvilku předtím, než se na něho Drogo se svojí naléhavou žádostí obrátil.

Situace byla tak bizarní, že měl Vallon šílenou chuť se smát. Musel se šklebit, aby nezačal řičet smíchy. Stále ještě tak stál, když Hero ohlásil příchod Seveřanů. Do místnosti jich pyšně vkročilo či se přišouralo sedm. Někteří drželi hlavu vzhůru, jiní postávali s čapkou v ruce.

„Povězte mi, co jste mi přišli říct.“

Jejich mluvčím byl Wulfstan, hromotluk s vousy jako křídla. „Nebude toho moc. Naše loď nemůže na moře a my nemáme stříbro, abychom za cestu domů zaplatili. Nabízí se nám jenom cesta Varjagů.“

Vallon přikývl. „Poskytnu vám živobytí, ale nebudu vám platit. Kdyby se věci vyvinuly jinak, poměřovali byste životy mých druhů stříbrem na trhu s otroky.“

Hero zamumlal Vallonovi do ucha. „Byl bych rád, kdybys s sebou nebral Arna. Má ženu a děti. Jen zoufalá chudoba mu brání vrátit se domů.“

„Říkals mi, že se o tebe a Garricka staral.“

„Vděčíme mu za život.“

Vallon se otočil zpátky k Vikingům. „Nepopluju do Konstantinopole s tlupou pohanů. Připojíte se ke mně jako křesťané, nebo vůbec ne.“

Hero sebou trhl. „Pane, nepřijmou pravou víru přes noc.“

„Jen je pošli za otcem Hilbertem, ať je pokřtí. Dej tomu pokrytci sedm konvertitů, aby se měl čím vychloubat, až se vrátí domů.“

Otočili se a v řadě vycházeli za sebou, když vtom Vallon znovu promluvil. „Arne, tebe s sebou nevezmu. Byla by to ztráta času. Jsi moc starý na to, abys našel místo v císařské gardě.“

Arne zůstal stát na místě, zatímco jeho druhové dusali pryč. Poděšeně se rozhlédl a chystal se vykročit za nimi, ale Hero už zavřel dveře. Arne si pohrával s okrajem své čapky. Zvedl pohled a v očích mu zajiskřilo. „Nesejde na tom, jestli mě nepřijmou do gardy. V Konstantinopoli si nějakou práci najdu.“

„Mám pro tebe úkol, který je víc po ruce. Garrick ponese peníze Raulově rodině. Bude cestovat sám. Byl bych klidnější, kdyby měl někoho s sebou. Dávej na něho pozor a za své putování se vrátíš domů s něčím, čím se budeš moct pochlubit.“

Arne otevřel ústa a sklapl je.

„Nemusíš mi děkovat. Ber to jako odměnu za laskavost, kterou jsi prokázal Herovi a Garrickovi.“

Když Hero strkal Arna ze dveří, Vallon uviděl, že společná místnost je prázdná. „To byli všichni?“

„Ano, pane. Andrej na nás čeká u řeky.“

Vallon upřel oči na ikonu. „Řekl bys, Hero, že je Caitlin šílená? Jaký máš na to názor?“

„Těžko říct, pane. I když mám pět sester, nikdy se mi nepodařilo přijít ženskému myšlení na kloub.“

„Chci, abys mi s ní zařídil schůzku. Nikdo o tom nesmí vědět, jen my tři. Chápeš?“

Hero zaváhal. „Ne tak docela, pane.“

Došli na říční břeh, kde na ně čekal Andrej s průvodcem. Oleg Jevlevič byl malý, vážně se tvářící člověk se šikmýma, oříškově hnědýma očima a vystouplými lícními kostmi. Nic v jeho chování nepotvrzovalo Waylandovo podezření. S Andrejem jako prostředníkem koupili tři říční čluny a skif. Čluny byly přes sedm metrů dlouhé, z modřínových, skoro dva centimetry tlustých prken. I když byly dost lehké, aby se daly táhnout, bylo zapotřebí šesti mužů, aby je zvedli, a dvanácti, aby je přenesli na jakoukoliv vzdálenost. Každý člun byl opatřen osmi vidlicemi pro vesla a měl stěžen pro malou plachtu. Za stěžněm byla jednoduchá stáj sestávající ze dvou kůlů a popruhu, aby se dal kůň přivázat. Skif byl pro Waylanda, aby mohl lovit.

Všechno to vybavení, zásoby, osobní výplaty a další platby pořádně zahýbaly pokladnicí. Výdaje se zčásti uhradily prodejem dvou lodních člunů a nějakého zboží, ale když bylo všechno připraveno na cestu, zbývalo už jen třicet liber stříbra.

V den odjezdu opouštěl Vallon se svými druhy dům ještě před svítáním. Předchozího dne hustě pršelo a přes noc mrzlo. Vallona v tom chladu štípal obličej, a když kráčel k říčnímu břehu, praskaly mu pod nohama zamrzlé louže. Caitlinina skupina a Vikingové se už shromáždili a v nehybném vzduchu se jejich dech srážel. Když se naloďovali, přišli se s nimi Garrick a Arne rozloučit. Nad hradbami města se klenulo šeříkově zbarvené nebe, když se dostavil Andrej s Olegem.

Na cestu se vydávalo patnáct mužů a tři ženy, šest v jednom člunu. Oleg se připojil k Vallonově skupině. Šest Vikingů si zabralo druhý člun, do třetího nastoupili Drogo s Fulkem, Caitlin se služkou Asou a Tostig s Olafem. Vallonův člun potáhne skif. Do skifu Wayland naložil klece se sokoly a dvacet živých holubů z Vasilijových vlastních holubníků.

Město se už koupalo ve slunci, když se poutníci rozloučili s těmi, co je přišli vyprovodit, a vypluli. V první zátočině se otočili a uviděli Garricka a Arna, jak se zdviženými pažemi stále ještě stojí na molu.

Hero zvedl veslo. „Vsadím se, že by rádi jeli s námi.“

Vallon se shovívavě usmál. Blížila se zima a měli před sebou přes tisíc mil na řece a trmácení po souši, než dorazí k Černému moři.

Po třech mílích proti proudu řeky vpluli do Ilmeňského jezera a pohodlně urazili dvacet mil, než vpluli do řeky Lovať, jež tekla z velkého meziříčí jižním směrem. Řeka byla mělká, jak je Vasilij varoval, a plná spěchajících ryb, což je přinutilo vystoupit a čluny táhnout.

Počasí bylo proměnlivé. Noci, kdy štiplavě mrzlo, takže se při kraji vody tvořil led, střídaly dny zalité sluncem. Po dvou dnech cesty proti proudu zastavil Oleg konvoj u hospodářství v březovém a borovém lese. Podobných usedlostí minuli mnoho: stavení z dřevěných klád, zahalené modravým dýmem. Člun vytažený na břeh vedle konstrukce, na níž se sušily ryby. Dva stohy sena na tyčích. Kráva, která se živila z krmelce.

Oleg vyskočil na břeh a hlasitě zahalekal: „Daragoj, Ivanko!“

Z chaty vyšel muž s ryšavým plnovousem a zvedl ruku na pozdrav. „Daragoj, Oleg!“

Ivanko dusal dolů po břehu a kalhoty mu pleskaly kolem nohou. Byl to podivně nesouměrný chlapík. Od pasu nahoru to byl mohutný muž, od pasu dolů zakrslý. S nohama do O. Obutý byl do tak velkých kožených bot, že to vypadalo, že když se otočí, zůstanou boty na místě. Za ním kráčeli dva silní, stejně podivně stavění synové. Jako by jim pasy sklouzly tam, kde by měli mít kolena.

„Daragoj, Oleg,“ zvolali. Oba měli za pasem zastrčené sekerky a na nohou hrubé boty, zhotovené z lýka březové kůry. Ivankovy sedmimílové boty byly možná znakem jeho úřadu, možná je podědil.

Vallon pozoroval průvodce a nosiče, jak spolu žertují. V jejich chování nebylo nic spikleneckého. Vrhl pohled na Waylanda a maličko pokrčil rameny.

Ivanko je pozval do svého domu. Z pece se kouřilo. Hero se rozkašlal a promnul si oči. „Mají to špatně. Komínem táhne chlad a vyhání teplo dveřmi.“

Pojedli ovesnou kaši, popili kvas a potom Ivanko se syny naložili vybavení do masivní dlabané kánoe, která se dala přeměnit na sáně nebo káru tím, že přidali lyže či kola. Zapřáhli dva koně a po krátké modlitbě vyrazili. Cestou kolem různých usedlostí nabrali ještě další nosiče, a když se večer zastavili, bylo jich dvanáct a k tomu další čtyři koně a dvě kanoe. Vypadalo to, že se všichni nosiči radují, neboť vyměnili každodenní dřinu za výsadu přepravit tři těžce naložené čluny devadesát mil lesem.

Příštího dne opustili řeku a nastala cesta po souši. Nebyla tak namáhavá, jak se Vallon obával. Oleg využil každé bystřiny a jezera, a těch tam bylo bohatě. Mezi vodními cestami opatřili Ivankovi lidé lodní kýly kluznými lištami a táhli je koňmi. Muži se do člunů opřeli a zpívali si při práci. Cesta byla dobře prošlapaná a místy vedly přes mokřiny lávky z kulánů. Večer výprava tábořila u kulatých ohnišť, jejichž kameny zčernaly od ohňů předchozích poutníků. Dvakrát cestou narazili na počasím ošlehané dřevěné modly, čtyři falické sloupy v jednom, zakončené obličeji s knírem, které se dívaly do všech světových stran. Vyptávali se Olega a od něho se dozvěděli, že je to Perun, bůh hromu, bouře a blesku. Tvářil se, že si těch model nevšiml, a zřejmě ho přivádělo do rozpaků, když se jim nosiči klaněli a pak se křižovali. Vallonovi bylo jejich uctívání model úplně jedno. Byli to veselí a ochotní dělníci a uměli zacházet se vším, na co sáhli, ať už pracovali se sekerou, nožem, hoblíkem, pilou nebo kladivem, jak ta která práce vyžadovala.

Kdykoliv stoupali do vršku, vždy byl svah mírný. Potom vyšli z lesa na prostranství, jež tvořila travnatá mokřina. Vallon měl pocit, že stojí uprostřed světa. Ať se podíval kterýmkoliv směrem, obklopovala ho mírně zvlněná krajina se zlatohnědým lesem, který hřeben za hřebenem bledl, až ten poslední hřeben splýval s nebem. Oleg ukázal na jih. „Dněpr,“ řekl. Máchl rukou na severovýchod. „Volha.“ Pak velice vážně přikývl, jako by stvrzoval pravdu, že tepny Rusi pramení v srdci tohoto území.

„Slyšíte to?“ zvolal Vallon. „Došli jsme na rozvodí řek.“

„Jaká úleva, že jsme na správné straně zemské přitažlivosti,“ poznamenal Richard.

Hero se zasmál, jak zmateně se Vallon zatvářil. „Chce tím říct, že odteď vede naše cesta z kopce. Až k Černému moři.“

Kolem poledního příštího dne je proud řeky zanesl do lesa, kam ode dne Stvoření nevkročila lidská noha. Wayland ležel na zádech, Sythina hlava mu spočívala na paži, a pozoroval, jak stromy klouzají po obloze. Byly to ty staré známé pralesní stromy, které narostly do neuvěřitelných rozměrů. Spousta dubů a borovic se vytáhla až do pětadvaceti metrů, než se začala rozvětvovat, a některé smrky musely mít pětačtyřicet metrů. Bylo to místo zániku a obnovy, kde živé stromy vyrůstaly z těch padlých, stromy dvou odlišných druhů, které se stáčely v pevném objetí, práchnivějící obři, splývající znovu s půdou. Takhle daleko na jihu stromy stále ještě žloutly a poutníci proplouvali pod neustávajícím baldachýnem žluté, červené a hnědé, jež na vodě vytvářely mozaiku.

Ještě dvakrát přenesli čluny a dostali se k široké, pomalu tekoucí řece. „Dvina,“ řekl Oleg. „Tři dny a jsme u Dněpru.“

Zatímco nosiči připravovali čluny, Vallon si tiše promluvil s Waylandem. „Ohledně Vasilije se mýlíš. Sledoval jsem Olega jako ostříž a je poctivý.“

„Příliš poctivý. Většina průvodců, co vede poutníky přes neznámou zemi, je obere do poslední pence.“

Vallon podrážděně zavrtěl hlavou. „Jakže to Raul říkával? ‚Tvoje mysl je pokroucená jako prasečí střeva.‘ Ale nemyslíš si, že nosiči jsou součástí Vasilijova plánu?“

„Ne. Proto taky si myslím, že Oleg udeří, až u Dněpru nosiče vyplatíme. Musíme se, pane, dostat k řece na jiném místě, než které vybere Oleg.“

„Nepřísluší mi říkat našemu průvodci, kterou cestou se má dát.“

V tu chvíli se Oleg otočil s tím, že je čas nastoupit do člunů.

Většina lidí podřimovala u vesel, když je proud nesl lesem. Odpočinek to byl krátký. Sotva pár mil po proudu jim Oleg nařídil, aby veslovali k přítoku, který se objevil na levém břehu.

„Kam se tudy dostaneme?“ chtěl vědět Vallon.

„Do Smolenska,“ řekl Oleg. „Za dva dny.“

„Kníže Vasilij nám radil, abychom se Smolensku vyhnuli.“

„Ano, ano. Dojdeme k Dněpru pod Smolenskem. Zítra půjdu napřed najmout další nosiče.“

Byla to první podezřelá věc, kterou Oleg řekl. Vallon odpověděl, jako by o nic nešlo. „Byl bych radši, kdybys zůstal s námi.“

„Ivanko zná cestu stejně dobře jako já. Neměj obavy. Zítra budeme večeřet společně jako obvykle.“

„Připadá mi škoda opustit tuhle příjemnou řeku tak brzy.“

Když se Oleg zasmál, oči se mu nad lícními kostmi skoro ztratily. „Vzácný pane, můžeš jet po Dvině celou cestu až k Baltskému moři, ale takhle je to k Dněpru nejkratší.“

Choval se bezelstně. Vystupování měl příkladné. Waylandův instinkt nebyl neomylný. Dva dny a budou u Dněpru.

Oleg se otočil, aby dohlédl na přeložení nákladu. Nosiči mezi sebou dobromyslně žertovali. Vallon vycítil, že se na něho Wayland dívá.

„Nechte zboží tam, kde je.“

Oleg zvedl pohled. „Co prosím?“

„Vydáme se jinudy.“

Oleg nechápavě svraštil obličej. „Ale tohle je ta správná cesta.“

„Nelíbí se mi.“

Oleg zaujal postoj člověka, který je zvyklý jednat s obtížnými zákazníky. „Znám všechna místa, kudy se dá přejít, a zaručuju ti, že tudy je to nejméně namáhavé.“

„Možná je to nejméně namáhavé, ale tudy jít nechci.“

Oleg skryl zlost. „Je ještě jiná cesta, ale to znamená veslovat proti proudu. Tak se dostaneš nad Smolensk. Říkal jsi, že přes Smolensk plout nechceš.“

„To nechci. Chci se dostat k Dněpru někde dál po proudu.“

Oleg přešlápl z nohy na nohu a ukázal na přítok. „Ale cesta vede tudy. Jiná není.“

„Tak tu jinou najdi.“

Oleg si stáhl čapku a zmáčkl ji v rukou. „Nechápu, proč děláš takové potíže.“

Nosiči a všichni ostatní se na ně překvapeně podívali.

„Ztratils rozum?“ zeptal se Drogo naléhavě.

„Ty se do toho nepleť,“ odbyl ho Vallon. Choval se jako neotesanec v naději, že strhne Olegovi masku. Nepodařilo se mu to. Průvodce se choval jako kterýkoliv slušný člověk, který má co dělat s bláznem a hulvátem. No, už bylo pozdě na tom něco změnit.

„Jestli nás nevezmeš jinou cestu, najdeme si ji sami.“

Oleg zavřel oči. Něco si pro sebe zamumlal a pak rozhodil ruce. „Ano!“ zařval. „Najděte si ji sami!“ Něco rusky zahulákal, přihnal se k nosičům a začal je bouchat do zad. Netušili, co ten obrat vyvolalo, ale začali si balit svoje věci.

„Nech ty muže být!“ nařídil mu Vallon.

Oleg se na něho osopil. „Už pro tebe nepracují. Nemá smysl, aby tahali tvoje čluny po cestě, která neexistuje.“

„Já je platím.“

Oleg si odplivl. „Nech si svoje stříbro. Kníže Vasilij jim zaplatí z vlastní kapsy.“

„Dvojnásobný plat pro každého, kdo zůstane,“ zvolal Vallon.

Jediný Ivanko mu pohlédl do očí a zavrtěl střapatou hlavou, jak špatně všechno dopadlo. Jeho lidé se nemohli dočkat, aby už byli pryč. Pádlovali proti proudu. Oleg bušil do boku kánoe.

„Co má tohle znamenat?“ chtěl vědět Drogo.

„Wayland si myslí, že měl Oleg v úmyslu zavést nás do léčky.“

„Oleg?“

„Na příkaz knížete Vasilije. Chce sokoly.“

„Proboha, Vasilij nás nemusí okrádat, aby sokoly získal.“

„Ale musí. Odmítli jsme je prodat.“

„Jedou zpátky,“ přerušil je Wayland.

Vallon pozoroval, jak se kánoe vracejí. Oleg vystoupil na břeh, obličej svraštělý. „Nemůžu vás nechat ztracené v lese. Kníže Vasilij by mě hnal k odpovědnosti, kdyby se vám něco stalo.“ Spolkl vzlyknutí. „Ponech si nosiče a zaplať jim za tu zbytečnou dřinu.“ Zabušil si do hrudi. „Já ale s vámi nepůjdu. K čemu je průvodce, když se zákazníci nenechají vést?“ Slzy mu tekly po tvářích. „Vřele ti děkuji. Kníže Vasilij s vámi jednal jako se šlechtici a tys mu plivl do tváře. Moc ti děkuji.“

Klopýtal pryč a Ivanko se ho pokoušel utěšit. Jeho sklíčenost byla tak nelíčená, že se Vallon málem za ním rozběhl a poprosil ho o odpuštění.

„Skvělé,“ zlostně si odfrkl Drogo. „To jsme si pomohli. Pokud měl Oleg v plánu nás zradit, dostane se do Smolenska mnohem dřív než my k Dněpru.“

Drogo měl pravdu. Dalo se to zajistit jen jediným způsobem, a to zavraždit průvodce. Ten nápad připadal Vallonovi tak odporný, že si ho ihned vyhnal z hlavy. Sokolník to špatně pochopil, tak je to. A hotovo.

Cestou po Dvině nepřešlo nosičům přes rty ani slovo. Asi tak po deseti mílích zapluli do dalšího přítoku. Vallon se zadíval na proud klikatící se z lesa ven. Pokud věděl, přivede je k témuž místu, kam měl namířeno Oleg. Bylo ovšem už rozhodnuto. Kývl na Ivanka. Nosiči jako první vykročili přes les a ani přitom nehlesli.

Byla to děsivá námaha. Každých pár metrů řeku přehradily padlé stromy nebo bobří hráze a přinutily je vytáhnout čluny na břeh a přenést je kolem překážek. Potíž byla v tom, že samotné břehy byly plné popadaných stromů. Na některých místech padající strom s sebou strhl další čtyři pět. Někdy je přitiskl k zemi, jindy zůstaly nakloněné v jakési opilecké změti. U každé překážky museli vypřáhnout koně, vyložit čluny, zvednout je a přetáhnout přes padlý kmen. A po několika krocích znovu.

Takhle se lopotili do setmění a Vallon odhadoval, že neurazili víc než dvě míle. V ten večer nosiči jedli u vlastního ohně a odmítli medovinu, kterou jim Vallon poslal.

V chladném světle svítání se roztřeseně postavili na nohy a trhavě se snažili rozhýbat ztuhlé klouby. Lopotili se dál. Vypřáhnout koně, zvednout člun, přetáhnout ho. Zapřáhnout, táhnout, vypřáhnout, zvednout… Vallon si vypočítal, že tímhle tempem jim to bude k Dněpru trvat aspoň čtrnáct dní.

Kolem poledne světlo zpopelavělo a vzduch se pomalu nedal dýchat. Celý les jako by si povzdechl a ze stromů proudila mračna listí. Nadcházející bouře naplnila nosiče děsem, vytáhli kánoe na břeh, dovolávali se Božího milosrdenství a Perunovy ochrany. Oblohu zahalila tma. Bouře se ohlásila syčivým dlouhým bleskem, který jako by se Vallonovi rozsvítil v hlavě. Zaburácel hrom a lesem se prohnal silný vítr. Třicet metrů vysoké stromy se zmítaly, jako by to bylo mlází. Všude okolo se ozývalo tříštivé skřípání padajícího dřeva. Nedaleko rozčísl blesk borovici od koruny ke kořenům tak, že lítaly třímetrové štěpiny skoro čtyřicet metrů daleko. Déšť bičoval zemi. Pohani stejně jako křesťané se krčili s rukama na hlavách jako opice.

Bouřka se přehnala. Ukázalo se slunce. Lidé si sundali ruce z hlav a nejistě se na sebe zubili. Ze všech stromů zmizelo listí a na konci každé větvičky se třpytil tekutý křišťál. Nikdo nepřišel ke zranění. Bouře vlastně pročistila hnilobné ovzduší a v ten večer poutníci i nosiči opět jedli kolem společného ohně. Vallon se vyptal Ivanka na cestu a přemluvil ho, aby se od ní odchýlili a došli k Dněpru v místě, které se při přechodu po souši nikdy nepoužívá. Zpečetili dohodu stiskem ruky a z dlaně do dlaně přešlo trochu stříbra.

Za východu slunce zjistili, že jim cestu vyzdobily pavučiny, které visely mezi stromy jako hedvábné baldachýny. Nosiči nechali kánoe na místě a pustili se po souši s obrácenými čluny na ramenou. Když se konečně vymotali z lesa, nohy se jim podlamovaly. Před nimi se prostírala zarostlá louka, svažující se k široké řece, která se stáčela v lesknoucím se půlkruhu. Druhý břeh tvořil vápencový sráz zarostlý souvislým lesem.

Ivanko ukázal jako prorok. „Dněpr!“

Hero s Richardem radostně poskakovali, a dokonce i Vallon se zeširoka usmál a poplácával své druhy po zádech. Ale ještě zdaleka nemohli mít jistotu, že vyvázli. Zátočiny proti proudu i po proudu znemožňovaly výhled do dálky.

Ukázal proti proudu. „Jak daleko je Smolensk? Za jak dlouho by nás dostihl člun?“

Ivanko o tom pouvažoval. „Za den či dva.“

„A z místa, kam chtěl Oleg, abyste nás zavedli?“

„Půl dne.“

To bylo nepříjemně blízko. Vallon si pozorně prohlížel terén. Teplý vánek od řeky rozevlál trávu. Nedaleko řeky uviděli hnědou medvědici se dvěma medvíďaty. Wayland tleskl, medvědice se zvedla na zadní a krátkozrace se zahleděla jejich směrem. Pak se spustila na všechny čtyři a pomalu se vydala pryč jako obrovitá chlupatá píďalka. Medvíďata se pustila za ní a skotačila přitom. Na druhém břehu řeky se najednou objevilo stádo vysoké. Pozorovalo vetřelce, jako by zkamenělo, a pak se rozplynulo mezi stromy.

„Dlouho tady v těch místech nikdo nebyl,“ podotkl Wayland.

Vallon vrhl pohled přes rameno. „Nějakou dobu potrvá, než se čluny připraví. Zůstaň tady a hlídej nám záda, dokud neuslyšíš signál.“

„Nikdo nás nesleduje.“

„A nikdo na nás nečeká. Ale jednou už jsi s tím začal, takže nesmíme polevit v ostražitosti. Signály znáš. Jedno dlouhé zatroubení znamená, že odplouváme. Tři krátká, že máme potíže.“

39

Klidnější místo si snad ani nebylo možné představit. Zde na horním toku nebyl Dněpr ani dvě stě metrů široký, vtékal do dlouhého jezera, načež se přeměnil v řadu zurčících bystřin. Na mělčinách se míhala hejna střevlí. Nad hladinou za letu lovila modrá a žlutá šídla. Na konci jezera byl brod, kde půdu na březích rozdupal dobytek mimořádné velikosti. Zvířata se tady přebrodila docela nedávno, a kdyby se jejich stopa použila jako měřítko, pak by pastevci museli měřit sto osmdesát dva centimetry. Vallonovi se vešla celá noha do poloviny otisku po kopytech.

Nosiči spustili čluny na vodu, pak přišel Ivanko a řekl, že jejich práce skončila. Richard jim vydal mzdu a muži natahovali krky a neustále sledovali, co dostal ten druhý.

Poutníci se natáhli do trávy a užívali si tepla. Někteří podřimovali.

Vallon zatleskal. „Naložíme čluny.“

Hero otevřel oči. „Mohli bychom se nejdřív najíst?“

„Ne. Chci co nejdřív vyplout.“

Ze břehu přišel Wulfstan. „Náš člun má prasklé prkno. Někde v lese se jím muselo narazit. Potřebuje utěsnit.“

„Krucinál!“ zaklel Vallon. Nosiči rozdělávali oheň, že si něco uvaří. Kdyby tušili nějakou zradu, zmizeli by, jen co dostali zaplaceno. „Opravte člun co nejdříve. Vy ostatní si teda můžete něco sníst. A vy dva,“ zavolal na Tostiga a Olafa, „si vezměte skif a hlídkujte na druhé straně řeky. Netvařte se tak kysele. Schováme vám trochu jídla.“

Hero se připojil k Vallonovi a zeširoka se usmíval. „Konečně můžeme snít o tom, že doputujeme na konec cesty.“

„Ten je ještě daleko.“

Přiloudal se Richard a mohutně zíval. „Až se dostaneme na řeku, budu jenom spát a spát. Vzbuďte mě, až dorazíme do Kyjeva.“

Vikingové rozdělali oheň, aby mohli rozpustit pryskyřici. Nad něj zavěsili poutníci kotlík s vývarem. Vallon zůstával podrážděný. Přenesla se na něho Waylandova podezíravost. Oleg musel dorazit k Dněpru přede dvěma dny. To už klidně stačil někde po proudu připravit léčku.

Stále ještě jedli, když Wulfstan oznámil, že se svými lidmi opravil člun. „Je načase vyrazit,“ zvolal Vallon. „Chleba vám bude chutnat stejně dobře na řece. Kde je ten chlap s rohem? Á, tady jsi. Zavolej Waylanda a Syth.“

•••

Klečeli za lípou, vyvrácenou větrem, a pozorovali zubry, jak se pasou na mýtině. Zhruba padesát metrů daleko osaměle stál černý býk se světlým pruhem na hřbetě. Byl vyšší než člověk, delší než povoz a hlavu mu zdobily prohnuté rohy. Za ním, na druhém konci mýtiny, se páslo pět mladých býčků. Přiloudalo se stádo načervenale hnědých krav a telat a zašlo do prosluněného lesa vzadu. Zvířata vypadala, jako by vystoupila z pradávného světa, a výjev byl o to kouzelnější, že tam poletovala spousta sírově žlutých motýlů. Kolem starého zubra se jich míhaly stovky; lákalo je teplo, které z něho vyzařovalo. Ten v bitvách zjizvený patriarcha vypadal jako posetý květinami.

„Opovaž se ho zastřelit,“ zašeptala Syth.

Wayland se usmál a zavrtěl hlavou.

Zubr se pásl a přitom se objevil jeho mohutný pyj.

„Páni!“ řekla Syth.

Wayland tiše zakašlal do pěsti.

„Waylande.“

„Pst, vyplašíš je.“

Vrhla pohled na zubry, stiskla rty, pak foukla Waylandovi do ucha.

Svaly na čelisti se mu napjaly.

„Waylande.“

„Copak?“

Natáhla se na záda, zavřela oči a rozhodila paže.

Pohlédl na ni, zazubil se a natáhl se vedle ní. Zajel jí rukama pod tuniku.

„To nejsou štěňata, Waylande.“

„Strašně rád se jich dotýkám.“

Ovinula mu paži kolem krku. „Škoda že jsme v Novgorodu neměli možnost být spolu, když jsme měli pěkné šaty a pořádné postele.“

Wayland jí laskal ucho. „Adam a Eva neměli šaty ani postel.“

„Vsadím se, že si Eva přála, aby je měli.“

„Co? Trápila se, že nemá pěkné šaty, aby si je mohla kvůli Adamovi svléknout?“

„Tobě to vyhovuje. Rád žiješ v lese. Dělit se o hnízdo lásky s všelijakou lezoucí havětí není moje představa dokonalého štěstí.“

Wayland se k ní sklonil. „Budeš mít krásné šaty, slibuju. A budeme žít v pěkném domě. Uvidíš.“

Usmála se. Pleť jí prosvítala pod nánosem špíny a v očích se jí odráželo nebe.

„Raul říkal, že jsi rusalka a dovedeš se proměnit ve vodu.“

Sáhla po jeho opasku. „Dovedu toho mnohem víc. Tebe dokážu proměnit ve vodu.“

Když zadul roh, byli sebou vzájemně tak zaujatí, že ho neslyšeli. Přesto musel Wayland zaregistrovat nějaké chvění, neboť odtrhl ústa od jejích rtů a zvedl se na loktech.

Syth otevřela omámené oči. Hruď jí zrůžověla. „Nepřestávej.“ Pevněji ho sevřela nohama. „Nepřestávej.“

Vallon přecházel po břehu a vrhal netrpělivé pohledy na louku. Přes řeku k nim dolehl táhlý výkřik a dva Islanďané se hnali ke skifu. Vallon sklonil hlavu do dlaní a zasténal. Zvedl pohled. „Všichni do člunů. Mějte zbraně po ruce.“

Tostig a Olaf skočili do skifu a odrazili od břehu a vtom se mezi stromy za nimi objevily obrysy jezdců. Krokem sjížděli po svahu, oblečení jako venkované na vyjížďce. Jejich vůdce zamával na uvítanou a nijak ho nepřekvapilo, že vidí skupinu ozbrojených lidí, kteří mu stojí v cestě. Zavedl koně do vody.

„Nosiči utíkají,“ zavolal Richard.

Ivanko a jeho muži spěchali po louce nahoru a vrhali poděšené pohledy přes rameno.

Drogo pozoroval, jak se jezdci řadí na břehu. „Můžeme odplout, než se přebrodí.“

„Bez Waylanda a Syth ne. Bůhví, co je zdrželo. Zatroubit na poplach.“

Zuřil, že tam Syth s Waylandem nejsou, a proklínal to hrozné načasování. Cizinci si hledali cestu přes brod a voda sahala koním po břicha. Všichni byli ozbrojení, většina měla luky. Za koňmi plavala smečka psů.

„Možná jsou to jenom lovci,“ nadhodil Richard.

Vallon kopl do země. „Kdo by se náhodou brodil přes řeku právě v místech, kde se naloďujeme?“

Ve chvíli, kdy Islanďané přistáli, dostal se zástup Rusů doprostřed řeky. V jejich čele jel podsaditý muž s vyholenou lebkou a copem na straně hlavy. Měl na sobě kazajku z medvědí kůže bez rukávů a pod ní plátěnou halenu. Obutý byl do bot ze zelené kozinky. Zaklonil se, když jeho kůň vyšel na břeh, pak povolil otěže a seděl se zápěstími volně zkříženými na sedle. Zubil se mužům do kamenných obličejů, ženám se okázale uklonil. V jednom uchu měl velkou náušnici z perel, prokládaných filigránskými stříbrnými kapkami. „Vítejte, bratři a sestry. Co to tady máme? Konvoj kupců. Tomu ani nemůžu uvěřit. Proč konáte tu cestu tak pozdě?“

„Mluvíš norsky.“

„Ovšemže. Často zajíždím na varjažskou obchodní stanici v Gnězdovu nedaleko Smolenska. Překvapuje mě, že jste nešli tamtudy. Cesta je mnohem snazší než ta, kterou jste zvolili. Ztratili jste se? Nemáte průvodce?“ Přitiskl si ruku na srdce. „Jmenuju se Gleb Malinin.“

„Co tady děláte?“

„Lovíme tura. Jak jim to říkáte? Zubři.“ Ukázal na otisky kopyt. „Včera večer museli překročit řeku. Vždycky jsem toužil po poháru vyrobeném ze zubřího rohu.“

„Chvíli tady už jsme a žádné zubry jsme neviděli. Budete muset pořádně přidat, jestli je chcete dohonit.“

Gleb uznale obhlédl louku. „Vybrali jste si dobré místo. To je pěkná tráva. Jedeme od svítání a zasloužíme si odpočinek.“ Popleskal promočené kalhoty. „Jestli vám to nevadí, přerušíme půst tady.“

Pobídl koně kupředu, jeho druhové ho následovali a zeširoka se přitom na poutníky usmívali. Sesedli asi sto metrů dál na louce a uvázali koně a psy ke stromu, který tam zanesla povodeň. Někteří začali lámat suché větve na oheň. Gleb rozdělil úkoly a vykročil zpátky k Vallonovi.

„Je jich dvojnásob než nás,“ poznamenal Drogo. „Měli bychom udeřit první.“

„Drž se zpátky. Možná mluví pravdu.“

Gleb se na Vallona usmál. „Jídlo bude za chvíli. Pojezte s námi prosím chléb se solí.“

„Děkuji, ale už jsme jedli. Chci urazit po řece kus cesty před západem slunce. Našel bys tuhle louku prázdnou, kdyby se už zbytek naší výpravy vrátil. Deset jsem jich poslal do lesa nalovit zvěř. Pravděpodobně jsi slyšel, jak je zvuk rohu svolává zpátky.“

Gleb se zdvořile zadíval na les, pak přejel pohledem ten skromný konvoj. „Třicet lidí v tak malém plavidle. Mám o tebe obavy, příteli. S tak těžce naloženými čluny se do Kyjeva nikdy nedostaneš.“

Vallon si přitiskl ruce sevřené v pěst na stehna. Kde jsou, k čertu, Wayland a Syth?

Leželi si v polospánku v náručí, Syth si kolem prstů obtáčela pramen Waylandových vlasů. Nad nimi se v koruně borovice honily dvě veverky. Hned skákaly a pelášily jako pominuté a hned zas strnuly na místě, jako by je na spodku větví něco drželo.

„Vzbuď se.“

Wayland se zvedl na loktech a zamžoural přes kmen stromu. „Zubři jsou pryč.“

Syth se zachvěla tichým smíchem. „Lámu si hlavu, co je asi vyplašilo.“

Wayland se vsedě opřel o kmen a položil si Sythinu hlavu do klína.

Povzdechla si. „Caitlin je krásná, co myslíš?“

„Ani z poloviny ne tak jako ty.“

Dotkla se špičky jeho nosu. Vzdychla. „Co bych dala za její nádherné vlasy.“

Wayland se zavrtěl. „Proč o ní pořád začínáš? Je tak prohnaná. Přece ji nemůžeš mít ráda.“

„Není tak špatná, když ji trochu poznáš.“

„Dělá potíže. Nechápu, proč jí Vallon dovolil, aby s námi jela.“

„Miluje ho.“

„Vallona? Vždyť se ho pokusila zabít,“ namítl Wayland.

„Láska a nenávist k sobě nemají tak daleko, jak by sis myslel.“

„Kdo ti to řekl?“

„Nikdo. Někdy, když jsi náladový nebo si mě nevšímáš kvůli sokolům, dostanu vztek. Pak zjistím, že právě v té chvíli po tobě nejvíc toužím.“

„Caitlin se s Vallonem nikam nedostane. Nemyslím, že po tom, co se stalo s jeho ženou, si nějaká jiná najde cestu do jeho srdce.“

„Tím si nebuď tak jist. Není tak hrozný, jak jsem si zpočátku myslela, a láska je divná věc.“

Tři naléhavá zatroubení je přiměla se od sebe odtrhnout. „To je poplach!“ Wayland se vymrštil, poskakoval okolo a hledal botu. Do chodidla se mu zabodl trn. „Zatraceně!“ Popadl Syth za ruku a začal ji táhnout za sebou. Vzpírala se.

„Vběhneme rovnou mezi zubry!“

Wayland se zadíval směrem k řece. Nebylo to daleko. Pátral pohledem po okolí, uvažoval, kudy se pustit. „Ztratíme moc času, jestli je budeme obcházet.“ Znovu popadl Syth za ruku a vrhl se kupředu.

„Waylande!“

„Poženeme je před sebou. Nevím, co se u řeky děje, ale rozptýlení by se mohlo hodit. Drž se po mé pravici a hned za mnou. Když mě uslyšíš vykřiknout, začni ječet a nepřestávej. Bouchej do stromů holí. Dělej co největší kravál.“

„Co když se obrátí proti nám?“

„Vylez na strom.“

Jakmile se Syth postavila napravo za něho, rozběhl se přes mýtinu a do lesa. Zubři po sobě zanechali hluboké stopy a hromady trusu. Lehký větřík vanul směrem k němu, pohyboval se rychle. Stezka vedla do hustého mlází, které omezovalo viditelnost sotva na deset metrů. Otočil se, zamával na Syth a řekl jí, ať zůstane na místě. Dál pokračoval mnohem opatrněji. Navzdory své velikosti se zubři pohybovali mezi hustě rostoucími stromy obratně. Právě byl uprostřed houštiny, když se varovný signál ozval znovu. To bylo vážné.

Vynořil se ve změti bouří vyvrácených či naklánějících se stromů. Prošel mezi nimi a ocitl se v nedotčeném lese ponořeném v přítmí. Zastavil se, aby si jeho oči přivykly. To ponuré šero protínaly šípy zlatozeleného světla. Nahlížel mezi tmavé kmeny a spleť větví. Nic. Zvuk rohu zubry vyděsil a teď už nejspíš budou daleko. Právě se chystal vykročit, když se blok stínu pohnul. Zamrkal, pak ještě jednou, a vtom uviděl býka necelých čtyřicet metrů před sebou. Vycítil ho a otočil hlavu směrem k němu, stříhal ušima a nadouval nozdry vlhkého čenichu. Wayland ztratil Syth z dohledu. Když znovu stočil pohled k býkovi, ten se už zase pásl. Mezi nimi ležel práchnivějící mohutný dub, porostlý polštáři mechu a houbami, které vypadaly jako přerostlé lidské uši. Začal se k zubrovi plížit. Léta zkušeností, kdy žil jako divoch, ho naučila, že trik, jak se přikrást ke zvěři, je v tom, že se člověk stane součástí vzduchu, součástí země, ale nikdy nezůstane vědomě sám sebou. Ve chvíli, kdy by do toho vstoupilo uvažování, zvěř by ho vycítila.

Necelých deset metrů od dubu se zastavil. Býk se stále pásl. Wayland se postupně přikrčil a po břiše se plazil pod dubový kmen. Překulil se na bok, založil šíp a pomaličku zvedl hlavu. Býka, pruhovaného stíny, měl sotva dvacet metrů před sebou, tak blízko, že viděl na jeho plecích jizvy po starých zápasech. Ani se nepohnul. Stal se součástí lesa. Jeho obličej vytvářel bledý ovál, který nepředstavoval žádnou hrozbu a byl stejně bezvýznamný jako houby, které pokrývaly kmen. Býk však při každém zvednutí hlavy obhlížel své okolí, a když se znovu rozhlížel, neviděl Waylandův obličej tam, kde byl předtím. Otočil se a udělal k Waylandovi krok. Ten se nepohnul. Býk hluboce zamručel a hrábl do země. Vzápětí zaútočí.

Wayland vyletěl a zařval. Zubři zafrkali, otočili se a tryskem se rozběhli pryč. Wayland přeskočil strom a znovu zařval. Zepředu k němu doléhalo dunění kopyt a praskot větví. Za ním Syth pronikavě zaječela.

Nepočkal, až ho dožene, ale hnal se za zubry. Jejich pohyb sledoval podle zvuku pustošené vegetace. Byli dost daleko před ním a pádili v panice, která se nedala zarazit, a on je pronásledoval s provinilým potěšením člověka, který uvedl do pohybu lavinu.

Gleb se vrátil na břeh a tentokrát ho doprovázelo šest jeho mužů. Zbytek postával okolo ohně, ale podle jejich postoje Vallon viděl, že jen čekají na znamení k útoku. Gleb se zastavil ve vzdálenosti necelých dvaceti metrů. „Pojďte. Chystáme se k jídlu. Není toho moc. Dušené vepřové. Kvas.“

„Říkal jsem ti, že už jsme jedli.“

Glebovi se v obličeji mihla podrážděnost. „V mojí zemi je zvykem, že když se cizinci potkají na cestě, rozlomí spolu chléb.“

„Stačí říct slovo,“ prohodil Drogo.

Vallon trhl hlavou. „Prozatím zbraně neukazujte. Dostaň všechny do člunů.“

Gleb si přiložil ruku k uchu. „Hej, bratře, neslyšels mě? Není ti společnost Rusů dost dobrá?“

Vallon pokračoval v přetvářce. „Mám obavy, že se něco stalo mým mužům.“

Gleb na tu smyšlenku přistoupil. „Říkals, že je jich deset. To je dost, aby se navzájem ochránili. Tak na ně zapomeň a pojď se s námi najíst. Třeba se vrátí, než se najíme. Kdo ví?“

„Když tak teď o tom přemýšlím, muselo dojít k nedorozumění. Nejspíš na nás čekají o kus dál u řeky.“ Letmé ohlédnutí mu prozradilo, že už jsou všichni ve člunech. „Nejlepší bude, když se k nim co nejrychleji připojíme. Mrzí mě, že musím tvoji pohostinnost odmítnout.“

Gleb se zadíval do země, pak zvedl hlavu a obličej mu zesmutněl. „Je tady ale jedna potíž. Zatoulali jste se na území Polocku. Máte povolení cestovat zemí knížete Vseslava?“

Vallon hrál o čas. „Máme dokumenty k bezpečnému průchodu od knížete Vasilije z Novgorodu.“

„Dopisy knížete Vasilije tě neopravňují zdržovat se na tomto území. Překvapuje mě, že ti neposkytl průvodce.“ Prohodil něco rusky, co jeho muže rozchechtalo. „Zákon mluví jasně. Karavana, která vstoupí na Vseslavovo území bez povolení, může být zatčena a její zboží zabaveno.“

„Nechme té komedie,“ řekl Vallon. „Poslal tě Vasilij, nikdo jiný.“

Gleb se zazubil. „A ty nemáš deset lidí ukrytých v lese. Podle Olegových počtů jsou pouze dva, jeden z nich je děvče.“ S předstíranou lítostí zavrtěl hlavou. „Měl jsi uposlechnout knížete Vasilije a prodat mu sokoly. Ušetřím ti marnou cestu. Přes peřeje a kočovníky se nedostaneš.“

Máchl rukou a jeho muži se zvedli jako vytržení z transu, tasili meče, založili šípy a vykročili.

Vallon vytáhl vlastní meč a zaslechl za sebou draslavý skřípot ocele. „Jedno ti řeknu. Nebudeš žít, abys měl ze své zrady užitek.“

„Nastup do člunu!“ zahulákal Drogo.

Už bylo příliš pozdě. Rusové nebyli ani třicet metrů daleko a dostanou se ke člunům dřív, než odplují na hlubokou vodu.

„Není zapotřebí bojovat,“ řekl Gleb. „Vydej mi ty dravce a já tě nechám jít.“

Vallon couval ke břehu. „Hero, připrav se, hodíš sokoly do řeky.“

Gleb zastavil své lidi. „Nebuď blázen. Ti sokoli jsou to jediné, co tě může zachránit.“

Vallon vstoupil do řeky. „Odrazit od břehu.“

Gleb zvedl ruku, aby dal pokyn k útoku, když vtom začali psi kňučet a vzpouzet se na řemenech. Kůň zaržál a pohodil hlavou. Gleb vrhl pohled přes rameno a znovu se zadíval na Vallona.

„Ty sokoly.“

„Vypadám snad jako blázen?“

Glebovu odpověď přetrhl výkřik jednoho z Rusů. Koně začali řehtat a dupat, přitiskli uši dozadu a kouleli očima, až jim bylo vidět bělma. Psi vyli a rafali po sobě, jak se snažili osvobodit. Z lesa se ozvalo hluboké bučení.

„Co to…?“

Mezi stromy se vyvalilo bučící stádo zubrů, vedené obrovitým černým býkem, který jako by nad zemí přímo letěl. Hnali se dolů po louce, odhodlaní dosáhnout brodu. Gleb ještě naposledy ohromeně pohlédl na Vallona, pak zařval rozkaz a uháněl k řehtajícím koním.

„Veslujte!“

Člun byl už kus od břehu, když se k němu Vallon dostal. Richard s Herem ho vytáhli na palubu. Otočil se a uviděl, že zubři jsou už v polovině údolí a Rusům se stále ještě nepodařilo odvázat poděšené koně. Někteří si uvědomili, že to nestihnou včas, a hnali se do bezpečí. Jiným se podařilo vzpouzející se zvířata odvázat, ale zjistili, že na ně nemohou nasednout. Dva muži udrželi Glebova koně tak dlouho, že mohl vylézt do sedla. To už byli zubři téměř u nich. Jeden Rus se jim postavil do cesty a mával pažemi v záhubném pokusu ten příval odvrátit. Rozdupali ho na kaši. Glebův kůň se otočil a zvedl se na zadní. Gleb ho udeřil a škubl otěžemi, jedna noha se mu vysmekla ze třmenu. Černý býk narazil do koně s jezdcem plnou silou, jedním rohem přibodl Glebovi stehno k jeho koni. Zvedl je ze země a odhodil, jako by nevážili víc než panenky. Vallon zahlédl muže, který se vzdal svého koně a vběhl přímo do cesty krávě; ta ho odhodila stranou, až zůstal ležet se zpřeráženými údy. Nedospělý býček se hnal po louce, vyhazoval jako pominutý a zasáhl zadními kopyty jednoho člověka do obličeje. Zmatek. Zubři bučeli, koně řičeli, muži ječeli, psi kňučeli.

Starý zubr v plném trysku doběhl k řece a rozdělil vodu na dvě mohutné vlny, které se rozprostřely jako křídla. Většina stáda ho následovala, ale některá zvířata se vrhala do vody nebezpečně blízko u člunů, takže šplíchající voda jejich posádky zmáčela.

„Veslovat k druhému břehu!“ zahulákal Vallon.

„Co Wayland?“

„O něho neměj starost. To on tohle peklo rozpoutal.“

Ve chvíli, kdy veslaři nasadili vyrovnané tempo, chytili někteří Rusové své koně, jali se je pronásledovat a v trysku po nich stříleli šípy. Několik se jich hnalo až na konec louky a tam sesedli z koní, aby mohli lépe zamířit na proplouvající čluny. S každým záběrem vesel se čluny dostávaly přes řeku dál, a když dopluly do stejné roviny s lučištníky, vyslané šípy k nim už nedoletěly. Odtud les dosahoval až k řece a znemožňoval pronásledování. Hulákání s narůstající vzdáleností postupně sláblo.

„Přestaňte veslovat,“ nařídil Vallon. „Zatrub na roh!“

Třikrát zazněl signál, než poutníci uviděli, jak ke břehu střelhbitě sbíhají dvě postavy. Vallon zajel s člunem blízko a Wayland se Syth se k němu přebrodili a nalodili se, aniž člun zastavil. Oblečení měli zablácené a potrhané, byli poškrábaní od trní a popálení od kopřiv. Seděli vedle sebe a lapali po dechu.

„Kde jste byli? Proč jste nepřišli, když jsme troubili poprvé?“

„Neslyšel jsem to,“ vypravil ze sebe Wayland zadýchaně.

„Neslyšel jsi to? Co jsi prováděl?“

Syth si přitiskla pěst na ústa a zdusila smích. Vallon s Herem na sebe pohlédli, pohnuly se však jenom jejich oči. Pak naráz dospěli ke stejnému názoru a zadívali se před sebe, jako by je upoutalo nějaké vzdálené dění.

40

Vallon je honil jako galejníky, ženy stejně jako muže. Na noc zakotvili v úzké zátoce a zpátky u vesel byli dřív, než se stačili pořádně probudit. Jedině Vikingové dokázali tu námahu vydržet. Veslování bylo jejich celoživotní prací a ruce měli ztvrdlé jako psí tlapy.

Pro všechny ostatní to bylo víc, než dokázaly jejich svaly a klouby vydržet. Richardovi něco povolilo v zádech, takže musel veslovat jenom jednou rukou. Hero se s trhnutím narovnal při Vallonově řvaní; byl totiž nachytán, že při veslování usnul. V ten večer se vybelhali na břeh s rukama zkroucenýma jako pařáty a zády ztuhlými jako prkno. Osádka každého člunu si vařila zvlášť. Od ohniště Vikingů se nesly útržky hovoru nebo občasný smích, jinak byli všichni potichu. Wayland se Syth hlídkovali na řece. Hero s Vallonem seděli sklesle u ohně.

Za tmy se přihnal Drogo a táhl za sebou Caitlininu služku Asu. „Ukaž mu to.“

Dívka natáhla ruce k Herovi a naříkala bolestí. Uviděl proč, když jí sundal obvazy. Dlaně měla do krve rozedřené. Uchopil ji za zápěstí. „Tvoje paní má ruce taky takové?“

Děvče uplakaně přitakalo.

Vallon ani nevzhlédl. Dál si cpal jídlo do úst. „Já ji varoval, že to nebude procházka růžovou zahradou.“

„Není zapotřebí nás tak tvrdě honit,“ namítl Drogo. „Nepronásledují nás, když je Gleb mrtvý. Ani nemají čluny.“

Vallon k němu stočil od ohně zarudlé oči. „Ve Smolensku si můžou čluny obstarat. Máme nanejvýš tři dny náskok a jsme nejméně dvanáct dní od Kyjeva.“

„Já jenom vím, že jestli nás budeš hnát tímhle tempem, tak budeš mít zítra touhle dobou jenom mrzáky.“

Hero jim přetrhl řeč. „Ošetřím ti ruce hojivou mastí,“ řekl Ase.

Dívce nemohlo být víc než dvanáct. Natřel jí ruce mastí z lanolinu a mořských řas. Když odešla, pohlédl na Vallona. „Drogo má pravdu. Richard nemůže bolestí spát.“ Ukázal vlastní rozedřené dlaně. „Sotva udržím pohár, natožpak veslo.“

Vallon prohrábl oheň. „Myslíš si, že já netrpím?“

„O to je to horší. Rána by se ti mohla otevřít.“

„Musíme usilovně pokračovat v cestě. Pokud kolem nás v noci Rusové proklouznou, mohou nám někde nastrojit léčku..“

„Neproklouznou. Když Wayland hlídá řeku, tak ne. Nemluvím do větru, pane. Další den jako dnes a nebudeme k ničemu.“

Když Vallon neodpověděl, Hero se zvedl, protáhl a přitiskl si pěsti na kříž. Nahrbil ramena proti chladu a vykročil do tmy.

„Ošetřil jsi Caitlin ruce?“ zeptal se Vallon.

„Právě za ní jdu.“

„Děkuju ti. Bude z tebe dobrý doktor, jestli přežiješ.“

Když se příštího rána shromáždili u řeky, valila se z kopců mlha. Světlo prostupovalo lesem, nevrhalo žádné stíny a změkčovalo obrysy. Voda se olověně leskla. Divoký skřek orlovce říčního prořízl ticho. Většina výpravy si měřila čluny s odevzdaným odporem, zatímco Vikingové naskákali do svého plavidla se smíchem a žertováním.

„Wulfstane,“ zvolal Vallon. „Dnes budeme cestovat ve dvou člunech. Rozděl svoje muže mezi ně.“

Wulfstan pohlédl na své lidi a vydal rozkaz. Zdráhavě vylezli ze člunu a zaujali svá místa.

Odrazili od břehu. Vallon řekl Richardovi, ať odloží veslo a odpočívá. Pohlédl na Hera s pozdviženým obočím. „Spokojený?“

Hero se zazubil. „Hrozně moc.“

Řeka tekla pomalu, její proud nebyl o nic rychlejší než stařecký krok. I tak urazili od svítání do tmy určitě padesát mil. Mířili na jih a po čtyřech dnech se řeka začala rozšiřovat, místy byla až dvě míle široká a její hladina vypadala pod nebeskou klenbou jako kovový plát. Hero upadl do uvolněné otupělosti, veslem jenom držel správný směr.

Proplouvali labyrintem ostrovů a úzkých písčin a začali potkávat rybáře a voraře. Cestou zastavovali jen na tak dlouho, aby zjistili, jak daleko to ještě mají do Kyjeva. Začaly se objevovat vesnice. Někdy kolem nich proplouvali za tmy a jenom vyzvánění kostelního zvonu či světlo lojové svíčky prosvítající pode dveřmi nebo ženský hlas svolávající děti k večeři jim napověděly, že tam nějaká vesnice je. Poutníci vždycky tábořili v lese a přednost dávali ostrovům.

Když teď měl více volna, začal Wayland cvičit sokoly. Každý den je krmil na pěsti, a protože ten úkol vyžadoval hodně času, přibral Syth, aby mu pomáhala. Ukázal jí, jak držet sokola v rovnováze pomocí řemínku na noze a svírat potravu mezi palcem a ukazováčkem. S tou bílou sokolí samičkou pracoval jenom on sám. Jeho další oblíbenkyní byla hranatá samička s peřím, které se lesklo jako cín, stříbro a ocel zároveň. I když byl tenhle pták ochočený, nechoval se tak dobře jako bílá samice. Ta se krmila sebejistě jako královna, neustále upírala jedno oko na Waylanda a hleděla bystře a nespoutaně jako v den, kdy ji chytil.

Pokud to počasí dovolovalo, tak každé druhé ráno posadil dravce na pařezy k řece, aby se mohli vykoupat. Jen málokdy tak učinili a trávili ten čas tím, že zuřivě škubali za řemínky. Ta bílá samice jako by věděla, že se nemůže řemínků zbavit, a přesto toužila po svobodě, přikrčila se se zpola složenými křídly a vyrážela vzhůru k předem zmařenému letu tak, že sebou Wayland vždycky trhl.

Část dne trávili se Syth lovem zvěře ze skifu a jen málokdy se vrátili s prázdnou. Všude, kde se řeka stáčela, a u každé zátoky letělo přes vodu vodní ptactvo nebo se s kvákáním vzneslo. Udělal Syth malý luk z větve vyzrálého tisu, kterou koupil v Novgorodu. Dřevo upravil hoblíkem, který patříval Raulovi. Dokončený luk měl tvar písmene D, světlé bělové dřevo bylo vepředu kvůli pnutí, zlaté jádrové vzadu, aby odolávalo stlačení. Když luk tvaroval, musel myslet na Raula – jak měl při práci šikovnou ruku, přitom vyprávěl nepravděpodobné válečné příběhy a dělal nepříliš přesvědčivé plány do budoucna. Raulova smrt ho přivedla k myšlenkám na psa a pak bloudil po lese, jako by se tam jeho duch stále ještě proháněl. Dokonce ani Syth nevěděla, jak hluboce pro něho Wayland truchlí. Když se dozvěděla o jeho smrti a plakala, předstíral netečnost. Byl to jenom pes, řekl jí, takže mu zabušila pěstmi do hrudi a odběhla, aby se mohla o samotě vyplakat.

Jenom pes. Jeho ztrátu pociťoval, jako by mu odtrhli kus těla. Někdy na něj mluvil, než si se sevřeným srdcem uvědomil, že pes už není. Jednou ho vzdálený štěkot přiměl vyskočit při klamné představě, že pes přežil a urazil obrovskou vzdálenost lesem, aby ho našel.

Stalo se, že ho v noci ze spánku probudilo smutné vytí, a tak vstal a šel po zvuku, dokud neuviděl siluetu vlka stojícího na pahorku nad řekou. Vlk vyl na měsíc v úplňku, přes nějž táhly cáry mraků. Nikde jinde mraky nebyly, a když se podíval znovu, uviděl, že jsou to drobné obrysy hus, které přelétaly přes měsíc jako černá krajka. Rozplakal se a nedokázal by říct, kvůli komu pláče. Kvůli psovi a Raulovi, ale také kvůli osamělému vlkovi a husám na jejich cestě na jih a kvůli bolesti příliš hluboké, než aby se dala pochopit.

Ráno opatřil zářezy na lučišti k upevnění tětivy rohovinou a natáhl tětivu ze střeva. Změřil Sythinu paži a zkrátil pár svých šípů, aby odpovídaly tomu, jak daleko dívka natáhne tětivu. Z kusu látky vyřízl terč, připevnil ho na strom a odvedl Syth asi pětadvacet metrů daleko. Ukázal jí, jak se má postavit, aby měla váhu rozloženou na obě nohy. „Tak je to dobře,“ řekl. „Nesvírej luk prsty, ale drž ho v dlani a měj paži nataženou. Jsi příliš strnulá. Na luk tlač celou paží, jako by ses natahovala po terči. Vytoč loket do strany, jinak tě do něho tětiva švihne. Zahákni tětivu za první klouby prstů. Natáhni ji a přitom zamiř. Sleduj terč spíš jako celek, než aby ses na něj soustředila. Uvolni paži a ramenní svaly. Většinu práce ať odvedou zádové svaly.“

Syth dupla. „To všechno si nemůžu zapamatovat. Nech mě, ať to udělám po svém.“

Wayland ustoupil. „Vrátíme se k tomu později.“

Syth zvedla luk, natáhla tětivu a vypustila šíp. Zabodl se třicet centimetrů nad terč. Oslnivě se na Waylanda usmála. Štěstí začátečníka, pomyslel si. „To se ti povedlo,“ řekl a podal jí další šíp. Tentokrát se strefila pod terč, ale ne o moc. Se svraštělým čelem jí podal třetí šíp. Zabodl se téměř do středu terče a chvíli se chvěl.

„Už jsi z luku střílela.“

„Bratři mi kdysi vyrobili malý luk a ukázali mi, jak s ním zacházet. Kam jdeš?“

„Nakrmit sokoly. Máš to v sobě. Tvoje schopnosti bych jen pokazil.“

Příštího rána se za svítání vydali společně na lov. Z řeky se v kotoučích zvedala mlha a nad opačným břehem nízko visel rezavý měsíc. V rákosí kvákalo a pískalo vodní ptactvo jako posedlé. Wayland se Syth veslovali tiše a s každým záběrem hladinu jen čeřili. Když dopluli k mysu, odložili vesla a poklekli, luky natažené do oblouku.

„Připravená?“

S tlukotem křídel se vznesly do vzduchu stovky hus. Wayland vystřelil, a když hejno přeletělo vodu, jeden pták se houpal na hladině se šípem v těle. Dovesloval k němu a natáhl ruku, že ho sebere. Pak si všiml pírka na šípu. „Je tvůj,“ řekl.

„Syth je hotová Diana,“ poznamenal Hero večer s mastnou bradou. A když jim vysvětlil, že Diana je bohyně měsíčního světla a lovkyně, zadíval se Wayland na Syth s takovou pýchou, že na něho pohlédla tázavě rozšířenýma světlýma očima.

Ze severu je překvapil mrazivý vítr a rozbrázdil hladinu. S vykasanými plachtami pluly čluny rychle a urazily tři dny po sobě sedmdesát mil. Les prořídl a provoz na řece zhoustl. Levý břeh byl rovný, prosáklý vodou a téměř neobývaný. Hlavní osídlení se rozkládalo na kopcovitém pravém břehu. A právě na této straně uviděli jednou později dopoledne zlacené kopule katedrály svaté Sofie, lesknoucí se proti obloze zakouřené dýmem tisíců ohnišť.

Zakotvili v přístavišti u severní kyjevské kupecké čtvrti. Puntičkářský celník s odznakem svého úřadu je zdlouhavě vyslýchal, dokud Vallon nezmínil jméno knížete Vasilije a neukázal průvodní dopisy. Vallon měl podezření, že listiny psané na březové kůře nařizují celníkovi poutníky zatknout a zmocnit se jejich zboží. S Herem se domlouvali pohledem, zatímco se celník probíral dokumenty. Konečně zvedl hlavu. Pohlédli si do očí. Úředník se napřímil víc, než mu dovolovala přirozená výška, zakymácel se na špičkách a zasalutoval. Kníže Vasilij požívá v Kyjevě velkou úctu, pravil. Sám rád jakkoliv přispěje, aby byl jejich pobyt ve městě příjemný. Ubytování pro pocestné a přístřeší pro koně a sokoly? Samozřejmě. Bezstarostně luskl prsty a přiběhlo dvacet přístavních dělníků. Pak je vedl po ulici a mával rukama, aby jim zjednal volný průchod. Pod vnitřní městskou hradbou odemkl bránu, kudy se vstupovalo do uzavřeného dvora s drolícím se domem ze dřeva a hlíny a norským domem se společnou síní a sesedlou doškovou střechou. Celník jim vysvětlil, že ho postavili varjažští kupci a už léta není obývaný. Pokud by dali přednost přepychovějšímu ubytování…

„To nám bude vyhovovat,“ přetrhl mu Vallon řeč. „Nezdržíme se dlouho.“

Své lidi poslal do hliněného domu a ostatním přenechal doškový dům. Celník slíbil, že jim obstará kuchařku a hospodyni, a ptal se, jestli může ještě něčím posloužit. Richard mu strčil trochu stříbra a řekl mu, že potřebují říčního lodivoda na cestu k Černému moři. Muž máchl rukou v gestu, které značilo, že jim obstará jakýkoliv počet lodivodů, a rázoval pryč.

„Jak dlouho tady zůstaneme?“ zeptal se Richard Vallona.

„Odplujeme pozítří.“

Na Richardovi bylo znát zklamání. „To nebudeme mít moc času, abychom si prohlédli Kyjev.“

„Tak ho co nejvíc využijte. Máte celý zbytek dne.“

Vallon s Herem stále ještě čekali v domě na lodivody, když se ostatní po setmění vrátili z prohlídky města. Do něho vstoupili nádhernou zlatou bránou a ocitli se v nejrušnějším městě, jaké kdy kdokoli z nich viděl. „Zapomeňte na Novgorod,“ řekl Richard. „Zapomeňte na Londýn nebo Paříž a dokonce i na Řím. Pokud jsou umění a obchod odrazem civilizace, potom musí být Kyjev druhý po Konstantinopoli.“ Kamkoliv se podívali, měli na dohled nejméně tucet kostelů. Dohromady jich tam byla čtyři sta. Podívali se na některá z osmi městských tržišť a pobavili s pohledem na kejklíře, polykače ohně a hudebníky, kteří očarovali hady píšťalami. Na náměstích a širokých ulicích se potkávali s Chazary, Řeky a Vendy, Kavkazany z Osetie, Čerkesy a Arménci a lidmi z míst, o nichž ani Hero neslyšel. Měsíc by nestačil na prohlídku všech kyjevských zajímavostí.

Vallon seděl na lavici, opíral se o zeď, nohy natažené před sebe, a s pokřiveným úsměvem vší té chvále naslouchal. „Inu, možná toho uvidíte mnohem víc, než odtud vypadneme.“

„Nenašel jsi lodivoda?“

„Nikdo není ochotný zavést nás k Černému moři. Vasilij mluvil pravdu a tomu celníkovi jde pouze o naše stříbro. V tuhle roční dobu na jih nikdo necestuje. Když necháme stranou, jak je obtížné dostat se přes peřeje, lodivodi by se nestačili vrátit do Kyjeva před příštím létem. Do měsíce Dněpr zamrzne a zůstane tak do března.“

„Co budeme dělat?“

„S Herem to zkusíme zase zítra. Když to opět nevyjde, najdeme si cestu sami.“ Vallon si přitáhl nohy a zazubil se. „Přepluli jsme ledové oceány, přešli severní lesy, zdolali bezejmenné řeky. K čemu potřebujeme lodivoda?“

Ráno se Vallon s Herem pustili po přístavní hrázi a zkusili každou noclehárnu, hospodu a jídelnu. Všude dostali stejnou odpověď: rozhodné „ne“ nebo zavrtění hlavou. Na dálku zahlédli celníka, ale upaloval pryč, dřív než ho stačili dostihnout. K polednímu se vrátili do domu a mlčky pojedli chléb a víno. Zdola k nim dolehl výkřik ruské hospodyně, který ohlásil návštěvníky.

Jedním byl otrok, ještě chlapec, který jim řecky sdělil, že dole čeká jeho pán, Fjodor Antonovič, a přeje si s nimi mluvit v obchodní záležitosti.

„Pošli ho nahoru,“ odpověděl Vallon, když mu to Hero přeložil. „Mluvit budeš ty.“

Brzy zaslechli na schodech dýchavičné supění a objevil se pomenší tlusťoch, z něhož čišela prodejnost. Opatrně zaklepal na dveře, i když byly otevřené. Tmavé oči a ochablé odulé rty mu dodávaly vzezření nedůvěryhodného psa. Těkal pohledem z jednoho na druhého, jako by se rozhodoval, koho má podfouknout.

„Chairete, o philoi.“

„Kyrie, chaire,“ odpověděl Hero. „Empros.“

Fjodor si to pomalu šinul do místnosti. „Doslechl jsem se, že máte doporučující dopisy od mého drahého přítele knížete Vasilije z Novgorodu.“

„Je pravda, že cestujeme na jih s požehnáním knížete Vasilije.“

Fjodor uchopil Herovy ruce a políbil je. Totéž učinil s Vallonovýma rukama. Brada se mu třásla. „Přátelé mého velkého přítele knížete Vasilije jsou i mými přáteli.“

Hero mu pokynul, aby usedl. „Prosím.“

Fjodor se vecpal na lavici. „Slyšel jsem, že máte namířeno do Konstantinopole a nemůžete najít lodivoda.“

Hero pokrčil rameny. „Je ještě dost času.“

Fjodor pohlédl mimo něho. Vallon stál u okna, obličej měl ve stínu. „Kolik máš vojáků?“

„Dvanáct.“

„Jsou to zkušení válečníci?“

„Do jednoho jsou to ostřílení bojovníci.“

Fjodor znovu letmo pohlédl na Vallonovu hranatou postavu.

Hero se předklonil. „Že bys nám tedy s dovolením řekl, v čem se naše zájmy shodují.“

„Ano, ano.“ Fjodor se několikrát za sebou rychle dotkl obočí. „Mám zásilku vybraných otroků k dodání do Konstantinopole. Ty otroky dopravili do Pečory, to je daleko na severovýchodě, a nedorazili do Kyjeva včas, aby odpluli s letním konvojem. Propásli ho o pouhé tři dny.“

„To je mrzuté.“

Fjodor se zatvářil tragicky. „Hotová pohroma.

„Nuže?“

Vyšlo najevo, že se obchodní transakce zadrhla. Otroci měli být prodáni jakémusi obchodnímu společníkovi v Konstantinopoli výměnou za hedvábí a ikony, jež měl Fjodor v úmyslu prodat kyjevské šlechtě. Rozhodil ruce. „Vidíš, jaké mám potíže? Dokud neprodám otroky, nemůžu nakoupit hedvábí.“

„Proč neprodáš otroky v Kyjevě? Možná za ně nestržíš tolik, jako bys dostal v Konstantinopoli, ale určitě bys vydělal.“

„Je to složité,“ řekl Fjodor. „Moc složité.“ Na chvíli utkvěl pohledem na džbánu vína. Povzdechl si. „Nakoupil jsem otroky za peníze vypůjčené od mého byzantského společníka. Byla to krátkodobá půjčka na vysoký úrok. Očekával jsem, že ji splatím do sedmi měsíců, až otroci dorazí do Konstantinopole. Počítal jsem, že mi byzantské zboží přinese slušný zisk. Ale kvůli těm třem dnům se sedm měsíců protáhlo na dvanáct, a jestli budu muset čekat na konvoj do příštího roku, rok a půl neuvidím ani vindru. Představ si, jaký úrok budu nakonec platit. A samozřejmě musím otroky živit. Jestli je neodešlu tenhle měsíc, budu na mizině.“

„Chceš, abychom tvoji zásilku doprovodili do Konstantinopole.“

„Bylo by to k oboustrannému prospěchu.“

„O kolika otrocích je řeč?“

„O jedenatřiceti. Původně jich bylo třicet šest. Pořád umírají. Každý měsíc, který uplyne, přicházím o peníze.“

„Kolik máš lodí?“

„Dvě, na každé je osmičlenná posádka.“

„Dvanáct vojáků navíc moc nevydá, jestli narazíme na kočovníky.“

„Nenarazíte. Kumáni budou se svými stády ve stepích. Jelikož v zimě po Dněpru neplují žádné konvoje, nemají důvod čekat na ně u řeky. Ani liška nesedí u prázdné nory.“

„Co ti potom brání, abys poslal své lodi bez doprovodu?“

„Ach, lodivodi. Bez zkušených lodivodů riskuju, že na peřejích o všechno přijdu.“

„Takže ani ty nedokážeš najmout lodivody.“

„Ale dokážu, pokud budu ochotný zaplatit, co si řeknou. A víš, kolik to je?“ Naklonil se kupředu. „Tři stříbrné hřivny každému.“ Zavrtěl se na tlustém zadku s prstem na rtech. „Tři stříbrné hřivny.“

„Kolik dostaneš za otroky v Konstantinopoli?“

„Deset hřiven za jednoho, ale o to nejde. V potaz se musí brát různé výdaje, odečíst daň. Šest hřiven navrch k nákladům sníží můj zisk na míň než nic. Ale jestli zaplatíte lodivody vy…“

Hero svraštil čelo. „Promiň, slyšel jsem dobře, že bychom měli zaplatit lodivody?“

„Bez mojí pomoci žádného neseženete.“

Hero se zaklonil. „Dobře. Obejdeme se bez nich.“

„Bez zkušeného člověka, který vás provede přes peřeje, přijdete o život i o zboží. Nemusíš mně věřit. Zeptej se kohokoli, kdo tu cestu vykonal. Kohokoliv. Dokonce i s lodivody mnozí na těch peřejích každý rok přijdou o lodi i o lidi.“

Hero kreslil prstem po stole. „Když jsi přišel, nabyl jsem dojmu, že nás žádáš o pomoc. Nyní mi připadá, že po nás chceš, abychom zaplatili za výsadu, že budeme doprovázet tvoje lodi. Co z toho budeme mít?“

„Moje lodi. Vaše čluny nejsou dost velké, abyste na nich přepluli Černé moře, a u ústí Dněpru nenajdete žádné lodi k pronajmutí. Všechny odpluly a do jara se nevrátí.“

Přesně tak jim to Vasilij říkal. Hero si pohladil bradu. „Takže pokud zaplatíme lodivody, tvoje lodi nás dopraví do Konstantinopole.“

Fjodor vycenil zuby. „Přesně tak.“

„Musím si promluvit s kapitánem.“

Hero předložil návrh Vallonovi. „Jsem si jistý, že nebezpečí, které představují kočovníci, zlehčuje,“ uzavřel. „Mám podezření, že si ještě jiné věci nechává pro sebe.“

„Myslíš, že jde po našem nákladu?“

„Ne. Chce, abychom uhradili jeho náklady, a možná víc než to. Vsadím se, že lodivodi neuvidí ani čtvrtinu toho, co podle něho žádají.“

„Kolik stříbra máme?“

„Něco málo přes dvacet liber. Novgorod byl drahý.“

Vallon zabubnoval prsty na okenní parapet. „Potřebujeme lodivoda i loď, která může na moře. Fjodor může dodat obojí. Když ho odmítneme, pravděpodobně nás okradou dvojnásobně a za méně výhodných podmínek. Nechci zůstat v Kyjevě ani o den déle, než je nutné. Glebovi lidé by mohli poslat vzkaz a nechat nás pod nějakou záminkou zadržet. Vikingové by se mohli utrhnout ze řetězu a někoho ve rvačce zabít. Každý den, který uplyne…“ Odmlčel se a zadíval se přes střechy na Dněpr.

„Pane?“

Vallon se otočil od okna. „Nejsou to naše těžce vydělané peníze. Zaplať tomu ničemovi, co žádá. Řekni mu, že si chci promluvit s lodivody a že musíme vyplout bez meškání.“

Fjodor se celý rozzářil, když Hero oznámil jejich kapitulaci. Zavolal svého otroka a chlapec se rozběhl do přízemí. „Budou tady co nevidět,“ pravil Fjodor. „Řekl jsem jim, ať jsou připravení se představit.“ Udělal si na lavici pohodlí a točil palci.

Hero uchopil karafu s vínem. „Nechceš se s námi…?“

„To bude milé,“ řekl Fjodor. Pozvedl pohár. „Na naše společné úsilí.“

Wayland se Syth stáli pod hlavní kopulí katedrály svaté Sofie, drželi se za ruce jako děti a hleděli na mozaiku Krista Všemohoucího obklopeného čtyřmi archanděly. Našli cestu do katedrály, poté co se v zalidněných kyjevských ulicích ztratili, a nyní byl Wayland příliš nervózní na to, aby se měl k odchodu. Katedrála mu všemožně připomínala, že je pod zkoumavým pohledem svého Stvořitele. Svatí vyobrazení na mozaikách a freskách na kdekterém povrchu ho sledovali očima. Když se pohnul, zvuk jeho kroků násobily kameninové ozvučné komory zapuštěné do zdí.

Začal zpívat sbor a ústřední motiv se opakoval v mnohohlasé podobě.

Syth stiskla Waylandovi paži. „Takové to musí být v nebi.“

„Nejsem si jistý, že chci strávit věčnost hleděním na svaté obrazy a nasloucháním zpěvu.“

„Jak by to vypadalo v tvém nebi?“

„Moc by se to tam nelišilo od života na zemi, až na to, že by nikdo netrpěl hlady, nic by ho netrápilo a nikdo by ho neutiskoval.“

„Byl by tam Raul? A Vallon? A pes?“

„Doufám, že ano.“

„Ale Raul byl hříšník. Vallon zavraždil svoji ženu. Psi nemají duši.“

„Raději budu s nimi, ať už skončí kdekoliv, než posedávat s bandou svatých.“

Syth ho štípla. „Pst! Bůh tě uslyší a přijdeš do pekla.“

„Je mi to jedno.“

Syth o tom chvíli uvažovala. „Předpokládejme, že bychom umřeli a mě vpustili do nebe a tebe poslali do pekla. To by nedávalo smysl, protože kdybych tě neměla vedle sebe, nebylo by to nebe.“

„To mám na mysli. Budeš se ke mně muset připojit v pekle.“

„Takhle nemluv. Děsíš mě.“ Přisunula se k němu blíž. „Jeden kněz na nás upřeně kouká.“

Byl to mladší muž a tvářil se vlídně. Když Wayland zachytil jeho pohled, kněz se usmál ještě víc a vykročil jim v ústrety. Wayland uchopil Syth za paži a vedl ji ke dveřím. Kněz zavolal a přidal do kroku. Wayland zrychlil, postřehl, že kněz také, a rozběhl se. Nohy pleskaly na mramorové podlaze. Se Syth se hnali k jednomu z velkých klenutých vstupů, vystřelili ven a zmizeli v davu, zatímco Sythin smích stále ještě dozníval v katedrále.

Lodivodi byli bratři, houževnatí muži s obličeji svraskalými jako sušený fík. Jeden se jmenoval Igor, druhý Kolzak. Igor utrpěl nějaké zranění, takže se mu obličej, když se uvolnil, složil do faldů, jako by někdo přeřízl nitky, které ho drží pohromadě. Stáli před Vallonem a Herem a pohledem stále bloudili k Fjodorovi.

„Jak dobře tu řeku znáte?“ chtěl vědět Hero.

„Plavíme se po ní každý rok od chlapeckých let,“ řekl Kolzak. „Před námi byl lodivodem náš otec a před ním zas jeho otec. Známe tam každou skálu a vír, kdekterou mělčinu a slap.“

„Jak jsou peřeje dlouhé?“

„Asi padesát verst,“ odpověděl Kolzak a pokrčil rameny, aby naznačil, že délka není zas tak důležitá.

Asi třicet mil, spočítal Hero. „Takže by nemělo trvat víc než den dva je přeplout.“

Zůstali na něho koukat. Kolzak se zasmál. „Konvojům to trvá týden.“

„Týden!“

„Někdy i déle. Peřejí je devatero a přes šestero musíme lodi přenést. Na některých místech je třeba táhnout lodi po břehu. Jinde zase musejí lidi do vody a zvedat lodi přes kameny lany a bidly. Na nejhorších – Nenasytných – musejí otroci deset verst pěšky podél propasti. Už jenom tohle zabere celý den.“

Hero se nepotřeboval poradit s Vallonem, aby věděl, jak jejich vůdce zareaguje. Oslovil Fjodora. „To je nepřijatelné.“

Fjodor se horečně zasmál. „Lodivodi mluví o velkých lodích z letního konvoje. U malých člunů není zvedání a přenášení zapotřebí. Kolzak s Igorem sjedou peřeje, aniž budete muset vkročit na pevninu.“ Další smích. „Znají řeku tak dobře, že ji dokážou sjet ve spánku.“ Dal oběma herdu do zad. „Je to pravda, chlapi?“

Sklopili oči. „Ano, pane.“

Hero věděl, že mu pravdu neřeknou, když u toho bude Fjodor. „Co kočovníci?“

„Říkal jsem ti. Kumáni odešli. Jsou jako vlaštovky, které vidíš jenom v létě.“

„Ať odpovědí lodivodi.“

Kolzak přešlápl. „Je pravda, že v zimě Kumáni obvykle od řeky odcházejí. To neznamená, že nepředstavují hrozbu. Můžou se objevit kdekoliv a kdykoliv.“

„Jsou tak nebezpeční, jak se říká?“

Igor odpověděl s překvapivou výmluvností. „Hltají zemi, jako by to bylo jídlo předložené vlkům. Posévají naši půdu šípy. Sklízejí naši mládež svými meči, kosí naše bojovníky železnými cepy a dělají kupky z jejich lebek. Dotírají na nás jako mouchy, které se dají odehnat, ale ne zničit.“

Fjodor se zasmál a zkroutil Igorovi paži. „Jen nepřeháněj. Jsou to lidi, ne ďáblové.“

„Jak brzy můžeme vyplout?“

„Tak brzy, jak si budeš přát. Moje lodi čekají ve Vitičevu, to je den cesty po řece, tam, kde se shromažďují lodi letního konvoje.“

Hero se otočil k Vallonovi. „Říká, že můžeme vyplout, kdykoliv budeš připraven.“

„Jsem připraven teď.“

41

Na schůzku ve Vitičevu dorazili za soumraku. Vallon si to místo z prostředka řečiště pozorně prohlížel. Pod matným nebem vypadala osada obehnaná palisádou neutěšeně a uzavřeně. V přístavišti se tísnily desítky lodí, některé byly zpola potopené a z jiných už lidé začali brát, co se dalo. U nábřeží kotvily dvě malé galéry, které zažily lepší časy, a na každé byli naloženi tři koně. Na břehu čekali Fjodorovi otroci a vojáci. V ubývajícím světle byly obličeje otroků bílé jako rubáš. Fjodor zamával. Jinak byly v dohledu už jen čtyři nejasné postavy na druhém konci přístaviště, obklopující jezdce na koni.

„Půjdu tam já s Herem,“ řekl Vallon.

Vylezli po žebříku na pobřežní hráz. Otroci byli nezvykle světlé rasy. Bledá pleť a vlasy bílé jako labutí peří. Všechno to byly děti, nejstarší sotva dosáhly puberty a některým bylo teprve čtyři nebo pět. Choulily se na bobku, objímaly si ramena a zmítal jimi dusivý kašel. Na cizince hleděly očima, v nichž nebyla ani zvědavost, ani naděje. Vojáci byli skoro stejně apatičtí. Budili dojem lajdáckých a neochotných odvedenců, oblečeni byli ošuntěle a měli druhořadé zbraně.

„Tohle mají být vojáci?“ poznamenal Vallon znechuceně.

„Vítejte, vítejte,“ halekal Fjodor. „Vítejte.“

„Jak jsi přišel k dětem?“ zeptal se ho Hero.

„Moji vyhledávači je koupili od jejich rodičů.“

„Rodiče je prodali?“

Fjodor se zatvářil trpitelsky. „Loňská úroda byl ubohá. Hladověly by, kdybych je nezachránil.“

„Už teď vypadají polomrtví hlady.“

Fjodor zamával rukou. „Kdybych je ještě víc krmil, moje náklady by překročily zisk.“

Hero zhnuseně zkřivil rty. „K čemu poslouží?“

„Budou z nich andělé.“

„Andělé?“

„Copak tak nevypadají? Většina chlapců bude sloužit jako eunuši u císařského dvora. Dívky…“ Fjodor vyvalil oči a pokrčil rameny.

Vallon pozoroval postavy v přítmí na konci přístaviště. „Co je zač ten jezdec na koni?“

Fjodor předstíral, že o jezdci a jeho doprovodu neměl tušení. „Ach ano. To je v Kyjevě velmi důležitý muž.“

„Co tady dělá?“

Fjodor zvážil odpověď. „Patří mu ty lodě.“

„Ti otroci taky,“ řekl Vallon Herovi. „Převezli nás. Řekni tomu proradnému špekounovi, ať začne nakládat.“

Fjodor nakopl jednoho vojáka a ti začali hnát otroky na galéry. Kupec uchopil Hera za ruce a zahleděl se na něho soucitným, vlhkým pohledem. „Cítím s tebou, drahý bratře. Ten tvůj kapitán je krutý muž.“

Město nechali za sebou a při plavbě se řídili úzkými pásy v barvě zašlého stříbra, což byly břehy. Spali ve člunech a probudili se vyčerpaní. Třídenní odpočinek nestačil obnovit zásoby energie, kterou vydali během tříměsíčního cestování. Ani tři týdny by příliš nepomohly.

Před polednem minuli přítok, který tekl od východu z Perejaslavi, posledního města na Kyjevské Rusi. Pod tímto soutokem nebyla už žádná města, jenom osamělá hospodářství se objevovala na písčité půdě mezi řídce rostoucími borovicemi. Pak zmizela i ta a uplývala noc za nocí, kdy se odnikud kolem řeky neozývaly žádné zvuky a ohně poutníků byly jedinými jiskřičkami světla v temnotě.

Špinavě žlutý proud je nesl stepí. Západní břeh lemovaly podivné skalnaté útvary, kde kdysi přebývali poustevníci. Na rovném východním břehu lemovalo hustě rostoucí rákosí neobydlenou travnatou krajinu a písečné duny. Rus nemá jasně stanovenou jižní hranici, říkali lodivodi. Ta se mění podle toho, jak se pohybují kočovníci na koních.

Wayland koupil dvacet holubů a kuřat jako zásobu krmení pro sokoly. Musel na ni sáhnout dřív, než počítal, protože vodní ptactvo odletělo na jih. Teď považoval za štěstí, jestliže ulovil dva kusy zvěře denně.

Jednou ráno se vrátil s prázdnýma rukama a vydal se k sokolím klecím na břehu řeky. Vtom se prudce zastavil a jen vyjeveně zíral.

Vallonovi to neuniklo. „Co se děje?“

Wayland se rozběhl ke klecím. Dvě z nich měly dvířka otevřená. Jednu otevřel dokořán. Prázdná. Zkontroloval druhou. Prázdná. Nemohl tomu uvěřit. Klesl na kolena. „Jsou pryč.“ Otočil se. „Dva sokoli jsou pryč.“

Ostatní k nim spěchali. „Určitě jsi je dobře zavřel?“ zeptal se Vallon.

Wayland na něho jenom upřeně hleděl a odpověděla Syth. „Samozřejmě že jsme je dobře zavřeli. Každý večer je kontrolujeme.“

„A dnes ráno? To jsi je zkontroloval?“

„Odešli jsme na lov ještě za tmy.“

Wayland se zvedl z kleku. „Někdo je v noci pustil.“ Utkvěl pohledem na Drogovi a Fulkovi a obličej se mu zkřivil. „To ty!“ Rozběhl se k nim. „To ty jsi je pustil!“

Drogo vytáhl meč. „Nesvaluj na mě vinu za to, že se o ně nestaráš pořádně.“

Bez ohledu na tasený meč by se Wayland na Droga vrhl, kdyby ho Vallon neodtáhl. „Později zjistíme, kdo za to může. O které sokoly jsme přišli?“

Wayland ztěžka oddechoval a zoufale se rozhlížel. „O tu bílou samici a jedno z mláďat – toho křiklouna.“ Beznadějně se zasmál. „Drogo věděl, co pro mě ta samice znamená, a neustále si stěžoval, jak to mládě pořád povykuje.“

„Dá se něco udělat?“

Wayland se zahleděl přes řeku a snažil se rozumně uvažovat. V rákosí na druhé straně žili ptáci. Jakmile dostanou sokoli hlad, bude to logické místo, kam se vydají na lov. Ale šance, že je v tomhle labyrintu mokřin a zátok najde, byla téměř nulová. Otočil se k prázdné stepi. Od jihozápadu vanul nepříjemný vítr plný prachu a smazával hranici mezi zemí a oblohou.

„Cvičení sokoli se často vracejí na místo, odkud byli vypuštěni. Budu tam čekat s živými návnadami. Pošli všechny, které můžeš postrádat, do stepi. Kdyby zahlédli sokola, ať se co nejrychleji vrátí.“

„Použijeme všechny koně a vyšleme skupiny pěšky po proudu řeky.“

„Jestli ji nenajdeme kolem poledne, znamená to, že opustila oblast.“ Tím myslel tu bílou samici. Sokolí mládě nikdy nepoznalo volnost a bylo příliš slabé, než aby v divočině obstálo. Buď je vítr zanesl daleko, nebo sletělo někam do trávy, kde se stane snadnou kořistí vlka nebo šakala.

Wayland se Syth vyjeli do stepi s košem se dvěma živými holuby. Kus cesty od řeky zastavili a pozorovali sedm jezdců v dálce, rozestoupených do vějíře. Brzy zůstali sami, jezdci odjeli do nedohledného moře trávy. Kdykoli Wayland pomyslel na bílou sokolí samici, pocítil její ztrátu jako ránu do žaludku.

Bylo to dlouhé a skličující čekání, než se první Viking vrátil. „Neviděl jsem živou duši,“ oznámil.

Ostatní jezdci přijeli se stejně neradostnými zprávami.

Konečně přicválal Vallon. „Jednou jsem zadoufal, když mi nad hlavou přeletěl velký pták. Ale byl moc tmavý, než aby to mohl být některý z tvých sokolů. Myslím, že to byl orel.“

Wayland sevřel otěže. „Pojedu ji hledat.“

„Teď už by mohla být kdovíkde. Ani nevíš, na které straně řeky je. Kdybys ji nějakým zázrakem dohnal, nedokážeš ji přivolat. Není navyklá na návnadu.“

„Vždyť jsem ji polapil neochočenou. Jestli ji najdu, přiměju ji, aby mi sedla na ruku.“

Vallon se ohlédl za sebe do dálky. „Step se táhne nekonečně daleko, obzor před tebou neustále ustupuje. Nepouštěj se moc daleko od řeky. Kočovníci tudy projížděli nedávno. Viděl jsem stezky, co zůstaly po jejich ovcích, a narazil jsem na jedno jejich tábořiště. Určitě se do večera vrať. Pořád ještě máme dost sokolů, abychom splnili emírovy požadavky.“

„Tohle by se nestalo, kdybys zanechal Droga v Novgorodu.“

„Nech si obviňování, až se vrátíš.“

„Půjdu s tebou,“ řekla Syth.

Málem ji odmítl. Hledání ztraceného dravce mohlo být velmi dlouhé, únavné a ubíjející.

„Vezmi ji s sebou,“ řekl Vallon. „A nezapomeň si meč. Je to tady všude kolem opuštěné.“

Vyjeli a Wayland zamířil proti větru.

Syth se tryskem hnala vedle něho. „Jak poznáš, kam se dívat?“

Wayland měl jenom jedinou mlhavou naději. V Anglii hledal ztracené dravce mnohokrát a objevil cosi, co mluvilo proti tradičnímu tvrzení starého Olbekova ošetřovatele dravců. Tento stárnoucí člověk bez špetky fantazie tvrdil, že ztracení dravci se vždycky vydávají po větru. To by mohla být pravda u slabších, nezpůsobilých ptáků. Wayland pracoval jenom se sebejistými a dobře osvalenými dravci, a když uletěli, obvykle je našel proti větru od místa, kde zmizeli. Bylo to logické. Zdravý, zdatný sokol, který má chuť lovit, letí proti větru, aby nabral výšku. Jakmile se dostane nahoru, krouží po nebi napříč vzdušnými proudy s minimální námahou.

Cestou se Wayland rozhlížel po známkách toho, že se sokol zdržuje v okolí. Doma ptáci ve výškách často prozradili přítomnost dravce. Vrány nebo straky, dotčeně křičící na stromě, někdy označí místo, kde se dravec živil svým úlovkem. Tady na stepi nebylo po takových známkách ani stopy. Nenabízela nic než nekonečný pohled na větrem ohnutou trávu, sem tam nějaké to křoví či zakrslý strom. Příležitostně vyplašil zajíce a jednou překvapil stádo gazel, které prchly jako stín mraku. Ptáků zahlédl jen pár a neměli mu co prozradit. Hejno jeřábů opožděně mířící na jih. V trávě skrytého motáka. Havrana, který se jim svým krákáním posmíval.

Pohledem propátral rozlehlou báň nebe. Vítr si zahrával s jeho myslí, lákal ho dál za domnělým zvukem sokolích rolniček. Sledoval křivolakou cestu, stáčel se ke každé vyvýšenině, kde se zastavil, mával návnadou a volal do ochraptění. Světla začalo ubývat a slabá naděje, že bílou samici najdou, se změnila v ničivou jistotu, že ji už nikdy neuvidí.

Syth, bledá únavou, Waylanda dojela. „Začíná se stmívat. Měli bychom se vrátit.“

Wayland se ohlédl a uvědomil si, že se ztratil. „Do setmění se k řece nedostaneme. Budeme hledat dál, dokud bude aspoň trochu světlo.“

Půdu pod nohama už skoro neviděli, když zastavil v úžlabině, která skýtala alespoň nějakou ochranu před větrem. Zanechal Syth, aby sehnala něco na oheň, a sám se pustil do svahu. Vystoupil na hřeben. Daleko, ale ne dost daleko, si jiný poutník v divočině rozdělal oheň, jehož plameny byly jediným světlem ve vesmíru. Pro jistotu odložil na zem svůj náklad paliva a dotápal k Syth.

„Nemohla jsem najít žádné dřevo.“

Snědli suchary a studené maso a pak přes ně Wayland přetáhl přikrývku a přivinul Syth k sobě, aby se zahřáli. Chvěla se v jeho náruči.

„Je pryč, viď?“

„Ano, nadobro pryč.“

„Co budeme dělat?“

Wayland se třásl vzteky. „Zabiju Droga.“

Syth ho pevně objala. „Nech Vallona, ať se s ním vypořádá.“ Zaváhala. „Měla jsem na mysli, co s námi bude, když nedodáme čtyři sokoly.“

Wayland si nikdy nepovolil, aby si takovou možnost představoval. „Nevím.“

Rozplakala se. „Není to fér. Po tom, co jsme se tak nadřeli, po tom, čím vším jsme prošli… Není to fér.“

Přitiskl ji k sobě. „No tak.“ Políbil ji na čelo. „Pořád ještě máme jeden druhého.“

Když Syth usnula, Wayland ještě dlouho ležel a trápil se kvůli ztrátě bílé sokolí samice. Přemýšlel, kde asi je, a dělal si starosti, jestli se najedla. Představoval si ji, jak letí zpátky do polárních krajů, mává křídly nad mraky a podle hvězd míří na sever.

V noci vítr ustal, vyjasnilo se a ukázalo se nebe plné chladných hvězd. Ještě za tmy Wayland vstal a vystoupil na hřeben nad úžlabinou. Na západě stále ještě hořel ten oheň. Vrátil se k Syth a zatřásl jí. „Vzbuď se. Musíme pryč.“

Posadila se v jeho objetí, poddajná jako rozespalé dítě. „Proč ten spěch?“

„Jsme od řeky tak daleko, že když nevyjedeme teď, před polednem se k ní nedostaneme.“

Určil směr podle hvězd. Šednoucí nebe vepředu ukazovalo, že jedou přibližně správným směrem. Obzor vybledl a nad promrzlou stepí vyšlo slunce. Každé stéblo trávy bylo pokryté ledovými krystalky, které se při doteku rozpadly v prach. Wayland prohledával očima nebe a každou chvíli se ohlížel přes rameno.

Slunce už stálo vysoko a řeka ještě nebyla ani v dohledu, když zpod kopyt jeho koně vyletěl s polekaným křikem pták podobný tetřevovi. Wayland měl co dělat, aby uklidnil koně. Pták se s tlukoucími křídly vznesl a jeho vyděšený let byl znamením pro stovku dalších ptáků, kteří se také vyplašeně vznesli. Byli větší než bělokur, měli delší křídla, která je vynesla do vzduchu rychle jako šíp, a jejich dlouhá ocasní pera přitom vydávala zvláštní svištivý zvuk. Wayland pozoroval hejno, jak odlétá pryč, a přitom s nepatrnou nadějí pohlédl nahoru. Kdyby tam někde byla bílá sokolí samička, uviděla by ptáky vzlétat na míle daleko a mohla by přiletět to prozkoumat. Všímal si, kam ptáci letí, a uviděl, že skládají křídla a klouzají k zemi za vzdálený hřeben.

Syth k němu dojela. „Co to bylo za ptáky?“

„Nějaký druh dropa.“

Čekal. Nebe zůstávalo prázdné. Zavrtěl hlavou a znovu se rozjel.

Téměř dojel k tomu hřebeni, když vysoko na nebi zahlédl světelný bod, který při prvním mrknutí zmizel. Upíral pohled na to místo a už to chtěl vzdát, když se bod objevil znovu. Drobný záblesk, světlejší než ledovcová modř oblohy, na hranici viditelnosti.

„Na co se díváš?“

Opatrně sesedl a ukázal. „Tam nahoře je nějaký pták, hodně daleko a velmi vysoko. Krouží a je ho vidět jenom v určitém místě…“ Odmlčel se, soustředěný na ten občasný záblesk.

„Už ho vidíš? Míří k nám.“

Syth hleděla nevidomě do modři oblohy. „Myslíš, že je to ona?“

„Je to dravec, ale není velká šance, že je to náš bílý sokol…“

Pták pořád kroužil a s každým opsaným okruhem se přibližoval. Směr ho přivedl blíže ke slunci a Wayland zamrkal, ztratil ho z dohledu a nemohl ho znovu najít.

„Je pryč!“ Zabušil si zklamaně do stehna.

Syth ukázala. „Tamhle!“

Pták se k nim blížil dlouhým, klouzavým letem. Wayland zaznamenal jeho profil a stříbřitý lesk. „Je to ona! Podej holuby. Rychle!“

Syth se zoufale snažila rozvázat řemínky na koši. Wayland nespouštěl oči z bílé sokolí samičky. Měl ji nad hlavou v nesmírné výšce. Vykřikl a zamával vnadidlem. Nevěděla, co to je, a nezpomalila ani nezměnila směr letu. Přeletěla a byla už téměř z dohledu, když se zarazila a prudce otočila nazpátek.

Wayland vrhl netrpělivý pohled po Syth. „Co ti to trvá tak dlouho?“

„Tumáš,“ řekla zadýchaně a podala mu jednoho holuba.

Popadl ho, aniž odtrhl pohled od sokola. Lelkoval dost daleko na západ, ve výšce asi šesti set metrů.

„Myslíš, že ví, že jsme to my?“

Wayland ze sebe setřásl napětí smíchem. „Ale ano. Ví.“ Roztřesenými prsty zašmátral v sokolnickém vaku a vytáhl kus lehkého provazu se dvěma smyčkami na konci. „Přidělej to druhému holubovi na nohy.“

„Co uděláš?“

„Vyhodím do vzduchu jednoho holuba, když bude ještě příliš daleko na to, aby ho mohla chytit. To by ji mělo přilákat a přivést k nám. Potom vypustím toho připoutaného holuba.“

Sokol se držel na místě, uvolněně kroužil a chvílemi zůstával nehybně viset ve vzduchu v lehkém větru, který na zemi nebylo znát. Wayland zavolal, zvedl holuba a nechal ho zamávat křídly. Sokol se přiblížil.

Wayland zjistil, že je těžké odhadnout, jak je sokol daleko. Sklopil pohled, aby získal pojem o měřítku, několikrát se zhluboka nadechl a pak se znovu zadíval na nebe.

Klíčové bylo načasování. Pustit holuba příliš brzy znamenalo, že ho bude sokol ignorovat, protože ho nedokáže ulovit. Kdyby ho pustil pozdě, sokol by ho mohl uchvátit a odletět s ním.

Přibližovala se, ale držela si výšku. Náhle se rozhodl a vyhodil holuba do vzduchu opačným směrem. Koutkem oka ho zahlédl rychle odlétat. Uviděl, jak se sokol střemhlav, s mohutným máváním křídly, vrhl kupředu. Waylandovi blesklo hlavou, že čekal příliš dlouho. Samička se mu mihla nad hlavou a Wayland si musel zastínit oči proti slunci, aby ji neztratil z dohledu. V dáli roztáhla křídla a plachtila k nebi. Tam zůstala viset jako denní hvězda.

Wayland zašátral rukou. „Rychle! Podej mi toho druhého holuba!“

„Snažím se. Nemůžu ty smyčky natáhnout…“ Syth s výkřikem umlkla. Wayland zaslechl tlukot křídel, prudce se otočil a uviděl, jak nepřipoutaný holub odlétá. Rychlý pohled nahoru mu řekl, že sokol návnadu ani nepostřehl.

Syth se k němu vyděšeně otočila. „Nezlob se. Mám prostydlé ruce a holub se vzpouzel… Ach Waylande, strašně mě to mrzí!“

Nevztekal se, tolik ho ohromilo, že se dopustila tak nehorázné chyby. Omráčenýma očima sledoval sokola, jak se vrací, zůstává přímo nad ním a čeká, až se mu předloží krmení. Střelil pohledem k východu.

„Pořád ještě máme šanci,“ zvolal a rozběhl se ke koni.

„Jakou?“ křikla za ním.

Vyskočil do sedla. „Ti dropi. Jeď za mnou.“

Hnal se k vyvýšenině, za níž dropi zmizeli. Problém byl v tom, že v téhle divočině nekonečných rovin se nedal přesně určit záchytný bod. Člověk se otočil o pár stupňů na tu či onu stranu, a když se otočil zpátky, bod, který si tak pečlivě vštípil do paměti, splynul s krajinou.

Při jízdě Wayland jedním okem sledoval bílou samičku. Jako by letěla za nimi, ale těžko si tím mohl být jist. Když dorazil na vyvýšeninu, seskočil z koně a podal otěže Syth. „Nespouštěj ji z očí. Dej mi vědět, jestli poletí pryč.“

Bedlivě obhlížel terén před sebou a srdce mu pokleslo. Kam jen oko dohlédlo, táhla se step s trávou po kolena. Byl přímo uprostřed hejna dropů, když se vyplašili, a kdyby jeho kůň málem na jednoho nešlápl, projel by a nepoznal, že tam jsou.

Prodíral se trávou. Když viděl dropy naposled, chystali se složit křídla, ale tetřevi a jim podobní se obvykle snesou k zemi o kus dál, než se dá očekávat, a pak ještě běží, aby obelstili číhajícího predátora. Zkontroloval nebe. Bílá samička pozorně kroužila nahoře. Její výhrůžný profil přinutí ptáky přitisknout se k zemi. Kráčel trávou a pohledem ji pročesával všemi směry. Kdyby tak měl s sebou psa.

Rozběhl se a neustále měnil směr v naději, že ptáky vyplaší. Zpočátku postupoval metodicky, ale s ubíhajícím časem se začal pohybovat nahodile a zoufale. Syth zavolala a on uviděl, že sokol nabral výšku a začíná opouštět své stanoviště. Vzlykl zklamáním, spustil se na kolena a pátral v trávě na úrovni očí. Kdykoli pohlédl k nebi, byl sokol výš a dál. Už ho sotva viděl.

Vtom se něco pohnulo. Po jeho levici. Upřel na to místo zrak. Ukázalo se to zas – drop, který natahoval krk. Wayland pohlédl k nebi, ale sokola neviděl. Otočil se k Syth, rozpřáhl paže a ukázal na oblohu. Také rozpřáhla paže a také naznačila, že je sokol pryč.

Wayland si zoufale sevřel čelo, zapotácel se doleva a málem šlápl na dropa, který se neviditelně krčil v trávě. Pták se vyplašil a opět se hlučně zvedlo velké hejno. Viděl ho, jak se v dálce zmenšuje, a zasténal.

Na zátylku ho zamrazilo, když zaznamenal jemný šelest vzduchu. Zvuk nabíral na síle, dlouhý toužebný vzdech se změnil v draslavý sykot, jako by se trhal baldachýn vesmíru. Právě včas pohlédl nahoru a uviděl bílou samičku, která se střemhlav řítila jako ledová kometa rychlostí, jež smazala vzdálenost. Přímo nad ním roztáhla křídla a přizpůsobila let směru útoku. V jedné chvíli byli ptáci sta metrů před ní, v druhé už prolétala hejnem a ti zadní jí šli z cesty. Nevšímala si jich. Vybrala si svůj úlovek v tu chvíli, kdy vzlétl, a nic ji nemohlo odlákat.

Wayland byl příliš daleko na to, aby slyšel úder, když zasáhla svoji kořist. Pták vystřelil kupředu, zřítil se na zem a za sebou táhl vyhřezlé vnitřnosti. Sokola náraz odrazil dobře třicet metrů, než se spustil ke svému úlovku.

Wayland dal Syth znamení, aby se nepřibližovala. Ani teď nenahrávalo nic tomu, aby ho znovu polapil. Odhadoval, že kořist neváží víc než dvě libry, je tedy tak lehká, že ji dravec může snadno odnést.

Běžel tak dlouho, až usoudil, že je blízko místa, kde samička ptáka ulovila, pak zpomalil do opatrné chůze a pošetile se přitom neslyšně utěšoval. Ve vysoké trávě bílou samičku zahlédl, až když byl od ní tak třináct metrů. Vzhlédla od škubání své kořisti a zastavila ho upřeným pohledem.

Stačí jeden nešikovný pohyb a uletí. Jakmile se vyděsí, bude navždy pryč. Sedl si na paty a čekal, předstíral, že se dívá na všechno možné, jen na ni ne. Čím déle zůstávala u své kořisti, tím lepší měl šanci. Vyčkal, až byla tráva kolem ní posetá peřím její kořisti, pak se natáhl na bok a plazil se k ní. Dál škubala úlovek a občas na něho tmavým okem pohlédla. Už si začínal myslet, že nemožné má na dosah, když vtom zanechala oškubávání kořisti a upřela pohled na cosi za ním. Otočil se a nevěřil vlastním očím. Syth k němu kráčela se svým koněm. „Vrať se!“ řekl neslyšně.

Přidřepla k zemi a také vyslovila varování; jednou rukou přitom ukazovala k hřebeni. Waylandovi ztuhla krev v žilách. Mohlo to znamenat jen jediné. Syth uviděla kočovníky a v tom případě zahlédli i oni ji.

Už nebyl čas na opatrnost. Sokolí samička dokončila oškubávání a začala zatínat zobák do prsou uloveného ptáka. Co možná nenápadně se k ní plazil. Už ji měl na dosah paže, když vyrazila skřek a zaklonila se. Popadl její kořist. Chtěla s ní odletět, ale pustila ji a o kousek ustoupila. Zakýval uloveným ptákem. „Tak pojď,“ žadonil.

Rozčileně a podezíravě si ho měřila. Syth vykřikla a vyděšeně zamávala pažemi.

Wayland se s rozbušeným srdcem plazil kupředu a postrkoval úlovek k bílé samičce. Nevšímala si toho. Syth vykřikla naléhavě a zoufale. Poslední příležitost. Přisunul úlovek blíž k sokolí samičce. S očima upřenýma do Waylandova obličeje bleskurychle vymrštila nohu a zaťala drápy do své kořisti. Řemínek na její noze sebou švihl tak, že ho měl na dosah. Popadl ho do prstů, pak ho sevřel pevně a zvedl sokola i s kořistí ze země.

Bílá samička visela na jeho pěsti, vřískala a tloukla křídly. Syth viděla, jak sokola zajistil, a tryskem se k němu rozjela.

„Podej mi klec!“

Přistrčila mu ji a on vstrčil sokola do jeho proutěného vězení. Vyšvihl se na koně.

„Kolik jich je“

„Tři.“

„Jsou blízko?“

Energicky přikývla.

Plácl jejího koně přes zadek a ukázal směr. „Dohoním tě.“

Zavěsil klec na sedlo. Zevnitř se ozvalo naříkavé vřískání. Po takovém neurvalém zacházení by mu samička už nemusela nikdy důvěřovat. Pobídl koně patami do trysku, vítr ho štípal do obličeje. Ujížděl ani ne čtvrt hodiny, když se na hřebeni za ním objevili kočovníci.

Pobízel koně, aby dohnal Syth. „Jak daleko je k řece?“ zvolala.

„Nevím. Hodně.“ I kdyby tam dorazili před kočovníky, nedrželi předtím přímý směr, takže by k ní dojeli daleko od jejich tábořiště. Pokaždé, když se Wayland ohlédl, byli pronásledovatelé blíž. Touhle rychlostí je za chvíli dostihnou. Byli lepší jezdci a měli rychlejší koně, a pokud polovina historek o jejich střeleckém umění byla pravdivá, nebyla naděje, že by je za plného trysku odrazili.

„Musíme udělat zastávku.“

„Kde?“

Napravo zahlédl nízký pahorek, mohylu nepravidelně porostlou kosodřevinou. „Tamhle.“

Dojeli k pahorku s pronikavým křikem pronásledovatelů v zádech. Wayland sjel z koně a přivázal ho ke keři. Syth udělala totéž. Sundal luk z ramene a vytáhl z toulce svazek šípů. Syth nervózně zápolila se svým lukem, a to už byli kočovníci něco málo přes dvě stě metrů daleko.

Wayland ji stáhl dolů. „Lehni si na zem.“

Nomádi se rozptýlili, jeden doprava, druhý vlevo a poslední vyrazil přímo kupředu. Dva byli mladí muži, stejného věku jako Wayland nebo o trochu starší. Ten třetí byl ještě chlapec. Jejich dvojitě zakřivené luky musely být tak o půl metru kratší než Waylandova zbraň, určené ke střelbě z koňského hřbetu. Wayland poklekl k zadku svého koně a několikrát se pořádně nadechl. Útočník, který se k nim řítil, držel luk s volně založeným šípem a otěže v jedné ruce. Druhých dvou kočovníků si Wayland nevšímal a sklonil luk. Jeho terč se hnal blíž a blíž, až už mu bylo vidět oči a větrem ošlehané tváře. Zamířil mu na břicho.

Útočník pustil otěže a vjel do mělké rokle s lukem nad hlavou. Sklonil luk a vystřelil ve chvíli, kdy se jeho kůň nedotýkal kopyty země. Wayland vystřelil téměř ve stejném okamžiku. Slyšel šíp zasvištět a dopadnout a jeho kůň vedle něho zařičel a vzepjal se. Wayland si myslel, že útočníka netrefil, ale ten se náhle naklonil na levou stranu a popadl se za paži, v níž držel luk. Další šíp zasvištěl Waylandovi kolem hlavy a uviděl, že jezdec po jeho levici znovu natahuje tětivu.

„Zasáhl jsem ho,“ řekl. „Šíp se mu musel zabodnout přímo do paže.“

Zraněný kočovník se vzdálil mimo dostřel a jeho druhové se rozjeli k němu a dali hlavy dohromady.

„Co teď udělají?“

Wayland si otřel ústa. „Mají nás tady jisté. Příště nebudou tak spěchat.“

Útočníci se rozdělili. Ten zraněný odcválal západním směrem.

„Jede pro posily,“ řekl Wayland.

Dva zbývající kočovníci se stáhli mimo dostřel. Zraněný kůň sebou přestal házet a zdeptaně stál a trpěl, šíp zabodnutý v zadku.

Wayland pohlédl na slunce. Minulo poledne. Než se ukážou posily, den hodně pokročí, ale večer nepřinese úlevu. Step se před nimi táhla rovná jako pravítko.

Syth si dobře uvědomovala, v jak hrozné jsou situaci. „Nemůžeme tady jen tak ležet.“

„Přesně to musíme udělat. Trpělivost by mohla být naší nejsilnější zbraní.“

Leželi v křovinách a slunce se pomalu sunulo po nebi. Usoudil, že zatímco někteří kočovníci mohou být skvělí lučištníci, schopní sestřelit husu za letu, on nabyl svých dovedností mnohem tvrdší školou, než tihle dva, co je obléhají, tuší. Ti se vycvičili ve sportu a občasných šarvátkách, zatímco on je na svém luku závislý kvůli každodennímu přežití.

Nečinnost povaze a instinktům kočovníků neseděla. Čelili dvěma protivníkům, z nichž jeden byl žena, a možná očekávali, že se jim budou jejich druzi posmívat, až dorazí, aby dokončili dílo. Začali vyjíždět ze svého stanoviště, zdálky vystřelovat šípy, a pak se vždycky stáhli. Zraněného koně znovu zasáhli. Zanaříkal a položil se na bok. Wayland se za něho schoval a vyslal pár šípů, avšak dopadly daleko před útočníky. Syth do něho zaryla.

„Co se děje? Viděla jsem tě zasáhnout mnohem obtížnější cíle a na větší vzdálenost.“

„Dokud si nebudu jist, že některého zabiju, nechci, aby věděli, že jsem pro ně rovnocenný soupeř. To by je mohlo odradit. Jen ať jsou sebejistější a přiblíží se. Do té doby můžou plýtvat šípy.“

Kočovníci se drželi dál, ale než vystřelili, přiblížili se na necelých dvě stě metrů. Neměli meče a Wayland si nemyslel, že by riskovali boj zblízka.

Šíp se zabodl do země jen kousek od Sythina obličeje. „Jestli rychle něco neuděláme, Waylande, bude jich na nás celá horda.“

Znovu zkontroloval postavení slunce. Jak rychle v tuhle roční dobu zapadá. Vypočítal si, že kočovníci už zpola vyprázdnili své toulce. Měl ještě osmnáct šípů a Syth měla plný toulec. Pozorně se zadíval k severnímu obzoru, jestli neuvidí jezdce. Už jim to dlouho nepotrvá.

Postavil se a zvedl luk nad hlavu. Kočovníci na něho nechápavě hleděli. Napodobil střílení z luku, dloubl se do hrudi a pak ukázal na ně.

Syth ho zatahala za nohu. „Co to vyvádíš?“

„Vyzývám je na soutěž v lukostřelbě.“

„Co když tě zabijí|?“

„Nezabijí. Jeden je ještě kluk, který se teprve musí vycvičit. Ten druhý je nevalný střelec, i když to neví. Ve srovnání se svým lukem musí ten můj považovat za neohrabanou zbraň.“

Sešel z mohyly a vykročil k útočníkům. Slunce házelo jeho stín směrem k nim. Chlapec zavýskl a popadl svého koně, že vyjede do útoku. Jeho druh ho zavolal nazpátek. Pozorovali, jak se Wayland blíží. Když byl od nich sotva tři sta metrů, zastavil se, rozpřáhl paže a vyzval je, aby stříleli.

Ten starší rozpoznal výzvu a zřejmě ihned pochopil pravidla. Slezl z koně a podal otěže chlapci. Snížil vzdálenost asi o pětinu, natáhl tětivu a vystřelil, aniž zjevně mířil. Šíp letěl naplocho a zabodl se do země tak pětatřicet metrů před Waylanda. Sáhl po dalším šípu a byl by vystřelil, ale Wayland zamával a ukázal na sebe, jako by říkal: Teď je řada na mně.

Odhadl, že síla, kterou jeho protivník potřebuje k natažení luku, je asi poloviční, než je zapotřebí u jeho zbraně. Vybral si nejlehčí šíp s maximálním doletem. Za klidných povětrnostních podmínek, jaké právě panovaly, by ho dokázal poslat do vzdálenosti možná i tří set metrů. Slunce měl za zády, vystřelil šíp vysoko a sledoval kočovníka, jak zaklonil hlavu, sledoval jeho dráhu a trhavě se otočil, když se šíp zabodl nedaleko za ním. „Teď se ukaž,“ řekl Wayland. Udělal deset kroků a rozpřáhl paže.

Šíp jeho protivníka znovu nedoletěl až k němu. Wayland zůstal, kde byl, a odpověděl tím, že se další šíp zabodl jeho soupeři téměř u nohou. Chlapec na svého druha zavolal, ať toho nechá, a ukazoval na západ, aby naznačil, že posily tady budou co nevidět.

Ten ho však mávnutím ruky odehnal, nafoukl tváře a sáhl po dalším šípu, odhodlaný dohrát tu smrtonosnou hru až do konce.

Ještě dvakrát střídavě vystřelili a vzdálenost mezi nimi se zmenšila na sotva dvě stě metrů. Když kočovník natáhl tětivu popáté, Syth zaječela.

„Už jedou!“

Wayland se ohlédl a uviděl v dálce čtyři temné postavy. Zůstal na místě. Jeho protivník vystřelil a šíp Waylandovi málem rozčísl vlasy.

Chlapec vykřikl a ukazoval na jezdce. Jeho druh – možná bratr nebo bratranec – pohlédl na blížící se posilu, pak se otočil nazpátek, aby čelil poslednímu výstřelu, a rozpřáhl paže. Wayland založil nejtěžší šíp a posoudil vzdálenost i vliv větru na jeho let – nejméně sto padesát metrů a lehounký vánek ze strany. Zhoupl se dozadu dopředu, soustředil se, pak se odklonil od luku, že téměř seděl, natáhl šíp až k uchu a zamířil do prostoru. Okamžik takto zůstal a poté vystřelil. Ve chvíli, kdy šíp vypustil, poznal, že nikdy nevystřelil přesněji. Pozoroval, jak šíp sviští do nebe a sklání se směrem k zemi. Kočovník, oslepený sluncem, se ho snažil sledoval mezi roztaženými prsty. Vzápětí padl jako podťatý, šíp mu proklál životně důležité orgány mezi rameny a pasem. Jeho druh zakvílel, rozjel se k němu a Wayland se rozběhl, aby zmenšil vzdálenost a mohl vypustit další smrtící střelu. Kdyby se dokázal zmocnit některého koně, pořád ještě by mohli se Syth dorazit k řece před kočovníky.

Chlapec si uvědomil, co má protivník v úmyslu, obrátil se a táhl koně mrtvého za sebou. Wayland doběhl nazpátek k Syth, odvázal jejich přeživšího koně, vyšvihl se na něho a vytáhl Syth za sebe. Pronásledovatelé byli už dost blízko, aby se jejich divoké skučení neslo přes step.

Popohnal koně do trysku, ale s takovou zátěží zvíře brzy zpomalilo. Ten mladý kočovník s nimi držel krok ve vzdálenosti mimo dostřel. Měl plné ruce práce s koněm mrtvého druha a spokojil se s vyřváváním. Zjevně Waylandovi sliboval krutou smrt, až ho jeho soukmenovci chytnou.

A to se jistě stane. S každým krokem je doháněli. Wayland pleskl Syth do stehna. „Vezmi si koně a já se je pokusím zadržet.“

Zabušila mu do ramene. „To nedokážeš!“

Měla pravdu.

„V tom případě se vzdej. Nezabijí tě.“

„Mám tě opustit?“

Wayland zarazil koně. „Ano. Slez. Zvedni ruce a oni projeví milosrdenství.“

„Nikdy!“ Praštila ho přes hlavu. „Jestli umřeš ty, umřeme oba.“

Už nebyl čas na dohadování. Pronásledovatelé byli tak blízko, že Wayland slyšel dusot jejich koní. Vyjel do svahu a otevřel se mu pohled na řeku. Přímo před nimi vyrostl ze země kordon jezdců.

„Je jich víc!“ vykřikla Syth.

„Ne, to je Vallon!“

V řadě vedle sebe k nim cválalo sedm jezdců. Wayland zařval a popohnal jejich umdlévajícího koně. Blížící se jezdci pochopili jeho zoufalou snahu a rozjeli se tryskem. Když se kočovníci přelili přes hřeben, měli to k prchajícím stejně daleko jako jejich zachránci. Vallon tasil meč a ostatní se seskupili k útoku. Bylo jich devět proti pěti, mezi nimiž byl výrostek, který viděl, jak cizí lučištník odrovnal dva jeho druhy. Nomádi se rozptýlili do bezpečné vzdálenosti a záchranná skupina prchající dojela.

Vallon zarazil koně a vrtěl hlavou. „Vy dva jste to zvládli jen taktak. Už tak je dost zlé, že jsme přišli o sokoly, ale kdybychom ztratili vás…“

„Chytili jsme toho bílého!“ vykřikla Syth.

Wayland poplácal proutěnou klec. „Je to pravda.“

Vallon na ně zůstal koukat. „Povíte nám všechno v táboře.“ Vrhl pronikavý pohled na kočovníky. „Představují nějaké nebezpečí?“

„Jsou to dobří lučištníci,“ řekl Wayland, „ale nejsou to vojáci. Nenosí meče. Podle mě jsou to pastevci.“

Vallon přikývl. „Jeďte v sevřeném útvaru,“ zvolal. „Nic nezačínejte, dokud nezaútočí.“

Kočovníci je sledovali jako stín po celou cestu do tábora. Slunce zapadlo a obloha byla ostře modrá, mramorovaná cáry kouřových mraků. Vallon projel vyděšenými ruskými odvedenci a zakýval prstem. „Drogo.“

Norman předstíral nenucenost a loudavě se přiblížil. Fulk vedle něho držel ruku na meči.

Vallon na něho shlédl ze sedla. „Wayland říká, žes pustil ty sokoly.“

„Je to lhář. Přikládáš větší váhu slovu nevolníka než mému?“

„Ve Waylandově případě ano. Přísahal jsi, že nijak neohrozíš naši věc.“

„Taky jsem neohrozil. Dokaž mi, že je to jinak.“

„Jenom ty máš důvod ty sokoly pustit. Bez nich bychom nemohli vykoupit tvého bratra.“ Trhl hlavou. „Waylande, opakuj svoje obvinění. Já tě soudit nebudu, Drogo. To nechám na porotě.“

Drogo si odplivl. „Všechny je živíš.“

Vallon se v sedle naklonil. „Tebe snad ne?“ Drogo zkřivil ústa a zavrčel. „Když tolik věříš Waylandovu obvinění, podrob mě zkoušce soubojem.“

„Pustil jsi sokoly v noci jako zloděj. Takové zradě neprokážu čest soubojem.“

„Protože víš, že bych tě porazil.“

Vallon obrátil pohled na Waylanda. „Opakuj svoje obvinění.“

Drogo přistoupil k Waylandovi. „Dobře si rozmysli, než vyřkneš nepodložené obvinění. Měj na paměti vlastní zájmy, než poškodíš ty moje.“

Vallon mávl. „Mluv, Waylande.“

Všichni se seběhli, aby jim nic z toho výslechu neuniklo. Wayland se kolem sebe uštvaně rozhlédl. „Nemůžu si být jistý, že to byl Drogo.“

Vallon se do toho užasle vložil. „Když jsi zjistil, že jsou sokoli pryč, žádné pochybnosti jsi neměl.“

„Byl jsem hrozně rozčilený. Řekl jsem to bez řádného důkazu.“

Vallon seskočil z koně. „Co to říkáš? Žes o ty sokoly přišel následkem vlastní nedbalosti?“

„Byl jsem unavený, když jsem ukládal sokoly na noc.“

Vallon přivřel oči do štěrbin. „Waylande, viděl jsem tě nemocného a unaveného, ale bez ohledu na to, jak zle jsi na tom byl, nikdy jsi sokoly nezanedbal.“

„Možná zapomněla klece zavřít Syth.“

Vykulila oči. „Waylande!“

Vallon k němu přikročil. „Takže teď svaluješ vinu na svoji věrnou pomocnici.“ Dloubl Waylanda do hrudi tak tvrdě, že se mladík zapotácel. „Měl by ses stydět.“ Poodstoupil a vystrčil bradu. „Jestli se ztratí ještě nějaký sokol, Drogo, nebo uhyne za podezřelých okolností, nebudu na nikoho čekat, až ti to přičte za vinu. Poženu tě k zodpovědnosti a teď si tady a teď dopředu vyposlechni, jaký bude trest. Udělám s tebou totéž, cos ty udělal s těmi sokoly. Zanechám tebe a Fulka napospas divočině.“

Vrhl zuřivý pohled na Waylanda a odkráčel pryč.

Syth popadla Waylanda za loket. „Jak jsi mohl? Víš, že jsem to nebyla já.“

„Promiň.“

„Ale proč?“ Zabušila mu do hrudi. „Proč?“

Wayland zasténal. „Musel jsem svoje obvinění stáhnout. Drogo ví něco, co by mohlo moje postavení ohrozit.“

„Co je to?“

„Nemůžu ti to říct.“

„Ale slíbils, že mi povíš všechno.“

„A to jsem také udělal. Kromě jedné věci.“ Rozběhl se za ní. „Syth, vrať se. Vyslechni mě.“

Odešla a snesla se noc. Z klece se ozýval cinkot rolniček bílé sokolí samičky a venku na stepi kočovníci naříkali pro svého ztraceného syna.

42

Pokračovali v cestě a řeka se rozlévala doširoka a tekla tak pomalu, až jim připadalo, že se nehýbou z místa, ale to krajina kolem nich ubíhá. Dva dny po té ostré výměně názorů ukázal Kolzak na hejno supů kroužících nad srázem na východním břehu. Igor se otočil a upozornil na to.

„Má tam hospodářství nějaká ruská rodina,“ řekl Hero Vallonovi. „Lodivodi si myslí, že se jim něco stalo.“

„Řekni jim, ať přistanou.“

Lodivodi přirazili ke břehu a ruští vojáci, celí rozklepaní, vystoupili. Pustili se nahoru po pěšině a přitom zakopávali ve svých lýkových sandálech zavázaných hrubými konopnými provazy. Sychravý větřík přinášel pach spáleniny a mršin. Kromě hliněných zdí lehl dům popelem. Když se přiblížili, stepní liška utekla a tři supi poodběhli od zpola sežrané krávy a vznesli se. Lodivodi říkali, že tady žila pětičlenná rodina. To, co zbylo z muže, našel Wayland na strništi pohankového políčka. Po ženě a jejich třech dětech nebylo stopy.

„Není to dlouho, co odtud Kumáni odešli,“ řekl. „Nanejvýš čtyři dny.“

Vallon se zahleděl na step, která se mírně vlnila k obzoru. Nikde v dohledu žádné další obydlí. Dokonce ani strom, aby dával krajině měřítko. Traviny se zmítaly ve větru.

„Proč se usadili na tak nebezpečném místě?“

„Je tady černá úrodná půda. Kumáni několik let takhle daleko na severu nebyli. Využili příležitosti a prohráli.“

Z té prázdnoty šel na Rusy strach. Nazpátek k lodím se vyloženě rozběhli, ani toho majitele hospodářství nepohřbili. Vallon s Waylandem se tam zdrželi trochu déle, naslouchali větru v trávě a pozorovali stíny mraků, jak klouzají po stepi. Představovali si toho sedláka, jak vzhlédl od každodenní práce a uviděl na obzoru válečníky na koních.

Vallon nahrbil ramena. „Pojďme.“

Dněpr se s ničím nenarušeným klidem valil dál, pak se začal levý břeh zvedat a tok zrychlil, jak se řeka mezi útesy zúžila. Od vyplutí z Kyjeva mířili na jihovýchod. Nyní se řeka prudce stočila k jihu a poutníci uviděli, že se ztrácí v rozsedlině náhorní plošiny takových pět mil po proudu.

„Porihi,“ zařval Igor a ukázal na průrvu. „Peřeje.“

Slunce ještě nestálo na obloze nejvýš, když lodivodi ukončili denní cestu u travnatého ostrova pod přítokem. Dneska nemá smysl plout dál, prohlásil Kolzak. Byli pouhé dvě míle nad prvními peřejemi. Dny jsou teď mnohem kratší než noci, a tak jim zabere dva dny zdolat všech devatero peřejí. Jestli zítra vyrazí s prvním světlem, měli by do západu slunce mít za sebou prvních pět.

Vallonovi lidé vyložili koně, svázali jim přední nohy a pustili je pást. Wayland se Syth odešli nalovit potravu pro sokoly. Vallon s Herem došli volným krokem na konec ostrova a pozorovali zahnědlý proud, jak se vine k průrvě v žulových stěnách. Nebe bylo glazovaná modrá mísa s mrakem, který věští pěkné počasí.

Hero rychle pohlédl na Vallona. „Drogo se zase o něco pokusí. Čím víc se budeme blížit k našemu cíli, tím bude zoufalejší.“

Vallon přikývl. „Pošlu ho s Fulkem pryč, jakmile zdoláme peřeje a zbavíme se Kumánů.“

„Ve stepi dlouho nepřežijí.“

„Nejsem tak bezcitný, abych je odsoudil k smrti. Dám jim záložní člun a dost jídla na cestu k Černému moři. Jestli k němu dorazí…“ Odmlčel se. „Tamhle jde Wayland se Syth.“

Přišli z druhé strany ostrova a teď se k nim rozběhli. Vallon se usmál. „Neměli jste štěstí?“

„Jezdci na západním břehu,“ řekl Wayland. Uchopil Vallona za loket a otočil ho. „Zmizeli z dohledu, ale budou nás pozorovat. Líp, když nebudou vědět, že jsme je zahlédli.“

„Jsou to pastevci?“

„Ne, mají štíty, dýky a luky. Napočítal jsem čtyři, ale může jich tam být víc. Musíme z ostrova pryč. Na druhé straně je řeka mělká a dá se snadno přebrodit.“

Vallon pohlédl k tábořišti. „To se musí dobře a dopodrobna promyslet. Rusové by mohli prásknout do bot, kdyby zjistili, že jim v cestě stojí Kumáni.“

Cestou do tábora se domluvili, jak budou postupovat. Našli Richarda u ohně samotného a řekli mu o těch jezdcích. Jinak nikomu. Hero zašel k tábořišti Rusů a pozval lodivody k jejich ohni, aby probrali, jak se tou soutěskou dostanou. Vallon je vesele uvítal a Richard jim podal poháry medoviny.

„Povězte nám něco víc o těch peřejích,“ vyzval je Hero.

Igor zpěvavě spustil a jeho odpověď zněla jako litanie. „Prvním se říká Mírné, jsou tam čtyři skalní prahy.“ Napodobil veslování. „Držte se vlevo. Další jsou Drsné, Varjagové jim říkají ‚Ty, které nikdy nespí‘. A brzy budeme u nebezpečného Vlnového vodopádu, který má tři prahy a v proudu mnoho hrozivých balvanů. Pak se dostaneme k Hučícím peřejím. Když jimi projíždíte, srdce se vám svírá strachy při děsivém řevu Nenasytných. Tam se řeka řítí přes dvanáct skalních prahů rychlostí splašeného koně. Není čas přemýšlet, není čas držet směr. Jenom se modlit a vložit život do Božích rukou. Na dně hlubokých tůní leží na tisíc duší a veškerý jejich majetek. Pokud se dostanete přes Nenasytné a kolem nebezpečných skalisek po proudu, povede vás cesta na západ kolem velkého ostrova. Tam teče řeka mnoho verst poklidně. Neochabujte v ostražitosti. Nepřestávejte se modlit. Před vámi jsou Vzedmuté, s vlnobitím, jež skrývá mnohá skrytá nebezpečenství.“ Igor zavřel oči a zakýval se ze strany na stranu. „Ještě ani nepoděkujete Bohu, že jste vyvázli, a už jste v Divokých peřejích. Pod nimi se řeka stáčí zase k jihu a klesá k Lišně. Tam hrozí jen malé nebezpečí. Pak vás čekají jenom Hadí peřeje, které se kroutí přes šest prahů a vlévají se do Vlčího chřtánu.“ Igor otevřel oči a obrátil do sebe medovinu. Hero se na Vallona zašklebil. „Říká, že nás čeká bouřlivá plavba.“

„Zeptej se ho, kde Kumáni přepadávají ze zálohy.“

„Pod Hadími peřejemi a u Vlčího chřtánu,“ odpověděl Igor. „Řeka se tam zužuje víc než na dostřel šípu a lučištníci na koních mohou pohodlně střílet dolů do člunů. Když přežiješ jejich šípy, pořád ještě budeš muset čelit jejich hlavní síle u brodu mezi koncem soutěsky a ostrovem svatého Řehoře.“

Hero si lokl medoviny. „Sjížděl jsi někdy peřeje v noci?“

Igor si odfrkl. „Ovšemže ne.“

„Jde to?“

„Jenom šílenec by se o něco takového pokusil.“

Hero se usmál. „Fjodor nám tvrdil, že dokážeš sjet peřeje ve spánku.“

Igor odvrátil pohled. „Ano, v létě bych dokázal najít cestu se zavázanýma očima. Ale když je tak málo vody, všechno bude jinak. Některé kanály budou vyschlé, jiné nebudou o nic širší než vaše čluny. Ve tmě nemůžeš navléknout nit do jehly.“ Vyprázdnil svůj pohár. „Proč se ptáš?“

Hero jim ještě nalil. „Protože Kumáni už vědí, že jsme tady.“

Lodivodi ztuhli s poháry na půl cesty k ústům.

Hero si k nim přisedl blíž. „Wayland je zahlédl na západním břehu. Teď už někteří ujíždějí k jihu, aby připravili přepadení ze zálohy. Když počkáme do zítřka, u brodu na nás bude čekat celá armáda. Musíme vyrazit co nejdříve a sjet všech devět vodopádů dnes v noci. Pořád ještě máme denní světlo a po západu slunce bude svítit měsíc.“ Neuniklo mu, že Kolzak vrhl pohled na Rusy. „Neříkej jim to, dokud nezdoláme druhé peřeje. Pověz jim, že se posouváme o kus dál po proudu, abychom určitě mohli brzy vyrazit.“

Igor něco řekl Kolzakovi a začali se rusky hádat. Tak se rozparádili, že se vojáci otočili a pozorovali je. Igor chtěl vyskočit, ale Kolzak ho stáhl zpátky. Obemkl ho pažemi kolem hrudi a jeho obličej připomínal rozzuřený zmačkaný pytel. „Igor odmítá jet,“ vysvětlil Kolzak. „Radši vydrží Fjodorovo potrestání, než aby čelil jisté smrti.“

Hero natáhl krk. „Teď dobře poslouchej. Vikingům jsme o Kumánech neřekli. Až jim o nich povíme, myslíš, že vás nechají pláchnout zpátky do Kyjeva, aby se museli postavit kočovníkům na koních sami? A pak je tady stříbro, které jsme zaplatili za vaše služby. Vallon není z těch, co přehlédnou nedodrženou úmluvu.“

Igor vzlykal do dlaní. Kolzak k němu jemně promlouval a pomohl mu vstát. Paže mu odevzdaně visely u boků. „Bůh ať zatratí Fjodora Antonoviče. Mor a neštovice na něj.“

Slunce stálo nad obzorem na šíři dlaně, když se konvoj přiblížil k průrvě v náhorní plošině. Jako první pluly dvě galéry, za nimi Vallon se svými lidmi, jejich člun táhl náhradní člun, a konvoj uzavíral Drogo s Islanďany. Vpluli do ústí soutěsky, když slunce zmizelo za západní stěnou. Útesy po obou stranách čněly do výše snad sta metrů a jejich stěny byly plné puklin zarostlých stromy. Řeka se prudce stočila doleva a poutníci uslyšeli mumlání rychlé vody. Wulfstan stál na přídi Vallonova člunu. „Držte se ve stejné dráze jako galéry. Trochu doprava. Nedívejte se. To je moje práce. Jedem.“

Herovi se zvedl žaludek, když se člun vymrštil, houpavě sjel kolotající vodní brázdou a sklouzl na klidnou vodu.

Richard se zazubil. „To nebylo tak zlé.“

„Tyhle byly snadné,“ připomněl Hero. Rychle se ohlédl a uviděl, že se soutěska zařezává do skal daleko na jih. Sluneční světlo ozařovalo už jen vrcholky na levém břehu, takže útesy na pravé straně řeky tonuly v hlubokém stínu.

Po třech mílích dorazili k peřejím zvaným „Ty, které nikdy nespí“. Voda nad nimi vypadala, jako by zhoustla a potáhla se blánou; připomínala protahující se sval. Hučení vody zesílilo.

Wulfstan stál a držel se jednoho z namáhaných stěžňových lan.

„K těmhle peřejím se obraťte čelem. Použijte vesla jako pádla.“

Pozorovali galéry, jak se nakloněné řítí vodou a dopadají do vzduté vlny, stáčející se proti proudu. Člun je následoval, s plácnutím dopadl do proudu a řítil se dolů, až s cáknutím, které je promočilo, narazil na vysokou vlnu. Pak už se ocitli na klidné vodě pouhé půl míle od dalších peřejí. Něco ale nebylo v pořádku. Lodivodi na ně mávali, aby zajeli k prostředku skalní římsy, která se táhla téměř kolmo přes průrvu a zúžila šířku řeky na vodopád, jehož klokotající voda dorážela na skalnatý pravý břeh.

Zajeli člunem vedle ruských galér. Kolzak hulákal a ukazoval na vějíř vody, která spadala přes skalní stupeň za jeho lodí.

Hero natahoval uši, aby porozuměl tomu, co říká. „Tudy jsme měli proplout, ale kanál zmizel. V řece je o půldruhého metru vody míň než v létě.“

„Co chtějí udělat?“

„Přetáhnout lodi přes římsu. S pomocí kůlů je zvednout na římsu, potom by se někteří z nás spustili do vody dole a táhli za lana, zatímco ostatní by tlačili loď zezadu.“

Vallon vyskočil na římsu. Aby to dokázali, museli by táhnout lodi sto metrů po přírodou vytvořeném jezu, který suchý vysoko vyčníval nad klesající hladinou řeky. Slunce pozdního odpoledne už zapadlo za okraj soutěsky. „Jenom přetáhnout galéry by zabralo celou noc.“

„Dá se udělat jenom jedno,“ řekl Drogo. „Naše čluny jsou dost lehké, abychom je dostali dolů do tmy. Vezmi s námi lodivody a všechny ostatní tady nech.“

„Máme opustit otroky?“ zeptal se Richard.

„Nic pro nás neznamenají.“

„To ty taky ne.“

„Vallone, víš, že jinou možnost nemáme.“

Než se stačil Vallon rozhodnout, zaslechl svoje jméno a uviděl, jak na něho Wayland mává z kraje vodopádu. Ten se řítil prudce dolů jako obrovitý mlýnský náhon, dopadal do tůně a dál se hnal k útesu, který vyčníval do řeky o pár desítek metrů dál. Vzdutá voda narážela na skalní stěnu vyčnívajícího útesu, rozprostřela se po ní, sklouzla a znovu se vzdula k dalšímu útoku. Ve vlnách bylo vidět tesáky skaliska a víry s černým okem. Při představě, že by ho vtáhl jeden z těch temných vírů, polil Vallona studený pot.

Přitáhl si Waylanda blíž. „Byla by to sebevražda.“

„Wulfstan má nápad.“

Když si to Vallon vyposlechl, zadíval se do prudkého proudu a pak na Wulfstana. Viking se zazubil. „Svírá se ti zadek, co?“

„Libru stříbra, jestli to vyjde.“

Vyložili koně i sokoly a posádky obou člunů se záložním člunem v závěsu odveslovaly ke břehu nad vodopádem. Wayland se Syth je následovali ve skifu. Jakmile dopluli ke břehu, nechali se nést řekou, dokud nezačali pociťovat, že je začíná stahovat proud; pak skočili do vody a rychle se pustili ke břehu. Měli co dělat, aby se na kluzkých kamenech udrželi.

Lana z mrožích kůží uvázali k přídi a zádi záložního člunu. Muži držící záď si obalili ruce hadry a našli si pevné místo mezi balvany. Wulfstan popadl lano uvázané k přídi a pachtil se k místu, kde ve skifu čekal Wayland se Syth. Uchopila konec provazu a Wayland odrazil od břehu. Lano se za nimi volně táhlo vodou; hrozilo, že je stáhne do vodopádu. Wayland se probojoval do klidné vody a doplul zpět ke skalní římse. Lodivodi popadli lano a rozestavili vojáky a otroky na římse kolmo k vodopádu.

Na obloze se udělaly citronově žluté a karmínově červené pásy. Wayland zvedl ruku a dal tak pokyn na břeh. Člun se pohnul a za jeho zádí se začala pěnit voda, jak lidé na břehu brzdili jeho sjezd. Člun sklouzl do tůně. Přes jeho záď se přelila voda.

„Táhněte!“

Vojáci a otroci zabrali a stáhli člun do klidné vody pod římsou.

„Teď to zkusíme s galérou,“ řekl Wayland.

Osm Rusů odveslovalo s galérou ke břehu. Všichni se pokusili vystoupit, ale čtyři z nich natlačili Vikingové zpátky. „Nemůžeme vás všechny vzít do člunů,“ zařval Wulfstan. Přivázali galéru jako předtím člun a Wulfstan odnesl lano přivázané k přídi Waylandovi. „Galéra je desetkrát těžší než člun. Jakmile se jí zmocní proud, nedokážeme ji udržet. Začněte táhnout, dřív než dopadne do tůně, jinak se rozbije o skálu.“

Wayland se Syth odpádloval zpět k římse. Světla rychle ubývalo a tváře otroků zářily v přítmí jako bílé květy. Od římsy byly postavy na břehu pouhými stíny. Wayland dal znamení a Wulfstan pustil galéru. Nabrala rychlost a lano syčelo v lidských rukou. „Pustit!“ zahulákal Wulfstan.

Galéra poskočila a ponořila se až po příď, pak se vyhoupla a řítila se na útes. Ruská posádka se držela veslařských lavic a ječela děsem. Byla sotva deset metrů od útesu, když se skupině, která se namáhala na římse, podařilo příď stočit. Galéra se naklonila, proudem přikovaná na místě, a pak se podařilo ji pomalu z toho kotle vířící vody vytáhnout. Jeden Rus na břehu naříkal a držel si ruku spálenou lanem až na kost.

Obě skupiny teď věděly, jak na to, a dostat dolů druhou galéru mělo jít hladce. Všechno probíhalo dobře, dokud Wulfstan nevykřikl rozkaz, aby ji pustili. Jeden Rus držel lano o chviličku déle a prudký pohyb galéry ho strhl do vody. Kdyby se držel lana, mohl přežít. Místo toho se pustil a plácal se ke břehu. Už ho měl skoro na dosah, když vtom ho zachytil proud a vtáhl ho do vodopádu a kolem lodi. Rusové na palubě ho neviděli, a i kdyby ano, nemohli by pro jeho záchranu nic udělat. Řítící se voda ho nesla k útesu čnícímu do řeky. Házel sebou ve vodě a pak se dostal do víru a zmizel, jako by ho něco obrovitého stáhlo za nohy. Všichni upírali zraky na vodu a čekali, že se znovu vynoří. Nestalo se. Řeka ho spolkla.

Nebyl čas bědovat nad jeho smrtí. Když Wayland a Syth sjížděli jako další, byla už tma. Vallon se otočil k Wulfstanovi. „Kdokoliv pojede poslední, nebude mít nikoho, aby ho brzdil.“

Wulfstanovi se zaleskly zuby. „Moji Vikingové to udělají za další libru stříbra.“

„Ujednáno.“

Ve člunu jich bylo šest, včetně tří Rusů. Vallon oběma rukama sevřel příčník a vypluli. Proud syčel kolem zádi. Člun sebou začal škubat a lano se pod tou zátěží napínalo. Potom se mu zhoupl žaludek a už se hnali vodopádem. Vikingové je pustili příliš brzo a člun se hnal přes tůň k vlně tříštící se o vyčnívající útes. Zachránila je šťastná náhoda. Právě když si Vallon myslel, že už je vzdutá vlna převrhne, voda opadla a odstrčila je nazpátek. Pocítil, jak je lano na přídi otáčí. Člun se naklonil a nabral vodu, pak se narovnal a už byli v závětří skalnaté římsy.

Wayland mu pomohl vystoupit. „Jsi v pořádku?“

Z toho, jak sjížděli Vikingové, si moc nepamatoval, jenom tolik, že si zpívali, když se řítili vodopádem. A potom, že Wulfstan, když klidně vystoupil na skalní římsu, řekl: „Vezmu si ty dvě libry stříbra hned, jestli tě to nebude moc obtěžovat.“

Mezi peřejemi tekla řeka hladce, jako by to bylo tekuté hedvábí.

Nebe bylo tečkované hvězdami a nad východními útesy se objevilo světlo v místech, kde se brzy ukáže měsíc.

Richard se opřel do vesla. „Jsem rád, že jsi odmítl ten Drogův krutý návrh.“

„Býval bych tam otroky nechal, kdyby Wulfstan nepřišel se svým plánem. Kumáni by je nezabili. Využili by je jako otroky. Byli by na tom líp, kdyby měli za pány kočovníky, a ne ty zvrhlíky z Konstantinopole.“

Richard se ohlédl na sinalé otroky. „Jsou tak zranitelní. Trápí mě pomyšlení, co je čeká.“

Veslovali tmou a proud se ozýval šalebným zurčením. Ukázal se měsíc; už ho měli skoro nad hlavou. Jeho měďnaté světlo vykrojilo soutěsku a položilo stíny na výchozy a pukliny dost hluboké, aby se v nich schovala celá armáda útočníků.

Hero pozoroval vrcholky útesů. „Myslíte, že nás Kumáni sledují?“

„Ne,“ odpověděl Wayland. „Nemůžou jít po hřebenech, protože jsou příliš rozpukané. Můžou nás sledovat jenom z některých výběžků. Nevědí, že jsme je zahlédli, takže nebudou příliš opatrní. Dával jsem pozor a žádné jezdce jsem nezahlédl.“

Vallon přikývl. „Jestli byli jenom čtyři, nejméně dva odjeli na jih pro ozbrojence. Ti dva, které zanechali na místě, nečekali, že dnes budeme sjíždět peřeje, takže když nás viděli odplouvat, muset varovat ostatní.“

Wulfstan se vytáhl na špičky a zadíval se kupředu. „Blížíme se k dalším peřejím.“

Zvedli vesla a zaslechli tichý šum. Dlouhou dobu hluk nenabýval na síle a chvílemi téměř ustal. Bylo to podivné a neblahé. Pak se šumění bez varování náhle změnilo v burácení.

Otočili se k němu.

„A je to tady,“ řekl Wulfstan.

Vallon ve tmě rozpoznal nepravidelnou šmouhu. Řeka nasávala a vcucávala vodu. Zčeřené brázdy se hnaly kolem člunu. Lomoz se znásobil a od stěn kaňonu se odráželo dunivé burácení.

„Hučící peřeje,“ řekl Hero.

Do peřejí vplula první galéra a její záď se ukázala jako zadek potápějící se kachny. Pak sklouzla do zpěněné vody. Proplula bezpečně. Druhá galéra ji následovala, také bez nehody.

Wulfstan popotáhl a odplivl si. „To bude legrácka.“

Richard se hystericky zasmál.

Vklouzli do peřejí a chopil se jich mručící proud. Prodírali se převalujícími se vlnami, zápolili se třemi různými výškami vody najednou. Vlna udeřila Vallona do obličeje.

„Skála před námi,“ zaječel Wulfstan.

„Kam máme stočit loď?“

„Nalevo! Ne! Napravo!“

Ve srovnání se sílou proudu působilo jejich usilování jen nepatrně. Vallon viděl, jak se vlny tříští o balvan. Narazí do něho. Připravil se na to. Náraz ho srazil z lavice, ale člun se o balvan jenom otřel. Potom už měli pod sebou konec peřejí a vpluli na klidnou vodu.

Řeka zpomalila, jako by přestala plynout. Měsíc visel přímo nad soutěskou. Veslovali kolem řetězce ostrovů k dunivému hřmění, a když minuli ten poslední, uviděli uprostřed plavební dráhy mlhu vodní tříště.

„Tohle jsou ty velké peřeje,“ řekl Hero. „Nenasytné. Jsou dlouhé půl míle.“

„Ztratíme se z dohledu, když budeme čekat, až se galéry dostanou přes peřeje,“ zahulákal Wulfstan. „Dejte té druhé dostatečný náskok a pak hned za nimi.“

Peřeje byly tak dlouhé a strmé, že když klouzali do jejich chřtánu, ztratili první galéru z dohledu. Vallon uviděl, jak Sythina ruka vklouzla do Waylandovy dlaně. Hero sundal jednu ruku z vesla a položil ji na Richardovu. Vallon podobná gesta vídal mnohokrát před bitvou a spustil válečný pokřik.

„Buďte statečného srdce! Ať se stane cokoliv, i tak zůstaneme spolu. Když ne tady, tak na věčnosti!“

„Tady, nebo na věčnosti!“ zvolali všichni a vpluli do peřejí.

Člun dosedl do peřejí s mocným cáknutím. Chňapaly po nich vyceněné bílé zuby. Voda s nimi pohazovala takovou silou, že při každém dopadu do proudu nechtěně zamručeli. Náraz střídal náraz. Bylo to k nevíře, ale Wulfstan neochvějně stál na přídi a hulákal rozkazy, které sotva slyšeli. Vodní tříšť se přes ně přelévala. Strhlo je to do brázdy mezi skalními prahy a zmocnil se jich vír, držel je téměř na místě a otáčel jimi. Člun, který vlekli, je předhonil a začal je táhnout zádí kupředu.

Wayland bouchl dlaní do Vallona. „Ten člun do nás narazí!“

Vallon uviděl, jak se na ně řítí. Nebylo tam dost místa, aby proplul kolem nich. Wulfstan bleskurychle zareagoval, vytáhl nůž a přeťal vlečné lano. Záložní člun se kymácel pryč přes vzdutou vodu a odnášel s sebou skif a jednoho koně. Jejich vlastní vyděšený kůň bušil kopyty do bednění. Řítili se pozpátku. Pracně se otočili, a jen co pluli správným směrem, záložní člun se odchýlil z hlavního plavebního kanálu a vřítil se mezi skaliska. Narazil na balvan a ozvalo se hlasité zapraštění, které věstilo, že člun bude napadrť. Zakryla ho vzedmutá vlna, a když opadla, byl člun pryč. Už viděli konec peřejí a galéry na řece za nimi. Do poloviny trupu stála ve člunu voda a druhý člun byl pouhých pár metrů za nimi. Ještě přišlo pár nárazů a nedorozumění, jekot, když se otřeli o skalisko, a pak s posledním plesknutím vyletěli z peřejí jako zátka z láhve.

43

Vrak záložního člunu našli nedaleko po proudu. Kůň byl stále uvázaný ve svém stání, ale zahubila ho voda a prudké nárazy. O kus dál našli skif. Nějak se odvázal a jeho pohyblivost ho zachovala bez poškození; umožnila mu plout na vlnách jako list. Přivázali ho k zádi a pokračovali v cestě. Měsíc se skláněl k západu. Po vřavě v peřejích dolehla tichá plavba po proudu na Vallonovu mysl. Nedokázal setřást pocit, že je někdo pozoruje.

„Kolik je tak hodin?“

„Kolem půlnoci,“ řekl Wayland.

Měsíc se schoval za útesy, a tak jim na cestu svítily jen roztroušené hvězdy. Čluny se držely těsně za galérami, aby je neztratily z dohledu. Minuli další ostrovy, připomínající přízraky, a pak se znovu ukázal měsíc a ozářil kaňon jako kočičí oko.

„Stočili jsme se na západ,“ řekl Hero. „Tohle je ten dlouhý, klidný úsek.“

„Kolikery máme ještě před sebou peřeje?“

„Čtvery.“

„Zbyla nějaká medovina, Richarde?“

„Půl soudku.“

„Rozděl ji. Pintu každému.“

Posádky sjely další peřeje mírně opilé. Měsíc se znovu schoval, a tak do sedmých vpluli téměř poslepu. Teď už měli před sebou jen Hadí peřeje. Proplétali se mezi ostrovy v hluboké tmě. Zepředu se ozval náraz a poděšený křik.

„Do čeho jste vrazili?“ zavolal Hero.

„Do skaliska pod hladinou,“ odpověděl Kolzak.

Pomalu se sunuli kolem postižené galéry. „Prorazili jste loď?“

„Bohudíky ne. Ale uvízli jsme. Budete nás muset vytáhnout.“

Otroci přestoupili na druhou galéru a veslaři vytáhli uvízlou loď zádí napřed. Lodivodi pokračovali s nevýslovnou opatrností dál. Bidly pátrali po ponořených balvanech. Dolehlo k nim hučení Hadích peřejí, a jakmile minuli konec ostrova, uviděli ve tmě vepředu vzdutý pás vody.

Kolzak se otočil a něco zařval.

„V noci to nechce riskovat,“ řekl Hero.

„Musíme to zvládnout potmě,“ trval na svém Vallon. „Jestli je dost světla, aby se daly sjet peřeje, potom je i dost světla, aby nás Kumáni uviděli.“

„Do svítání je ještě daleko,“ řekl Hero. „Máme ještě čas vyslat dopředu člun, aby našel cestu.“

„Ani nevíme, jestli tam číhají v záloze,“ poznamenal Richard.

Vallon se uklidnil a všechno zvážil. „Zeptej se lodivodů, jak je daleko k brodu.“

„Šest verst,“ odpověděl Hero. „To jsou dvě míle.“

Vallon zvedl pohled k útesům. „Řekni lodivodům, ať přistanou někde, kam není seshora vidět. Ať vyberou místo, odkud se dá vyjít nahoru.“

Lodivodi odveslovali k pravému břehu a zakotvili v hluboké zátoce, přes niž se z útesů na obou březích klenuly skalní převisy. Mezi nimi se vinula stezka na náhorní plošinu.

Vystoupili všichni kromě otroků.

„Vezmi si jednoho lodivoda a pár mužů a prozkoumejte peřeje,“ řekl Vallon Wulfstanovi. „Držte se při břehu pro případ, že by byly nahoře hlídky.“ Otočil se k Waylandovi. „Ty víš, co po tobě budu chtít.“

„Abych to prozkoumal až k brodu.“

„Není to ani den, co nás Kumáni zahlédli. Možná ještě nestačili shromáždit dost válečníků, aby nás mohli přepadnout. Nemá smysl zbytečně riskovat peřeje.“

Wayland byl pryč, než stačila Syth něco namítnout.

Wulfstan s Igorem se vrátili a oznámili, že Hadí peřeje klesají jako plazící se stuha pěny přes šest kamenných říms a je jen jediná cesta, jak mezi nimi proplout. Není to nemožné, ale nikdo, kdo má všech pět pohromadě, to neriskne v noci, pokud by nehrozilo větší nebezpečí.

Vallon spal a paží objímal Syth. Wayland přiklopýtal po stezce. Zadržel dech. Syth se mu vrhla do náruče. Přitiskl ji k hrudi a promluvil přes její hlavu. „Shromáždili se ve velkém počtu. Je jich nejméně sto a další přijíždějí. Obsadili oba břehy.“

„Kristepane! Znamená to, že mají čluny?“

„Pořádné čluny ne. Přeplouvají přes řeku na nafouklých kožených pytlích.“

„Jaké máme vyhlídky, že proplujeme?“

„Moc dobré ne.“

„Ani kdybychom je zaskočili, aniž si to uvědomí?“

Wayland zavrtěl hlavou. „To se nám nepodaří. Na téhle straně Vlčího chřtánu postavili na útesech hlídku tří mužů. Jsou ani ne míli odtud. Odtamtud, kde sedí, vidí na Hadí peřeje. Ještě štěstí, že jsme se nepokusili je sjet.“

„Jsou u Vlčího chřtánu nějací lučištníci?“

„Ještě ne. Na přesnou střelbu je moc tma.“

Vallon pohlédl na hvězdy. „Jak je daleko do svítání?“

„Jestli se chceme dostat přes brod za tmy, budeme muset vyjet brzy.“

Vallon se zadíval na stezku. „Můžeme dostat tamtudy nahoru koně?“

„S jistým úsilím ano.“

Vallon si propletl prsty rukou a přitiskl si je na rty. Ostatní vyčkávali.

„Zabít tu hlídku by zlepšilo naše šance,“ poznamenal Drogo.

Vallon zavrtěl hlavou. „Než bychom vyvlekli koně nahoru, vypořádali se s hlídkou a vrátili se, byl by den.“ Pohlédl na Waylanda. „Popiš nám, jak vypadá to místo, kde nás chtějí přepadnout.“

„Tam, kde končí soutěska, se náhorní rovina svažuje až k řece. Brod je u úpatí svahu v ohybu řeky. Z řeky ho uvidíme, až když budeme skoro u něj.“

„Kumáni jsou soustředění u brodu?“

„Ano.“

„Žádní předsunutí bojovníci?“

„Jenom ta hlídka.“

„Může někde pod brodem přistát člun?“

Wayland zaváhal. „Břeh je tak nízký, že by člun mohl přistát téměř kdekoliv.“

Vallon odešel na břeh řeky. Když se otočil, hledělo na něho dvanáct obličejů naplněných obavami. „Nemáme moc času, čili buď přijmete můj plán, nebo nastoupíme do člunů a začneme veslovat.“ Odmlčel se, svoji taktiku si stále ještě ujasňoval. „Takže takhle. Vezmu si pět jezdců. Droga, Fulka, Tostiga, Olafa a Wulfstana. Vyvedeme koně nahoru stezkou. Až se dostaneme nahoru, konvoj vyrazí. Zabijeme hlídku a budeme sledovat lodi skoro až k brodu. Jakmile projedou, napadneme Kumány zezadu.“

Drogo se zasmál.

Vallon si ho nevšímal. „Ve tmě nebudou vědět, co se děje. Zasejeme paniku a budeme dělat zmatek tak dlouho, dokud nepropluje konvoj. Potom pojedeme po proudu řeky a Wayland nás nabere do člunu. Přijdeme o koně, ale to se nedá nic dělat.“

Drogo k němu udělal krok. „To myslíš vážně? Šest proti stovce?“

„Ve chvíli, kdy udeříme, jich bude ještě víc.“

Wayland to překládal Vikingům a Islanďanům. Wulfstan si povytáhl opasek a odplivl si. „Radši umřu s mečem v ruce, než abych dřepěl ve člunu a sto lučištníků si ze mě udělalo terč.“ Zašilhal na Vallona. „Měj na paměti, že tě to přijde na další libru stříbra a nějaký ten pohár medoviny. Platí se předem.“

Vallon se zasmál. „Ujednáno.“

Caitlin postrčila Olafa a Tostiga dopředu. „Pojedou s tebou.“ Postavila se před Droga a ostře na něho spustila norsky.

Pohlédl na Vallona. „Co říká?“

Vallon pokrčil rameny. „Přísahal jsi, že ji budeš chránit. Chce vědět, jak to hodláš udělat s veslem uprostřed řeky.“

Drogovi vystoupily svaly na čelisti. „Já a Fulk si chceme vybrat koně. Většina z nich je zralá akorát tak pro rasa.“

Všichni tělesně zdatní pomáhali vystrkat a vyvléct koně po stezce. Když se dostali nahoru, z Vallona se pot jen lil. Až na Waylanda poslal všechny zpátky. Jaká to úleva, dostat se ze soutěsky, pryč od plesnivého pachu řeky, který mu připomínal kobku. Vdechoval vůni rosou zvlhlé půdy. Flotila bílých mraků plula po moři noci. Všechno pod obzorem bylo černé, až na oheň hořící ve stepi. Nedalo se určit, jestli je míli daleko, nebo půlden jízdy.

Wayland ukázal na ostroh čnící nad řekou jako vlna, která se co nevidět zlomí. „Tam je ta hlídka, nalevo od toho nejvyššího bodu.“

Vallon si to místo vštípil do paměti. „Až vyplujete, vystřel šíp. Nedokážeme vás udržet v dohledu, takže těsně předtím, než se dostanete k brodu, zatrub na roh. To bude pro nás signál k útoku, takže to dobře načasuj. Jestli nás nenajdete, jak čekáme na břehu, plujte dál.“

Wayland zkřivil obličej. „Tím chceš říct –“

„Správně. Když tam nebudeme, jsme mrtví. Hero rozhodne, jestli budete pokračovat v cestě. Plň jeho příkazy stejně věrně, jako jsi plnil ty mé.“

Wayland polkl. „Ano, pane.“

„A teď si pospěš.“

Wayland zmizel na stezce. Jezdci čekali a pozorovali, jak se hvězdy stáčejí k obzoru. Svět spal oním nepřerušovaným spánkem, který přichází před svítáním.

Něco kolem nich prosvištělo. Vallon zahlédl, nebo si to jen představoval, šíp, který za sebou táhl bílou stuhu. Zadíval se do soutěsky. Hadí peřeje byly pouhou světlou šmouhou v černé propasti. První galéra vystrčila příď ze zátoky.

„Jsou na cestě. Nasedněte.“

Vallon pobídl koně kupředu a vedl je od řeky pryč. Bylo jim, jako by projížděli černým závěsem. Světlo si spíš představovali, než aby je skutečně viděli. „Co je to tamhle?“ zašeptal Drogo a ukázal na čekající obrys na pahorku. Vypadalo to jako jezdec na koni, který na ně čeká, ale když se přikradli blíž, zjistili, že míří zbraněmi na nějaký keř.

Vallon se radostně zasmál. „To je užitečná lekce. Jestliže nás dokáže k smrti vyděsit nějaký keř, představte si, jaký děs pocítí Kumáni, až se v jejich táboře zjeví ozbrojené přízraky.“

Vedl je v půlkruhu a přitáhl koni uzdu zhruba čtvrt míle od ostrohu. „Není zapotřebí se k nim plížit. Budou se domnívat, že patříme k nim. Jestli nás budou zdravit, neodpovídejte. Nevytahujte meče, dokud nebudeme tak blízko, abychom mohli udeřit. Zabijte je bez milosti. Nikdo nesmí uniknout.“

Všichni beze slova přikývli. Vallon pobídl koně. Ujížděli k ostrohu, jehož obrys hvězdy obkreslovaly průsvitným světlem.

„Vidím jejich koně,“ sykl Wulfstan.

Vallon se sklonil nízko v sedle a přivřenýma očima pátral po obzoru. „Vidím je.“ Sáhl po meči.

Pobídli koně do cvalu. Siluety koní byly čím dál patrnější.

Drogo se naklonil k Vallonovi. „Kde jsou jezdci?“

„Blízko. Nezastavuj.“

Koně uslyšeli jezdce a otočili hlavy. Jeden zafrkal. Jehlanovitý útvar vedle koní byla tři kopí opřená o sebe.

„Tamhle jsou,“ řekl Fulk. „Nahoře, napravo od koní.“

Vallon rozpoznal postavy přikrčené podél útesu. „Srovnat krok. Beru si prvního nalevo.“

Kumáni je zahlédli. Jeden se zvedl, rozčileně zamával a odvrátil se. Když se Vallon rozmáchl ze sedla, byla hlídka pořád ještě zaujatá tím, co se odehrávalo dole na řece. Ten, kterého si Vallon vybral, se krátce zasmál a stiskl svému sousedovi paži. Vallon mu smích uťal spolu s hlavou. O zlomek vteřiny později zabil Drogo druhého. Třetí se začal otáčet, když ho tři rány současně připravily o život.

Se zabitým neztrácel Vallon čas. Přidřepl na paty a přejel pohledem tok připomínající černé zrcadlo. Nikde nikdo. Rychle pohlédl proti proudu.

Drogo se zasmál a strčil do něho. „No, umřeli šťastní.“

Vallon se po něm ohnal a hřbetem ruky ho udeřil do hrudi. „Tamhle máš důvod.“

Ve dvou třetinách cesty Hadími peřejemi ležela na boku galéra. Ostatní hledali na konci peřejí ty, co přežili.

Drogo se chytil za hlavu. „Ach ne!“

Vallon prolomil ticho. „Tostigu, Olafe, jeďte po proudu řeky a varujte nás, kdyby se blížili nějací jezdci.“

Hledání netrvalo dlouho. Všichni na galéře, kteří neuměli plavat, se utopili. Lodi se shromáždily, pak se srovnaly do řady a vypluly po proudu. Vallon zvedl hlavu. Hvězdy na východě bledly, černá temnota zešedla.

„Bude to jen taktak,“ podotkl Drogo.

Vallon zvedl hlavu muže, jehož zabil, a pozorně si prohlížel jeho tvář. Smělé rysy byly orámovány černými copy za ušima. Na hlavě seděla kuželovitá plstěná čepice lemovaná kožešinou. Vallon ji sundal, nasadil si ji a odhodil hlavu do soutěsky. Muž měl luk, toulec a kulatý proutěný štít. Po ruce ležel kyj s kovovou hlavicí. Vallon uchopil luk. Byl složitě zhotovený, špice od sebe byly nanejvýš metr dvacet a byly stočené dopředu, čímž se dalo střílet s větší silou. Zavěsil si luk, toulec a štít na záda, pak poslal tělo za hlavou.

„Svlékněte je a vezměte si jejich zbraně. Ve tmě se na nás Kumáni dvakrát nepodívají. Nezapomeňte na kopí.“

„Můj kůň kulhá,“ řekl Wulfstan. „Myslíš, že bych mohl jet na tom jejich?“

„Můžeš to zkusit. Zjistíš, že je mnohem divočejší než ty herky, na které jsi zvyklý.“

Konvoj už se dohrabal na úroveň ostrohu. Z jednoho člunu někdo zamával. Vallon zvedl paži. „To je Wayland.“

Wulfstan zaklel. Jeden z koní kočovníků se tryskem hnal pryč. Vallon se rozběhl. „Co tady blbneš?“

„Ta mrcha mě kousla,“ řekl Wulfstan a protahoval si předloktí. Pořád ještě držel druhé dva koně.

I ve tmě Vallon viděl, že koně Kumánů jsou mnohem lepší než jejich zvířata. „Vezmi si toho druhého,“ řekl Drogovi. Podal mu dvě kopí. „Ty s Fulkem s tímhle umíte zacházet.“

Rozdělili si zbraně a vyrazili. Od soutěsky se drželi dál. Byla pořád ještě taková tma, že toho nejvzdálenějšího ze své skupiny neviděli s jistotou. Step se začala svažovat. Sjeli na bažinatou louku a po chvilce se po jejich pravici přehnala řada jezdců.

„Zklidni svého koně,“ sykl Vallon na Wulfstana.

Viking se na koni s vyceněnými zuby otáčel dokola. „Má opravdu čerta v těle, co?“

Dusot kopyt utichl. Vyjeli z mokřiny a znovu zastavili. Dvě seskupení táborových ohňů ukazovala postavení sil u brodu. Dvacet ohňů, možná i víc, planulo na této straně řeky, alespoň pět na druhém. Vallon viděl postavy, které se kolem ohňů hemžily jako termiti.

Ukázal mečem. „Vidíte ten kousek země pod brodem? Tam se po útoku sejdeme. Jeďme blíž.“

Přiblížili se k ohňům. Konec soutěsky měli po levici takových dvě stě metrů. Stepí se začalo plížit šedavé světlo a zanechávalo hnízda temnoty v úžlabinách. Tostigovi cvakaly zuby.

„Až zůstaneme trčet mezi nimi, tak tě strach přejde,“ řekl Wulfstan.

Islanďan se nasupil. „Nemám strach. Je mi zima.“

Wulfstan se zasmál. „Dlouho ti nebude.“

„Napadneme lučištníky na břehu,“ řekl Vallon. „Utvořte za mnou klín. Udeřte jako kladivo, ne jako krupobití. Žádné průtahy. Udeřte a jeďte dál.“

Do tábora přicválali další Kumáni a halasně se všichni zdravili.

„Slyšíte to?“ řekl Vallon. „Pro ně jsme jenom další smečka vlků, kteří se sjíždějí na hostinu.“

Čekali. Na východním nebi se začal objevovat sírově žlutý proužek.

Fulk koleny pobídl koně k Vallonovi. „Co uděláme, jestli neprojedou do svítání?“

„Zaútočíme i tak. Pořád ještě by to mohlo konvoj zachránit.“

Wulfstan si odplivl. „Stejně nic jiného dělat nemůžeme. Tady není kam utéct. Nejbližší ruská posádka musí být týden jízdy daleko.“

Vallon se usmál. „Připomínáš mi Raula.“

Wulfstan popotáhl. „Raul byl dobrej. Na Germána.“

Umlkli a přáli si, aby se konvoj už objevil.

Drogo se pleskl mečem naplocho přes stehno. „Zatrub, krucinál!“

Jako v odpověď zavřeštěly vikinské rohy. Z tábora nepřátel se ozvaly výkřiky a rozezněly se jejich trubky.

Vallon zvedl kopí. „Kupředu.“

Step pořád ještě halila polotma a kočovníkům mezi ohni musela připadat ještě temnější. Vallon cválal do útoku. Dojeli ke kumánským řadám. Všichni se hnali na břeh řeky. S postupujícím svítáním se začaly vynořovat tváře. Někdo na ně zahulákal.

Byli uprostřed nepřátel. Kolem nich se tryskem přehnal nějaký nomád, stál ve třmenech, otěže držel volně, levou rukou svíral luk s připraveným šípem, další čtyři držel v prstech a dva v ústech. Pohyboval se ladně jako kentaur.

„Blíží se lodi,“ řekl Vallon.

V ohbí řeky se objevila příď galéry a vyletěla první salva šípů a zadrnčela, jako když se trhá látka. Vallon pobídl koně do trysku. Břeh řeky byl nadosah. U kraje vody se rozmístily tucty lučištníků. Přijížděli další válečníci a svižně jako akrobati seskakovali z koní. Uviděl nějakého muže, jak velí lučištníkům, a sklonil kopí. Před ním se přehnal jezdec a přinutil ho kopí zvednout. Když znovu zacílil, velitel se otočil a uviděl ho. Odvrátil pohled, považoval Vallona jenom za dalšího Kumána, který se žene, aby mu nic neuteklo. Když se znovu podíval, měl kopí pouhých třicet centimetrů od hrudi. Pokusil se zvednout štít, když kovová špice udeřila a pozpátku ho srazila z koně.

Žerď se Vallonovi zlomila v ruce. Pustil ji a vytáhl meč. Hnal se řadou lučištníků a rozséval smrt napravo nalevo. Musel zabít nebo zmrzačit šest lučištníků, než dojel na konec řady.

Přitáhl koni uzdu. Přihnali se k němu čtyři jezdci.

„Kdo chybí?“

„Tostig,“ řekl Drogo zadýchaně. „Viděl jsem ho spadnout.“

Konvoj už doplul do poloviny brodu. Poplašené výkřiky překryl lomoz bubnů a trumpet. Byla ještě moc tma, než aby se dal rozeznat přítel od nepřítele, a většina Kumánů netušila, že je nepřítel mezi nimi. Lučištníci zmateně pobíhali po břehu řeky.

Vallon zamával mečem. „Ještě jeden výpad.“

Prosekal si cestu zpátky do té vřavy a nešetřil nikoho, kdo se mu připletl do cesty. Zkřížil mu cestu jezdec na koni a on mu odsekl čelist. Opěšalý muž zvedl meč a on mu rozsekl lebku. Pronikavě zavřeštěly trumpety a Kumáni se rozběhli ke svým koním. Jeden jezdec se mu přímo postavil. Jeden výpad, druhý, třetí a jeho protivník se svezl mrtvý ze sedla. Kumáni si uvědomili, že byli napadeni zezadu, a začali se organizovat. Koutkem oka zahlédl Vallon tlupu kočovníků, jak stahují Olafa k zemi. Do Vallonova štítu se zabodl šíp na dva prsty od jeho ruky. Další lučištník zamířil přímo na Droga a pak pustil luk a sáhl po šípu, který mu trčel z hrudi. Zakymácel se dozadu dopředu, jako by se nemohl rozhodnout, kam má spadnout.

Vallon odrazil dalšího útočníka. Kumáni se začali kolem něho stahovat.

„Víc dělat nemůžeme! Ustupte!“

Když otáčel koně, Fulk hekl a naklonil se v sedle.

Vallon se tryskem vymotal z té vřavy. Mys byl prázdný a většina konvoje ho už minula. Skif čekal tak asi padesát metrů od břehu a jeden člun se zdržoval uprostřed plavební dráhy za ním. Ve skifu klečeli dva muži. Na co si to hrají? Byli příliš daleko na to, aby se k nim dostali, a skif je moc malý, než aby je všechny pobral. Vallon se ohlédl a uviděl, jak Wulfstan bičem pohání koně. Za ním jel Drogo vedle Fulka a podpíral ho v sedle. Horda Kumánů se s ječením hnala za nimi.

Vallon vjel s koněm do řeky, ale kůň se prudce zastavil a Vallon mu přeletěl přes hlavu. Našel oporu pro nohy a vrhl se ke skifu. Wayland stál a roztáčel veslo přivázané k lanu. Hodil je.

„Neodvážil jsem se blíž. Člun nás odtáhne do bezpečí.“

Vallon se prodíral vodou a hekal přitom námahou. Voda mu sahala nad pas, když se kolem něho přehnal Wulfstan a popadl ho za vlasy. Vallon mu odrazil ruku. „Zachraň se, já počkám na Normany.“

Otočil se a uviděl Droga, jak seskočil z koně a vběhl do řeky. Fulk zůstal v sedle a jako zadní voj bojoval s tuctem Kumánů. Drogo se zastavil a ohlédl.

„Fulku, pojď!“

„Je s ním konec!“ zařval Vallon.

Pozpátku zacouval hlouběji do řeky. Letmo se ohlédl a uviděl, jak Wulfstan plave ke skifu. Wayland zahulákal a ukázal na veslo. Bylo ani ne dva metry za Vallonem. Prodíral se k němu. Voda mu sahala ke krku, když je nahmátl. Přehodil paži přes veslo a plival vodu. Drogo se brodil k němu. Fulk stále ještě zůstával v sedle, mával mečem a Kumáni ho rozšvihávali na kusy. Kopiník ho probodl tak, že mu špice kopí projela zády. Pár Kumánů zajelo s koňmi do řeky a lučištníci vyběhli do svahu a stříleli od boku. Jeden šíp škrábl Vallona do ramene.

Wayland zatáhl za lano. „Ještě ne!“ zařval Vallon.

Proud ho táhl z hloubky. Drogo měl na sobě brnění, a jestli se k Vallonovi rychle nedostane, bude odsouzený k záhubě. Ztratil půdu pod nohama, zmizel pod hladinou, ale s prskáním se vynořil.

„Nech ho tam!“ zahulákal Wayland.

Vallon se letmo ohlédl. „Tebe jsme taky neopustili!“

Otočil se k Drogovi a natáhl se co nejdál. „Chyť se mě!“

Drogo zkřivil obličej námahou a vrhl se kupředu. Dotkli se rukama a zahákli se za prsty jako druzi pečetící přísahu.

„Táhni!“ zařval Vallon.

Wayland a druhý muž je začali přitahovat. Šípy hvízdaly a pleskaly do vody kolem nich. Vallon se dostal ke skifu a zachytil se jeho okraje. Wayland se svezl na břicho a popadl ho za zátylek. „Potopíš nás, jestli sem vylezeš. Drž se, dokud nás člun neodtáhne z dostřelu.“

Posádka je odtáhla do bezpečí. Vallon byl ochromený chladem, když se po něm natáhly ruce a vyvlekly ho do člunu. Padl na obličej. Někdo mu třel údy. Překulil se a uviděl několik dětských otroků, jak na něho civí. Objevil se nad ním Waylandův obličej.

„Jsi zraněný.“

Vallon cítil, jak mu z ramene stéká krev. „Pouhé škrábnutí. Pomoz mi vstát.“

Stál a kymácel se. Sanice se mu chladem svírala. „Syth je v pořádku?“

„Bohudíky ano.“

Vallon udělal pár vrávoravých kroků a málem zakopl o tělo otrokyně, která tam ležela se dvěma šípy v zádech. Hero seděl na zádi, zčásti zakrytý jedním Vikingem. Vypadalo to, že se zubí, ale když se Vallon připotácel blíž, poznal podle toho, jak se Hero tvářil, že se stalo něco strašného.

„Richard je zraněný,“ řekl. „Je to zlé.“

44

Hero držel zhrouceného Richarda v náruči. Vallon odstrčil otroky, aby se k nim dostal. Richard mělce lapal po dechu a držel si levou stranu hrudi. Hero jím jemně pohnul, aby mohl Vallonovi ukázat šíp v jeho zádech. Zasáhl ho těsně u páteře a zabodl se skoro po pírka. Vallon odtáhl Richardovi ruku od těla. Viděl, že hrot šípu na druhé straně nevyšel. Zvedl za bradu Richardovi hlavu a prohlížel si jeho obličej. Panenky měl rozšířené a z úst mu vytékal krvavý chrchel.

Vallon si prsty promnul oči a pohlédl na Hera. Nebylo třeba slov. Oba věděli, že zranění je smrtelné.

„Musíme někde přistát. Čím dřív ho ošetřím, tím lepší bude mít vyhlídky.“

Vallon letmo pohlédl na nomády, kteří se tryskem hnali na pozadí blednoucího nebe. „Nemůžeme na břeh, dokud se nezbavíme Kumánů.“

„Na člunu Richarda ošetřovat nemůžu. Na ostrově svatého Řehoře budeme v bezpečí. Bez člunů se tam nedostanou.“ Kamenný výběžek ostrova už měli před sebou na dohled a galéra si razila cestu levým ramenem řeky. Někdo z otroků vyvřískl a ukázal na řeku. Dva z jejich druhů pluli po hladině s údy rozhozenými, jako hvězdy, a bílé vlasy se kolem nich rozprostíraly.

„Čí galéra ztroskotala?“ zeptal se Vallon.

„Igorova. Jeho tělo jsme nenašli. Zachránili jsme ještě čtyři a další dva a jednoho Rusa nabral druhý člun. Všichni ostatní se utopili.“

„Kdo ještě zahynul u brodu?“ zeptal se Vallon a obličej se mu stáhl.

„Caitlinina služebná a jeden Viking na druhém člunu. Kolik jich zůstalo na galéře, nevím.“ Hero si všiml, že Vallonovi krvácí rameno. „Dovol, podívám se ti na to.“

„Později. Nejdříve se věnuj Richardovi.“

Wayland přehodil Vallonovi přes ramena přikrývku. „Snad aby sis svlékl to mokré oblečení.“

Vyšlo slunce a vykreslilo Kumány na pozadí jemného rumělkového oparu. Konvoj se už blížil k začátku ostrova a oni ho pořád ještě pronásledovali. Za ostrovem se Dněpr rozšiřoval mezi stepí, která se táhla bez hranic. Richard dýchal velmi rychle a každé mělké nadechnutí provázel bolestný vzlyk.

Vallon se vrátil v suchých šatech.

„Tohle je naše poslední příležitost k přistání,“ připomněl Hero.

„Když zastavíme, galéra bude pokračovat bez nás,“ řekl Drogo.

„Richard je tvůj bratr!“

„A Fulk byl můj nejbližší přítel. Nemohl jsem ho zachránit a ty nemůžeš zachránit Richarda.“

Hero se naposledy obrátil na Vallona. „Snažně tě prosím.“ Vallon stál, třásl se a opíral se o prázdné koňské stání. Wulfstan a ostatní Vikingové ho s nehybnými vesly pozorovali z druhého člunu.

„Zajeďte k ostrovu,“ řekl. „Ty vyřiď Kolzakovi, ať počká, než ošetříme zraněného muže.“

Opřeli Richarda o obrovitý dub, který skýtal stín prvním Vikingům, kteří putovali Cestou k Řekům. Pod ním se pečetily úmluvy, stvrzovaly a porušovaly smlouvy, nabízely obětiny. Odtud vyslal jeden z prvních ruských vládců tisíc lodí proti Konstantinopoli. Tady velkokníže Svjatoslav pobyl jednu zimu, než ho Pečeněhové zabili, jeho lebku pozlatili a pili z ní zkvašené kobylí mléko.

Vikingové postávali okolo, chmurně vrtěli hlavami, že vše je marné, když Hero rozřízl Richardovi tuniku. Šíp ho zasáhl mezi třetí a čtvrté žebro téměř kolmo a probodl levou plíci. Byl by mu proletěl tělem a vyšel pod levým podpažím, kdyby hrot nenarazil na žebro. Tam, kde se hrot šípu zabořil, byla zhmožděná tkáň. Hero odvedl Vallona stranou, aby je Richard neslyšel.

„Hrot je pod žebry. Myslím, že ho můžu dostat ven.“

„Jak? Šíp má ostny.“

„Mám nástroj k odstraňování ostnů, ale v tomto případě je šíp příliš hluboko, než aby se dal vytáhnout a nezpůsobil smrtelné zranění.“

„Je jenom jeden způsob, jak s takovým zraněním naložit. Uříznout šíp pod opeřením, udeřit do něho a prorazit ho mezi žebry. Je to surové, ale viděl jsem, že se to podařilo.“

„Šíp se zlomí. Buď to, nebo poškodí velkou cévu. Ne, musím ho vyříznout.“

„Richard téměř určitě zemře, ať uděláš cokoliv, Hero. Vynaložme úsilí na to, aby jeho poslední hodiny byly co nejméně bolestivé.“

Kolzak zahulákal a ukázal na Kumány. Právě se rozdělovali, jedna skupina se vracela k brodu, druhá zamířila na jih a zanechávala za sebou oblaka červeného prachu. „Je příliš nebezpečné tady zůstávat.“

„Počkej, až ošetřím Richarda,“ křikl Hero.

„Nejsi sám, kdo má zraněné lidi. Musíme pryč, než kočovníci nastraží další past.“

Herova žadonění si nevšímal a galéra se dala do pohybu. Kolzak hulákal a ukazoval po proudu.

„Co říká?“ chtěl vědět Vallon.

„Jestli je nedoženeme, počkají na nás u ústí.“

„Ne, nepočkají,“ vložil se do toho Drogo. „Kolzak už přišel o bratra a polovinu otroků.“

Vallon se prudce obrátil k Vikingům. „Wulfstane, zastav je. Použij sílu, když nebude zbytí.“

Jejich pohledy se do sebe zaklesly a Vallon vytušil, co se stane, ale nemohl tomu nijak zabránit. Wulfstan se rozběhl k svému člunu. „Za mnou, chlapi. Utíká nám kořist.“

Vikingové se přiřítili k řece a odstrčili člun od břehu. Všechno se začalo rozpadat. Drogo popadl Caitlin za paži a táhl ji za Vikingy. „Počkejte na mě!“

Vikingové zaváhali. Drogo doběhl k řece, vrhl se do vody a táhl Caitlin za sebou. Vytrhla se mu a Drogo po ní skočil. Podařilo se mu popadnout ji za paži. Druhou rukou ho lískla do obličeje a odrazila ho. Prodrala se zpátky na břeh. Vallon ji chytil a namířil meč na Droga.

„Jeď s Vikingy.“

Drogo se otočil, ale bylo pozdě. Vikingové veslovali za galérou jako pominutí a podle toho, jak Rusové znásobili své úsilí, bylo jasné, že dobře vědí, jaký je čeká osud, pokud je piráti dostihnou. Vallon sledoval, jak Vikingové předjeli galéru, vtrhli na palubu a zlikvidovali chatrný odpor. Jeden z ruských odvedenců spadl do řeky a ozval se vikinský válečný roh.

Wulfstan běžel na záď a přiložil ruce k ústům.

Vallon napínal uši, aby mu porozuměl. „Co říká?“

Wayland stál vedle něho a mířil na Droga. „Že to není nic osobního.“

Vallon sledoval galéru, jak odplouvá po proudu. Drogo ji také pozoroval, pak zavrtěl hlavou a začal se brodit ke břehu.

Wayland vrhl pohled na Vallona, čekal na příkaz vystřelit. Avšak v tuhle chvíli představoval Drogo jejich nejmenší problém. Bez lodi schopné plavby po moři byli v koncích, i kdyby se k ústí dostali.

Drogo se zastavil a chabě se usmál. „Nekoukej tak na mě, Vallone. Udělal bys totéž.“

„Zabij ho,“ zašeptala Caitlin.

Vallon natáhl ruku k Waylandovu luku a odstrčil ho. „V jednom dni jsem viděl umírání víc než dost. Teď je načase postarat se o živé.“

Richard ztěžka dýchal a každý nádech provázelo bolestné kňourání. Zůstával opřený o dub, protože v jiné poloze nemohl dýchat vůbec a srdce se mu hrozivě rozbušilo.

Hero ho pohladil po tváři. „Slyšíš mě?“

Richard otevřel skelné oči. „Mám pocit, jako bych se topil. A bolí to. Bože, jak jen to bolí.“

„Hrot šípu je za žebry. Přímo tady. Dovolíš mi, abych ti ho vyndal?“

„Změní se tím něco?“

„Ano.“

„A dáš mi nějaký ten svůj uspávací lektvar?“

„Dám ti ho tolik, aby to otupilo bolest. Tvoje srdce se namáhá a plíci máš plnou krve. Kdybych tě uspal, nemusel by ses probudit.“

Richard zanaříkal.

„Abych se k tomu hrotu dostal, budu muset říznout dost hluboko.“

Richard zkřivil obličej. „Udělej, co musíš. Víc už to bolet nemůže.“

Hero si přichystal nástroje. Caitlin ohřála na ohni vodu. Když bylo všechno připraveno, dal Hero Richardovi lžíci uspávací směsi. Ten ji vykašlal spolu se spoustou krve. Drogo jen stál a zlověstně přihlížel jako hypnotizovaný.

„Přilož ruku k dílu.“

Hero si vybral skalpel a poklekl vedle Richarda. Vallon sevřel Richardovi ramena a Syth mu zvedla levou paži, jako by to bylo zlomené křídlo. Drogo držel bratrovi nohy.

Hero nevěděl, v jakém úhlu se hrot nachází. Když přiložil ostří na kůži, třásla se mu ruka. Musel se odhodlat. Ruka se mu zpevnila. Rázně provedl šikmý řez, zacílený na střed pohmožděného místa. Pocítil, jak ostří škráblo o kost. Vytryskla krev. Richardovo tělo se vzepjalo.

Hero natáhl ruku. „Vodu.“

Caitlin mu podala kus látky namočený ve studené říční vodě. Opakovaně látku přikládal, ale krev nepřestávala téct.

„Ještě.“

Konečně krvácení téměř ustalo. Hero rozchlípil řez, vysušil ho a uviděl, jak se zalesklo žebro, než je znovu zalila krev. Několikrát to zopakoval, načež zvedl pohled. „V žebru je prasklina, šíp musí být přímo za ním.“

„Vidíš hrot?“

„Ne. Budu ho muset najít.“

Zasunul špičku skalpelu mezi žebra nalevo od praskliny. Nezajel dost hluboko a musel to zkusit znovu. Krev mu zalila ruce.

„Myslím, že jsem ho našel.“

Znovu zapátral, tentokrát zprava doleva, až se ostří zarazilo. Pocítil záchvěv naděje.

„Hrot uvázl mezi žebry.“

„Jak se k němu dostaneš?“

„Musím roztáhnout žebra.“

Vallon sebou trhl. „To bude nesnesitelně bolet. Dovol, abych zkusil zatlačit z druhé strany.“

„Opatrně. Dřík šípu je v plíci. Jestli zatlačíš moc, tak se zlomí.“

Vallon uchopil šíp blízko místa, kudy do těla vnikl, a zatlačil nejprve zlehka, potom silněji. Richard zakřičel jako mučené zvíře.

„Ani se nehne.“

Hero smyl krev. „Zkus tím trochu otočit.“ Richard znovu žalostně vykřikl.

„Myslím, že leze,“ řekl Hero. „Ještě jím otáčej. Kraje hrotu jsou zřejmě zahnuté.“

Vallon si odsedl. „Zatraceně.“

„Co se stalo?“

„Dřík se uvolnil. Můžu jím volně otáčet.“

„Už s tím nehýbej,“ řekl Hero. Omyl řez a uviděl mezi žebry vyčnívat kov. „Trochu prolezl. Dost na to, abych ho mohl uchopit. Budu muset udělat další řez.“

Druhý řez provedl vodorovně se žebry. Vytřel si pot z očí a vybral si pinzetu. Znovu řezy očistil, sevřel pinzetou hrot a zatáhl. Pinzeta sklouzla. Zkusil to několikrát, ale nedokázal hrot pořádně sevřít. Pokaždé, když zatáhl, Richard vykřikl.

„Nedokážu to pevně uchopit.“

Vallon natáhl ruku. „Ukaž, zkusím to.“

Hero rozevřel ránu, aby bylo vidět kovový hrot. Spláchl krev, aby mohl Vallon pinzetu nasadit.

„Mám to,“ řekl. Úsilím se mu třásla brada. Zatáhl a Richard vřískl. Pak Vallon zatáhl takovou silou, že se překotil, když se pinzeta sesmekla. „Cítil jsem, že se to pohnulo.“

Když Hero ránu prohlédl, byla půlka hrotu už venku.

„Ach Bože,“ naříkal Richard. „Nechte mě umřít!“

Hero osušil Richardovi čelo. „Už je skoro venku. Ještě jednou to zkusíme.“

Vallon znovu uchopil hrot do klíštěk a tentokrát ho vytrhl i se svalovinou. Vystříkla krev a vypadalo to, že vyteče všechna Richardova životodárná míza, než obklady se studenou vodou krvácení zastavily. Richard ztratil vědomí a srdce se mu třepotalo jako ptáče. Vallon mu vytáhl dřík šípu ze zad; vystříkl další proud krve a opadl. Hero otáčel ohnutým hrotem šípu v ruce.

„Jsi statečnější muž než já,“ řekl Vallon. „A Richard také.“

Byli už opět na řece, když Richard přišel k sobě. Dýchal o trochu volněji a mohl se po malých doušcích napít vody. Ten večer tábořili na jiném ostrově a střídavě podpírali Richarda v poloze, v níž pociťoval nejmenší bolesti. Ráno byli Kumáni pryč. Hero měnil na ráně obklady. Nechal je neobvázané, aby se mohla rána vysoušet. V kalném světle byl Richard sinalý jako dva dny stará mrtvola a tmavé oči měl zapadlé v lebce.

Řeka je unášela prázdnou stepí. Další den Richard dokázal pojíst trochu vývaru. Místo řezu ho nebolelo tolik jako vnitřní zranění. Při každém nadechnutí mu bylo, jako by mu v plíci pevně utahovali steh. Odsávání rány baňkou mu skýtalo určitou úlevu, takže chvílemi i usnul. Po třech dnech se Hero odvážil doufat v uzdravení. Obklady mu vyměňoval ráno, večer a v noci. Objevilo se trochu hnisu, ale to se dalo čekat, a okraje rány se začínaly hojit.

Čtvrtý den Herovy křehké naděje rozdrtil, když odsávání baňkou vyvolalo hojný výtok páchnoucího hnisu. Večer dostal Richard vysokou horečku a blouznil. Příštího rána probublával z rány plyn a zahalil člun hnilobným pachem.

Šestého dne dopluli k ústí Dněpru a přistáli na ostrově svatého Aitheria. K oběma břehům odtud bylo přes míli daleko. Ostrov byl asi půl míle dlouhý, plochý a jednotvárný, až na několik málo mohyl. Poutníci poznali, že je opuštěný, ještě než vystoupili na břeh a našli pozůstatky po nedávných ohništích a čerstvě vykopaný hrob. Nerostly tam stromy, a tak Richarda opřeli o vikinský runový kámen, vztyčený v upomínku na jiného poutníka, který zahynul na Cestě k Řekům. Večeřeli za morbidního ticha, zatímco Hero seděl u Richarda a čekal, až jeho přítel zemře.

Nenadále nabyl Richard vědomí. „Hero?“

„Jsem tady.“

„Už to nebolí.“

„To je dobré znamení.“

„Zítřka se nedožiju. Neplač. Vzpomínej na dobré časy, které jsme spolu zažili. Mysli na to, o co bych přišel, kdybych zůstal doma. Za posledních osm měsíců jsem prožil celý život. Tolik jsem toho viděl a tolik se naučil. Pořád jsem hlupák, ale hlupák, který dovede klást otázky, na něž neumí odpovědět ani deset moudrých mužů.“

Ve světle hvězd byly jeho oči temnými jezírky stínu.

„Kéž bych se dostal až k moři.“

Hero ho objal. „Dostali jsme se k němu. Podívej se na mraky. Podívej se, jak se světlo z moře proti nim odráží.“

„Nechci být pohřbený tady. Je to tu plné duchů. Promlouvají ke mně. Nechci být s nimi. Hoďte moje tělo do řeky.“

To byla poslední Richardova slova. Dech mu postupně slábl. Přišel Drogo a položil Herovi ruku na rameno.

„Chci s ním mluvit.“

„Nemůže tě slyšet.“

„Záleží na tom, co mu musím říct.“ Hero odešel na břeh a sevřel si hlavu v dlaních. Na písčině vzdychaly vlny. Doléhalo k němu Drogovo mumlání, přerušované mnoha odmlkami, jako by musel slova namáhavě dobývat ze svého nitra. Konečně zmlkl. Hero se zvedl a pozoroval ho, jak se blíží.

„Zemřel.“

„Měl jsem tam být, když jeho duše odletěla.“

„Chtěl jsem se s ním usmířit.“ Drogovi se chvěla ústa. „Byl lepší člověk, než za jakého jsem ho považoval, ale když vyrosteš v takové rodině, jako je ta naše… „ Prudce se odvrátil a celé tělo se mu třáslo.

„Ještě není pozdě usmířit se s Vallonem.“

Drogo se otočil, jako když ho píchne. „Richard mi nikdy nijak neublížil. Kdežto Vallon…“ Vymrštil ruku. „Ten chlap mi vzal všechno.“

Ráno zabalili Richarda do rubáše, položili ho do člunu a spustili na moře. Studený vítr dělal na vlnách bílé čepičky a hejno pelikánů stálo na břehu otočené k oknu světla v šedivém nebi. Hero zůstal i poté, kdy už všichni odešli, a pozoroval člun, jak odplouvá pryč. Byl hluboko ponořený do truchlivého snění, když Wayland vyslovil jeho jméno. Otočil se. „Byl jsem na míle daleko. Svolává nás Vallon? Zdržuju?“

„Jde o Syth. Je jí zle.“

„Ach ne! Proč jste nic neřekli?“

„Nechtěla tě obtěžovat. Řekla mi to dnes ráno. Už je jí zle tři dny.“

„Jak je jí zle?“

„Zvrací. A tři sokoli taky vykazují známky nemoci.“

„Hned se na ni podívám.“

Syth ho ostražitě pozorovala, když se k ní blížil. Její obvyklá čipernost byla tatam. Pod očima měla kruhy a vlasy matné. Změřil jí tep, poslechl si, jak dýchá, sáhl jí na čelo. Nic mimořádného nezjistil.

„Popiš mi příznaky.“

Zašklebila se a napodobila zvracení.

„Zvracíš?“ zeptal se Hero. „Po jídle?“

„Když si na jídlo vzpomenu. Někdy zvracím, když ho ucítím.“

„Horečku nemáš. Možná jsi něco špatného snědla.“

Přistoupila k nim Caitlin. „Co je s tou dívkou?“

„Je nemocná. Zvrací.“

Caitlin Syth objala. „V kterou dobu se ta nevolnost dostavuje?“

„Nejhorší je to ráno.“

Caitlin pohlédla na muže. „Nechte nás o samotě.“

Hero pozoroval Waylanda, jak přechází a jezdí si rukou po ústech. „Bude v pořádku. Potřebuje si jenom odpočinout.“

„Kde si Syth odpočine? Před námi je Černé moře a za námi step zamořená Kumány.“

„Hlupáci.“

Hero se otočil. Caitlin stála s rukama v bok a usmívala se.

„Dovedu pochopit, proč Wayland nedokázal rozpoznat, co se děje se Syth, ale ty…“

Hero zrudnul. „Přiznávám, že moje lékařské znalosti nejsou dokonalé.“

„Nemusíš být žádný doktor, abys poznal, co s ní je. Není nemocná, je těhotná.“

Vallon svolal poradu u poledního jídla. „Nechtěl jsem probírat naši situaci, dokud byl Richard naživu. Jsme v pěkné bryndě. Otázka zní, jak se z ní dostaneme.“

„Musíme plout za galérou,“ řekl Drogo. „Přímo na západ a držet se při pobřeží. Rusové nepoplují rovnou do Konstantinopole. Po cestě se budou zastavovat v obchodních střediscích.“

„Co navrhuješ ty?“ oslovil Vallon Hera.

„Každá rada drahá. Nejbližší přístav je v ústí Dunaje. Mohlo by nám zabrat týden, než bychom se tam dostali, a museli bychom každý večer přistát. Pobřeží si zabrali kočovníci a dříve či později bychom na ně narazili. Třeba by bylo bezpečnější zamířit na východ. Igor mi říkal, že je na Krymském poloostrově řecká kolonie.“

„Jak je to daleko?“

„Nevím.“

„Kolik máme jídla?“

„Dost na čtyři pět dní.“

„Waylande? Chceš k tomu něco říct?“

Sokolník pohlédl na Syth a pak teprve odpověděl. „Vzdali jsme náš plán dostat se do Anatolie?“

„Zapomeň na Anatolii. Teď záleží jenom na tom, abychom přežili.“

Vallon si přejel přes rty.

„Východ, nebo západ,“ řekl Drogo. „Kam to bude?“

„Ani tam, ani tam.“ Vallon ukázal na moře, na člun s Richardovým tělem. „Poplujeme cestou, kterou se vydal tvůj bratr.“

„Cože? V našem malém člunu se přes moře nedostaneme.“

„Řekové mají kolonie všude kolem Černého moře. To znamená námořní dopravu. Poplujeme na jih, až narazíme na námořní trasu, a počkáme na plavidlo, které nás vezme na palubu.“ Vallon se rozhlédl. „Má někdo lepší nápad?“ Pleskl se do kolen. „Tak tedy domluveno.“

45

V předvečer odjezdu se stav nemocných sokolů zhoršil. Dva odmítli potravu. Ten třetí si vzal malý odřezek a vyvrhl potravu nestrávenou. Stál neohrabaně, peří zplihlé a oči přivřené do oválů. Když se na ně Wayland přišel ráno podívat, leželi v klecích ztuhlí s pařáty zaťatými a po peří jim běhaly vši.

Vyplouvali pod chladným a zataženým nebem. Tam, kde se barva vody změnila z blátivě žluté v šedou, dohnali Richardův pohřební člun. Na okrajnících seděli čtyři supi a nad tělem v rubáši se vznášeli rackové a luňáci. Poutníci se pokřižovali, vytáhli plachtu a zamířili na otevřené moře. S příchodem tmy zmizela země z dohledu a nezahlédli jedinou loď. Vítr zesílil a vlny se přelévaly přes palubu, takže bylo zapotřebí vylévat vodu. Bezesnou noc vystřídal další chladný, šedivý den. Plavili se dál, ale nebyli si jistí, jaký kurz vlastně sledují. Kvečeru Waylandovi připadalo, že zahlédl daleko na pravoboku plachtu. Nikdo jiný ji ovšem neviděl a brzy padla tma.

Ráno třetího dne bylo jasné a prosluněné, moře se mírně čeřilo, zůstávalo prázdné a vítr je nesl na západ. Hleděli na sebe očima podlitýma krví a uvědomovali si, že jsou příliš daleko od pevniny, než aby se mohli vrátit.

Před polednem Wayland zahlédl plachtu blížící se od východu. Upravili svůj kurz, aby mohli plavidlo zastavit. Hero rozpoznal, že je to benátská obchodní loď. Proplouvala kolem nich tak blízko, že zoufale mávající posádka člunu viděla, jak na ni z lodi ukazují. Plula dál, aniž změnila směr, provázená kletbami trosečníků.

Nedlouho poté, co zmizela z dohledu, ukázala se další loď, rovněž mířící na západ. Toto plavidlo bylo mnohem větší a plulo pode dvěma trojúhelníkovými plachtami.

„To je dromon,“ řekl Hero. „Byzantská galéra. Koukněte na ty dvě řady otvorů pro vesla. Musí nést tři sta mužů.“

Vallon si ji prohlédl. „Stáhněte plachtu. Nedávejte žádná znamení.“

Drogo vyskočil z lavice. „Zbláznil ses?“

„Uklidni se. Nabrali by nás jenom z jediného důvodu. Nemám chuť odpracovat si své dny jako otrok na galéře.“

Pozorovali, jak galéra klouže kolem. „Hlavu vzhůru,“ řekl Vallon. „Už jsme viděli dvě lodi. Jsme na správném místě.“

Toho dne ani příštího rána se žádné další lodi neukázaly. Odpoledne Wayland otevřel klece, aby nakrmil sokoly, kteří přežili. Bílá samice měla stále zdravou chuť k jídlu a bystré oči. Ta druhá mladá samička se krčila v rohu klece. Když si ji Wayland posadil na pěst, držela se nejistě a potravě nevěnovala pozornost. Dal ji zpátky do klece.

O její blízké smrti ostatním neřekl. Shrbeně seděli a zaobírali se vlastním trápením, vlasy tuhé solí, obličeje pokryté slanou maskou, v koutcích úst zbytky zvratků.

Slunce se nořilo do moře, když se Wayland ještě naposledy rozhlédl a zaznamenal další plachtu. Drobná silueta na rudnoucím nebi. Všichni ji sledovali mlčky a neodvážili se vyjádřit naději slovy. Zvětšovala se.

„Míří k nám,“ řekl Wayland.

„Na východ,“ podotkl Drogo. „Špatným směrem.“

„Špatný směr neexistuje,“ dodal Vallon.

Loď měla vítr z boku a sunula se vpřed pomalu. Když se její trup objevil na obzoru, svítila Večernice.

Drogo přestal mávat. „Je moc tma. Nevidí nás.“

„Zapalte pochodeň,“ řekl Vallon.

Než se jim podařilo zapálit vlhké lano, byla loď ztracená v temnotě. Wayland zvedl lano nad hlavu. „Kvůli pochodni nezastaví,“ řekl Drogo.

„Křičte,“ nařídil Vallon.

Mávali pochodní a do ochraptění volali do tmy.

Hero ukázal. „Tamhle!“

Na levoboku se objevila jiskřička. Světlo zesílilo a přidalo se k němu další. Potom třetí. Pochodně se blížily, až Hero v jejich světle rozpoznal obličeje mužů, kteří je drželi. Už dokázal rozeznat obrysy lodi. Bylo to zvláštní plavidlo s velmi vysokou přídí, širokým trupem a ještě širší zádí. Na přední palubě stál jeden člověk s pochodní, a když se ve větru víc rozhořela, zahlédl Hero oko namalované na přídi a jméno lodi v řečtině. Věděl, že to znamená „Tulák“.

„Kdo jste?“ zvolal hlas. „Co se stalo?“

„Jsme kupci a ztroskotali jsme,“ zavolal Hero. „Byli jsme na cestě z Kyjeva do Konstantinopole, když naše loď ztroskotala. Pět dní jsme na moři a jídlo a voda už nám skoro došly. Máme s sebou ženy. Pro lásku Boží, zachraňte nás.“

Pochodně se spojily v jednu. Z toho, jak někteří námořníci gestikulovali, bylo jasné, že by chtěli zanechat trosečníky osudu.

„Ukažte se, ať se na vás podíváme blíž,“ zvolal hlas.

Připluli k boku lodi a z paluby se na ně zadívali čtyři neurvale vyhlížející muži a chlapec. „Kdo jsou tamhleti dva?“ chtěl vědět kapitán a ukázal na Vallona a Droga.

„Vojáci, chtějí se připojit k varjažské gardě.“

„Ozbrojence na svoji loď neberu. Podejte sem jejich zbraně. Nevypadáte jako piráti, ale ani jako poctiví kupci.“

Předali své zbraně a námořníci je vytáhli na palubu. Pak je odvedli kolem nákladového prostoru s dvacítkou koní, uvázaných ve stáních. Loď už měla leccos za sebou a páchla po stojaté vodě v podpalubí a starých nákladech oleje a ryb. Její kapitán byl šeredný jako hřích, měl obrovský zahnutý nos a vlasy jako klubko mrtvých hadů mu visely z jinak holého temene. Jmenoval se Bardas. Nevěděl, co si má o těch cestujících myslet, ale pohled na Caitlin, která objímala Syth a hladila ji po vlasech, v něm zřejmě probudil jakýsi drsný soucit.

„Nehýbejte se z přídě. Přinesu vám jídlo.“

Poutníci se odebrali do zastřešeného prostoru, zapuštěného v přídi. Za chvilku se vrátil kapitán se dvěma svými lidmi a přinesli vodu, kotlík dušených fazolí a trochu chleba. Hero se ho zeptal, kam má namířeno. Bardas řekl, že jsou pět dní daleko od Varny a vezou koně řecké posádce v Chersonu na Krymském poloostrově, což je den plavby na východ.

„Najdeme tam loď, která by nás vzala do Konstantinopole?“

Bardas zavrtěl hlavou. „Takhle brzy před Vánocemi ne. Pár dní předtím, než jsme vypluli, dorazila nákladní loď z Trebizondu, na které umírala posádka na mor. Všem plavidlům z východu nařídily úřady měsíční karanténu v ústí Bosporu. Nikdo do Konstantinopole necestuje, pokud nemusí.“

Vallon se zasmál, když mu Hero ty novinky převyprávěl. „Takže nám Rusové prokázali laskavost tím, že utekli. Uvidíme, jestli se nám to podaří ještě víc využít.“ Zadíval se k lodní kuchyni osvětlené ohništěm. „Říkal jsi, že nám zbývá asi dvacet liber stříbra.“

„Spíš patnáct.“

„Drogo, ti koně, cos koupil v Novgorodu, stáli kolem dvou liber?“

„Ošidili mě, nestáli ani za polovinu.“

Vallon si pohladil ústa. „Víte co? Nakonec bychom mohli do cíle dorazit.“

„Máš v úmyslu pokračovat do Anatolie?“ zeptal se Hero. „Už to nemá smysl. Sokoli na výkupné nepřežijí.“

„Nejde o výkupné. Kdybychom pluli do Chersonu, uvízli bychom tam měsíce. Viděl jsi, jak nás domorodci oškubali. Až bychom dorazili do Konstantinopole, mohli bychom mluvit o štěstí, kdybychom měli ještě košile na těle. Na druhou stranu,“ Vallon se odmlčel, „bychom mohli do čtrnácti dnů dorazit do tábora emíra Sulajmána, kdybychom Bardase přemluvili, aby nás vysadil na Anatolském pobřeží.“ Vallon se rozhlédl. „Nikoho nenutím, aby se ke mně připojil proti své vůli. Jestli někdo chcete do Chersonu, řekněte to.“

Nějakou dobu nikdo nepromluvil. Všichni byli příliš zesláblí a zdeptaní. Nakonec zvedl ruku Hero. „Půjdu s tebou. Vím, že se tím nedosáhne ničeho jiného kromě uspokojení, že jsme dospěli do cíle. Udělám to kvůli Richardovi.“

Wayland pohlédl na Syth. „Bude to namáhavá cesta. Musíme myslet na dítě.“

„Waylande, nebudu rodit příští měsíc. Jestli chceš jít, řekni to.“

„Určitě?“

Syth stočila pohled k Vallonovi. „Jdeme také.“

„I já,“ řekla Caitlin.

„Můžu k tomu něco říct?“ zeptal se Drogo se strnulým obličejem.

„Ne. Ty zůstaň na lodi. Dám ti dost stříbra, abys přežil.“

Když už se rozhodlo, co udělají, vjela do Hera energie. „Jak Bardase přimějeme, aby nás odvezl do Anatolie?“

„Počkej na příležitost, až bude sám. Řekni mu, že s ním chci mezi čtyřma očima probrat obchodní návrh.“ Wayland se zatvářil pochybovačně. „Mají naše zbraně. Jakmile se dozvědí, že sedíme na hrnci stříbra, co jim zabrání, aby nám podřízli krk?“

Muselo být už k půlnoci, když se Herovi naskytla možnost vzít si kapitána stranou. Na palubě už byl pouze jeden člen posádky, kormidelník. Bardas si Hera podezíravě měřil. „Řekl jsem ti, že nemáš courat po mojí lodi.“

„Můžu s tebou mluvit?“ Naznačil, že je tam kormidelník. „Tady ne.“

Šel jako první doprostřed lodi, opřel se o okrajník a zahleděl se přes moře.

Bardas se držel o kus dál. „Nuže?“

„Pojď blíž. Něco pro tebe mám – důkaz vděčnosti lorda Vallona.“

Když k němu muž přistoupil. Hero mu podstrčil váček. „Je to anglické stříbro.“

Bardas váček sevřel do ruky a zastrčil si ho pod tuniku, aniž na něj pohlédl.

„Jde o obchod. Řekne ti to sám.“

„O jaký obchod?“

Hero si přitiskl prst na rty.

Jeden člen posádky vystrčil hlavu. „Hej, kapitáne, jídlo je hotové.“

„Později,“ řekl Bardas. Nespouštěl z Hera pohled. „Promluvím s ním zítra.“

„Musí to být dnes v noci. Jsme v naléhavé situaci. Pomoz nám a Vallon se ti dobře odmění.“

Bardas hlasitě oddechoval. „Nenechám se zavléct do nějaké léčky. Jestli chce tvůj pán mluvit o nějaké službě, vezmu s sebou svoji posádku. Nic před nimi netajím. Jsou to všichni příbuzní.“

„Rozhodně je k tomu přizvi. Potíž je v tom, že to bude znamenat, že se dozvědí, o kolik jde v té věci peněz.“

Bardas vrhl pohled ke kuchyni. „Přiveď Franka sem.“

„Raději by tu věc prohovořil na přídi. Tam jsou i peníze.“

Bardas bleskurychle vytasil nůž a přitiskl ho Herovi na krk. Druhou rukou ho popadl za paži a strkal ho k přídi. „Ať to není podraz.“

Vallon předstíral, že ten nůž nevidí. Zvedl se, aby kapitána uvítal, a vyzval ho, aby se posadil. Bardas Hera odstrčil a zůstal stát. „O co jde?“

„Zeptej se ho na koně,“ řekl Vallon.

Hero pokývl k nákladovému prostoru. „Ti koně. Jsou zkrocení?“

„Takhle nám to tvrdili, když jsme je nakládali.“

„Máš pro ně sedla a výstroj?“

„O co ti jde?“

„To uvidíš. Mluvme obchodně.“

„Mám sedla asi tak na polovinu z nich,“

„Dobře. Chceme koupit šest koní a výstroj pro pět.“

„Nepatří mi. Nemůžu je prodat. Já je pouze vezu. Jestli je chceš, udělej nabídku na trhu v Chersonu.“

„Nejedeme do Chersonu. To proto se musíme dohodnout dneska v noci.“

Bardas o krok ustoupil. „Já věděl, že nejste kupci.“

„Nesejde na tom, kdo jsme. Kolik by bylo zapotřebí, aby ses dal přesvědčit, prodal nám šest koní a vysadil nás na pobřeží Anatolie?“

Bardas šlehl pohledem k jihu. „Nepovezu vás do Anatolie. To je o víc než dvě stě mil dál, než kam mám namířeno.“

„Ukaž mu to,“ řekl Vallon.

Wayland zvedl kus látky a objevila se pěkná hromádka mincí.

„Je to tvoje,“ řekl Hero. „Za šest koní a přistání na anatolském pobřeží. Vysaď nás a už tě nikdy nebudeme obtěžovat. Je to snazší než nás zabít. A nebude ti to tížit svědomí.“

Někdo z posádky vylezl z kuchyně a vykročil k nim. „Cože nejdeš, kapitáne?“

„Přikryj to,“ zamumlal Bardas a otočil se k námořníkovi. „Hned jsem tam.“

Námořník máchl rukou a vrátil se do kuchyně. Bardas upřeně civěl na hromadu stříbra. „Jak vysvětlím, že mi chybí šest koní? Jak vysvětlím, že mi šestidenní cesta zabrala čtrnáct dní?“

„Na každé cestě koně uhynou. Moře určuje, jak dlouho se pluje. Tvoje loď je stará a děravá. Nikoho nepřekvapí, když se opozdíš.“

„I tak by mi to kladli za vinu.“

„Kolik ti zaplatí za tuhle cestu?“

Bardas neodpověděl.

Hero promluvil místo něho. „Dobře vyděláš, i kdybys musel ty koně zaplatit.“

„Co řeknu posádce?“

„Co ti libo.“ Hero prohrábl mince. „Teď si vezmi půlku. Zbytek ti předáme, až dorazíme do Anatolie.“

„Kam na pobřeží máte namířeno?“

„Někam, kde to není obydlené. Máme namířeno do Konyi.“

„Konya připadla Seldžukům.“

„To víme.“

„Proč tam potom chcete jít?“

„Doručit výkupné za normanského rytíře zajatého u Mantzikertu.“ Hero rozdělil stříbro na dvě stejné hromádky. A jednu přikryl. „Vezmi si to. Do toho, vezmi si to.“ Bardas se celý třásl. „Dávej pozor, jestli se někdo nekouká.“ Začal shrabovat mince do váčku, který mu Wayland přidržoval. Když skončil, přímo funěl. „Musím promluvit se svými lidmi.“

„Samozřejmě.“

Bardas se vrátil do kuchyně a k poutníkům doléhaly halasné hlasy hádajících se lidí.

„Podepsal jsi naše rozsudky smrti,“ řekl Drogo. „Přesně to jsi udělal.“

„Uvidíme,“ odtušil Vallon.

Dohadování nebralo konce, až se posádka objevila, ozbrojená zbraněmi trosečníků. Poutníci se zvedli.

„Já ti to říkal,“ neodpustil si Drogo.

„Bardasi,“ zvolal Hero. „Meče nejsou zapotřebí.“

Vallon uchopil Hera za paži, vykročil k námořníkům a zastavil se před kapitánem. „Jsi dobrý člověk, Bardasi. Jen málo kapitánů by v noci zastavilo, aby zachránilo cizince.“

„Sám ztroskotal,“ prohlásil Hero. „Nedokázal plout dál a nechat nás napospas smrti.“

„Tak tedy ujednáno?“

Bardas vytáhl ze záňadří tuniky kříž a políbil ho.

„Přísahá na kříž.“

Bardas pozvedl kříž. Vallon natáhl ruku a dotkl se ho. „Na kříž.“

Bardas vydal rozkaz. Posádka začala nastavovat plachty a kormidelník se opřel do kormidla. Souhvězdí na nebi se otáčela, až příď lodi mířila k Plejádám seskupeným na jihu.

ANATOLIE

46

K břehům Anatolie se blížili s nadcházejícím večerem. Z úzkého pásu pobřeží se zvedal hřeben zalesněných hor zahalených v mracích. Téměř padesát mil na východ mrkal na mysu nad Sinopem maják. Jinak nikde žádná světla.

„Je tohle určitě to správné místo?“ zeptal se Vallon.

Hero přikývl. „Bardas se tady několikrát stavoval, aby naložil dřevo. Tvrdí, že tady přistáli Jason a jeho argonauti cestou za zlatým rounem. Na svém tažení s deseti tisíci řeckých žoldnéřů tudy procházel Xenofon. Kráčíme ve stopách bohů a hrdinů.“

Vallon se usmál. „Držme se při zemi. Jak se dostaneme přes hory?“

„Přes hory vede stezka používaná dřevorubci. Cestou mineme několik málo osad. Jestli pojedeme celou noc, měli bychom za svítání dorazit do neobydlené krajiny. Pohoří přejdeme průsmykem mezi dvěma vysokými štíty. Potom budeme stále směřovat na jih.“

Vallon slyšel pomalé vzdouvání vln, které se rozbíjely o pobřeží. Otočil se přes rameno. „Koně jsou připravení?“

„Sedlám posledního,“ odpověděl Wayland z nákladového prostoru.

Vallon uviděl stát uprostřed lodi zamyšleného Droga. „Vyrovnej náš účet u Bardase,“ vyzval Hera.

Když se otočil zpátky, byl břeh tak blízko, že viděl, jak se příboj pění kolem mysů.

„Vyřízeno,“ oznámil mu Hero. „To nás skoro přivedlo na mizinu.“

„Nemyslím, že by nám tam, kam směřujeme, bylo stříbro nějak moc k užitku.“

Vpluli do zátoky mezi dvěma zalesněnými ostrohy. Bardas vyčkával a plachtu stáhl až na poslední chvíli. Tulák doklouzal k pobřeží a Wayland se Syth se po něm rozběhli zkontrolovat, že je opuštěné. Posádka upevnila rampu z nákladového prostoru na přední palubu. Vyvedli po ní šest koní a potom posádka opřela rampu o okrajník a Vallon s Herem odvedli koně po jednom na břeh.

Přiběhla Syth. „Nikde nikdo. Wayland našel stezku.“

Bardas se s nimi rozloučil, se všemi si tiskl ruku a žehnal jim. Když došel k Syth, sundal si kříž a zavěsil jí ho na krk. „Patřil mé matce,“ řekl. „Byl bych jej dal své dceři, kdybych byl požehnán děvčetem.“ Políbila toho ošklivého starého mořského vlka na tvář a on se toho místa dotkl, jako by mu udělila požehnání.

Posádka odstrčila loď od břehu a vylezla na palubu.

„Nasedněte,“ řekl Vallon.

Tulák odplouval pryč do tmy, když zaslechli mocné šplouchnutí.

Hero se otočil a zasténal. „Víš, co to je, viď?“

Vallon zaklel a tasil meč. Seskočil z koně, rozběhl se na mořský břeh a napínal oči do noci.

„Nemůžeme mu dovolit, aby šel s námi,“ řekl Hero. „Zničí všechny naděje, že snad Waltra osvobodíme.“

Drogo vylezl z moře a zůstal před nimi stát. Vallon zvedl meč. „Dal jsem ti příležitost, že ty bys mně takovou neposkytl. Teď mi nedáváš na vybranou.“

Drogo stál s rozpřaženýma prázdnýma rukama. „Tak do toho. Zabij mě. K čemu to bude dobré? Výkupné nemáš. Nedělals to z jiného důvodu než z marnivosti a já chci být svědkem tvého ponížení.“

„Proč bych ti měl takové zadostiučinění dopřát?“

Drogo se přiblížil natolik, že ho Vallon mohl mečem zasáhnout. „Teď ti nemůžu uškodit a zapomínáš na dobro, které jsem ti prokázal. Nebýt mě a Fulka, do Novgorodu bys nedorazil. Kdyby Fulk nezadržel Kumány, u brodu bys zahynul.“

Caitlin chňapla Vallona za rukáv. „Neposlouchej ho.“

Vallon se jí vyprostil a popadl Droga za tuniku. „Něco ti povím. Na tuhle cestu jsem se vypravil, abych činil pokání. Přísahal jsem, že nikoho nepřipravím o život, pokud já a moji druhové nebudeme ve smrtelném nebezpečí. To je jediný důvod, proč jsem tě na Islandu nezabil.“

„Potom ti neposkytnu důvod, aby svoji přísahu porušil.“

Vallon ho odstrčil. „Vezmi si záložního koně. A jdi mi z očí.“

Vallon nasedl a naposledy se otočil k moři zády. Hero jel vedle něho. „Co si Walter pomyslí, když přijedeme do emírova tábora s jeho nenáviděným nevlastním bratrem?“

„Je mi jedno, co si Walter pomyslí. Toho člověka ani neznám. Drogo má pravdu. Tahle cesta nebyla nic jiného než ješitnost a klam.“

„I kdyby to k ničemu nebylo, stejně budu hrdý na den, kdy nás zavedeš do Sulajmánova tábora. Nikdo nevykonal tak impozantní cestu jako my.“

„Richarda a Raula to stálo život.“

„Richard nikdy nelitoval svého rozhodnutí přidat se k nám. Ani já ne.“

Vjeli do lesa. Vallon natáhl ruku a stiskl Herovi paži. „To mě trochu utěšuje.“

Hero se k němu naklonil blíž. „A Drogo neví o tom ztraceném evangeliu. Možná má pro nás štěstěna ještě něco v záloze.“

Wayland je vedl nahoru mezi stromy. Koňská kopyta skřípavě klapala na kamenité stezce a netrvalo dlouho, když se rozštěkal pes a neznámý hlas je vyzval, aby řekli, co jsou zač. Ještě dvakrát probudili obyvatele nějakého hospodářství. U jednoho se ze tmy vyřítili dva hlídací psi s vyceněnými tesáky a děsili koně, dokud je Wayland nezahnal. Po celou noc stoupali mezi stále olistěnými duby a jedlými kaštany. Když se rozednilo, neviděli už žádná obydlí a zastavili u potoka ve vápencové rokli.

Najedli se, spali až do poledne a pak pokračovali vzhůru mezi borovicemi zahalenými v lehkém oparu. Postupně mlha zhoustla a vířila, studená a šedivá, z vrcholu hory. Objevily se sněhové jazyky a koně v řídkém vzduchu lapali po dechu. Vynořili se z mlhy a mezi protrhanými mraky uviděli dva úchvatné horské štíty. Stoupali k průsmyku sněhem, který sahal koním po hlezna. Na vrcholu sněhového pole jim pomalu a nízko přeletěl přes cestu dravec se siluetou velkého sokola a jedním křídlem se téměř dotýkal sněhu. Hlava mu zlatě zářila ve slunci a hleděl na ně krvavě rudýma očima, zasazenýma v černé, vousaté masce, tak pronikavě, že měl každý z poutníků pocit, že právě jeho si prohlíží a odhaduje.

Pachtili se průsmykem a v šikmém světle se za nimi táhly jejich dlouhé, tenké stíny. Za průsmykem vytvářelo horské úbočí řídce zalesněné ostrohy, které vbíhaly do vyprahlé náhorní roviny, světa obzorů vzdalujících se v narůžovělém oparu. Přímo před očima jim sluneční zář bledla a země zchladla do nevlídné šedi. Vedli koně studenými stíny, a ještě než sestoupili pod sněhové pole, udělala se taková tma, že nebylo vidět na cestu. Wayland našel přístřeší pod skalním převisem, kde byly jamky po dávných ohništích a zbytky starých kostí. Rozdělali oheň a jeho plameny tančily po stěnách a oživily kresby zvířat a lovců, mrtvých deset tisíc let.

Příštího rána dokončili sestup a vyrazili po náhorní rovině. Ujížděli po celý den a nabízel se jim stále stejný jednotvárný výhled. Kvečeru dorazili na konec náhorní plošiny a pod srázem v údolí uviděli roztroušené stany kočovníků ve tvaru netopýřích křídel. Byly jich desítky a nad nimi se vinul kouř. Poutníci pustinou udělali velkou okliku a utábořili se pod širým nebem v jalové strži. Snědli si příděly jídla a pak jen hleděli do řeřavého srdce ohně a zaobírali se vlastními myšlenkami.

„Kolik nám zbylo jídla?“ zeptal se Vallon Hera.

„Dost, abychom jakžtakž den dva vydrželi.“

„Došlo mi krmení pro sokola,“ řekl Wayland.

Vallon prohrábl klackem oheň. „Vyhýbat se kočovníkům už dlouho nedokážeme. U příštího tábořiště se vzdáme a požádáme je, aby vyslali posla k emírovi.“

„Mohli by nás zabít,“ podotkl Drogo.

„Emír dal Kosmasovi jakousi listinu pro bezpečný průchod,“ připomněl Vallon Herovi. „Máš ji ještě?“

„Je ve skříňce.“

„Měj ji po ruce.“

„Kočovníci neumějí číst,“ řekl Drogo.

„Rozpoznají emírovu pečeť.“

„Co když budou patřit k nepřátelskému kmeni?“

Vallon vhodil klacek na oheň. „Proč nejsi zticha, Drogo?“

Poledne příštího dne je zastihlo na břidlicovém svahu, po němž se shrbení v sedlech pachtili k dalšímu průsmyku. Na uvolněném kamení stoupali koně pomalu. Hnusný vítr jim vháněl do tváří droboučký štěrk, takže jeli s očima přimhouřenýma a Seldžuky na koních, kteří se vynořili tiše jako kočky, uviděli, až když se ocitli přímo pod nimi. Bylo jich šest – ne, dvakrát tolik. A když se rozhlédli, začali se objevovat další, až jim cestu zahradil půlkruh dvaceti vojáků na koních. Seděli v sedlech s nenucenou sebejistotou, kopí drželi nastojato a praporky na ratišti pod kovovými špicemi se ve větru třepotaly. Všichni měli dvojitě zahnuté luky; visely jim od opasků nebo je měli položené přes sedla. U pasu visely meče nebo dýky a každý muž nesl na zádech kulatý dřevěný štít.

„Nehýbejte se.“

Hero šátral pod tunikou a snažil se nespustit Seldžuky z očí. Našel listinu zajišťující bezpečný průchod a zvedl ji nad hlavu. „Od emíra Sulajmána,“ zvolal arabsky. „Podívejte se, jeho tughra.“

Útvar Seldžuků se rozdělil do dvou řad, jako když se rozbíhá olej na vodě. Sjeli po svahu na svých obratně kráčejících koních a seřadili se. Široké tváře bez jediného vousu měli natřené sazemi a lanolínem. Živé achátové oči jim hrály. Měli na sobě prošívané ovinovací kazajky pod pas, plstěné kalhoty zastrčené do vysokých bot a kuželovité čepice lemované kožešinou. Někteří si oblékli ovčí kožešiny proti chladu.

Jeden z nich vytrhl listinu Herovi z ruky a podal ji veliteli v kabátci ze vzorovaného hedvábí. Bylo mu sotva dvacet a obličej se mu leskl jako jablko. Bedlivě si prozkoumal pečeť a ukázal listinu svým mužům, aby si ji i oni prohlédli.

Shodli se na tom, že to je Sulajmánova tughra, a jeho jméno šlo od úst k ústům.

Mladý seldžucký kapitán oslovil Hera hrdelním jazykem.

„Nerozumím tvému jazyku,“ řekl Hero. „Mluví některý z tvých mužů arabsky?“

Kapitán přivolal jezdce se snědšími a ostřejšími rysy, než měli jeho druhové, a ten dojel k Herovi. „Co chcete Jeho Excelenci?“

Hero v duchu poděkoval za to, že řekl „Excelenci“. Naznačovalo to, že tito Seldžukové jsou v emírových službách. „Cestujeme do emírova hlavního stanu, abychom mu předali výkupné za urozeného muže zajatého u Mantzikertu.“

Poslednímu slovu porozuměli. Zubili se a šťouchali do sebe, zatímco arabský mluvčí tlumočil jejich kapitánovi. Pak se otočil k Herovi. „Jaké výkupné jste přinesli?“

Wayland držel bílého sokola v kleci na sedle. „Šáhín,“ odpověděl. „Vznešeného ptáka.“ Neznal arabský výraz pro bílého sokola.

Seldžucký kapitán vytáhl meč a jeho špičkou nadzvedl látku na kleci. Poděšený sokol sebou začal tlouct a kapitán ucukl. Jeho muži se zasmáli. Kapitán se také zasmál a podíval se na ptáka pozorněji. „Sanqar,“ řekl jim. „Čagan sanqar.“

Znovu se hodnotícím pohledem zadíval na poutníky, zavadil očima o obě ženy a soustředil se na Vallona. Vzal na vědomí drahokamy vykládanou hlavici jeho meče, pak zvedl oči a nepatrně pokývl. Vallon mu odpověděl stejně. Seldžukové dostali stručný rozkaz a rozestavili se kolem skupiny. Zazněl další rozkaz a vyrazili; dva válečníci na koních tryskem odjeli přes horské sedlo doručit zprávu o jejich zadržení.

Seldžukové jeli bez zastávky ještě dlouho po setmění a jejich zajatci se už kymáceli v sedle. Začalo sněžit. Vallonovi leželo v hlavě, jestli hodlají jet poslepu přes noc, když vtom se odněkud zepředu ozval psí štěkot a pozdravil je mužský hlas. Seldžukové nějak našli tábor kočovníků. Kapitán nařídil zajatcům sesednout z koní. Zatímco jeho muži odváděli jejich koně, zavedl zajatce do vlněného stanu. Zničení chladem a vyčerpáním si stáhli boty a zhroutili se kolem ohniště.

Za nimi tři generace kočovníků připravovaly něco k jídlu. Většina poutníků spala vsedě, když obyvatel stanu spolu se svojí rodinou přinesl dušenou cizrnu, která plavala ve skopovém loji. Wayland požádal Hera, aby seldžuckému kapitánovi řekl, že sokol nedostal už dva dny potravu. Jeden z jeho mužů vyšel a vrátil se s živým kohoutem, kterého držel za nohy. Wayland mu zakroutil krkem, rozčtvrtil ho, vyndal dravce z klece a nakrmil ho. Seldžukové ho bedlivě pozorovali a vyměňovali si obdivné poznámky. Nálada se uvolnila. Kapitán jim sdělil, že se jmenuje Chinua, což znamená „Vlk“, a že bojoval u Mantzikertu a zabil mnoho Řeků. Vyptával se svých zajatců, jak se do Anatolie dostali, a Herovi se podařilo jim něco o jejich putování povědět. Seldžukové naslouchali s velkým zájmem a to málo, čemu porozuměli, si ještě přikrášlili, jako by to byl příběh, který vyslechli na kolenou svých prarodičů.

Někteří kočovníci už byli na nohou, když se Vallon probudil a vyšel ven. Přestalo sněžit a černomodré nebe bylo poseté hvězdami. Vzduch byl řezavý a jeho kroky chrustaly na zmrzlé zemi. Právě se zastavil, když se shluk ledových pahorků před ním pohnul, jako by se líhla mláďata nějakého netvora, a na nohy se postavili tři velbloudi. Z boků jim sklouzávaly plástve sněhu. Sníh jim zalepil řasy a od čumáků jim visely drobné rampouchy.

Před svítáním byli znovu na cestě a ujížděli proti proudu široké řeky údolím, kde zimovali kočovníci. Takhle cestovali dva dny, pak zdolali kamenitý kus země a před nimi se až k obzoru rozprostřelo mléčně modré jezero lemované pásy sněhobílého nerostu. Tuz Gölü, řekl jim Chinua. Solné jezero. Utábořili se u staré věže na jeho východním břehu a příštího rána pokračovali po zbytcích dlážděné silnice, kterou zde vybudovali Římané, na jih. Jezero nemělo žádný odtok a řeky, které ho napájely, se do něho od jihu vlévaly přes pásy rákosí a močály. Přejeli rozlehlou planinu, která končila v moři stínů pod horou se dvěma vrcholky pokrytými ledem. Když odbočili na západ na širokou cestu, svahy ve slunečním světle ostře vystupovaly. Míjeli další pocestné, kteří putovali oběma směry, a když na dvou vrcholcích za nimi poslední růžové světlo vybledlo, projeli cihlovým vjezdem do karavanseráje na Hedvábné stezce na východ od Konyi.

Přespali v dormitáři s ostatními a za svítání už byli zpátky na silnici do Konyi. Po deseti mílích odbočili z hlavní silnice na sever na rovinu podél řeky lemované topoly. Projížděli kolem stanů z černé srsti mezi stády ovcí s tlustými ocasy a chundelatých koz hlídaných psy. Znovu se před nimi objevily křišťálově čisté pásy u Solného jezera, když se Chinua postavil ve třmenech a ukázal ke stanovému městu, které z planiny vystupovalo.

„Sulajmán.“ Hero se na Vallona zeširoka usmál. „Tak jsme to dokázali.“

Jak tak Vallon pozoroval stále bližší velké i menší stany, přepadl ho pocit hrozícího střetnutí. Tak dlouho byl na cestách, že zapomněl, že i to nejdelší putování musí jednou skončit.

47

Z ohrazeného stanového města vyjeli tryskem jezdci a zahrnuli Chinuu přívalem slov. Kapitán vydal rozkaz, a než si Wayland uvědomil, co se děje, obklopili ho čtyři jezdci. Jeden uchopil otěže jeho koně a klusem ho nasměroval na cestu mezi stany. Ohlédl se a uviděl, že Seldžukové oddělili Syth a Caitlin od mužů. Jeho doprovod ho zavedl do středové arény, kde stálo šest velkých stanů, z nichž některé byly stanovými tunely propojené s obrovským zlatožlutým pavilonem. Projeli kolem něho a přejeli cvičiště, kde skupina jezdců útočila dřevcem na kvintánu. Nechali toho a sledovali Waylanda, jak jede kolem. Na druhé straně zastavil Waylandův doprovod před velkým plstěným stanem.

Slezl z koně se sokolem v kleci. Jeden z vojáků odhrnul vchod do jurty a pokynul mu, ať vstoupí. Na druhém konci stanu stáli tři muži a Wayland uviděl, že stan slouží k ubytování dravých ptáků a jako dílna. Muži bezvýrazně pozorovali, jak se k nim blíží. Ten uprostřed měl jemný vous a oči s těžkými víčky. Mohl být jakéhokoliv věku od padesáti do sedmdesáti. Druzí dva byli o hodně mladší. U stěny stála řada kotců a v každém se nacházel světlý sokol na čalouněném posedu. Wayland si je cestou pozorně prohlížel. Nebyli o mnoho menší než bílý sokol, ale byli úhledněji stavění, měli hebčí peří a kratší pařáty.

Sokolník si všiml jeho zájmu. „Saqr,“ řekl.

„Raroh,“ řekl Wayland. Slyšel o nich sokolníky mluvit.

Na vybídnutí postavil klec na stůl se spoustou sokolnických potřeb a nástrojů. Sundal z klece látku a natáhl si rukavici.

Dva pomocníci se zamračili. „Ó!“

Zvedl pohled. „Co se děje?“

Muž mu pokynul, ať pokračuje. Sokol mu stoupl na pěst, hned jak vstrčil ruku do klece. Vyzvedl sokola ven a pomocníci se ostře nadechli. Sokolník přivřel oči. Potom něco prohodil. Jeden z jeho pomocníků přistoupil k polici pokryté čímsi, co Waylandovi připadalo jako obrácené, zlatem vyšívané kožené váčky. Dva tyto předměty pomocník vybral a podal je sokolníkovi. Wayland viděl, že jsou opatřeny šňůrkami a na špičce mají střapce. Sokolník se jeden vybral a přistoupil k bílé samičce. Držel váček co nejvíce rozevřený a zvedl ho k její hlavě. Vypjala se, ale než stačila začít tlouct křídly, přetáhl jí sokolník váček jediným pohybem přes hlavu a pak zručně přitáhl šňůrky. Teprve v tu chvíli si Wayland uvědomil, že je to čepička. Nikdy žádnou neviděl, ani o takové věci neslyšel. Muž si všiml jeho překvapení a tázavě na něho pohlédl. Wayland zavrtěl hlavou a napodobil sešívání ptačích víček. Seldžukové nad jeho nevědomostí pokrčili rameny. Když byl sokol opatřený čepičkou a chvatovými pouty, navlékl si sokolník na pravé zápěstí koženou manžetu. Waylandovi to připadalo podivné, ale vysvětlovalo to nesouhlas Seldžuků, když zvedl sokola levou rukou. Sokolník přisunul ruku s manžetou za ptačí nohy. Sokolí samička udělala krok zpátky a stoupla si na ni a jen mírné napětí v jejím postoji naznačovalo, že si uvědomuje, že s ní zachází někdo jiný. Sokolník jí ohmatal letové svaly, zhodnotil množství svaloviny na prsní kosti, štípl jí do stehen. Podal sokolí samičku svým pomocníkům, aby ji sami ohodnotili. Jako poslední ji převzal nejmladší, a když pocítil její váhu, přehnaně vyhekl a poklesl s pěstí, jako by ji sotva udržel.

Wayland se zazubil. „Je to mohutný pták, co?“

Sokolník mávl ochable rukou a zabořil pěst do hedvábného polštáře, čímž naznačil, že dravec má měkké, zesláblé svaly.

Prohodil něco ke svému pomocníkovi a ten přistoupil zezadu k sokolovi s hedvábnou látkou v obou rukou. Popadl bílou samičku za ramena, zvedl ji z pěsti a položil ji břichem dolů na hedvábný polštář. Chvíli se vzpírala a žalostně naříkala a pak zůstala nehybně ležet. Sokolník roztáhl jedno křídlo po druhém. Wayland sebou trhl. Všechny ruční letky měla polámané a roztřepené a jejich okraj lemoval na kámen ztvrdlý trus. Ocasní pera měla podobně zubožená. Wayland se pokoušel vysvětlit, že když je dravec uzavřený v kleci, není možné za tak dlouhé cesty udržet jeho peří v dobrém stavu. Sokolník se zeširoka rozhovořil a několikrát se zmínil o emírovi. Z toho, jak vrtěl hlavou, Wayland pochopil, že v nynějším odsouzeníhodném stavu nemůže sokola emírovi předvést.

Pomocníci samičku úplně zvedli z polštáře. Sokolník uchopil její nohy a zkoumal, zda na nich nemá zánětlivé otoky. Na spodních částech nohou neměla žádná zranění ani záněty. Dolíčkovitá spodní část s faldíky kupodivu připomínala dětskou dlaň. Pak jí rozevřel zobák a pátral po vředech nebo infekci.

Jeden z jeho pomocníků položil na ohřívadlo s dřevěným uhlím bronzovou třecí misku. Zatímco se nahřívala, prohlížel nádoby s vypadanými obrysovými pery a vybíral ta nejsvětlejší. Přinesl je na stůl a rozložil na něm asi čtyřicet dřevěných jehel, které byly v jedné části trojstranné. Z toho Wayland poznal, že se Seldžukové chystají sokolí samičce polámaná pera opravit. Sokolník vydal pokyn, aby pomocníci roztáhli její levé křídlo na podložce. Uchopil nůž, nabrousil ho na obtahovacím řemeni a začal perem nejblíže u předloketních letek. Seřízl ho kousek pod zlomeným místem. Pak probral vypadaná pera, jedno vzal, porovnal je s tím zlomeným, zamítl je, vybral jiné a znovu je porovnal. Když byl spokojený, přiřízl je do příslušné délky. Druhý pomocník mezitím rozpustil v třecí misce pryskyřici. Sokolník uchopil dřevěnou jehlu, namočil jeden její konec do pryskyřice a zasunul ji do náhradního pera, namočil druhý konec a zasunul ho do dutého ostnu ruční letky. Pár vteřin počkal a pak zatáhl. Řez držel. Opravené pero odpovídalo délkou původnímu a obě pera byla tak pečlivě vybraná a spojená, že spoj bylo vidět jen při důkladné prohlídce zblízka.

Pero po peru obnovil sokolník levé křídlo bílé sokolí samičky. Přestože se tomu podrobovala celkem klidně, dělal si Wayland starosti, že by pro ni mohla být tak dlouhá procedura příliš náročná. V tom vytápěném prostředí bylo i jemu na omdlení a dělalo se mu zle od žaludku. Sokolník si všiml, že si otírá čelo, a vybídl jednoho z pomocníků, aby přinesl něco k pití.

Ledově studený likér byl sladkokyselý, úlevný a osvěžující. Wayland s díky vrátil prázdný pohár. Sokolník ustal v práci a pohybem naznačil, že je Wayland unavený.

„Velmi unavený.“

Sokolník dal zřetelně najevo, že práce potrvá dlouho a že by si měl odpočinout. Nechtěl slyšet žádné námitky a pomocník zavedl Waylanda k pohovce, pokryté kelimem, a jemně ho na ni stlačil. Pak Wayland seděl a pozoroval Seldžuky, jak tiše pracují u stolu.

„Ibráhím,“ řekl sokolník.

Wayland zvedl pohled.

Sokolník na sebe ukázal. „Ibráhím.“

„Wayland.“

„Wellund.“

Vidění mu začala zastírat černá mlha. Postavy u stolu jako by mizely v nějakém tunelu. Pak už jenom vnímal, jak ho někdo probírá ze spánku.

Ve stanu bylo už téměř tma a v první chvíli nevěděl, kde je. Pomocník mu nabízel horký nápoj. Vzpomněl si na sokola a uviděl, že stůl je prázdný. Z přítmí se vynořil sokolník a ukázal na jeden posed. Samička na něm seděla s čepičkou na hlavě, osvětlená jedinou lampou. Wayland se vrávoravě postavil a přistoupil k ní. Seldžukové opravili každou letku a zbrousili zobák a drápy, takže vypadala téměř tak dokonale jako v den, kdy na ní poprvé spočinul pohledem. Začal sokolníkům děkovat, ale zaplavilo ho dojetí. Rozplakal se.

Seldžukové se odvrátili, aby skryli své rozpaky, a když se vzpamatoval, pobídl ho sokolník, aby se napil. Pohár obsahoval odvar, který mu vyčistil hlavu a zahřál žaludek. Uvědomil si, že už je noc a že musel spát od poledne. Jeden pomocník mu přinesl umyvadlo a džbán horké vody. Šaty, které si koupil na hostinu u knížete Vasilije, ležely čisté na pohovce a sokolník naznačil, že se musí převléknout na audienci u emíra. Zanechali ho samotného. Svlečené oblečení bylo tak ztuhlé špínou, že stálo samo. Umyl si obličej a ruce a učesal si rozcuchané vlasy. Právě se oblékal, když do vchodu vstrčil hlavu jeden Seldžuk a oznámil, že emír je předvolává. Sokolník ho mávnutím ruky poslal pryč.

Bedlivě si Waylanda prohlédl a usoudil, že takto už obstojí. Pak přistoupil k bílé samičce a sklonil se, že ji zvedne. Odvázal dloužec a už se k ní natahoval, když si to rozmyslel. Sundal si rukavici a natáhl ji na ruku Waylandovi.

„Děkuju,“ řekl Wayland. „Urazili jsme spolu dlouhou cestu.“

Hero stál spolu s Vallonem a Drogem v emírově trůnním sále, což byla prostorná, koberci bohatě vyložená komnata uprostřed zlatého pavilonu. Proti nim stála řada stráží. Další stráže byly za nimi. Ve vzduchu se vznášel dým z tuctu ohřívadel a snad stovky olejových lamp. Zazněly tympány a trubka. Stráže se postavily do pozoru. Z jednoho ze dvou vchodů do komnaty vpochodoval důstojník, následovaný několika hodnostáři ve vysokých špičatých kloboucích a hedvábných rouchách s volně visícími rukávy. Zaujali místa za trůnem. Zvuk bubnů se přibližoval.

„Padněte na zem,“ přikázal jeden hodnostář arabsky.

S čelem na podlaze pokryté kobercem zahlédl Hero letmo, jak emír vchází. Byl to nevysoký, hubený muž se zakřivenýma nohama, jako člověk, který většinu života strávil v sedle. Měl mandlové oči a tenký knír. Připomínal rysa.

Sulajmán se posadil se zkříženýma nohama na pódium s hedvábným baldachýnem, vyložené polštáři.

„Můžete vstát,“ pravil hodnostář.

Herovi zavrzaly všechny klouby, když se pracně zvedal. Sluha nabídl emírovi tác. Ten si z něho vzal hlavičku česneku a začal ho pojídat. Každý stroužek oloupal a slupku odkládal do misky, kterou přidržoval další sluha. Jeden hodnostář něco sděloval svému vládci přímo do ucha. Ten se usmál – nebo to tak aspoň vypadalo. Hero nedokázal odhadnout, co se za těma jeho kočičíma očima odehrává.

Hedvábný baldachýn se v průvanu mírně vlnil. Seldžukové se naklonili a zadívali se na něco vzadu. Hero se odvážil rychle se ohlédnout a uviděl postaršího muže, který vedl kupředu Waylanda a šeptem mu uděloval pokyny. Wayland držel na pravé ruce bílou sokolí samičku a vypadal znepokojeně. Když uviděl Hera, neslyšně se zeptal: „Je Syth v pořádku?“

„Je,“ zašeptal Hero s dlaní před ústy. „Je v obydlí pro ženy s Caitlin. Před emírem poklekni a dotkni se čelem země.“

Když Wayland nemotorně projevil emírovi úctu, předstoupil arabsky mluvící hodnostář. Byl to tělnatý člověk, přepychově oblečený v hedvábí a ozdobený drahými šperky. Vystupoval s okázalým vědomím vlastní důležitosti.

„Jsem Fárúk al Hasan-al-Baghdádí, vrchní sekretář Jeho Excelence.“ Pokynul Herovi rukou, na níž se třpytily drahokamy. „Předstup.“

Bylo to zvláštní, ale Hero nepociťoval zdaleka takovou nervozitu, jako když sděloval podmínky výkupného hraběti Olbekovi. Uklonil se emírovi. „Mír s tebou, pane. Těší se Tvoje Excelence dobrému zdraví?“

Sulajmán lenivě mávl rukou a Fárúk tlumočil: „Díkybohu se Jeho Excelence těší silnému tělu a pronikavé mysli. Buď tak laskav a obracej se s odpověďmi na mě. Nyní sděl účel, za jakým jsi sem přišel.“

Ten účel však už Sulajmán znal. Hero usoudil, že tato audience slouží pouze k uspokojení emírovy zvědavosti nebo k tomu, aby odhalil povahu svých hostů. Pečlivě volil slova. „Jeho Excelence se jistě upamatuje, jak velkoryse přijala Kosmase, řeckého poutníka, který se ujal úkolu doručit výkupné za sira Waltra, jednoho ze zajatců Jeho Excelence, zajatého za velkého vítězství Seldžuků u Mantzikertu. Želbohu Kosmas zemřel krátce poté, co jsme doputovali do Itálie, a posledním dechem mě pověřil, abych v našem poslání pokračoval. Byl jsem příliš mladý a slabý na to, abych ten úkol dokončil, ale Prozřetelnost mě zavedla zde k tomuto muži, Vallonovi, a ten souhlasil, že mi pomůže dosáhnout našeho cíle. Pod jeho statečným vedením jsme cestovali do nejdivočejších koutů světa, abychom opatřili bílé sokoly, jež si Jeho Excelence přála.“

Emír zatahal Fárúka za rukáv a zašeptal mu něco do ucha. Fárúk přikývl a otočil se k Herovi. „Jsou Frank a zajatý Norman bývalí spolubojovníci?“

Hero zaváhal. „Ne. Nikdy se nesetkali.“

„Proč tedy na sebe vzal takový závazek?“

Vallon se ve Španělsku naučil natolik arabsky, aby dokázal hovor sledovat. „Řekni mu, že jsem to udělal pro peníze. A mluv jednoduše, nebo tady budeme celou noc.“

Emír se nad touto odpovědí zamyslel a Fárúk pak vyjádřil své obavy. „Jeho Excelence přemýšlí, proč vaší výpravě nevelel bratr zajatého, ale toho úkolu se ujal námezdný voják, který Waltra nikdy neviděl. Kromě toho nemůže Jeho Excelence jinak než vzít na vědomí, že zatímco vystupování franského kapitána svědčí o člověku vyrovnaném a nenuceném, Waltrův bratr jako by se napil z poháru hořkého žalu.“

„Ti dva jsou muži rozličných povah. Drogův smutek vyvolává hluboká starost o bratrův osud. On –“

Vallon mu uťal řeč. „Nelži. Zjistí to a obrátí se to v náš neprospěch.“

Hero přikývl. Byl už z toho zpocený. Nadechl se a odpověděl neutrálně. „Byli jsme na cestách déle než rok. Za celou tu dobu jsme neměli žádné zprávy z civilizovaných zemí. Kosmas mě ujistil, že Jeho Excelence zachází s Waltrem velkoryse. Mohu předpokládat, že je pod emírovou ochranou stále naživu?“

„Nedošel žádné újmy.“

„Bylo mu řečeno, že jsme přijeli?“

„Ne.“

„Kdy nám bude dovoleno ho navštívit?“

„O tom rozhodne Jeho Excelence. Je neuctivé klást tolik otázek. Podrobnosti vaší cesty mohou počkat. Řekni tomu mladému muži s plavými vlasy, ať ukáže Jeho Excelenci toho sokola.“

Hero se s úlevou posadil. Waylanda zavedl dopředu jeho průvodce a natáčel ho tak, aby si emír mohl samičku bílého sokola důkladně prohlédnout ze všech stran. Nařídil sokolníkovi, aby jí sundal čepičku. Zaťala drápy do rukavice a zamávala křídly, čímž rozvířila vzduch tak, že zhasil dvanáct lamp a nadul baldachýn. Sokolník jí znovu nasadil čepičku a přenesl ji k emírovi. Sulajmán ji se širokým úsměvem zvedl a nadšeně něco řekl svému doprovodu. Konečně předal ptáka zpátky sokolníkovi a jeho obličej znovu znehybněl. Fárúk se narovnal.

„Kde jsou ostatní sokoli?“

„Bohužel uhynuli. Ze severních zemí jsme vyplouvali s osmi. Byla to dlouhá a strašlivá cesta a jeden po druhém onemocněli.“

„V podmínkách výkupného jasně stálo dva páry.“

„A ty jsme měli v úmyslu dodat. Velice nás rmoutí, že jsme nebyli schopni podmínky zcela splnit. Možná Jeho Excelence nebude na tento nedostatek nahlížet tak přísně, až se dozví, že jsme sokola přinesli za cenu lidských životů. Z původní sestavy, která se vydala na cestu, jsou tři mrtví, včetně mého nejdražšího přítele, nejmladšího bratra sira Waltra. Čelili jsme velkým nebezpečenstvím. Mnohokrát jsme uvažovali o tom, že to vzdáme. Místo toho jsme zůstali věrni našemu úkolu, přesvědčení, že Jeho Excelence odmění naše úsilí velkorysostí.“

V ohřívadle zašelestil popel. Sulajmán se párátkem šťoural v zubech. Pak natáhl spojené ruce nad misku a sluha mu do nich nalil vodu z bronzové nádoby s hubičkou a uchem ve tvaru lva. Emír si nad mísou opláchl ruce a sluha mu je utřel dosucha.

„Jeho Excelence uváží, co jsi řekl, a zítra vynese rozhodnutí.“

48

Povolení navštívit sira Waltra dostali příštího odpoledne. Vallon odešel s Herem a Waylandem. Trval na tom, aby Droga ubytovali odděleně, a neměl v úmyslu dovolit, aby se v této fázi vyjednávání s bratrem setkal.

Doprovázeli je dva Seldžukové, kteří kráčeli jako první. „Kdy řekneš Waltrovi o Drogovi?“ zajímal se Hero.

„Ve vhodné chvíli.“

„Bude mít podezření na nějakou zradu.“

„Já vím. Měl jsem Droga zabít v tu noc, kdy jsme přistáli, ale bez něho a Fulka bychom tady nebyli. Je těžké chladnokrevně připravit o život člověka, který bojoval na tvé straně a přišel o blízkého přítele.“

Doprovod rázoval k malému pavilonu na druhé straně ležení. Jeden z nich něco turkicky křikl přes dílec látky zakrývající vchod. Odpověděl mu nějaký hlas stejným jazykem. Seldžukové znovu zavolali, vchod se rozevřel a spěšně vyšel štíhlý mladík s namalovanými očními stíny a zakrýval si obličej. „Aha!“ řekl doprovod. Jeden z nich vlepil klukovi pohlavek, když se hnal pryč, a vynadal mu. Vallon hleděl upřeně před sebe a trochu svíral rty.

Doprovod postrčil návštěvníky do stanu. Do obydlí vyloženého koberci vešel jako první Vallon, pak Hero a za ním se držel opodál Wayland. Walter se povaloval na pohovce, oblečený do volného perského hábitu, vedle sebe velký mosazný podnos s lahví vína a dvěma sklenicemi. Jeho zmatený výraz dokazoval, že nemá ponětí, kdo jsou. Zvedl se z divanu a klouzal pohledem z jednoho na druhého. Vypadal vcelku tak, jak si ho Vallon představoval. Byl vysoký, měl široká ramena, světlé vlnité vlasy a hranatou bradu s důlkem. Možná byl trochu oplácaný v obličeji a pod očima měl náznak váčků. V úsměvu odhalil dokonalé bílé zuby.

„Jste přede mnou ve výhodě. Vy jste diplomati? Přijeli jste s nějakým posláním z Konstantinopole?“

„Jsem Vallon, franský žoldnéř. Tohle je Hero, řecký učenec. Už víš –“

Walter vzápětí poznal postavu stojící ve vchodu. „Wayland? Bože můj! Nemůžu tomu uvěřit!“ Přistoupil k Waylandovi a položil mu ruce na ramena. „Opravdu jsi to ty. A jak jsi vysoký! A tváříš se tak vážně.“ Otočil se k Vallonovi. „Jde mi z toho hlava kolem. Má to něco do činění s výkupným?“

„Ano. Zabralo by celý den, než bychom všechno vypověděli.“

„Mistr Kosmas?“

„Zemřel. Pokusil se shromáždit výkupné za tebe v Konstantinopoli. Když tam neuspěl, vydal se s Herem do Anglie. Já jsem se s nimi setkal v Alpách ve chvíli, kdy Kosmas umíral, a souhlasil jsem, že budu v cestě pokračovat. V únoru jsme dorazili do tvého domova. Tvoje matka dala do zástavy svoje pozemky v Normandii, aby sehnala prostředky na tvoje propuštění. Od té doby jsme byli na cestě sem.“

Walter otevřel ústa, ale příval myšlenek a dohadů ho připravil o řeč. „Jsem nepozorný hostitel,“ řekl po chvilce. „Posaďte se prosím. Dovolte, dám přinést víno.“ Odešel ke vchodu a zahulákal. Cestou zpátky přejel Waylandovi po zádech a oslnivě se usmál. „Drahý Waylande. Takovou cestu vykonat z lásky k svému pánovi.“

Vallon a Hero se posadili na kraj divanu. „Než se zeptáš,“ spustil Vallon, „vydal jsem se sem se záměrem požadovat odměnu, kterou jsi slíbil Kosmasovi.“

„Tomášovo evangelium a list od Kněze Jana,“ upřesnil Hero.

Walter vrhl pohled ke vchodu. „Kde je ten sluha?“

Vallon posunul jeden pohár po podnosu. „Vpadli jsme do delikátní chvíle. Pravděpodobně tě nechtěl rušit, když jsi tu měl společnost.“

Waltrovi zmrzl úsměv na rtech. „Obsloužím vás sám.“

Přinesl čisté poháry. Když naléval, třásla se mu ruka.

„Evangelium a list,“ zopakoval Hero. „Ještě je máš?“

„Jsou v bezpečí,“ řekl Walter a podal jim víno. „Ale ne tady.“ Pozvedl svůj pohár. „Takže matka dala dohromady peníze na výkupné?“

„Částečně.“

Walter do sebe naráz obrátil skoro všechen obsah svého poháru. „To by mě bývalo ani nenapadlo, že panství mé matky vynese třeba jen čtvrtinu ceny, kterou Sulajmán požaduje.“

„Nevykupujeme tě zlatem. Emír stanovil náhradní možnost. Dva páry bílých loveckých sokolů. Podstatnou část roku jsme strávili pátráním po nich.“

„A máte je?“

„Máme jednoho – jednoho sokola.“

„Jenom jednoho?“

„Ostatní uhynuli.“

„Co říká Sulajmán?“

„Oznámí své rozhodnutí dnes večer.“

Walter odložil pohár a zašklebil se. „To je nepříjemné. Víc než nepříjemné. Jestli požadoval čtyři sokoly, nespokojí se s ničím menším.“

„To mě mrzí. Wayland pečoval o sokoly nanejvýš vytrvale.“

Waltrovi nezmizel úsměv z tváře. Téměř. „Víš, Vallone, možná by pro mě bylo lepší, kdybyste vůbec nepřišli.“

Vallon si ho zachmuřeně a pronikavě měřil.

Walter odvrátil pohled. „Žoldnéř, říkal jsi. Možná máš chuť mi povědět, co tě přimělo vydat se na tuhle cestu.“

„To evangelium a list. Moje důvody můžeme zeširoka rozebrat někdy jindy. V tuhle chvíli je důležitější, abys nám řekl, co je Sulajmán za člověka.“

Walter uchopil láhev a pozvedl ji. Vallon přikryl svůj pohár. Walter si znovu nalil a opřel se o polštáře. „Je to syn Kutulmiše, bratranec Alpa Arslana a bývalý uchazeč o říši Seldžuků. Když Kutulmiš zemřel, byli Sulajmán a jeho tři bratři označeni za zrádce, a aby si zachránili život, museli prchnout do pohoří Taurus. Alp Arslan proti nim vyslal výpravu a podařilo se mu zabít všechny bratry až na Sulajmána. Když Alp Arslan opouštěl hory, byl velitelem všech turkických kmenů v jižní Anatolii.“ Walter si lokl vína. „To vypovídá o všem, co potřebuješ vědět o Sulajmánově povaze.“

„Proč mu sultán udělil titul emír?“

„Neměl moc na vybranou. Sulajmánova armáda je příliš mocná, než aby ji Alp Arslan dokázal rozdrtit. Kromě toho sultánovi vyhovuje mít silné seldžucké vojsko v západní Anatolii. Sulajmánova území jsou nárazníkem proti Byzantincům a sultán ví, že ho emír nenapadne v Persii, jelikož by to znamenalo nechat vlastní země bez ochrany.“

„Takže Sulajmán baží po seldžuckém trůnu.“

„Víc ho zajímá, aby upevnil svoje postavení v Anatolii. Od Mantzikertu obratně využívá boj o moc v Konstantinopoli, spojuje se hned s jednou stranou, hned zase s druhou. Nenech se ošálit jeho neotesanými způsoby. Sulajmán je vychytralý až běda.“

„Nemluvíš, jako by ti tvoje vlastní situace dělala velké starosti.“

„Jak vidíš, není tak špatná. Jsem váženým členem emírovy válečné rady. Je přesvědčený, že křesťanský svět povede křížovou výpravu proti islámu a že nejdříve udeří na poutnické cesty, které nyní Sulajmán ovládá. Hledá u mě radu ohledně vojenské strategie, zvláště použití těžké kavalerie. Také se zapojuji do vyjednávání s Byzantinci.“

„Takže jsi přeběhl na druhou stranu.“

To se dotklo obnaženého nervu. Tak prudce se naklonil, že vylil víno. „Byzantinci nejsou na ničí straně, dokonce ani na své vlastní. Císař Roman u Mantzikertu prohrál kvůli zradě ve vlastních řadách. Sultán ho propustil se všemi poctami výměnou za mírovou smlouvu a spojenectví stvrzené sňatkem. A co udělali Byzantinci? Vydloubali mu oči a odvlekli ho do divočiny s hlavou rozkládající se hnilobou. Když se sultán dozvěděl o jeho vraždě, prohlásil smlouvu za neplatnou.“

Vallon se vína ani nedotkl. „Podal sis u emíra oficiální žádost o propuštění?“

„Ne.“

„A kdybys to udělal?“

Walter si to nechal projít hlavou. „Myslím, že by mojí žádosti vyhověl.“

„Proč jsi nepožádal, aby tě propustil?“

Walter otáčel pohár v rukou. „Pravda je taková, že jsem nalezl život, který mi vyhovuje. Piju víno místo kyselého piva, v zimě jím hrozny a broskve, nosím hedvábí a brokát. Za svá jednání s Byzantinci dostávám pěknou odměnu. Nijak zvlášť netoužím vrátit se do toho studeného hradu na severu a strávit zbytek života šarvátkami s primitivními domorodci. Až budu po otcově smrti dědit, užiju si toho víc než dost.“

„Jsi ve styku se svojí rodinou?“

„Na jaře jsem poslal dopisy, odpověď zatím nepřišla. Z Anglie jsem se doslechl jenom to, že můj nevlastní bratr Drogo přišel o život při tažení ve Skotsku.“

Vallon postavil pohár. „Tvoji rodiče jsou na tom víceméně tak, jako když jsi je opouštěl. Tvůj nevlastní bratr Richard je mrtvý. Cestoval s naší výpravou a zemřel po zranění šípem u ústí Dněpru.“

„Richard? Richard jel s vámi?“

„Měli jsme ho moc rádi a velmi po něm truchlíme.“

„To mě mrzí. Chudák Richard, vždycky jsem měl podezření, že se nedožije mužného věku. Co tě to popadlo, že jsi vzal s sebou takového slabocha?“

„Přihlásil se dobrovolně. Zoufale toužil dostat se z vaší rodiny.“ Vallon se zvedl a nevšímal si Herových znamení, aby zůstal.

I Walter se zvedl. „Odcházíš tak brzy?“

„Znovu se setkáme dnes večer u emíra.“

Walter udělal krok. „Waylande. Nechoď.“

Všichni se zastavili.

Walter položil paži Waylandovi na rameno. „Vzpomínáš, jak jsme spolu chodili na lov? To se s tím, co lovíme tady v Anatolii, nedá srovnávat. Medvědy, lvy, leopardy – zvířata, která jsi v životě neviděl.“

Vallonovi neuniklo, jak se Wayland přemáhá. „Nechceš zůstat?“

Wayland zavrtěl hlavou.

Vallon ho uchopil za loket. „Tak tedy pojď.“

Walter sevřel Waylandovu druhou paži. „Do toho nemáš co mluvit.“ Pořád ještě se usmíval. „Wayland je moje právoplatně potvrzené osobní vlastnictví. Nejspíš jsi slyšel, jak jsem ho vyhladovělého našel v lese a vzal ho k sobě domů.“

„V téhle zemi nemají normanské zákony žádnou váhu. Jestliže se chce Wayland znovu vrátit do tvých služeb, nebudu mu stát v cestě. Může odpovědět vlastními slovy.“

„To má být vtip? Ten mládenec je němý.“

„Nejsem tvůj otrok,“ pronesl Wayland. „Sloužím Vallonovi jako svobodný muž.“

„To mi připadá dostatečně jasné,“ podotkl Vallon.

Jako první vyšel ven. Walter je dohnal. „Ne tak rychle, Vallone. Kolik si matka vypůjčila na svoje panství?“

Vallon rázoval pryč. „Sto dvacet liber.“

„Musí mít nejmíň dvojnásobnou hodnotu.“

„Víc nechtěl ten, který peníze půjčil, dát. Mám doklady.“

„Kolik zbylo?“

„Nic. Všechno je pryč.“

„Utratil jsi přes sto liber z matčiných peněz, a nemůžeš se vykázat ničím víc než jedním sokolem?“

„Cena byla mnohem vyšší.“

„Kolik sis nechal pro sebe?“

Vallon se zastavil. „Ani penny.“

Walter se na poslední chvíli opanoval a nedloubl Vallona do hrudi. „To se mi nechce věřit, když to tvrdí žoldnéř. Očekávám podrobné vyúčtování.“

Vallon se podíval na Waltrův natažený prst. „Ještě musím dodat jedno. O smrti svého bratra jsi dostal mylnou zprávu. Je tady, ubytovaný v emírově táboře.“

Walter se zatvářil nechápavě. „Říkal jsi, že Richard zemřel na Dněpru.“

„Mluvím o Drogovi.“

Walter zbledl. „Droga zabili ve Skotsku.“

„Odjel na sever, tolik je pravda. Ale jen proto, aby nás dohnal a zmařil náš pokus dosáhnout tvého propuštění. Vím, že to vrhá na celou věc špatné světlo, ale až vysvětlím okolnosti, které vedly –“

„Už nic neříkej.“ Walter couval a ukazoval na něho prstem. „Pyšně jsi vkráčel do mého obydlí a prohlásil, že jsi mě přišel vykoupit, a obratem jakoby nic doznáváš, že jsi přivedl Droga.“

„Nech mě to, pane, vysvětlit.“

„Je jenom jedno vysvětlení. V tu chvíli, kdy jsem pohlédl do tvých studených očí, jsem poznal, že mám před sebou nepřítele.“

Hero se vecpal před Vallona. „Nechte mě promluvit. Sire Waltře, právě ta skutečnost, že je Drogo tady, vypovídá o našich dobrých úmyslech. Myslíš, že bychom s sebou z vlastní vůle vzali tvého nejhoršího nepřítele, když jsme tě jeli vysvobodit? Dovol, abych ti vysvětlil, jak se stalo, že nám zůstal na krku.“

Avšak ozvala se stará sourozenecká rivalita a mozek odmítal rozumné uvažování. Walter ze sebe přiškrceně vypravil: „Netuším, co jste spolu s Drogem zosnovali, ale varuju vás, nezahrávejte si se mnou. Emír mě má rád. Když mu řeknu, že jste sem přišli s vraždou v srdcích, dočkáte se krutého zklamání.“

Cestou zpátky do jejich obydlí si Vallon všiml, že po něm Hero vrhá vyčítavé pohledy.

„Myslíš si, že jsem se to setkání špatně zvládl.“

„Hrozně. Proč jsi nepostupoval diplomatičtěji?“

„Nic by se nezměnilo.“ Vallon se ohlédl a zavrtěl hlavou. „Ten nevděčník nám za naši námahu ani nepoděkoval.“ Kráčel přes ležení. „Bůh mi pomoz, ale skoro dávám přednost Drogovi.“

Hero pospíchal, aby s ním udržel krok. „To ztracené evangelium už neuvidíme.“

„O tu možnost jsme přišli, když sokoli uhynuli. V jednom měl Walter pravdu, a nepotřeboval jsem, aby mi to potvrdil. Při včerejší večerní audienci jsem to pochopil. Emír není muž, který sleví ze svých podmínek.“

Vešli do svého stanu. Vallon padl na postel a přikryl si oči paží. Hero začal ztrápeně bloumat sem a tam.

Dílec vchodu se odhrnul, dovnitř nahlédl Drogo a usmíval se přitom, jako by šel na šibenici. „Tak jak vám připadal?“

Vallon se zhluboka nadechl. „Méně okouzlující, než jsem si podle jeho pověsti myslel. Když si pomyslím, že Richard a Raul obětovali život za takového marnivého ničemu. A je tu ještě jedna věc, která se dá těžko spolknout. Vypadá to, že Walter může svobodně odejít, kdykoliv se mu zlíbí. Nebo aspoň mohl. Náš příjezd bez celého výkupného situaci jenom komplikuje a vzbuzuje v něm spíš zlobu než vděk.“

Drogo se zasmál. „Jak zareagoval, když se dozvěděl, že jsem tady?“

„Se strachem, vztekem a slepou nenávistí. Na emírově dvoře má jistý vliv. Na tvém místě bych v noci nechodil sám a zaměstnal někoho, kdo by ochutnával všechno, co budeš jíst.“

Drogo na Vallona shlížel s výrazem, který neměl daleko k útrpnosti. „Měl jsi poslouchat, co ti říkám. Neskočil bys po té příležitosti tak dychtivě, kdybys věděl, co je můj bratr za člověka.“

Vallon sundal paži z očí. „Kdybychom věděli, co vzejde z našich skutků, nevstali bychom ráno z postele.“

Modlitby se mísily s dýmem, když se Vallon se svými druhy opět vydal do emírova pavilonu. Hvězdy byly rozhozené po obloze v mlžnatém oblouku a nad těmi dvěma ledovými vrcholy na jihu visel srpek měsíce. V trůnním sále byla hlava na hlavě. Emír se zřejmě rozhodl, že z této příležitosti udělá veřejnou ukázku své soudcovské moudrosti. Třímal obřadní berlu, odměřeně seděl a dloubal se v nose, zatímco nevěřící se klaněli. Fárúk jim nařídil, aby zůstali stát.

„Jeho Excelenci se donesly jisté nové skutečnosti. Požádala mě, abych je prošetřil.“

Vallon se snadno domyslel, kdo na ty nové skutečnosti emíra upozornil. Walter stál vedle Sulajmánových poradců a upíral na Droga tvrdý, nenávistný pohled.

„Vezmu si to na starost,“ řekl Vallon Herovi. Uklonil se Sulajmánovi a pak teprve Fárúka oslovil. „Omluv moji ubohou arabštinu. To málo, co znám, jsem se naučil jako vězeň Maurů ve Španělsku.“

Davem shromážděných se nesl šepot a ti vzadu si stoupali na špičky, aby lépe viděli.

Fárúk si zjednal ticho. Nepromluvil, dokud nejhlasitějším zvukem nebylo mihotání olejových lamp. „Máme tady první problém. Tvrdíš, že jsi sem přišel zachránit Waltra.“

„Neměl jsem žádný jiný důvod.“

„Přesto jsi s sebou vzal jeho nevlastního bratra, muže, který k němu chová nenávist.“

„Drogova účast do mých plánů nepatřila. Právě naopak. Snažil se na každém kroku naše úsilí mařit. Když jsme unikli z Anglie, byl tak odhodlaný nás zastavit, že nás sledoval na Island.“

„Kde ti byl vydán na milost.“ Fárúk ukázal na Droga. „A podívej. Tady ho máme.“

„Nedá se tak snadno odbýt.“

„Mohls ho zabít.“

„To jsem mohl, ale kdybych to udělal, nedokončili bychom naši cestu.“

Tlumočník si opřel bradu do hrsti. „Skutečně?“

„Drogo se mnou statečně bojoval proti Vikingům a Kumánům. Když s někým stojíš bok po boku v bitvě, je těžké ho odstranit.“ Vallon vrhl pohled na Sulajmána. „Alespoň pro mě.“

Fárúk začal přecházet, svoji roli žalobce si užíval. „Takže jsi připustil, aby zůstal Drogo naživu.“ Usmál se na shromážděné a oni odpověděli pochybovačným vrtěním hlavou. Prudce se otočil, vymrštil paži a obviňujícím způsobem na Vallona ukázal. „Popíráš, že jsi užil peníze, které ti svěřila Waltrova matka, aby sis namastil vlastní kapsu?“

„Každá pence byla vydána na tu cestu. Vedli jsme účty. Prozkoumej je, jestli si přeješ.“

„Ale jsi žoldnéř, který se toho úkolu podjal kvůli osobnímu zisku.“

„Doufal jsem, že budeme mít zisk z obchodování. Naše výdaje bohužel převýšily naše zisky. Všechno je to v účtech.“

„Účtech, které jsi vedl sám. Kolik ti Drogo platí?“

„Drogo nemá žádné peníze. Je tady pouze díky mému milosrdenství.“

„Nevěřím ti. Walter ti nevěří.“

Vallon měl pocit, jako by se propadal do bažiny. „Věř si, čemu chceš. Váhu má emírovo rozhodnutí a já se skloním před jeho rozsudkem.“

Fárúk letmo pohlédl na Sulajmána a pak zaujal další důležitou pózu. „Myslím si toto. Cestoval jsi sem s Drogem za účelem dosáhnout Waltrova propuštění jenom proto, abys ho mohl zabít. Kdyby Walter nežil, Drogo by zdědil otcův titul a panství. Na oplátku by tě odměnil zlatem.“

Odpověď Vallon přímo zavrčel. „Kdybych chtěl na Waltra vložit ruce, nepřijel bych s pouhou čtvrtinou výkupného.“

„Zachovej klid,“ zašeptal Hero.

Vallon přikývl a otočil se k Fárúkovi. „Zkoumej holá fakta a nepátrej po postranních motivech. Vyslýchej nás odděleně, jestli chceš. Putovali jsme sem z ponurého severu a cestou jsme přišli o mnoho lidí a o všechny sokoly kromě jednoho. Jeho Excelence si sokola dobře prohlédla a já vím, že ani veškerá jeho moc a vojska by mu nemohly obstarat ani z poloviny tak krásného dravce. Jsou tím podmínky naplněny, nebo ne?“

Fárúk se Sulajmánem zapředli důvěrný hovor a přítomní se snažili odhadnout, jak to dopadne. Konečně emír mávnutím ruky poslal Fárúka pryč a začal rozvažovat. Pak se pustil do rozvláčného rozkladu, kymácel se na trůně a oběma rukama naznačoval, jak důkladně zvážil pro a proti jejich případu. Při každé zdůrazněné jednotlivosti shromáždění přikývli. Nakonec emír sklonil berlu a Fárúk předstoupil, aby vynesl rozsudek. „Jeho Excelence se zájmem vyslechla příběh o vašem úsilí. Chválí vás za vaši vytrvalost, vyjadřuje soustrast se smrtí vašich druhů. To ovšem nikterak nenaplňuje podmínky smlouvy. Sporné je to, že Jeho Excelence žádala, abyste dodali čtyři sokoly. Přivezli jste pouze jednoho.“ Fárúk si přitiskl prst na rty. „Jeho Excelence ovšem ve všech záležitostech drží slovo. Pokud přislíbí, že některý z jeho kapitánů dostane dva koně, pak tomu muži dva koně dá. Podobně když některý kapitán přislíbí pro nějakou vojenskou akci deset lučištníků, potom Jeho Excelence očekává, že obdrží deset lučištníků. Neexistují žádné výjimky. Jak by mohly? Kdyby Jeho Excelence dnes zamhouřila oko nad tím, že jste nedodali plné výkupné, zítra by jeho přívrženci očekávali, že projeví tutéž shovívavost vůči nim. Řekli by: Podívejte se, jakou blahovolnost náš pán projevil vůči těm nevěřícím, O to velkoryseji jistě přehlédne nedostatky vlastních lidí.“

„Sir Walter mi říkal, že by mu Jeho Excelence dala svobodu bez ohledu na výkupné.“

Sulajmán vrhl na Normana vražedný pohled.

„Sir Walter předpokládá příliš mnoho,“ pravil Fárúk. „To, co má Jeho Excelence moc dát, má i moc vzít.“

„Pokud se rozhodl držet sira Waltra jako vězně, nemám k tomu víc co dodat. Můj úkol je dokončen a můj zájem o toto řízení vyčerpán.“

„Řízení bude ukončeno, až řekne emír.“

Vallon pokrčil rameny.

Fárúk k němu přistoupil se strojenou bodrostí. „Jeho Excelenci zaujalo, že tě Mauři věznili. Předpokládám, že sis zajistil propuštění výkupným. Je to tak?“

„Ne. Výkupné bylo přislíbeno, ale nikdy nepřišlo. Po osmnácti měsících ponižujícího věznění jsem zabil stráž a unikl.“ Vallon pohlédl na emíra. „To proto, že jsem sám byl vězeň, uměl jsem se do jisté míry vcítit do situace sira Waltra.“

Sulajmán si nevšímal Waltrova snažení přitáhnout jeho pozornost. Hladil si knír, přemítavě hleděl na Vallona, pak přivolal Fárúka a něco mu sdělil do ucha. Když tlumočník znovu oslovil Vallona, byl jeho hlas jako balzám.

„Existuje způsob, jak celou obtížnou záležitost vyřešit k všeobecné spokojenosti.“

Vallonovi neuniklo, jak se Walter zubí a šťouchá do jednoho ze svých společníků. Ať už hrál emír jakoukoliv hru na kočku a myš, Walter do ní také patřil. Možná v ní měl prsty.

Fárúk poodstoupil. „Přivedl jsi s sebou ještě něco, co krásou překoná dokonce i toho sokola. Mluvím o ženách.“

Vallonovi zahořely tváře. „Ty ženy nejsou otrokyně.“

Fárúk předstíral, že neslyšel. „Kapitán, který tě sem doprovodil, si přeje vzít si za ženu tu dívku se sluncem ve vlasech a měsícem v očích.“

„Syth je zaslíbená Waylandovi a nosí jeho dítě.“

Wayland ztuhl. „Zmínil ses o Syth.“

Vallon zavrtěl hlavou. „Později.“

Emír bezstarostně mávl rukou, když se dozvěděl o Sythině stavu.

„Dobrá,“ řekl Fárúk. „Jeho Excelence neoddělí muže od jeho ženy. O té věci už dále nebude mluvit.“

„Je to v pořádku,“ uklidňoval Vallon Waylanda.

„Co je v pořádku? Co se děje?“

Vallon sykl, ať je zticha, když se Fárúk znovu rozhovořil.

„Jeho Excelence usuzuje, že žádný podobný nárok nikdo nemá na varjažskou ženu jménem Caitlin. Řecký mladík, který mluví tak dobře arabsky, nám řekl, že její rodina je mrtvá a že je na světě sama. Jeho Excelence s ní soucítí a dává své slovo, že ji vezme pod svoji osobní ochranu. Přistup na to a emír všechny ostatní požadavky zruší. Propustí Waltra, pokud si to on přeje, a půjdete každý svou cestou.“

Vallona napadlo, že emír chtěl Caitlin od začátku a všechno to přetvařování směřovalo k tomuto cíli.

Drogo ho zatahal za loket. „Co říká o Caitlin?“

Vallon udělal krok kupředu. Přítomní natahovali krky.

„Hero nemá ponětí o mém vztahu s tou islandskou ženou. Pravda je taková, že jsem v Novgorodu svazek s Caitlin zpečetil.“

„Jste zasnoubení?“

„Jsme milenci.“

Hero zalapal po dechu. Přítomní zasténali. Emír byl veřejně pokořen. Zaškaredil se. Řekl něco Waltrovi a Norman sebou škubl.

„Znovu tady máme dvě tvrzení,“ řekl Fárúk. „Jedno od Řeka a druhé od tebe. Kde je pravda? Měj se na pozoru. Jeho Excellence to zjistí.“

Sulajmán si zakryl ústa a tlumeně hovořil se svými rádci. Všichni Vallonovi druhové začali mluvit naráz, Drogo chtěl vědět, proč se Sulajmán zmínil o Caitlin, a Hero se omlouval, že způsobil takové nedorozumění. Všechen ten povyk překřikl Wayland.

„Zeptej se ho, proč potřebuje dva páry sokolů.“

„Požadoval to, tak proto. Zapomeň na to. Tady už nejde o sokoly.“

„Ne, chci vědět, jakému praktickému účelu by čtyři sokoli posloužili. Zeptej se ho. Do toho.“

Vallon se unaveně zeptal a přetlumočil Fárúkovu přímou odpověď. „Říká, že jeden sokol nedokáže ulovit jeřába.“

„Žádný z jeho velkých rarohů možná ne. Ale tenhle bílý sokol dokáže zabít téměř všechno, co létá.“

„To nevíš.“

„Viděl jsi sokola jen v kleci. Já tuhle samičku pozoroval při lovu a je hrozivá. V ten večer, když jsme poprvé předstoupili před emíra, Hero říkal, že emír hodlá soutěžit s nějakým sousedem, kdo má lepšího sokola. Postavím svého sokola proti jakémukoliv páru rarohů. Řekni mu to.“

„Není to tvůj sokol. Jestli jsi tak přesvědčený o jeho kvalitách, popiš je emírovi a nech na něm, aby je vyzkoušel sám.“

„Jenom já ji dokážu přimět, aby ukázala to nejlepší, co v sobě má. Nikdo jiný.“

Vložil se do toho Hero. „Udělej, jak Wayland říká. Emír se chystá vynést rozhodnutí a můžeš si být jist, že nedopadne v náš prospěch. Pokud bude Sulajmán se soutěží souhlasit, poskytne nám to čas vypořádat se s nepravdami a nejasnostmi.“

Vallon viděl, že Herův návrh je moudrý. „Řekni mu to ty,“ vybídl ho, „a to tak květnatě, že emír nebude moct odmítnout. Dostaň posluchače na naši stranu.“

Hero začal hovořit, právě když se Fárúk odvrátil od Sulajmána. Znovu vylíčil nebezpečí jejich cesty do říše ledu a ohně. Popsal Waylandův ošklivý zážitek s ledním medvědem, bitvu s Vikingy, čtyřměsíční cestu na jih. Velebil přednosti bílého sokola a zdůraznil, že pouze on přežil všechny strasti a že to emír jistě nahlédne jako vyšší vůli.

Sulajmán si žvýkal konec kníru a shromáždění čekali na jeho rozhodnutí. Předvolal sokolníka a dlouze spolu pohovořili, občas se odmlčeli nebo upřeně hleděli na Waylanda. Fárúk zůstával pozorně předkloněný, dokud emír nepozvedl berlu, a pak se narovnal.

„To není bezvýznamná záležitost. Je si anglický sokolník jist, že sokol dokáže zabít jeřába bez pomoci?“

Vallon letmo pohlédl na Waylanda. „Nikdy jsem ho neslyšel planě se chvástat.“

„V žádném případě nesmí sokol Jeho Excelenci zostudit. Musí tu soutěž vyhrát.“

„I kdyby ji nevyhrál,“ řekl Wayland, „neudělá mu hanbu.“

„Nechápeš,“ řekl Vallon. „Musí vyhrát.“

„Vyhraje.“

„Ani neznáš pravidla té soutěže.“

„Je čas se je naučit.“

Vallon potlačil své obavy. Pohlédl na emíra a toporně přikývl. „Sokol nezklame.“

Fárúk rychle pohlédl na Sulajmána. „Jeho Excelence souhlasí.“

Mezi přítomnými se rozlehl šepot. Fárúk přidal na hlase a nastínil různé praktické záležitosti.

Vallon se otočil k Waylandovi. „Jak dlouhou dobu potřebuješ, abys sokola připravil?“

„Tři týdny.“

„Máš dvanáct dní. Jestli to nestačí, tak to řekni.“

„Je to mladý dravec odchycený z přírody až po prvním pelichání. Lovil téměř denně více než rok. Potřebuji pouze dostat ho do formy.“

Vallon se otočil k tlumočníkovi. „Sokol bude připravený.“

„Výzvu k soutěži odešle Jeho Excelence zítra. Pokud bude bílý sokol rychlejší než rarozi jeho souseda, propustí Normana a vypraví vás pryč s dary.“

„A pokud ne?“

„Jeho Excelence jedná nestranně. Před jeho dvorem jsi prohlásil, že sokol nezklame.“ Fárúk nechal toto tvrzení vyznít. „Pokud zklame, bude Jeho Excelence vystavena pohrdání svého soupeře. Nemůžeš přijmout odměnu za úspěch a odmítnout zaplatit za selhání.“

Příliš pozdě uviděl Vallon jámu, kterou vykopal.

Fárúk pokračoval. „Pokud sokol nezvítězí, Jeho Excelence dá anglického sokolníka Waltrovi jako otroka.“ Fárúk Vallona zarazil zvednutou dlaní. „A ty, jako zastánce toho sokolníka, musíš také zaplatit svou daň.“ Fárúk si dopřál odmlku, aby nemohlo dojít k žádnému nedorozumění. „V tvém případě to bude ta varjažská žena.“

Wayland se zazubil. „Co to říkal nakonec?“

Vallon věděl, že není cesty zpátky. Před stohlavým shromážděním slíbil Sulajmánovi vítězství. Stálo ho to veškeré sebeovládání, aby odpověděl klidně. Za Waylandem viděl Herův zděšený pohled a Waltrovo samolibé šklebení. Usmál se a popleskal Waylanda po paži. „Nic důležitého. Odteď se soustřeď pouze na přípravu sokola.“

49

Wayland si začal plánovat výcvik samičky, už když spěchal z emírova pavilonu. Nejdřív musí povzbudit její chuť lovit tím, že ji zbaví vnitřního tuku, který v sobě nastřádala za měsíce nečinnosti. Jako prostředek poslouží omyté maso a kamínky. Počítal, že dva dny po pročištění bude připravená volně létat, čímž mu poskytne devět či deset dní, aby jí zpevnil svalstvo. To, jak útočila na dropy, ukázalo její vrozené schopnosti. Chlad zapůsobí jako povzbuzující prostředek. V mysli už ji viděl, jak křižuje nebe, stoupá do mraků, ve vší své ničivé nádheře se střemhlav vrhá dolů.

Sokolník Ibráhím ho přivedl zpátky na zem. Čekal u kóje s bílou sokolí samičkou na druhém konci stanu. Potřásal hlavou a nepřestal s tím, ani když k němu Wayland došel.

„Počkej a uvidíš,“ řekl mu Wayland. Ze svého vaku se sokolnickými potřebami vyhrabal dvanáct oblázků, velkých asi jako bob. Ukázal je sokolníkovi. „Kamínky,“ řekl. Postavil nádobu s vodou na koš s ohněm a vhodil oblázky do ní. Když voda vřela, oblázky scedil a rozprostřel je na kus látky. Napodobil, jako že je polyká, a promnul si břicho, aby ukázal, že rozhýbou tuk a hlen v sokolím voleti. Ráno je dravec vyvrhne obalené vším nadbytečným. Po téhle dietě bude dychtit po lovu, jako by byl týden bez potravy.

Chystal se sundat sokolovi čepičku. Ibráhím ho však zarazil, zakýval prstem a zašel do své zásobárny lektvarů a dalších léčebných prostředků. Něco si pro sebe mumlal a vrátil se se stěrkou plnou drobných bílých krystalů.

„Co je to?“

Ibráhím neřekl. Nařídil Waylandovi, aby sokola podržel. Jakmile ho Wayland pevně uchopil, odřízl Ibráhím kousek holubích prsíček ve velikosti zrnka hroznového vína a obalil ho krystalky. Rozevřel dravci zobák a vstrčil mu maso tak hluboko do krku, že ho pták musel spolknout.

Naznačil, že Wayland má sokola vrátit na posed a dát pročišťovacímu prostředku čas, aby zabral. Načež se se zíváním odebral na lože. Wayland zůstal vzhůru a pozoroval samičku. Nechali hořet jenom jednu lampu a ve stanu panovalo hluboké ticho. Po chvíli sokol natáhl krk a rozevřel zobák. Wayland pohlédl k místu, kde sokolník spal. Snažil se uklidnit. V myšlenkách se zatoulal k Syth. Neviděl ji od chvíle, kdy přijeli. Hero mu řekl, že je o ni dobře postaráno, ale proč se o ní emír zmínil? Vallon mu to nevysvětlil. V táboře zřejmě není žádná seldžucká žena. Sokol se na bidýlku zakymácel. Wayland vyskočil. Bílá samička se nahrbila a vyrážela zvuky, jako když se dusí. Spěchal za sokolníkem a zatřásl jím.

„Něco jí je.“

Ibráhím zavrčel, převalil se a přetáhl si přikrývku přes hlavu. Wayland se vrátil do kóje a našel samičku na zemi, jak otáčí hlavou sem a tam. Zvedla ocasní pera a vypustila množství smrdutého bezbarvého trusu. Sundal jí čepičku a zasténal. Byla otrávena. Nosil ji sem a tam, až mu paže umdlévala námahou, a pak ji vrátil na posed, sedl si a strnulý zoufalstvím ji pozoroval. Ze zobáku jí vytékaly sliny. Z jejích vnitřností se ozývalo podivné pukání. Zabořil hlavu do dlaní. Lampa dohořela. Zavřel oči.

Vnitřek velkého stanu prozařovalo mřížoví bledého slunečního světla. Wayland zamrkal a uviděl Ibráhímovy pomocníky, jak otevírají větrací dílce v kotcích pro ptáky. Posed bílého sokola byl prázdný.

Vymrštil se na nohy právě v tu chvíli, kdy se Ibráhím vynořil z oddělené části, kde drželi čerstvě odchycené dravce. „Kde je? Uhynula?“

Ibráhím na něho zakýval prstem a Wayland ho následoval do oddělených prostor. Bílá sokolí samička seděla bez čepičky na posedu, a jen co vešel, vrhla se k němu, oči jasné a vyhladovělé. Sokolník natáhl ruku se čtvercovým kouskem látky. Ležel na ní mazlavý, mastný chuchvalec, který dravec vyvrhl, zatímco Wayland spal.

Ibráhím řekl, že teď je připravená na první lekci výcviku. Místnost byla vybavena stoličkou, umístěnou asi tři metry od posedu. Ibráhím podal Waylandovi kousek masa a přiměl ho postavit se na stoličku. „Přivolej ji.“ Seldžuk a Angličan sdíleli jen několik slov, ale dorozumívacím jazykem byl společný zájem.

Natáhl pěst. Samička mávla křídly a namáhavě se vrhla k pěsti pro pamlsek.

„Posaď ji zpátky.“ řekl Ibráhím. Podal Waylandovi další sousto.

„Přivolej ji.“

Samička se třikrát střemhlav vrhla na pěst, a to už namáhavě oddechovala. Ještě třikrát vyletěla a Wayland viděl, že přemýšlí, zda odměna stojí za tu námahu. Když natáhl pěst poosmé, odmítla vzlétnout.

„Stačí,“ řekl Ibráhím. Odpočítával na prstech, aby naznačil, jak bude trénink pokračovat. „Zítra sokol vyletí desetkrát, další den patnáctkrát. Až bez potíží vyletí pětadvacetkrát, bude připraven na volný let.“

Wayland si vypracoval vlastní plán a do něho nepatřilo nutit samičku, aby nalétávala na jeho pěst. Bylo to nedůstojné. Vždycky jí dával denní příděl naráz. Vždyť nakonec bývala jako neochočený dravec zvyklá štědře ukojit svůj hlad. Potrava byla to jediné, co ji k němu poutalo. Poruší tohle pouto a začne ho nenávidět.

„Tvoje metoda je moc zdlouhavá. Vypustím ji volně zítra.“

„Ne!“

„Ano. Jen létáním se dostane pořádně do formy. Musím ji navyknout na to, že bude nesena na koni. Musí si postupně zvyknout na množství lidí. Potřebuje se seznámit s terénem.“

Sokolník se ho zeptal, jestli už ji volně pouštěl.

„Ano, a při prvním letu ulovila dropa.“

Neustoupil a sokolník nakonec souhlasil, že ji může pustit volně, pokud předtím prokáže svoji poslušnost a uvázaná na dlouhém lanku se okamžitě vrátí k návnadě.

Čekali do pozdního odpoledne. Když vyšli ze stanu, Waylanda pořádně zaskočilo, že venku čeká oddíl Seldžuků na koních, aby je doprovodil. Aby se pustili za sokolem, kdyby uletěl, vysvětlil Ibráhím.

Vyjeli z ležení a zamířili na západ. Dojeli na holou pláň. Doprovod se s koňmi držel o kus dál, kdežto Wayland seskočil a sundal samičce dloužec a obratlík. Sokolník jí přivázal k očkům na chvatových poutech na nohou dlouhé lanko a odnesl ji tak asi třicet metrů daleko. Wayland vytáhl kožené vnadidlo obložené holubím masem. Sokolník sundal samičce čepičku. Pokývla hlavou, vyrazila do vzduchu, párkrát si protáhla křídla a pak se klouzavým letem pustila k návnadě. Zatímco se krmila, klečel Wayland vedle ní, a jakmile spolkla poslední sousto, zvedl ji a nasadil jí čepičku. Odvázal lanko a podal ji Ibráhímovi.

„Teď ji necháme proletět.“

Sokolníkovi se do toho moc nechtělo. Všiml si, že se pokoušela s návnadou odletět. Pustit ji volně bude příliš riskantní. Zatřepal prstem směrem k obzoru. Zatvářil se zkormouceně, ukázal k ležení a přejel si prstem přes krk.

„Říkáš, že když přijdu o sokola, dá mě emír zabít.“

V sokolníkově reakci nebylo nic, co by svědčilo o opaku.

Wayland se zadíval přes nehostinnou planinu, na řídkou, uschlou trávu. Zatvářil se odhodlaně. Natáhl ruku. „Vezmi ji, než se příliš setmí na to, aby mohla létat.“

Tentokrát ji sokolník odnesl tak sedmdesát metrů, než jí sundal čepičku. Wayland ihned postřehl, že se samička chová jinak. Když vzala na vědomí jeho přítomnost, začala se rozhlížet. Obloha byla prázdná, planina bez života, a přesto upřela pohled na něco, co mohla vidět jen ona, vznesla se a letěla pryč.

Sokolník zahulákal, Seldžukové pobídli koně a hnali se za ní.

Když je Wayland dohonil, byla už téměř tma. Z přítmí vycválal válečník na koni a ukázal na pahorek. Wayland mu podal otěže svého koně a dál se pustil pěšky. Přitom nahlas hovořil, aby jeho příchod samičku nevyplašil. Usadila se na kameni vysokém asi tak do jeho pasu a hleděla k severu. Když se k němu otočila, bylo to, jako by ho nikdy předtím neviděla.

Přibližoval se krok za krokem. Jako by byla ponořená do snu, na vědomí vzala jen potravu, když jí ji položil k nohám. Pohlédla dolů a znovu odvrátila hlavu. Nahrbila ramena a Wayland popadl řemínky na jejích nohou ve stejném okamžiku, kdy se chystala vzlétnout. Když ji připevňoval na dloužec, ruce se mu třásly. Věděl, že měl štěstí. Bez Seldžuků by ji před setměním nenašel. Kdyby zůstala sedět na tom kameni, stala by se snadnou kořistí vlků nebo šakalů. I kdyby přežila do svítání, probudila by se mnohem divočejší, než když se usadila k odpočinku.

Vytrestalo ho to a vrátil se smířený s tím, že bude čelit sokolníkovým odsudkům. Ibráhím mu pouze řekl, že má sokolovi snížit příděly, a upozornil ho, že jakmile dravec ucítí pod křídly vítr, zapomene na hlad. Nařídil mu, aby nazítří sokola nekrmil ani ho nenechal proletět.

„Nemůžu si dovolit ztratit den,“ řekl Wayland. „Jezdci ji zneklidnili. Zítra ji vezmu ven sám.“

Příštího rána šel vyhledat Syth. Spolu s Caitlin ji ubytovali ve stanu, kde byl harém, propojený s emírovým pavilonem. Ke vchodu přišla podsaditá žena, zahalená od hlavy k patě, a pozorně si ho prohlížela štěrbinou v závoji. Zeptal se, jestli by mohl vidět Syth. Odešla a objevila se jiná žena, oblečená v rozevlátém hedvábném šatu, který jí obepínal prsa a boky a zdůrazňoval její štíhlou a pěkně tvarovanou postavu. Hlavu jí kryl šátek a jeden jeho cíp si přidržovala přes spodní polovinu obličeje, takže Wayland viděl pouze její oči zvýrazněné černou linkou.

Cítil se v přítomnosti této exotické dívky nepříjemně. „Chtěl jsem vidět Syth,“ zamumlal.

„Neříkej mi, že jsi tak rychle zapomněl, jak vypadám.“

„Syth! Já tě nepoznal. Co to je, to černé, co máš kolem očí?“

„Černidlo na oči se tomu říká. Nelíbí se ti? Kde jsi byl?“

„Připravoval jsem sokola na soutěž. Proto jsem přišel. Potřebuju tvoji pomoc.“

„Z jiného důvodu jsi nepřišel?“

„Ovšemže ano. Chyběla jsi mi.“

„Ty jsi chyběl mně. Proč jsi nepřišel dřív?“

„Promiň. První dvě noci jsem skoro nespal a přes den jsem se zabýval sokolem.“

Ohlédla se. „Musím se zeptat.“

Za její nepřítomnosti hlídala ta podsaditá, zahalená matrona vchod a měřila si Waylanda temným pohledem. Rozruch za ní ji přiměl se otočit. Syth vyběhla ven, obličej a vlasy stále zahalené, oblečená v kamaších a zavinovací prošívané kazajce. Žena vyvřískla a hmátla po ní, ale Syth uhnula. Wayland se pokusil vzít ji za ruku. Pleskla ho přes ni.

„Žádné dotýkání tady v táboře.“

Vyjeli se sokolí samičkou ven a zamířili na planinu, kde ji pustil proletět se předchozího dne. Wayland nepřestával po Syth pokukovat. Po třech dnech, kdy se neviděli, se mu odcizila. Připadala mu mnohem dospělejší. Dokonce dospělejší než on sám.

„Už se tě můžu dotknout?“

Zasmála se a odhalila si obličej. Smyla si černidlo a její pleť byla znovu svěží. Zajela s koněm vedle něho a nechala se políbit. Voněla pižmem a růžemi.

Pohladila ho po tváři. „Měla jsem o tebe starost. Nevěděla jsem, jestli jsi v bezpečí, dokud mi to neřekl Vallon, když přišel navštívit Caitlin.“

„Jak se má?“

Syth se zasmála. „Je hrozně ráda hýčkaná. Měl bys ji vidět v nových šatech a špercích. Je nádherná.“ Všimla si, jak Wayland ohrnuje rty. „Neškleb se. Já mám Caitlin ráda. Říká o mužích spoustu rozumných věcí. Neboj se. Tebe schvaluje.“

Vypouštění dravce skončilo toho dne naprostým neúspěchem. Wayland měl mnohem ctižádostivější cíle než přimět bílou samičku, aby se doplácala k návnadě. Chtěl, aby strávila hodně času ve vzduchu. Bude muset vystoupat vysoko a rychle, aby měla šanci jeřába ulovit. Ibráhím vysvětlil postup. Proti větru se vypátrá jeřáb, který se buď na zemi krmí, nebo přelétává mezi dvěma lovišti a usadil se na noc. Ať tak nebo tak, sokol se vyhodí proti němu a pravděpodobně to skončí krouživým letem: lovec a kořist stoupají ve spirálách k nebi. Někdy zmizí v mracích a let skončí tři míle i více od místa, kde začal.

Ibráhím rovněž popsal vlastnosti kořisti. S rozpětím křídel přes dva metry jsou jeřábi rychlí při vodorovném letu a pohybliví jako rackové i za bezvětří. Wayland je vídal, jak táhli přes Rus nad husami a letěli tak vysoko, že jen sotva slyšitelné troubivé „krúú“ prozrazovalo jejich téměř neviditelnou formaci. I když sokol některého v letu předhonil, nebylo snadné kořist zabít. Jeřábi vážili jako husa domácí, a když byli zahnáni na zem, používali své dlouhé zobáky se smrtelnými následky.

A pak zde byli protivníci. Rarozi vážili o třetinu méně než bílý sokol a jejich měkčí peří znamenalo nevýhodu za deště nebo silného větru. Což ovšem kompenzovala jejich křídla, téměř stejně široká, jako má bílý sokol. To jim umožňovalo velice rychle dosáhnout výšky. Ještě podstatnější bylo, že rarozi emírova soupeře byli cvičení ptáci, kteří létali ve dvojici už dvě sezony. Spolu ulovili přes dvacet jeřábů. Tucetkrát postavil Sulajmán svoje dravce proti dravcům svého soupeře a jen dvakrát jeho ptáci vyhráli. Právě proto žádal dva páry bílých sokolů. Právě proto nesmí Wayland selhat.

To všechno mu táhlo myslí, když stočil koně proti větru a sundal sokolí samičce čepičku. Tahala ho za rukavici a hledala potravu.

„Musíš si ji zasloužit,“ řekl. Zahýbal zápěstím a tím ji přiměl odletět. Odletěla tak sto metrů a posadila se na kámen. Wayland se rozjel proti větru, sesedl z koně a ukázal jí návnadu. Hned se k němu rozletěla, a než k němu dorazila, návnadu schoval. Očekával, že proletí okolo a začne kroužit. Místo toho sletěla na zem.

Zvedl ji a odjel na jiné místo, ale ona provedla totéž; jakmile návnada zmizela z dohledu, přistála vedle něho.

„Možná má moc velký hlad,“ řekla Syth. „Nebo ne dost velký.“

Wayland neodpověděl. Začala se rýsovat skličující pravda. Bílí sokoli využívají svých schopností, jenom když musejí. V Grónsku si všiml, že obvykle začínají lovit z místa, kde sedí; čekají na posedu, až se kořist dostane do jejich dosahu, a pak se za ní střemhlav vrhnou. Útok na dropy byl výjimkou. Na rozdíl od sokolů stěhovavých bílí sokoli jen zřídkakdy pátrají po kořisti z velké výšky nebo útočí z hodně vysokého místa.

Příštího dne byla vynaložená námaha stejně skličující. Hero šel s nimi a Wayland si vylil zklamání na něm.

„Zbývá už jenom týden a ona nevyletěla výš než dvanáct metrů. Měl bych lepší šance se sokolem stěhovavým, kterého bych si obstaral na místním bazaru.“

Upadl do zuřivého mlčení.

Hero si odkašlal a ukázal přes planinu. „Myslíš, že by mohla letět za něčím takovým, kdybys na to připevnil potravu?“

O kus dál pouštěli dva malí pastevci ovcí draky. Zpočátku Wayland nechápal, o čem Hero mluví. „Proč by měla vyletět na draka? To není přirozené.“

„To není ani kožený polštářek s přidělanými křídly, prožranými od molů.“

Wayland si objal rukama kolena a zamračil se.

„Máš pravdu,“ uznal Hero. „Co já vím o sokolnictví?“

Nicméně mu nasadil brouka do hlavy. Wayland slyšel, jak ve větru drnčí napjaté provázky draků. Téměř proti své vůli zaklonil hlavu a pozorně si kosočtvercové draky prohlížel.

„Opravdu myslíš, že by to mohlo zabrat?“

„Za pokus nic nedáš. Promluv si s nimi.“

Zajeli k chlapcům a pozdravili je. Byli si podobní jako vejce vejci a na sobě měli huňaté krátké kabátky. Nevypadali jako Seldžukové. Rysy měli jemnější, tmavé vlasy hustší a oříškově hnědé oči poseté zelenými skvrnkami.

„Jsou z Afghánistánu,“ řekl Hero, když si s nimi promluvil. „Jejich otec pracuje u Seldžuků jako pomocník.“ Požádal, zda by si mohl podržet draka. Chlapci se tak styděli, že prožívali hotová muka, ale jeden mu podal provaz. Hero vykulil oči, a když podal provaz Waylandovi, pochopil Wayland proč. Vanul pouze mírný větřík, a přesto měl drak takovou sílu, že musel napnout svaly, aby neztratil rovnováhu. Požádal chlapce, aby stáhli draky na zem, a oni je vedli větrem až k zemi. Draci měřili asi metr na šířku a vyrobení byli z bavlněné látky natažené na kostře z vrbových prutů. Wayland jednoho podržel v rukou a zadíval se na nebe.

„Zkus to,“ řekl Hero.

„Cože? Teď?“

„Abychom viděli, jestli si z toho sokol potravu vezme.“

Wayland přivázal návnadu k úchytným provazům a podal draka Herovi. „Drž ho tak, aby byla návnada asi tak ve výši hrudi.“ Dřepl si na paty a sundal sokolí samičce čepičku. Odletěla od té zvláštní konstrukce pryč. Přinesl ji zpátky a ona znovu odletěla. „Dej tu návnadu níž.“

Hero ji dal do výšky sotva půl metru od země. Tentokrát návnadu rozpoznala, vyskočila a popadla ji. Wayland ji nechal zhltnout maso a pak jí nasadil čepičku. „Zkusíme to ještě jednou. Postav se tamhle na ten kopeček a drž draka co nejvýš.“

Učila se rychle. Přiletěla rovnou k návnadě a pověsila se na ni, čímž vytrhla draka Herovi z rukou a zadupala ho pod sebe. Afghánští kluci užasle přihlíželi, jak Wayland vymotává sokola z trosek draka.

„Potřebujeme mnohem většího draka,“ řekl Hero. „A pomohlo by, kdybychom mohli k návnadě přidělat nějaký mechanismus, který by ji uvolnil. Budu na tom pracovat.“

Zeptal se kluků, kdo draky dělal. Ukázali ke shluku stanů v dálce a řekli, že draky jim vyrobil dědeček.

„Udělal by jednoho pro nás? Velkého?“

Starší vážně přikývl.

„Řekni svému büyükbaba, že ho zítra navštívíme. Přineseme všechno, co k tomu bude potřebovat.“

„Sokol jim poničil draka,“ připomněl Wayland. „Najdeme něco, co bychom jim mohli dát?“

Hero se zeširoka usmál. „Mám přesně to pravé.“ Zalovil ve váčku a vytáhl jednu z afghánských mincí, které mu zanechal Kosmas.

Dal ji chlapcům a ti odběhli přes pláň.

„Musejí si myslet, že jsme se zbláznili,“ podotkl Hero.

Wayland se zasmál a plácl ho do zad. „Jsi génius. Něco takového by mě nenapadlo ani za milion let.“

„A já bych se ani za milion let nenaučil vystřelit šíp rovně nebo vystopovat zvěř.“

Wayland se na něho usmál. „Jsme dobrá parta, viď?“

Hero přikývl. „Jenom bych si přál, aby tady byl Richard.“

„A Raul. Kdyby žil, myslím, že by nás v Novgorodu neopustil.“

„Myslím si totéž.“

Za východu slunce odjeli do tábora kočovníků. Cválali stády bečících ovcí a řadami mručících velbloudů. Ve chvíli, kdy do tábora dorazili, byly vrcholky na jihu zalité modří a zlatem. Ti dva afghánští chlapci vyběhli obloukem ze stanu a jejich pokřik přilákal ke vchodu zbytek rodiny. Shrbený patriarcha v obrovitém černém turbanu musel být ten, kdo draky zhotovil. Po otci chlapců nebylo ani vidu. Matka držela v náručí nemluvně a tři dcery stály vedle ní s vřeteny a předly.

Ale způsobil to pes uvázaný u kamenné psí boudy, že na sebe Wayland se Syth pohlédli. Zvedl se na zadních, obrovitý, chundelatý, hrozivý, opíral se do obojku a mocně štěkal. Byla to kojící fena. Za ní pět huňatých štěňat zápasilo s kusem kůže.

Návštěvníci sesedli z koní. Chlapci odvedli koně pryč. Jejich dědeček pokročil kupředu a s pýchou ukázal na hlavu na minci, kterou dal Hero jeho vnukům. „Myslím, že říká, že bojoval proti Mahmúdovi z Ghazny.“

Stařec je zavedl do stanu a usadil u ohniště. Tři dívky se stáhly do kouta a šťouchaly do sebe loktem. Syth se na ně usmála a dívky se rozhihňaly jako pominuté.

Hero podal starci štůček bavlny. Wayland ho získal Ibráhímovým prostřednictvím, aniž se snažil vysvětlit, na co ho potřebuje. Rovněž získal svazek tyček na rám a pár set metrů splétaného hedvábného lana. Stařec rozvinul látku, promnul ji mezi palcem a ukazovákem a přitom hovořil o jeho kvalitách se ženou. Hero mu vysvětlil, že drak musí být vysoký jako člověk, a požádal ho, zda by ho mohl zhotovit ještě dnes.

Stařec si odnesl materiál ke vchodu, kde bylo lepší světlo, a pustil se do práce s nožem, jehlou a nití. Žena nabídla hostům chlebové placky a kyselé mléko a pak všichni v příjemném poklidu čekali. Dívky se vrátily k předení a chlapci venku cvičili střelbu z praku. Přes tkaninu stanu Wayland rozeznával vzdálené vrcholky hor. Jedno štěně se zatoulalo do stanu. Syth si je zvedla na klín, než ho žena stačila vyhnat, a usmála se na Waylanda.

Stařec dokončil draka po poledni. Řekl, že půjde s nimi vyzkoušet, jak drak lítá, a podle potřeby ho upraví.

Vyjeli. Stařec vzal k sobě na koně svého mladšího vnuka, ten starší jel na vlastním koni. Zastavili na pláni, dědeček položil draka a odvinul provaz ze špulky v dřevěném rámu.

„Vyrobil jsem uvolňovací mechanismus,“ řekl Hero. Ukázal Waylandovi krátký provaz s knoflíkem na konci. „Tohle se pověsí vespod na draka.“ Vytáhl další, asi metrový provaz, na jehož konci byl kolík se svorkou. „Tady přivážeš na volný konec návnadu a svorkou připevníš kolík na knoflík. Až sokol popadne potravu, stáhne kolík s sebou. Alespoň tak si to představuju.“

Wayland mechanismus vyzkoušel. Připevnil kolík svorkou na knoflík a zatáhl. Stačilo silněji zatáhnout. Přikývl. „To půjde.“

Připevnil návnadu. Dědeček vydal příkaz, vnuk se rozběhl s drakem proti větru a pustil ho. Stařec vedl provázek, jako když rybář popouští vlasec, a drak vystřelil vzhůru.

Stařec se zasmál a začal provázek odmotávat.

„Je moc vysoko,“ řekl Wayland. „Stáhni ho. Níž. Ještě níž. To je ono. Drž ho tak.“

Drak se vznášel ve výšce asi dvaceti metrů. Wayland odešel po větru a sundal sokolovi čepičku. Bílá samička pohlédla na draka, napůl roztáhla křídla, přitiskla je k tělu a znovu je roztáhla. Wayland nechal na ní, aby zvolila pravou chvíli. Pěst se mu zhoupla, když ji opustila a vydala se k návnadě.

Odtrhla ji, až sebou drak zaškubal, a letěla dál, neboť jí v tom nic nebránilo.

Chlapci skočili na koně a hnali se za ní. Wayland pozoroval, jak se sokol zmenšuje, až byl jako tečka.

Hero sebou trhl. „Mělo mě to napadnout.“

„Nepoletí daleko. Chlapci ji najdou.“ Odnesla návnadu a snažila se ji rozškubat, když ji dostihli. Wayland ji sebral a chlapcům poděkoval.

„Máš obratlík navíc?“ zeptal se Hero cestou nazpátek. „Jestli ano, mohl bych k tomu přidělat zařízení, aby sokol nemohl návnadu odnést.“

„Myslíš, že bychom to měli ještě jednou zkusit? Nechci na ni moc tlačit.“

„Zbývá sedm dní.“

„Máš pravdu.“

Hero připevnil další provaz jedním koncem k návnadě, druhým koncem k očku obratlíku. Druhé očko navlékl na hlavní provaz, po kterém volně klouzalo. Až sokol popadne návnadu, nebude s ní moct odletět.

Když chlapci znovu pustili draka, stálo slunce nízko na obzoru. Tu hru už pochopili, naplno se do ní vložili a pobízeli dědu, aby pouštěl draka výš a výš. Starcův bezzubý úsměv svědčil o tom, že je stejně nadšený jako děti.

Hero se na Waylanda usmál. „Stařec říká, že toho draka postavil, aby vyletěl až do nebe.“

„Je moc vysoko. Řekni mu, ať ho stáhne.“

Wayland odjel po větru a sundal sokolovi čepičku. Tentokrát samička nezamířila rovnou k návnadě. Ve výšce patnácti metrů začala kroužit a využívala vzdušných proudů. Byla nad drakem stejně vysoko jako drak od země, když nastavila křídla k mělkému střemhlavému letu. Popadla návnadu a pokusila se s ní odletět, ale pojistný provaz jí v tom zabránil. Od této chvíle šlo všechno špatně. Hlavní provaz se napínal v takovém úhlu, že po něm nemohlo očko obratlíku jezdit. Sokol visel hlavou dolů na návnadě jako zuřivý netopýr a zápasil se silou, která táhla draka nahoru. Vypadalo to strašně.

„Přeřízni provaz!“ křikl Wayland.

Hero vymrštil ruku. „Počkej!“

Samička přestala mávat křídly a snažila se letět po větru. Znemožňoval jí to ten pojistný provaz a nutil ji létat v kruzích. Když provaz nenesl její váhu, začal klouzat. Ve chvíli, kdy sestoupila do poloviční výše, přišla na to, že se snáze dostane k zemi, když bude kroužit kolem hlavního provazu.

Wayland očekával, že bude vyčerpaná a rozzuřená. Místo toho to vypadalo, že má spíš radost, že se jí podařilo si tu podivnou kořist podrobit.

Do stanu kočovníků se Wayland vrátil s pocitem naplnění. Stařec souhlasil, že s nimi bude chodit každý den, až do té soutěže. Než se rozloučili, zašeptala Syth něco Herovi a on se pokusil vtisknout starci do ruky další minci. Stařec sevřel ruce a otočil se.

„Zbývající látkou se to dostatečně zaplatilo,“ řekl Wayland.

„To není za toho draka,“ řekla Syth. „Zeptala jsem se, jestli bych si mohla koupit štěně.“

Stařec peníze nepřijal a řekl jí, ať si vezme, které štěně chce. Vybrala si to, které se zatoulalo do stanu. Posadili ho na hrušku Sythina sedla a tak s ním odjeli. Střídavě při různých nočních zvucích špicovalo uši a otáčelo se, aby olízlo Syth tvář.

„Přemýšlela jsem, jak ho pojmenujeme,“ řekla.

Mezi Seldžuky se rozkřiklo, jak prapodivné metody při výcviku nevěřící používají, a příštího dnes se jich asi tak dvacet jelo podívat. Toho dne vyletěla sokolí samička do výše zhruba sto metrů a snesla se k zemi bez jakýchkoliv dramatických situací. Při jejím dalším vypuštění odvinul stařec provaz v celé délce a všichni přihlížející byli svědky toho, jak vystoupala do sto padesáti metrů.

V emírově ležení na ně čekaly povzbudivé zprávy. Sulajmánův soupeř požádal o čtyřdenní odklad, aby mohl vyřešit nějaký kmenový spor. Sulajmán měl plné právo soutěž zrušit a udělá to, pokud se ukáže, že bílá samička není dostatečně na svůj úkol připravená.

Wayland se vůbec nerozmýšlel. „Řekni mu, ať ten nový termín přijme.“

Každodenní cvičení s drakem schopnosti sokolí samičky vždy o něco zdokonalilo, až vystoupala do výše tří set metrů. Seldžukové se dostavili zásobení jídlem, usadili se a obdivovali její zdatnost a obratnost. Zbývaly ještě tři dny, když se Wayland vrátil domů – ležení začal považovat za „domov“ – a měl se dostavit k sokolníkovi. Ibráhím ho vzal do přístavku používaného jako skladiště. Stála tam velká proutěná klec a uvnitř jeřáb s křídly připásanými k tělu. Sokolník Waylandovi řekl, že od chvíle, kdy byla soutěž domluvena, posílal každý den stopaře, aby toho ptáka polapili. Vynaložili velké úsilí, neboť jeřáby je těžké chytit; jsou totiž ostražití a lze se k nim těžko dostat. Ve dne si obstarávají potravu na náhorní rovině a na noc se stahují do bažin kolem Solného jezera. Tohoto ptáka chytili do sítě natažené na sklizeném prosném poli. Zítra Wayland vypustí sokola na jeřába za okolností, které zajistí sokolovi úspěch.

Wayland pozoroval vyděšené oči uvězněného ptáka. „Pusť ho,“ řekl. „Sokol nepotřebuje snadnou kořist.“

Ibráhím se ulekl. Pustit jeřába na svobodu? Směšné. Sokol je dobrý letec, to ano. Ale co to dokazuje? Chytit návnadu upevněnou vysoko ve vzduchu není totéž jako se vypořádat se stejně zdatným letcem, který může stoupat, měnit směr a bránit se. Sokol nikdy předtím jeřába nelovil, ani žádného neviděl. Co když před tou výzvou couvne? Většina sokolů to udělala. Sotva jeden z deseti jde do střetu s tak obávaným protivníkem, a dokonce i tehdy, když má oporu v dalším sokolovi.

Ibráhím trval na svém. Obrátí se na emíra, když to bude nutné.

Wayland to vzdal. „Pod jednou podmínkou,“ řekl. „Žádní diváci.“

Příštího odpoledne jeli s Waylandem pouze sokolník a jeho pomocníci. Zastavili, až když se kolem nich všemi směry prostírala liduprázdná pláň. Pomocní sokolníci postavili jeřába na zem, připravení sejmout mu pásy. Předtím mu sešili některé ruční letky, aby mu znesnadnili let. Kdyby Wayland nezasáhl, sešili by mu i oči. Oslepený by letěl rovnou do slunce.

„Nepustím sokola na slepého ptáka,“ řekl Wayland Ibráhímovi. „Říkal jsi mi, jak je těžké jeřába ulovit. Ať se tahle zkouška co nejvíc podobá skutečnosti.“

S Ibráhímem čekali po větru ve vzdálenosti na dostřel šípu. Bylo zataženo a od severu vanul lehký větřík. Podmínky pro let byly dobré. Sokolí samička se nemohla dočkat, až poletí. Dokonce byla až příliš dychtivá a trhala sebou na řemíncích.

Pomocníci sundali jeřábovi pásy poutající jeho křídla. Jeden mu držel zobák. Zvedl ruku na znamení, že jsou připravení ptáka pustit. Wayland pokývl na sokolníka. Pomocníci odstoupili od jeřába a ten se potácivě vznesl. Ibráhím zařval a mával rukama, aby se pták vyplašil a natočil se proti větru. Jeřáb našel rytmus a začal stoupat. Ibráhím položil Waylandovi ruku na paži a stiskl mu ji.

„Teď!“

„Ještě ne.“

Wayland počkal, až jeřáb vystoupal asi padesát metrů, a teprve pak se pokusil sundat sokolovi čepičku. Sokol byl tak rozčilený, že sekal po jeho ruce a kroutil hlavou. Nedařilo se mu uvolnit řemínky, a než čepičku stáhl, jeřáb vystoupal dalších třicet metrů.

Wayland často přemýšlel o tom, jak dokáže sokol, který se vynoří z naprosté tmy, zareagovat rychlostí myšlenky. Bílá samička vyrazila z jeho pěsti a rozletěla se nízko a rychle přes pláň, teprve pak začala stoupat. Jeřáb ji zahlédl a začal stoupat strměji. Ve větší výšce vanul silnější vítr než při zemi a zrychloval stoupání. Wayland si hryzal kloub na ruce. Vypustil ji moc pozdě. Sokolí samička rytmicky mávala ocasem, letěla dvakrát rychleji než jeřáb a nabrala trochu jiný směr. Ovšem pořád ještě nedosáhla dostatečné výšky, aby kořist zvládla. Každým okamžikem využije jeřáb svojí výhody a stočí se nad sokolem po větru.

A je to tady! Jeřáb se otočil a vyrazil s větrem v zádech, a to byl sokol stále ještě o třicet metrů níž. Ibráhím zavyl, když jim jeřáb přeletěl nad hlavou, dlouhé nohy natažené dozadu. Zahrnul Waylanda výčitkami, že nevypustil dravce včas. Wayland nespouštěl pohled ze sokola. Ten se stále ještě propracovával větrem a nabíral výšku a nebylo jasné, zda vůbec rozpoznal jeřába jako kořist. Možná se rozhlíží, kde je drak.

Jeřáb měl obrovský náskok, když sokol udělal obrat a vyrazil k útoku. S mocnými záběry křídel se jim přehnal nad hlavou a v mírném úhlu stoupal výš a výš, až už ho Wayland proti nebi nedokázal rozpoznat.

Když se ho vydali hledat, neměl Ibráhím daleko k slzám. Kořist pryč, sokol pryč. Kéž by ho býval Wayland poslechl. Kéž by nevěřící nepokoušel osud tím, že si myslí, že všechno zvládne. Nepřestával lamentovat, dokud ho nezdeptala dlouhá jízda přes pustou planinu, pak umlkl.

Sokolí samičku našli tři míle daleko od místa, kde ji Wayland vypustil. Trhala maso z jeřába a už měla plné vole, a když se mu podařilo ji zajistit, právě si začala protahovat křídla. Nasadil jí čepičku, podal ji Ibráhímovi a začal zkoumat její kořist, aby zjistil, jak ji zabila. Jedno křídlo se volně zlomilo v lokti, tam, kde je v plném letu zasáhla a poslala tak jeřába ve spirále k zemi. Wayland prohlédl jeřábovi krk, protože předpokládal, že mu zobákem uštědřila ránu z milosti. Avšak krk zůstal nezraněný. Prohrábl jeřábovi peří na těle a ukázal Ibráhímovi, co našel. Sokolník úžasem vykřikl a mávnutím přivolal pomocníky. Sokol přerazil jeřábovi většinu žeber na pravé straně a jediným seknutím zadním pařátem ukončil jeho život.

„Yildirim,“ řekl Ibráhím. Ukázal na nebe a znázornil klikatý blesk a zakončil mocným, hlasitým výdechem. „Yildirim.“

„Blesk,“ řekl Wayland a přikývl. Pták Thora, boha války zmrzlého severu, jenž třímá smrtící kladivo.

Na zpáteční cestě obrátili Seldžukové obličeje k nebi a pěli chválu na sokola. Wayland se k nim nepřipojil. Padla noc, a když uviděl, jak tmu prorážejí ohně v ležení, přitáhl koni uzdu a s povzdechem se naklonil nad koňský krk.

Ibráhím si jeho zádumčivosti povšiml. „Proč ten smutek?“

„Se sokolem to nemá nic společného.“

Oba měli jen mlhavou představu, co říká ten druhý. Ibráhím se Waylandovi pátravě zadíval do obličeje. „Jsi zvláštní mladík. Pořád děláš věci těžšími, než musejí být. I bez toho ti osud staví do cesty dost potíží a žalu.“ Zahrozil prstem. „Nepokoušej osud tím, že bys sokola zítra pustil proletět. Dej mu jen něco lehkého k jídlu, aby nebyly vývržky. Ať má vítězství pořád ještě čerstvě v paměti, až v souboji roztáhne křídla.“

50

Do stěn stanu se opíral lehký vánek. Wayland vyšel ven. Noc přinesla sněhový poprašek, ale nyní byla obloha jasná a hvězdy řeřavěly z temné klenby a vrhaly ledové světlo na ty dva štíty na jihu. Ibráhím klečel obrácený k horám a s tváří na zemi se modlil. Vánek, který si pohrával se stěnami stanového města, byl tak mírný, že ho Wayland skoro necítil.

Ibráhím svinul modlitební kobereček a vracel se. Dovolával se božího požehnání a Wayland tu větu opakoval. Zamžoural na nebe.

„Ideální podmínky pro rarohy.“

Ibráhím mávl rukou. „Pcha! Jak se má Blesk?“

„Ještě jsem ji dnes neviděl. Řekl jsem si, že ji nechám spát co možná nejdéle.“

„A co ty? Odpočinul sis dobře?“

Wayland se usmál. „Většinu noci jsem si v mysli přehrávat ten souboj.“

Zkontrolovali bílou samičku. Na dálku poznala Waylandův krok a na uvítanou vypískla. Když se přiblížil, zamávala v radostném očekávání křídly a pak mu skočila na pěst. Nerozčílilo ji, že nepřinesl žádnou potravu. Wayland ji nechal, aby mu oždibovala prst.

„Bude ji emír vypouštět sám?“

„Ne. Poneseš ji ty a na příkaz Jeho Excelence ji vypustíš. Jestli zvítězí, slávu sklidí on. Jestli prohraje, padne to na tebe.“

Wayland hladil sokola po hlavě. „Inu, je připravená jako ještě nikdy.“

„Ještě úplně ne. Mám speciální roztok, který jí vlije oheň do žil.“

„Nepotřebuje povzbudit. Nabídnu jí lázeň. Byla by pohroma, kdyby odletěla hledat vodu.“

Objevili se pomocní sokolníci, zívali a začali připravovat návnady. Vynesli na čerstvý vzduch rarohy. Ty bude ráno vypouštět druhý emír. Soutěž mezi dravci lovícími jeřába bude poslední událostí dne.

Wayland vynesl bílou samičku vyvětrat za prvních náznaků svítání. Jakmile vyšlo slunce, začala se s chutí a elánem koupat, nořila hlavu pod vodu, sedala si v ní a otřepávala se jako pes. Potom vyskočila na svůj posed, svěsila křídla a teprve pak si začala čistit peří.

Wayland se pečlivě oblékl do kostýmu, který mu obstarali. Ibráhím poodstoupil a bedlivě si ho prohlédl. Souhlasně přikývl, posadil si na hlavu čapku lemovanou kožešinou a odešel. Wayland se posadil na postel a snažil se uklidnit. Neustále kašlal, jako by mu v hrdle uvízl nějaký chlup. S úlevou vyskočil, když hlas trubky ohlásil, že zábava co nevidět začne. Nasadil sokolovi čepičku, vsedl na koně a s Ibráhímem a pomocnými sokolníky odjel do arény uprostřed ležení. Vjel na otevřené prostranství, ale hned se stáhl, ohromený tisícem ozbrojenců na koních, kteří se tam hemžili. Vypadalo to spíš jako vojenský nástup než lovecká slavnost.

Vallon vyjel z davu. Usmíval se. „Vítám tě, cizinče. Slyšeli jsme o tvém úspěchu. Nemnoho sokolníků zabije jeřába při prvním pokusu.“

„Nebyl to čestný boj. Kořist byla v nevýhodě.“

Vallon ho vzal stranou. „Vím, že ta soutěž pro tebe hodně znamená. Tak to má být, po vší té práci, kterou jsi do toho vložil. Ale je v tom ještě něco. Neřekl jsem ti to dřív, protože jsem žádnými slovy nemohl Sulajmána přimět, aby soutěž odvolal.“

„Nechci, aby se soutěž odvolala.“

„V ten večer, kdy Sulajmán souhlasil se soutěží, stanovil podmínky. Vyhraj a odjedeme s odměnou. Prohraj a ztratíš svobodu.“

„Nerozumím.“

„Prohraj a staneš se Waltrovým otrokem.“

„Nebudu ničím otrokem. Neskloním se před žádným člověkem. Proč jsi mi to neřekl?“

„Nechtěl jsem, aby tě při výcviku sokola ta hrozba trýznila. Říkám ti to teď, protože můžu emíra přimět, aby ti udělil svobodu, pokud tvůj sokol nezvítězí.“

„A když ne, co bude se Syth?“

„Nebudete od sebe odtrženi. Důvěřuj mi. Podej co nejlepší výkon, ale nedělej si velké starosti kvůli prohře. Udělej přesně to, co ti emír řekne, a nezkoušej nic příliš ctižádostivého.“

„Udělám to tak.“

Wayland byl pořád ještě vyvedený z míry, když ho přišel přivítat Hero. „Nedělej si starosti. Ať to dopadne jakkoliv, Vallon tě Waltrovi nedá.“

„Jak si tím můžeš být tak jist?“

„Předevčírem večer jsme se znovu setkali se Sulajmánem. Proběhlo to dobře. Chová mnohem ctižádostivější plány než porazit soupeře v souboji dravců. Chce zřídit v Anatolii sultanát. Pokud prohraješ, Vallon mu nabídne v té věci své služby.“

„Ale co jeho plány, že se přidá k Varjagům?“

„Především je loajální k nám. Teď už na to nemysli a soustřeď se na soutěž.“ Hero ukázal na skupinu jezdců v uniformách, zdobených motivem orla. „Vidíš toho člověka ve zlatém plášti? Tak s tím budeš soutěžit. Jmenuje se Temur. Znamená to ‚Železný‘.“

Wayland se pozorně zadíval na baculatou postavu uprostřed skupiny. Muž měl obličej kulatý jako talíř a na něm utkvělý úsměv. „Vypadá, jako by byl z másla.“

„Zdání klame. Vzpomeň si, požádal o odložení, aby mohl vyřešit jakýsi spor. Nějak se to týkalo krádeže velbloudů. Provinilce odsoudil k tomu, aby jej zašili do mokré kůže a nechali na slunci, aby z něho sesychající se kůže vymáčkla život.“

Wayland se rozhlédl a spatřil Waltra ve zbroji, obklopeného seldžuckými přáteli.

„Proč mají všichni na sobě brnění?“

„Je to vojenské cvičení a zároveň sportovní událost.“

„Je tady Syth?“

Hero zavrtěl hlavou. „Ženy sem nemají přístup.“

Zástup lidí se rozestoupil. V čele svého doprovodu přijížděl Sulajmán, oblečený do pláště z levhartí kůže přes plátkovou zbroj. Zeptal se na něco sokolníka, pak upřel kočičí oči na Waylanda a oslovil Fárúka.

„Chce vědět, jak se sokol předvede,“ řekl Hero.

„Řekni Jeho Excelenci, že díky jeho velkorysosti a schopnostem jeho sokolníka je sokol na vrcholu svých sil a vypořádá se s jakýmkoliv úkolem, před který bude postaven.“

Sulajmán sáhl sokolovi pod křídla a posoudil, jaké má svaly. Řekl něco Ibráhímovi a sokolník se uklonil. Emír vrhl poslední zkoumavý pohled na Waylanda a otočil svého hřebce.

Zavřeštěly trumpety a jezdci začali vyjíždět z arény.

Hero se na Waylanda zeširoka usmál. „Tak dalekou cestu jsi urazil. Když jsme se poznali, nemohl jsi mluvit. Dnes si vyměňuješ diplomatické zdvořilosti se seldžuckým emírem.“

Armáda se rozvinula pod ledově modrým nebem a začala zabíjet každé divoké zvíře, které jí přišlo do cesty. Waylandovi nějakou chvíli trvalo, než si uvědomil, že je to metodické zabíjení, že je to příprava na válku. Vyslali vyhledávače s prapory, aby našli kořist. Jeden z nich dal daleko vepředu znamení, zazněla trumpeta a pole vojáků se zastavilo. Znovu se ozvala trumpeta a křídla armády se s dokonalou přesností rozdělila a cvalem vyrazila. Vojáci zmizeli za obzorem a pláň vepředu se vyprázdnila. Oba emírové čekali uprostřed spolu se svým doprovodem.

Zdálky se ozvaly polnice. Na obzoru se zvedl oblak prachu a ukázali se první jezdci vracejícího se předvoje a přelévali se přes hřeben ve dvou řadách. Mezi nimi se objevilo stádo gazel. Za gazelami se objevil zbytek Seldžuků seřazených do půloblouku, jako by vyrostli ze země, a hnal kořist před sebou. Sulajmán ukázal berlou nalevo i napravo a vyrazily další dvě eskadry. Tryskem se hnaly kupředu zabránit zvířatům uniknout do stran. Každých tak padesát metrů zůstal jeden Seldžuk stát, a když ti poslední dojeli jezdce v půloblouku, vytvořili kolem kořisti kordon., který se začal svírat. Mávali prapory a nutili gazely běžet do prostoru mezi emíry.

Do koridoru vběhlo třicet gazel a byly tak snadným cílem pro čekající lučištníky, že žádné zvíře neuniklo.

Walter zajel k Vallonovi. „Teď víš, čemu jsme čelili u Mantzikertu.“

Pokračovalo se a od té chvíle si Wayland vybavoval události nesouvisle. Seldžukové předvedli improvizované jezdecké závody a soutěž v lukostřelbě. Zahnali šakala do vyschlého říčního koryta a třicet jezdců se ho jalo pronásledovat. Jeden ze Sulajmánových mužů kořist předjel, otočil se v sedle, vystřelil přes koňský ohon a zasáhl šakala přímo do hrudi. Sulajmán odměnil střelce sprškou stříbra.

Oba emíři vybrali rarohy a vypustili je na zajíce a dropy, které vyplašila postupující armáda. Wayland to považoval za ubohou zábavu. Rarozi honili zajíce, kteří byli pološílení strachy a nevěděli kudy kam. Na dropy nalétávali v těsném závěsu a málokdy se vznesli výš než patnáct metrů od země. Pokud se kořist ukryla, Seldžukové ji vykopli z úkrytu a přiměli vyletět a všechno se opakovalo, dokud ji dravci neulovili nebo neunikla.

„Je to lov na krysy,“ poznamenal Wayland. „Tímhle způsobem svého sokola předvádět nebudu.“

„Tak pozor. Zaprvé to není tvůj sokol. Emír loví, jak se mu zlíbí.“

Trumpetista ohlásil konec dopolední zábavy. Sloužící vztyčili otevřený stan a emírové poobědvali jehněčí na jehle s rýží, fíky, melouny, granátová jablka, vlašské ořechy v medu a šerbet chlazený ledem přineseným z oněch dvou štítů.

Wayland se nimral v jídle a pak se stáhl ze všeho toho hemžení celý ustaraný, že ten rozruch sokola zneklidní. Vedle něho nenápadně někdo vklouzl.

„Nedívej se. Nemám tady být.“

„Syth!“

„Přišla bych za tebou dřív, kdyby mi štěně nepočuralo kalhoty. Musela jsem se převléknout a počkat na příležitost, až se budu moct vytratit.“

Jejich ruce se k sobě vydaly.

Vánek od severozápadu zesílil a sloužící, kteří strhávali stan, měli plné ruce práce se stanovými díly, pleskajícími ve větru. Armáda se dala opět do pohybu a obcházela jižní břeh Solného jezera. Slunce klesalo a nejdůležitější událost měla co nevidět začít. Dva zvědové zdolali hřeben a armáda se zastavila. Jeden zvěd zůstal na místě, zatímco druhý se tryskem rozjel k emírům podat hlášení. Ibráhím potají naslouchal a řekl Waylandovi, že eskorta zahlédla velké seskupení jeřábů na druhé straně hřebene.

Vyjeli. Wayland zaslechl jasné jeřábí volání dlouho předtím, než ptáky spatřil. Na obou březích řeky vtékající do Solného jezera jich byly tisíce.

Ibráhím řekl, že je příliš riskantní vypustit dravce do tak velkého počtu ptáků. Sokol se zalekne. I kdyby mezi ně vletěl, ztratí se ptáci ve víru křídel z dohledu.

„Kdo soutěží jako první?“

„Temur. Vítr bude brzy na jeho rarohy moc silný.“

Waylandovi se ulevilo. Jestli se emírovým dravcům nepodaří jeřába ulovit, nebude bílý sokol posuzován tak přísně.

Polovina účastníků postupovala ve dvou řadách a jela v širokém kruhu kolem jeřábů. Když jezdci sevřeli kruh, přestali se někteří jeřábi živit a natáhli krky. Jezdci je objeli znovu a to už nejbližší ptáci s řinčivým křikem odlétli. Jejich panika se přenesla na ostatní skupiny. Odlétali jeden po druhém. Když kolem nich jezdci přestali kroužit, zůstalo jich na místě asi třicet. Ibráhím ukázal na nejmenší skupinu a naznačil, že na tu se zaměří.

S dravcem na pěsti cválal Temur proti větru ke kořisti. Jemu po boku jel další sokolník s druhým rarohem. Přiblížili se na dvě stě metrů, než se jeřábi zvedli a vyskočili do vzduchu, jako by jejich křídla ovládaly šňůry a páky. Když se poslední zvedl ze země, Temur výskl a vypustil svého dravce.

Ten letěl rychle a cíleně a nabíral výšku, aby jeřábovi znemožnil uniknout po větru. Pět ptáků ve skupině se rozprchlo, ale raroh se držel kořisti, kterou si vybral. Ostatní jeřábi vycítili, že na ně se nezaměřil, a mířili po větru do bezpečí. Teprve potom vypustil emírův sokolník druhého raroha.

Wayland fascinovaně pozoroval, jak dva dravci zahnali svoji kořist do větru. Ten první na jeřába dotíral, zatímco druhý zvolil vlastní směr, s úmyslem nabrat výšku. Jeřáb zjistil, že se kolem nich nedostane, a hledal únik na nebi. Začal kroužit v malých spirálách, zatímco rarozi opisovali větší kruhy pod ním. Stoupali jako figuríny na kolotoči a vítr je nesl jihovýchodním směrem. Wayland pobídl koně do cvalu, aby s nimi držel krok. Nebe zůstávalo bezmračné a malý rozdíl ve velikosti ptáků ztěžoval rozpoznání, který má převahu.

Rarozi se nezdáli větší než vlaštovky, když jeden z nich zespodu střemhlav zaútočil a přinutil jeřába uhnout do strany. Ten střemhlavý let byla jenom finta. Dravec letěl vzhůru a na spodku jeho těla a křídel zaplálo slunce, když se přetočil k druhému útoku. Druhý raroh dál kroužil výš a výš. Následoval další střemhlavý let a jeřáb se přetočil a vykopl nohama. Sotva se vzpamatoval, už se dlouhým prudkým letem na něho vrhl z jiného směru druhý raroh. Tempo se zrychlilo. Oba dravci stoupali a klesali jako buchary, ale nikdy nepřišli zcela do kontaktu. Každý předstíraný útok tlačil jeřába níž a níž. Wayland už nerozeznával jednoho raroha od druhého. Jeden z nich jeřába zasáhl, což Temurovi přívrženci ocenili jásotem. Větrem se rozletěl obláček peří.

Jeřáb usoudil, že prohrál, a s nataženými pozdviženými křídly prudce klesal. Jednoho raroha ztratil Wayland z očí. Raroh, který jeřábovi vyrval peří, visel nad svojí kořistí a zaměřoval se na ni, než se vrhne dolů. Tentokrát Wayland náraz uslyšel a uviděl, jak se jeřáb zakymácel. Pozoroval, jak raroh vyletěl k druhému útoku a jeho druh se přiřítil a vrhl se jeřábovi na záda. Lovec i lovený se točili v divokém víru. Druhý raroh zaťal pařáty do jeřába a všichni tři ptáci padali k zemi jako trosky. Obzor se zhoupl zpátky do Waylandova zorného pole. Jeřáb a rarozi v otáčkách padali k zemi rychlostí, jež hrozila zkázou všem třem. Sotva patnáct metrů nad zemí dravci svoji kořist pustili. Jeřáb dopadl s žuchnutím a postavil se svým nepřátelům s bodajícím zobákem a mávajícími křídly. Jeden raroh ho popadl zezadu a překotil. Jeřáb se ohnal nohama a pak už ho Wayland neviděl, protože se přihnala skupina Seldžuků. Jeden seskočil z koně. Byl to sám Temur. Když se Wayland se prodral kupředu, jeřáb už byl mrtvý a emír s nožem v ruce pobízel své rarohy, aby se pustili do odhaleného srdce svého úlovku. Trubači troubili fanfáry a Temur se s nepříčetným úsměvem rozhlížel.

Wayland se otočil a vyhledal Vallona. Nevesele se usmál. „Tohle půjde těžko překonat.“

Někteří Seldžukové odjeli za hlavním hejnem jeřábů a zaznamenali tucet ptáků na malé mokřině nedaleko Solného jezera. Wayland čekal na jižním okraji, zatímco stovka naháněčů na koních pročesávala rákosí. Vanul tak silný vítr, že zvedal poprašky sněhu ze země. Ibráhím nepřestával opakovat instrukce, kterým Wayland příliš nerozuměl. Pochopil pouze tolik, že nesmí nic učinit bez emírova příkazu. Sulajmán a jeho vyšší úředníci zaujali stanoviště ve vzdálenosti asi pětatřiceti metrů. Emír ukázal berlou na Waylanda a tím Ibráhímovo varování ještě posílil.

Bílá sokolí samička byla tak dychtivá, že bylo těžké ji zvládnout. Každý Waylandův pohyb si vysvětlila jako předehru k letu, což ji nutilo vrhat se do vzduchu a máchat nohama. Sundal obratlík a provlékl dloužec otvory v řemíncích na jejích nohou. Vzpomněl si, jaké měl potíže, když ji vypouštěl na jeřába, a uvolnil jí čepičku, aby jí ji mohl rychle sundat.

Soustředil se na Seldžuky, kteří si hledali cestu přes bažinu. Bylo to dobré místo. Solné jezero leželo přes míli proti větru a jeho močály byly přirozeným útočištěm jeřábů. Zatím se ale žádný neukázal a naháněči už pročesali polovinu bažin. Waylandův strach, že bude muset sokola vypustit, vystřídalo rozčilení, že povolení k letu vůbec nedostane.

S kvákáním vyletěly z bažin čtyři kachny a zamířily proti větru. V nejvzdálenějším bodě jejich letu jako by šlapaly vzduch, pak se stočily nazpátek, jako by je přitáhly provázky. Sokol zaslechl, jak sviští kolem, a poslepu po nich vyletěl. Kůň se vyplašil. Wayland se ho snažil zvládnout a přitom pracně stahoval samičku zpátky na pěst. Zamotala si dloužec kolem řemínků na nohou, a jak sebou házela, shodila si čepičku. Byla to hotová noční můra – plašící se kůň, vzpurný sokol a k tomu možnost, že se každou chvíli vznese hejno ptáků. Jeden z pomocných sokolníků popadl jeho koně za uzdu. Wayland sklouzl ze sedla a rozhlížel se po čepičce. Kůň na ni dupl. Ibráhím mu vstrčil do ruky zásobní a on ji sokolovi nasadil.

Někdo vykřikl a ukázal na jih. Takových sto metrů nad planinou letěl volně po větru osamělý jeřáb k Solnému jezeru. Wayland konečně vypletl dloužec z řemínků. Bílá sokolí samička prudce oddechovala, ale dalo se očekávat, že se uklidní, než jeřáb urazí tu značnou vzdálenost a dostane se do protivětru.

Z propočtů vytrhl Waylanda Ibráhímův výkřik, a když se podíval, co se děje, uviděl, že emír švihá berlou a dává rozkaz sokola vypustit.

Wayland tomu nemohl uvěřit. „To je nesmysl! Jeřáb unikne, dřív než se k němu sokol vůbec přiblíží.“

„Udělej, co ti nařizuje,“ zařval Vallon.

Wayland zajel k Ibráhímovi. „Řekni emírovi, ať počká, dokud nebude jeřáb prolétat nad námi.“

Sulajmán se k němu rozjel. Ibráhím mu vyrazil vstříc. Křičeli na sebe. Ibráhím nejdřív ukázal na jeřába a potom na jezero. Emír upřel na Waylanda takový pohled, že by to většinu lidí přimělo padnout na kolena a prosit o milost. Pak vztekle máchl rukou. Ještě jednou se na Waylanda zamračil a odjel o kus dál.

Wayland se snažil na to nemyslet. Jeřáb pokračoval v letu a nabíral výšku. Musel být přes sto padesát metrů vysoko, když jim přelétal nad hlavou. Wayland vytáhl dloužec z řemínků. Sledoval emíra, čekal na rozkaz vypustit sokola. Ten upíral zamračený pohled před sebe, jako by ztratil o dění zájem. Jeřáb zaletěl skoro dvě stě metrů do větru. Wayland čekal a vrhal čím dál rozčilenější pohledy na emíra. Jeřáb urazil v protivětru už přes tři sta metrů a emír pořád nezvedal pohled.

„Proč otálí?“ zeptal se Ibráhíma. „Jestli bude ještě vyčkávat, jeřáb získá moc velký náskok.“

Sulajmán se otočil a švihl berlou.

Wayland sáhl po čepičce.

Ibráhím hmátl po jeho ruce. „Ne!“

„Nechápu!“

Fárúk něco zařval. „Emír ti nařizuje sokola nevypouštět,“ zvolal Hero. „Říká, že je jeřáb moc vysoko.“

Wayland vybuchl zklamáním. „Nic o tom neví. Žádný div, že ho Temur vždycky porazí.“

Přicválal Vallon. „Nezhoršuj si už beztak špatnou situaci.“

Wayland se na Sulajmána zamračil, pohlédl na jeřába, bez rozvažování strhl sokolovi čepičku a vyhodil ho do vzduchu.

Vallona to tak ohromilo, že se nezmohl na slovo. Hero se popadl za hlavu. „Co to do tebe vjelo?“

„Co to do mě vjelo? Dva tisíce mil jsem ji vezl emírovi, aby lovila jeřáby. Nejdřív mi nařídí v nemožnou chvíli, abych ji vypustil, a když pak je situace ideální, tak mi to zakáže.“

Sulajmán by ho snad na místě srazil k zemi, kdyby ho jeho doprovod neupozornil na bílého sokola. Samička stoupala prudce vzhůru neskutečnou rychlostí a mezi sebou a kořistí snížila vzdálenost na polovinu, dřív než si jeřáb uvědomil hrozbu a zrychlil. Sokol letěl dál a srovnal let do vodorovné polohy, aby se dostal před svoji kořist a odřízl ji od možného úkrytu. Wayland pobídl koně a hnal se za nimi. Bílá samička doletěla, kam chtěla, a zvolnila. Vyčkávala, co udělá jeřáb dál. Přestože měla její kořist pořád ještě náskok, sama se dostala do dostatečné výšky, takže ovládala vzdušný prostor pod sebou, ať už jeřáb poletí proti větru, anebo dolů. Ten se vydal jediným směrem, který mu zbyl, a začal kroužit jako pero v teplém proudu vzduchu. Sokol ho následoval, postupně zmenšoval vzdálenost a občas se rozletěl opačným směrem než kořist. Už byli tak vysoko, že musel Wayland zaklonit hlavu, aby je neztratil z dohledu. Výš a výš. Bílý sokol se ve zlatavém světle jenjen třpytil. Waylanda už bolelo za krkem, jak se snažil neztratit je z očí. Jeřáb nebyl větší než včela, kterou obtěžuje moucha. Wayland zamrkal, aby si pročistil vidění, protože brzy pouhé mrknutí bude stačit k tomu, aby je ztratil. Včela se scvrkla na velikost mouchy a z mouchy se stal komár. Komár zmizel a zůstala pouze drobná skvrna na nebi. A pak už nic. Wayland měl tak ostrý zrak, že dokázal uvidět holuba na míli daleko, a přece ti dva ptáci prostě zmizeli v prostoru.

Diváci čekali a mnuli si krky. Většina letů končila po větru od místa vypuštění, přesto se nikdo nepohnul. Zemi začal zahalovat soumrak a na hory se pokládaly stuhy fialového stínu.

Dojel k němu Vallon. „Myslíš, že ho ulovila?“

„Nevím.“

„Modli se, aby ano. Je to tvoje jediná šance, jak uniknout potrestání. Budu prosit o shovívavost, ale pochybuju, že budou mít moje slova velkou váhu. Co tě to popadlo, že jsi emírovi vzdoroval?“

Wayland nedokázal odpovědět. Odvrátil se a uviděl Sythin vyděšený obličej.

„Emír tě potrestá, viď?“

„Jestli sokol uloví jeřába, tak ne.“

„Jestli neuloví, mohl by tě zabít.“

„Syth –“

„Nenapadlo tě, co se stane se mnou – s naším dítětem?“

Nějaký Seldžuk vykřikl. Waylandův pohled vyletěl vzhůru, naděje ho povzbudila. Uviděl, jak sokol padá… padá… padá. Klesal tak strmě, že to vypadalo, jako by se řítil v záblescích. Sto padesát metrů nad zemí jeho obrys ve tvaru kapky vystřelil vzhůru v rychlém oblouku. Vletěl do větru a vznášel se na vzdušném proudu. Sulajmánovi muži zasténali a Wayland si zakryl obličej. Bylo po všem. Jeřáb uletěl a on ponese následky.

Ibráhím k němu přicválal, popadl Waylandovy otěže a táhl ho pryč. „Přivolej ji.“

Wayland zamával návnadou. Samička ji ignorovala. Vznášela se na větru s křídly stočenými vzad. Stále ještě byla v plném letu a čekala na další kořist.

Ibráhím vyhodil do vzduchu živého holuba na provázku. Při druhém vyhození se mihla nad nimi. Wayland zamrkal. Mířila nesprávným směrem, letěla k zapadajícímu slunci.

„Po něčem jde.“

Nejdříve si myslel, že zahlédla toho jeřába. Ale jenom na chvilku. Pronásledovala nějakého holuba. Měl tak obrovský náskok, že kdyby to byl kterýkoliv jiný sokol, zasténal by úděsem, že se pustila do tak marného pronásledování. Ale tahle bílá samička nebyla kterýkoliv jiný sokol, a tak se plně soustředil na to, aby ji neztratil z očí. Holub letěl k zapadajícímu slunci. Wayland si zastínil oči a uviděl holuba zlehka se dotknout okraje ohnivého kotouče. Sokol letěl přímo do něho. Oslnivá záře pálila Waylanda do očí. Setřel slzy. Když sokola znovu zahlédl, byl jen kousek za holubem a doháněl ho. Holub začal prudce klesat k zemi. Sokol nejdříve vyletěl výš a pak se vrhl za ním. Dvě tečky splynuly v jednu a nebe se vyprázdnilo. Wayland si uložil do paměti místo, kde zmizeli. Nad bažinami kolem Solného jezera.

Otočil se k Ibráhímovi. „Ulovila ho.“

Jezdci se k nim rozjeli. „Najdi ji,“ nařídil mu Ibráhím. „Ne, počkej.“

Nejbližší jezdci byli pouhých pár metrů daleko, když Wayland pobídl koně k jezeru. Ibráhím se snažil získat pro něho odklad. Jestli sokola získá nazpátek, měl počkat až hodně po setmění, než se vrátí do ležení. Ibráhím ten čas využije a promluví v jeho prospěch. Řekne Sulajmánovi, že Wayland špatně porozuměl jeho rozkazům. Vysvětlí, že sokol byl tak nabuzený, že se utrhl.

Let skončil daleko a Wayland věděl, že má malou šanci odchytit sokola před setměním. Na obzoru doutnalo slunce a sokol mohl v těch slaných pustinách přistát kdekoliv. Mohl si kořist odnést přímo přes jezero.

Za ním se ozval klapot kopyt a dojeli ho dva jezdci. Jedním byla Syth, druhým Walter. Švihl Waylanda rukou přes obličej.

„Ty ubohý ničemo! Zesměšnil jsi Sulajmána. Teď už tě nic nezachrání. Sám ti s chutí useknu hlavu. Požádám emíra, aby mi to privilegium poskytl.“

Wayland ujížděl nazdařbůh. Dojel k bažině vbíhající do jezera a zastavil. Slunce už do poloviny zapadlo za obzor a ostrý vítr řezal jako nůž. Pozorně si prohlížel okolí. Po jeho pravici se o kus dál v bažinách nízko nad rákosím vznášel orel, chvílemi se vracel a těžkopádně zůstával viset ve vzduchu. Musel postřehnout sokola, jak tam zapadl se svojí kořistí, a hledal ho. Wayland se cvalem rozjel k tomu místu. Jeho kobyla s cákáním vjela na půdu zalitou slanou vodou a klopýtla, když jí pod kopytem povolila zem. Zvolnil do kroku, soustředěný na oblast, kde viděl orla. Jezírka a potoky byly poseté tisíci ostrůvků. Sesedl a vedl koně a přitom natahoval uši, zda přes šumění rákosí nezaslechne cinkot rolniček. Po takových sto metrech stoupla kobyle voda nad kolena. Hrábla nohou a odmítla jít dál.

„Nikdy ji tam nenajdeš,“ řekl Walter.

Wayland podal otěže Syth. „Půjdu pěšky.“ Udělal pár kroků a zaváhal. Ohlédl se po Waltrovi. „Není daleko. Pomoz mi ji najít.“

Walter zrudl vzteky. „S kým si myslíš, že mluvíš? Do bažin nejdu.“

„Půjdu já,“ řekla Syth. „Mám lehký krok a vyrostla jsem na slatinách.“

Wayland nespouštěl z Waltra pohled. „Musím ti něco důležitého říct.“

Walter svraštil čelo. „Týká se to Droga a Vallona?“

„Týká se to vraždy.“

Walter se ohlédl. Na polovině obličeje se mu zaleskly poslední sluneční paprsky. Sulajmán s doprovodem asi třiceti mužů k nim tryskem ujížděli. Vedle nich Vallon a Drogo.

„Já to věděl. Řekni mi, jak to chtějí provést.“

„Tady ne. Sulajmán k nám dojede, než to stačím vysvětlit.“

„Co je to za řeči o vraždě?“ chtěla vědět Syth. „A proč se chováš tak divně?“

Wayland se dotkl jejího zápěstí. „Počkej, dokud se nevrátím.“

Seldžukové byli blízko. Slunce úplně zapadlo a zanechalo planoucí pás na obzoru a pohasínající zář na vrcholcích oněch dvou štítů. Vysoko na purpurovém a šafránovém nebi se vznášely třásně uhlově černého mraku.

Wayland vešel do bažiny, brodil se slanou vodou, prodíral se rákosím. Walter ho následoval, v brnění se namáhavě vlekl.

„Tak ven s tím,“ vyrazil ze sebe zadýchaně. „Jestli budu moct to, co se dozvím, využít ve svůj prospěch, přimluvím se za tebe u Sulajmána.“

„Nejdříve najdeme sokola.“

Walter mu sevřel paži. „Když tě zachráním, staneš se mým věrným otrokem.“

Wayland spěchal dál. Rákosí vyrostlo tak vysoko, že jen světlo ubývající na západě mu naznačilo, kterým směrem se ubírá. Po pár krocích se vždy zastavil a naslouchal, jestli neuslyší sokolí rolničky. Bylo to beznadějné. Celá Sulajmánova armáda by mohla hledat sokola, jak je den dlouhý, ale marně. Samička mohla zatáhnout kořist do úkrytu, když uviděla orla. I kdyby se k ní přiblížil na pět kroků, nejspíš by ji přehlédl. Sokoli na své kořisti znehybní, když se kdokoliv přiblíží.

Došel k čemusi, co vypadalo jako mělké jezírko porostlé plevelem. Něco ho varovalo, aby se mu vyhnul. Obešel je a narazil na další. A ještě jedno. Pohyboval se tak nahodile, že už nevěděl, kde orel lovil. Snažil se najít cestu mezi bažinami a jenom hvězdy mu mohly ukázat, jak se vrátit nazpátek.

Walter udělal krok stranou a probořil se po kolena. Povrch kolem něho se zatřásl. Wayland mu pomohl na pevnou půdu.

„Už jsme dost daleko. Je to nebezpečné, když mám na sobě brnění.“

„Ještě je dost světla, abychom ji našli.“

„Jsme už moc daleko. Odveď mě zpátky.“

„Vrať se, jestli chceš.“

„Nevím, kudy.“

„Potom zůstaň se mnou. Nezdržím se dlouho.“

Walter vytáhl meč. „Řekni mi, co má Drogo v úmyslu.“

„Marníme čas, který se dá líp využít na hledání. Pojď.“

Walter ho stáhl zpátky a zvedl meč. „Marníš můj čas.“

Wayland pohlédl Waltrovi do očí.

„Čekám.“

Wayland zatěkal pohledem. „Zaslechl jsem rolničky.“

Walter mu škubl paží. „Lháři. Vítr tak hučí, že by přehlušil kostelní zvon.“

„Ne,“ řekl Wayland a vykroutil se z jeho sevření. Kráčel pryč a pátral pohledem napravo nalevo. Potom se zastavil. „Ozvalo se to odtamtud.“ Ukázal rukou.

Walter klopýtal vedle něho. Každou chvíli Wayland zavolal, ale rolničky se už neozvaly. Zpomalil krok v obavě, že na sokola šlápne. Napínal zrak mezi rákosím, snažil se vysledovat ve tmě jeho obrys. „Kde jsi?“

Ozvalo se slabounké cinknutí. Položil ruku Waltrovi na paži. „Je blízko. Nehýbej se.“

Padl na všechny čtyři, plazil se kupředu a neslyšně mumlal něžnůstky. Znovu zaslechl cinknutí. O kousek popolezl a uslyšel rozčilené keg, které někde za ním vyrazila sokolí samička. Otočil se, natáhl se na břicho do ledové louže a rozhlížel se v úrovni země. Byla moc velká tma na to, aby cokoliv rozpoznal, ale pohledem se neustále vracel k nejasné skvrně vedle hustého porostu rákosí. Nepohnulo se to a mělo to nesprávný tvar. „Jsi to ty?“

Sunul se k tomu. Měl k tomu sotva krok, když se skvrna zhmotnila do sokolí samičky přitisknuté břichem k zemi s křídly rozprostřenými. Byla vyděšená tmou, větrem a hrozbou, kterou představoval orel. Waylandův příchod ji uklidnil, a tak se postavila a roztáhla křídla nad svým úlovkem. Rolnička zazvonila.

Wayland natáhl pravou ruku. Ani ještě nezačala holuba oškubávat. Kdyby ji orel neohrozil, už by ho dávno pohltila a odletěla někam, kde by přenocovala.

Neohrabaně hmatal prostydlými prsty, než sevřel řemínky na jejích nohou. Nebyl čas připevnit obratlík. Zuby mu cvakaly. Protáhl dloužec otvory v řemíncích. Zadržoval dech, a teprve když obtočil dloužec kolem rukavice, hlasitě vydechl.

„Kde jsi?“ volal Walter. Už nějakou dobu se ozýval.

Wayland přenesl sokola i s kořistí na rukavici a zhoupl se v kolenou. „Mám ji.“

Waltrovu odpověď odnesl vítr.

Wayland nasadil sokolovi čepičku a vydal se nazpátek.

Walter ho popadl za paži. „Teď mi řekni, jak mě chtějí Drogo a Frank zavraždit.“

„Počkej, až se dostaneme ven ze slatin. Drž se za mnou. Kráčej v mých stopách.“

Určil polohu podle oněch dvou horských štítů a vykročil. Vítr se změnil ve vichřici a rákosí ho šlehalo přes hlavu jako meče.

„Zpomal, zatraceně. Sotva tě vidím.“

Wayland přidal do kroku a došel k jedné z těch bažin, co vypadaly jako zarostlá jezírka. Vstoupil na ni a pocítil, jak pod ním povrch povoluje. Ohlédl se.

Walter nebyl v dohledu, prodíral se rákosím. „Počkej na mě.“

Wayland se nadechl a klouzavým během bažinu přeběhl. Na druhé straně se zastavil a přitiskl si ruku na rozbušené srdce. Uslyšel cáknutí a polekaný výkřik.

„Proboha! Ještě druhá noha a byl bych ztracený. Kde jsi?“

„Tady.“

Na druhé straně bažiny se objevil Waltrův nezřetelný obrys. „Proč jdeš tak rychle? Kudy mám jít?“

„Rovně.“

„Touhle cestou jsme nepřišli. Je to bažina.“

„Tudy jsem zrovna přešel. Je tam vidět, kde jsem šlapal.“

„Nemáš na sobě skoro třicetikilové brnění.“

„Povrch tvoji váhu unese.“

Walter udělal opatrný krok. „Třese se to. Najdu si cestu okolo.“

„Je moc pozdě hledat jinou cestu. Pojď přímo ke mně. Nezdržuj se na jednom místě.“

Walter se šoural kupředu s koleny pokrčenými a rukama nataženýma před sebe. Wayland ho pozoroval. Jestli se ke mně dostane, blesklo mu hlavou, nechám ho žít. Krok za krokem se Walter blížil a něco si pro sebe mumlal. Povrch kolem něho se pomalu převaloval. Zvedl pohled, tvář ve světle hvězd strachy bílou. „Nevydrží to.“

„Nezastavuj se.“

Walter udělal další tři kroky a byl právě v polovině, když pod ním půda povolila a on zajel do bažiny jako člověk, pod kterým se na šibenici otevřela padací dvířka. Zapadl po pás. „Nemůžu se pohnout,“ blekotal. „Bažina mě pevně drží. Propadám se. Bože! Pomoz mi!“

Wayland ho pozoroval.

„Zachraň mě! Co tam tak stojíš? Proč nemluvíš?“

Waylandovi se jazyk přilepil na patro.

Walter přestal zápasit. „Proto jsi mě sem zavedl! Teď už to chápu. To je Drogova práce. Ty jsi nástrojem jeho nenávisti.“ Hlas se mu vytratil do zoufalého zasténání.

Wayland znovu našel hlas. „S Drogem ani s Vallonem to nemá vůbec nic společného!“

Jako svědkové tam byly pouze hvězdy. Waltrovi se rozcvakaly zuby.

„Proč mi chceš ublížit? Zachránil jsem tě z divočiny. Poskytl jsem ti bydlení, udělal jsem z tebe svého sokolníka. Proč mi chceš ublížit?“

Wayland se předklonil, obličej ošklivě zrůzněný. „Protože jsi sťal hlavu člověku.“

„V bitvě jsem zabil spoustu mužů. O čem to mluvíš?“

Wayland si sedl na paty. „Byla to hlava mého otce.“

„Neznám tvého otce. Nemůžu si pamatovat každého anglického válečníka, který padl pod mým mečem.“

„Nebyl to válečník a nezabil jsi ho v bitvě. Byl to sedlák a ty jsi před čtyřmi lety vjel jednou večer do jeho hospodářství, právě když štípal dříví. Tvoji muži ho přidrželi na špalku a ty jsi mu usekl hlavu a smál ses. A když byl mrtvý, odvlekl jsi moji matku a starší sestru do chalupy a tam je znásilnil. A pak jsi je podřízl a podpálil dům, kde byl i můj dědeček.“

„To jsem nebyl já. Musel to být Drogo.“

„Byls to ty. A Drax, Roussel a další. Já tam byl. Díval jsem se.“

Walter začal lapat po dechu. „Neudělal jsem nic jiného, než by udělal každý jiný Norman. Tvůj otec pytlačil, chodil mi na vysokou. Trest za pytláctví je smrt.“

„Moje matka a sestra nepytlačily.“

Walter zasténal. „Mohl jsem tě zabít, když jsem tě našel v lese. Zachovej se ke mně stejně milosrdně, jako jsem se zachoval já k tobě.“

Wayland se napřímil. „Přiznej se ke svému zločinu a lituj svých činů.“

„Mám se přiznat? Ubohému anglickému chámovi?“

„Kaj se, nebo zemři.“

„Ničeho nelituju. Jedině toho, že jsem tě nezabil.“

Waylandův hlas se změnil v mumlání. „Stačí jediné: abys litoval svých činů. Pros za odpuštění a já tě zachráním.“

„Nikdy.“

Wayland si zaťal prsty do tváře. Všechny jeho sny a naděje se zhroutily. Noc ani příliš nepokročí a také on bude mrtvý a zanechá Syth i jejich nenarozené dítě samotné v cizí zemi.

Walter přerývaně, křečovitě oddechoval. „To je tvoje osobní pomsta, viď? Vallon o tom neví.“

„Nikdo o tom neví.“

Walter vyvřískl. „Ty blázne. Jestli umřu, tajemství evangelia umře se mnou.“

Wayland na něho zůstal nechápavě koukat. „Jaké tajemství? Jaké evangelium?“

„Tomášovo evangelium a list Kněze Jana. Poklady nedozírné ceny. Proč myslíš, že Vallon nasadil život, aby mě zachránil? Proč myslíš, že Kosmas vyjednal moje výkupné?“

„Kde ty listiny jsou?“

„Tam, kde je kromě mě nemůže nikdo najít. Teď mě vytáhni z toho hnusného bahna.“

Už zapadl po prsa. Po větru se neslo volání. Mezi rákosím se objevila šmouha plamene.

„Pomoc!“ vykřikl Walter. „Pomoc!“

Volání se přiblížilo. Zablikaly pochodně.

„Bohudíky,“ zasípěl Walter. Přestal zápasit. „Teď zaplatíš za svoji zradu. To, co jsem udělal tvojí rodině, není nic proti tomu, jak se vypořádám s tebou.“

Z rákosí se vynořily čtyři postavy.

„Waylande?“ zvolal Vallon.

„Zavedl mě do bažiny,“ vykřikl Walter. „Pokusil se mě zavraždit. Pro smilování Boží, pomozte mi!“

Vallon se sunul k Waylandovi, hned za ním Hero. Ti druzí dva byli Seldžukové a nesli bidla a lano. Pochopili situaci a rozvinuli lano.

„Nehýbej se,“ řekl Vallon. „Vytáhneme tě.“

„Bohudíky.“

Hero se prodral kupředu. „Kde je evangelium?“

Vallon mu dal pohlavek. „Ten člověk je v ohrožení života.“

„Jinak nám to neřekne, Jakmile bude v bezpečí, obrátí se proti nám. Řekni nám, Waltře, kam jsi schoval ty listiny.“

„Přísaháte, že mě zachráníte?“

„Ztrácíš drahocenný čas,“ řekl Vallon. „Ovšemže tě zachráníme.“

„V té římské věži na východním břehu Solného jezera. Pospěšte si!“

„Blízko té pevnosti jsme tábořili. Kde najdeme to evangelium?“

„Nahoře nad schodištěm. Za kamenem, do něhož je vytesaný lev. Pospěšte si, než bude pozdě.“

Vallon Seldžukům nařídil hodit lano. „Sáhni po něm opatrně. Nehýbej se víc, než musíš.“

Walter se chytil lana. Vallon, Hero a dva Seldžukové zatáhli. Vallon se otočil po Waylandovi. „Pomoz nám.“

Namáhali se a funěli, až jim na čelech vyrazil pot. Každým zatáhnutím Waltra o kousek vytáhli, ale veškeré jejich úsilí nedokázalo překonat tah bažiny.

„Sundej si brnění,“ zakřičel Vallon. „Když se ho zbavíš, nebudeš se potápět.“

Walter zatínal do kluzkého brnění bahnem pokryté ruce. „Nejde to. Každý pohyb mě táhne dolů.“

„Pošli jednoho Seldžuka pro víc lidí,“ řekl Hero.

Vallon si otřel čelo. „Nemá to cenu. Chtělo by to pár koní, aby ho vytáhli, a ten tah by ho roztrhl vejpůl.“ Zvedl hlavu. „Waltře, musíš zabránit tomu, aby tě to stahovalo dolů. Pádluj nohama.“

Walter zapadl po ramena. „Necítím je,“ zaskučel.

Vallon znovu popadl lano. „Ještě to zkusíme.“

Táhli nejdřív jedním směrem, pak jiným. Něco luplo a lano se uvolnilo, až se svalili na záda.

„Moje rameno,“ vyvřískl Walter.

Vallon se vyhrabal na nohy. Hodil lano Waltrovi. „Chytni se ho. Alespoň tě udržíme, abys tam úplně nezapadl.“ Otočil se k Herovi. „Pošli Seldžuka pro lidi s žebříky.“

„Zmrzne, než se sem dostanou.“

„Nedokážu lano udržet. V ruce nemám žádný cit.“

Bažina mu sahala po ramena. Vallon se předklonil a rukama se opřel o kolena. „Waltře, už nemůžeme víc udělat. Smiř se se svým Stvořitelem.“

Bahno sahalo Waltrovi po bradu. „Matko Boží, zachraň mě v hodině mé úzkosti. Milosrdná Matko Boží…“ Odmlčel se a vzlykl.

S děsem pozorovali, jak se Walter propadá.

„Jaká to strašná smrt,“ řekl, jako by se ho to netýkalo. Turkicky něco zavolal na Seldžuky. „Řekl jsem jim, co se tady stalo. Emír vás ztrestá za vaše zločiny.“ Vzápětí se rozječel. „Proklínám Waylanda! A proklínám tebe, že jsi ho sem přivedl! A proklínám Droga! Budu na vás čekat v pekle!“

Voda mu zalila ústa a poslední kletbu vyřkl jako klokotající výkřik. Waylandovi naskočila husí kůže, ale připomněl si, jak zmasakrovali jeho rodinu, a nelitoval svého zločinu. Z Waltrových úst se vyvalily bubliny. Vzepjal se, když mu voda zalila nos. Znovu se ponořil a vyvalily se další bubliny. Pořád ještě mu bylo vidět oči, v hrůze jimi koulel, a pak znehybněly a zeskelnatěly. Zmizely z dohledu. Pomalu zmizela celá jeho hlava. Povrch bažiny se ještě jednou zatřásl a ustálil se.

Vallon klečel na jednom koleně. Otočil hlavu. „Je to pravda? Zavedl jsi ho na smrt?“

„Vyvraždil moji rodinu. Otce, matku, bratra a sestru i dědečka… Znásilnil ženy a podřezal je.“

Vallon se na něho dlouze zadíval. „To proto ses k nám připojil. Já vyrazil Waltra zachránit, a ty jsi zamýšlel ho zabít.“

„Jenom zpočátku. Jakmile jsem poznal Syth, jakmile jsem uviděl, jak statečně nás vedeš, přísahal jsem, že svoji nenávist pohřbím. Ani Syth jsem neřekl, co Walter udělal. Ale vyhrožoval, že mě zabije. Se škodolibou radostí se tím vychloubal. Vím, že mě emír pravděpodobně popraví, že jsem neuposlechl jeho rozkaz. Vím, že neuvidím dítě, které Syth nosí. Walter mě následoval do bažin a pomsta bylo jediné, co mi zůstalo. Dokonce i pak jsem mu dal příležitost. Byl bych se ho pokusil zachránit, kdyby přiznal své zločiny a kál se.“

Vallon si vyčerpaně povzdechl a vstal. „Seldžukové přesně nevědí, co se stalo. Řekneme emírovi, že to byla nehoda. Alespoň že jsi našel sokola. To by mohlo do jisté míry zmírnit jeho hněv.“

Wayland se zhroutil. Nepřemohl ho strach ze Sulajmánova trestu. Byl za tím stres, který se v něm hromadil od chvíle, kdy se mu naskytla příležitost Waltra zabít. Bylo za tím zoufalství při pomyšlení, co se stane se Syth.

Hero ho objal paží. „Pojď. Odejděme z tohoto strašlivého místa.“

Našli cestu z bažin ven. S emírem zůstalo asi tak dvacet mužů; od jejich pochodní šlehaly cáry plamenů. Sulajmán popojel dopředu, nahrbený v sedle a plný zloby. Vallon i Hero se postavili před Waylanda a prosili o milost. Půltucet Seldžuků je s napřaženými meči odvlekl stranou. Emír se před Waylandem naklonil a vydal rozkaz. Předstoupil Ibráhím. Podle jeho zarmouceného výrazu Wayland poznal, že emír neprojeví milosrdenství. Ibráhím si převzal sokola. Zvedl ruku a ukázal Sulajmánovi holuba. Ten ho smetl na zem.

Wayland zvedl oči. „Dovol mi ještě naposledy se setkat se Syth.“

Ze tmy promluvil Drogo. „Odvedli ji nazpátek do ležení.

„Postarám se o ni,“ řekl Vallon. „Slibuji, že se jí nic nestane.“

Emír pozvedl berlu. Wayland se zadíval na ty dva horské štíty. Pochodně mihotaly.

Jeden z pomocných sokolníků se vrhl k zemi a zvedl holuba. Prudce zvedl ruku. Emírův hřebec s rozšířenými nozdrami ustoupil.

Ibráhím popadl holuba a zvolal, ať mu někdo posvítí. Přiběhli k němu dva muži s pochodněmi. Přidržel holuba u plamenů a Wayland uviděl, jak se na ptačí noze něco leskne. Sulajmán na to shlédl a mávl rukou. Fárúk sesedl z koně a přispěchal. Ibráhím odřízl předmět od holubí nohy a podal mu ho. Držel ho mezi palcem a ukazováčkem.

Byl to maličký váleček. Wayland neměl ponětí, co to znamená.

„Poštovní holub,“ uslyšel Herův hlas.

„Já vím,“ řekl Vallon. „Ve Španělsku je Mauři používali. Waylande, zůstaň, kde jsi, a mlč.“

Nikdo mu nevěnoval pozornost. Všichni se soustředili na Fárúka. Strhl z válečku víčko a vytáhl obsah. Přikázal, aby mu pořádně posvítili, a rozbalil malý kousek látky. Podle toho, jak se mu pohybovaly rty, tam muselo být něco napsáno. Hlasitě se nadechl, s patrným úsilím se opanoval a pokynul emírovi, aby se sklonil. Sulajmán se sehnul, až mu mohl Fárúk zašeptat do ucha. To, co uslyšel, přimělo emíra napřímit se v sedle. Pohledem bloudil ve tmě. Utkvěl očima na Waylandovi. Stiskl koni boky, popojel kupředu a prohrábl Waylandovi vlasy. Zaklonil hlavu a zasmál se.

Ostatní Seldžukové byli stejně zmatení jako Wayland. Rozpřahovali ruce a krčili rameny.

„Co se děje?“ ptal se Drogo.

„Zázrak, nic jiného,“ odpověděl Vallon.

Sulajmán si sejmul toulec a rozdal jeho obsah mezi své pobočníky. Pokaždé, když někomu předal šíp, ukázal určitým směrem. Jeden po druhém odjížděli Seldžukové do noci a mířili do všech světových stran. Když odjel poslední, emír se na Waylanda zeširoka usmál, užasle a potěšeně zavrtěl hlavou a otočil svého hřebce. Zbylí jezdci emíra obklopili a hnali se pryč, až jejich koním odlétávaly od kopyt drobné kamínky.

51

Hero sledoval, jak se pochodně ztrácejí ve tmě. „Co znamenají ty šípy?“

„Sulajmán svolává svoji armádu,“ řekl Vallon. „Zřejmě mobilizuje do války.“

„Nezdá se, že by ho ta vyhlídka zdrtila. Vlastně ho ta zpráva tak vzrušila, že si ani nevšiml, že Walter chybí.“

„Co se mu stalo?“ chtěl vědět Drogo. „Kde je?“

„Vy dva jeďte napřed,“ řekl Vallon. Počkal, dokud Hero s Waylandem neodjeli. „Walter je mrtvý. Sešel z cesty a spadl do bažiny. Nedokázali jsme ho vytáhnout a váha brnění ho stáhla dolů.“

Drogo se ohlédl k bažině. Když znovu otočil hlavu, chápavě se usmíval. „Wayland.“

Vallon přivřel oči. „Ty jsi to věděl, viď?“

„Zjistil jsem to v ten den, kdy jste uprchli z hradu. Zavedl moje muže do lesa a zabil Draxe a Roussela. Zúčastnili se toho zabíjení.“

„Považuj za štěstí, žes na tom zločinu neměl svůj díl.“

„Pozabíjet tu rodinu nebyl zločin. Byl bych je taky zabil, stejně jako Waylanda, kdybych ho v lese našel já.“

„Tvoje odpověď mluví sama za sebe.“

Vallon stočil koně proti větru a obličej si zakryl kapucí svého pláště. Přes cestu se kutálely a poletovaly chomáče uschlých travin. Celá planina jako by byla v pohybu. Na nebi světélkovaly shluky a zamžené pásy hvězd.

Drogo ho dojel. „K smíchu, co? Walter pozabíjí Waylandovu rodinu a jeho adoptuje jako domácího mazlíčka. Opravdu si ho oblíbil. Moc rád bych byl u toho, když mu Wayland řekl, kdo je. Dal bych cokoliv za to, abych viděl jeho obličej.“

Vallon zrychlil.

Drogo se zasmál. „Táhnout se takovou dálku, abys zachránil člověka, který zachránit nepotřeboval, načež se ukáže, že se k tobě Wayland přidal jenom proto, aby dostal příležitost Waltra zavraždit.“

Vallon tasil meč a přiložil ho Drogovi na krk. „Byla to nehoda. Řekni něco jiného a zabiju tě.“

„Nerozčiluj se. Nehoda nebo vražda, Walter je po smrti a já dostal, co jsem chtěl.“

„Vážně?“

„Mezi mnou a mým dědictvím už nic nestojí. Otec je nemocný. Nečekám, že ho najdu naživu, až se vrátím do Anglie.“

„Mezitím se může stát spousta věcí.“

Klusali dál. Emírovo ležení se na planině objevilo jako matné rudé chvění.

„A co ty?“ zeptal se Drogo. „Peníze jsou pryč a nic ti nezůstalo.“

„Tím si nebuď tak jist.“

„Máš na mysli Caitlin.“

„Doprovodím ji do hlavního města, pokud bude chtít.“

„Zjistíš, že její náklonnost vychladla, když už nemáš ani vindru. Jestli vstoupíš k Varjagům, nejspíš tě pošlou do nějaké díry v Řecku nebo Bulharsku. Caitlin příliš miluje pohodlí, než aby se jí zamlouval život manželky vojenského velitele.“

„Nikdy jsem neřekl, že mám v úmyslu si ji vzít.“

Drogo popadl Vallonova koně za uzdu. „Potom mi ji přenech.“

„Mezi tebou a Caitlin nestojím já.“

„O kom to mluvíš?“

„Kdybys rozuměl arabsky, slyšel bys emíra, jak si žádá Caitlin za ženu.“

„Caitlin by se nedala dohromady s tím křivonohým trpaslíkem.“

„Proč ne? Vždyť sám říkáš, že miluje luxus a společenské postavení. Sulajmán vládne zemi větší než Anglie. Pravděpodobně vlastní větší bohatství než král Vilém. Viděls, jakým množstvím stříbra zasypal lučištníka, který zabil šakala?“

Drogo na chvíli umlkl. „Co jsi emírovi odpověděl?“

„Řekl jsem mu, že Caitlin je moje žena. Že jsme milenci.“

Drogo sebou škubl. „To není pravda. Bedlivě jsem ji sledoval. Neměl jsi příležitost.“

„Drogo, pokud chtějí muž a žena ukojit svou touhu, vždycky si najdou způsob, jak uniknout slídivým očím.“

Drogo položil ruku na meč.

„Jen do toho,“ řekl Vallon. „Caitlin ti nikdy patřit nebude. Opovrhuje tebou. V Konstantinopoli si může vybrat z řady bohatých a vznešených nápadníků. Žena tak krásná jako ona může ulovit budoucího císaře.“

„Na mou duši, Vallone, když si pomyslím, že jste s Caitlin spolu leželi…“

Vallon si ho nevšímal a vztyčil se ve třmenech. „Ať už holub nesl jakýkoliv vzkaz, vyvolal pěkné pozdvižení. Ležení vypadá jako vosí hnízdo, do kterého někdo zašťoural klackem.“

Seldžukové pobíhali sem a tam. Strhávali tábor. Uličky byly ucpané naloženými zvířaty. Skupina kočovníků nakládala zavazadla na velbloudí karavanu. Stržený stan unášený větrem za sebou táhl dvanáct mužů. Vallon dojel ke svému obydlí a otočil se k Drogovi. „Tady se nadobro rozloučíme. Odteď jdi vlastní cestou.“

„Vallone –“

Seskočil z koně a vešel do stanu. Uvnitř byl jenom Hero.

„Kde je Wayland?“

„Šel za Syth.“

„Zjistil jsi, co způsobilo tu vřavu?“

„Ještě ne. Vím jen, že všichni, co nebojují, se vracejí do Konyi. Fárúk mi řekl, ať čekáme, že nás před půlnocí předvolají.“

„To bude zajímavé. Je tady něco k jídlu? Mám hlad jako vlk.“

„I služebnictvo odešlo. Do zítřka se tábořiště vyprázdní.“

Vallon si stáhl boty. Našel kousek chleba a zavařené meruňky, posadil se na kraj svého lůžka a pustil se do nich. „Divný den. Z výšin až na samé dno a teď visíme někde uprostřed.“

„Zaskočilo tě to, co Wayland udělal?“

„Zaskočilo, ale nepřekvapilo. Vždycky mi leželo v hlavě, jaký měl důvod zabít Draxe a Roussela. Potom jsem vícekrát postřehl, jak po sobě s Drogem podivně koukají. Ptal jsem se ho na to a on popřel, že by cokoliv skrýval. Měl jsem si uvědomit pravdu, když netrval na tom, že Drogo pustil sokoly, ale vždycky jsem si myslel, že Wayland není schopný klamu. Což jenom dokazuje moudrost toho, že člověk nemá bez rozmyslu brát nikoho tak, jak se zdá.“

„Hněváš se na něho?“

Vallon přestal žvýkat. „Trochu mi vadí, že obyčejný venkovan zabil rytíře, ale Wayland k tomu měl dobrý důvod.“

„A zachránil naše naděje. Kdyby nezavedl Waltra do bažiny, ten mizera by nám nikdy neřekl, kam to evangelium schoval.“

„Pořád ještě ho nemáme v rukou. Pokud Sulajmán pošle všechny do Konyi, nemusela by se nám naskytnout příležitost vrátit se ke věži.“

„Myslím, že nám štěstěna najde cestu.“

Vallon se zasmál. „Nahání mi strach, jak často při nás stála. Dlouho nepotrvá a štěstí nám dojde.“

Do stanu pronikl závan větru. Dovnitř vpochodoval Chinua s Fárúkem a šesti vojáky. „Jeho Excelence nařizuje, abyste se dostavili.“ Fárúk tleskl. „Ihned.“

Vallon odložil chleba, otřel si ruce a nazul si boty. Spolu s Herem zamířili ke vchodu a vyšli do bouřlivé noci.

Sulajmán ve zbroji přecházel sem a tam v trůnním sále, za ním poklusávali jeho velitelé a písař si dělal poznámky. Když Vallon vešel, emír se zastavil a mávl na svůj doprovod, ať odstoupí. Wayland už tam byl, stál bledý a pokorný vedle Ibráhíma, jemuž seděl bílý sokol na pěsti. Vallon stiskl Waylandovi paži. „Myslím, že to bude v pořádku.“

Emír vyskočil na trůn. Fárúk s ním prohodil pár slov a pak se otočil ke shromážděným. „Není čas na úřední postup. Holub nesl vzkaz z Persie. Sultán Alp Arslan je mrtev – nechť jsou jeho slavné skutky odměněny v ráji. Zemřel před čtrnácti dny, když jeho armáda potlačovala vzpouru na řece Oxus. Nějaký zajatec vytáhl nůž a způsobil mu smrtelné zranění.“

Sulajmán se zakolébal na trůně a se škodolibou radostí zabušil berlou. Fárúk se nuceně usmál.

„Ten holub patřil emíru Temurovi.“

Vallon znovu stiskl Waylandovi paži. „Už ti nic nehrozí.“

„Nechápu, co –“

„Já také ne. Poslouchej.“

Fárúk se znovu rozhovořil. „Říše Alpa Arslana s prostírá od Hindúkuše ke Středozemnímu moři. Jeho synovi a následníkovi je pouhých třináct let. Následnictví nemá zajištěno. Zatímco různé soupeřící kliky v Persii kují pikle a nad lecčíms přivírají oči, Jeho Excelence zamýšlí založit sultanát v Rúmu.“ Fárúk zvedl ruku. „Všechna požehnání přicházejí od boha, nechť je velebeno jeho jméno, a jelikož Jeho Excelence vidí v dnešních událostech boží zásah, rozhodla se odměnit prostředníky svého štěstí.“

Sulajmán luskl prsty. Strážný u jednoho vchodu něco zavolal ven. Přispěchal sluha s váhami. Jejich jedna miska byla přizpůsobena účelu, jemuž Vallon nemohl přijít na kloub. Sluha postavil váhy na stůl. Vedle nich ležela Sulajmánova válečná helma, zdobená pery orlovce říčního.

Emír znovu luskl prsty a předstoupil Ibráhím s bílým sokolem. Posadil ho na váhy a Vallon si uvědomil, že ta divná miska je posed.

Sulajmán sestoupil z trůnu a natáhl ruku. Další sluha mu podal kožený váček. Emír nabral hrst stříbrných mincí a vysypal je do prázdné misky. Dvě tři se odrazily a odkutálely. Úředníci se pro ně rozběhli. Venku skučel vítr a stěny trůnního sálu se nadouvaly a splaskávaly. Emír nabral další hrst stříbra a zeširoka se usmál.

„Jak těžký je ten sokol?“ zeptal se Vallon koutkem úst.

„Tak pět liber,“ řekl Wayland.

„Tak to neodejdeme s prázdnýma rukama.“

Sulajmán vršil hrsti stříbra na misku. Rozmáchlým gestem otočil váček dnem vzhůru a vysypal zbývající mince. Váhy se zhouply. Miska se stříbrem se ustálila a pak se znovu zvedla. Emír se zamračil. Stiskl váhy tak, aby miska se stříbrem zůstala dole, a pustil je. Váhy se ale nevyrovnaly, miska se stříbrem zůstávala výš.

Vallon se začal zvedat. „Jeho Excelence je víc než štědrá. Řekni prosím Jeho –“

Sulajmán ho mávnutím ruky zarazil. Se zavilou odhodlaností se rozhlédl a spočinul pohledem na Fárúkovi. Popadl ho za ruku a stáhl mu prsten posázený rubíny. Podržel ho nad hromadou stříbra.

„Už aby to ty váhy srovnalo,“ zamručel Vallon.

Sulajmán upustil prsten na hromadu stříbra. Miska se zachvěla a klesla. Sokol se zvedl. Diváci zatleskali a Fárúk se zmohl na chabý úsměv. Emír podal váček Vallonovi.

„Stříbro je tvoje,“ řekl Fárúk.

Vallon šťouchl do Waylanda. „Ty sis ho zasloužil. Vezmi si ho.“

Wayland rozpačitě předstoupil. Uchopil minci, vhodil ji do váčku a ohlédl se.

„Není to lest,“ řekl Hero.

Wayland přendával mince do váčku, až na misce zbyla tak hrst stříbra. Zaváhal, posbíral zbytek a dal ho Ibráhímovi. Sokolník ho objal. Přítomní znovu zatleskali.

Sulajmán opět usedl na trůn. Fárúk mu chvíli naslouchal a hladil si prst, kde míval prsten. Otočil se k nim. „Jeho Excelence si přeje projevit ještě další uznání.“

A je to tady, pomyslel si Vallon.

Fárúk k němu přistoupil. „Jeho Excelence ti nabízí místo velitele jeho osobní stráže. K titulu náleží pozemek a sídlo v Konyi. Každý den za slunce západu budou trubači před tvojí bránou oznamovat tvoji hodnost.“

Hero se k němu přisunul blíž. „Přijmi to místo, jestli chceš. Kvůli mně si nedělej starosti.“

„A co to evangelium?“ Vallon se emírovi uklonil. „Jeho Excelence mi prokazuje větší čest, než si zasluhuji. Vyřiď mu moji nejhlubší vděčnost a řekni mu, že už dříve jsem přislíbil své služby Byzanci.“

Seldžukové mumlali a vrtěli hlavami. Emír si stiskl nos. Zatahal se za knír. Fárúk přistoupil k Herovi.

„Jeho Excelence si váží veškerého vědění. Vybízí tě, aby sis vybral místo v jeho domácnosti jako písař, tlumočník nebo lékař. Zamýšlí založit v Konyi špitál a byl by rád, abys v něm pracoval.“

Hero vrhl vyděšený pohled na Vallona. „Jak mám odpovědět?“

„Popravdě, jestli to místo chceš, tak to řekni.“

Hero se zatahal za kůži na krku. „Jeho Excelence si učinila přespříliš příznivý názor na moje lékařské znalosti. Jsem pouhý student a mám před sebou léta studií, než získám oprávnění. Až se mi to podaří, bude mi potěšením vrátit se do Rúmu a uplatnit znalosti, jichž jsem nabyl, jako lékař Jeho Excelence.“

Seldžukové znovu nesouhlasně zamručeli. Emír se zlověstně nahrbil. Něco řekl a Fárúk oslovil Waylanda.

„Emír ti nabízí místo pomocného chovatele jeho sokolů,“ řekl Hero.

„Nevím. Potřebuju čas na rozmyšlenou. Musím si promluvit se Syth.“

Hero vrhl pohled na Sulajmána. „V jeho světě činí rozhodnutí muži. Očekává odpověď ihned.“

Vallon se na Fárúka usmál. „Poskytni nám chviličku.“ Vzal Waylanda kousek stranou. „Máš nějaké plány, až dojedeme do Konstantinopole?“

„Ne. Nechci žít ve městě.“

„Čtvrtina stříbra je tvoje. Dost na to, aby sis mohl pořídit statek.“

„Nechci obdělávat půdu.“

„Mohl by ses vrátit do Anglie.“

„Nemůžu cestovat, když je Syth těhotná.“

„Potom navrhuji, abys o emírově nabídce vážně uvažoval. Víš, jaké zřízení tady panuje. Poznal jsi, jak dovede být krutý, když mu někdo zkříží plány. Měl jsi blízko k smrti z jeho rukou, a proto si nemyslím, že budeš svoji chybu opakovat.“

Wayland pohlédl na Ibráhíma. Sokolník se povzbudivě usmál.

„Nepřijmu to, pokud to bude znamenat opustit Syth.“

„To nebude.“

„Budu muset přestoupit k islámu?“

„Na tom emír nebude trvat. Ve svém doprovodu zaměstnává křesťany i židy.“

Wayland se nadechl a zadíval se na mírně se usmívajícího Ibráhíma. „Řekni mu, že přijímám.“

Seldžukové zatleskali, aby se neřeklo. Vallon popleskal Waylanda po paži. „Myslím, že ses rozhodl správně.“

Sulajmán sklouzl z trůnu. Chinua se jal vyprovázet Vallona a jeho druhy ven.

„Vallone.“

Otočil se a uviděl, že ho oslovil sám emír. „Doženu vás,“ řekl ostatním.

„Zklamalo mě, že jsi odmítl nabídku sloužit v mé armádě,“ řekl Sulajmán srozumitelnou arabštinou. „Zdržím se tady do svítání, pro případ, že by sis to rozmyslel. Pokud ne, ty a Řek odjedete zítra do Konyi. Odtud vás eskorta bezpečně doprovodí na hranice.“

Opačným směrem od věže, kde je ukryté evangelium. Vallona zasvrběla kůže, jaké riziko se chystá podstoupit. „Doprovod není nutný. Pojedeme vlastní cestou. Naplánovali jsme si, že to vezmeme na sever, zpátky k Solnému jezeru.“

Sulajmán zavrtěl hlavou. „Nepřipustím, aby mí hosté cestovali bez ochrany.“ Pokrčil rameny. „Pokud jde o cestu, vyber si, kterou chceš.“

Vallon skryl úlevu. Téměř.

„Pocestuje s tebou Waltrův bratr?“

„Ne. Snášel jsem jeho přítomnost už dost dlouho.“

„Co chceš, abych s ním udělal?“

Vallon věděl, že kdyby řekl „Zabij ho“, emír by na tu věc dohlédl stejně bezstarostně, jako by byl požádán o pohár vody. „Nech ho odcestovat do Konstantinopole samotného. Poskytnu na tu cestu prostředky.“

Sulajmán vydal rozkaz a ani se neotočil. Dva z jeho mužů vyšli ven.

„Je to vše?“ zeptal se Vallon. „Nerad bych tě připravoval o čas víc, než je nezbytné.“

Sulajmán k němu vzhlédl zpod těžkých víček. „Ta islandská žena.“

Vallon se přinutil k úsměvu. A je to tady. Jestli mi řekne, že ji nenechá odejít, nemůžu mu v tom nijak zabránit. „Caitlin? Co je s ní?“

„Pocestuje s tebou do Konstantinopole?“

„Jestli bude chtít.“

„Neví to s jistotou?“

„Nemluvili jsme o tom.“

„Nemluvil jsi o svých plánech se svojí milenkou?“

„Nejsme milenci. Lhal jsem, abych ji chránil.“

„Já vím. Její služebné hlásí všechno, co říká.“ Sulajmán přistoupil blíž. Jeho hlava dosahovala Vallonovi po ramena. Ukázal na váhy. „Nech ji se mnou a dám ti ještě jednou tolik.“

Vallon zavrtěl hlavou.

„Ve zlatě.“

Takové bohatství. Vallon polkl. „Nebudu ji k ničemu nutit proti její vůli. Jestli bude chtít zůstat, nebudu se snažit jí to rozmluvit. Bude to její volba a nepřijmu žádnou platbu. Jestli bude chtít odejít, vezmu ji s sebou.“

Sulajmán se na něho zkoumavě zahleděl, pak přikývl. „Dobrá. Nechme to v božích rukou.“

Vallon se uklonil a začal pozpátku odcházet. Sulajmán natáhl ruku a zastavil ho. „Než se rozloučíme, řekni mi, co tě sem přivedlo. Chci znát pravý důvod. Peníze to nebyly a láska k Waltrovi taky ne. Tak co?“

Vallon se zadíval na koberec. Ten, kdo ho zhotovil, na něm zobrazil štíry a karafiáty. „Všechny cesty mají tajný cíl.“

„A jaký je ten tvůj?“

„Nevím, jestli dobře rozumím.“

„Když mistr Kosmas vyjednával výkupné za sira Waltra, byl jsem zvědavý, proč by se měl vážený řecký diplomat namáhat kvůli normanskému žoldnéři.“

„Nevím. Kosmase jsem poznal až ten večer, kdy zemřel. Sotva jsme spolu promluvili.“

„Stanovil jsem za Waltrovo propuštění vysokou cenu a vůbec jsem neočekával, že by Kosmas výkupné obstaral. Pak jsi více než po roce přijel ty, z druhého konce světa, jen abys zachránil člověka, kterého jsi vůbec neznal. Proč takový zájem o záchranu bezvýznamného Normana?“

„Na začátku…“ Vallon zvedl pohled. „Na začátku bylo pokání za zločin, kterého jsem se dopustil.“

„Pokání?“

„Odčinění hříchu. Zabil jsem svoji ženu a jejího milence.“

Sulajmán přivřel oči. „To není zločin.“

„Zabití toho muže jsem nelitoval. Zradil mě jiným způsobem. Ale moje žena… Učinil jsem ze svých tří dětí sirotky. V životě je už neuvidím.“

Sulajmán mu berlou poklepal do hrudi. „Dobrý velitel nikdy nelituje svých činů. Když si myslím, že mi někdo chce uškodit, nejdřív ho zabiju a na bohu nechám, aby to posoudil.“

„To proto jsi ty emír a já pouze kapitán.“

Sulajmán přitiskl Vallonovi berlu na hruď. „Zabil Waltra sokolník?“

„Proč by to dělal? Walter Waylanda zachránil z lesa.“

„Když zachráníš vlka, neznamená to, že tě má rád. Walter řekl Seldžukům, že ho sokolník zavedl do bažiny.“

„Jak by to mohli vědět? Nebyli u toho, když Walter sešel z cesty.“

Tlak berly zesílil. „Walter přísahal, že to byla vražda.“

„Muži často třeští, když stojí tváří v tvář smrti. Mrzí mě, že Walter zemřel. Všemožně jsme se snažili ho zachránit.“

Sulajmán uvolnil tlak berly. „Je dobře, že zemřel. Začínal se chovat ostudně a mám podezření, že to s Byzantinci hrál na obě strany. Musel bych se s ním vypořádat sám, kdyby…,“ Sulajmán zvedl oči, „… nespadl do bažiny.“

Otočil se na patě a připojil se ke svým hodnostářům. „Moje nabídka stále platí. Máš čas do úsvitu.“

„Mohu se na něco zeptat, Excelence?“

Sulajmán se ohlédl přes rameno.

„Kolik máš manželek?“

Sulajmán měl v očích nepochopení. „Myslím, že devět. Můj vrchní sekretář ti řekne přesný počet.“

„Jedenáct,“ pravil Fárúk a ukázal k východu.

Když se Vallon vrátil do jejich stanu, Hero vyskočil, celý nedočkavý, jaké zprávy nese. „Můžeme se bez překážek vrátit k té věži?“

„Ano. S doprovodem.“

„To by mohlo věci ztížit.“

„Sulajmán je podezíravý. Nemůže pochopit, proč jsme Kosmas i já tolik chtěli Waltra osvobodit.“

„Myslíš, že má ponětí o tom evangeliu?“

„Ne. Řekl jsem mu, že jsem tu cestu vykonal jako pokání za zabití své ženy. Teď to zní podivně, ale je to pravda.“

Vallon rozdělil stříbro na čtyři stejné části. Dvě části si nechal, o zbytek se měl podělit Hero s Waylandem.

Umyl se a převlékl a pak vyšel znovu do noci. Seldžukové vyklidili většinu tábora a desítky jich strhávaly emírův pavilon a zápolily přitom se vzdouvající se plstěnou látkou. Vallon se sklonil proti větru a zamířil k obydlí žen. Eunuch ho vedl chodbou, z níž se vcházelo do jednotlivých místností. Hučení větru zesláblo do vzdáleného kvílení. Eunuch se zastavil před jedním vchodem a zavolal. Odpověděl mu ženský hlas. Přikývl a Vallon vešel.

Bylo to jako vstoupit do hedvábného lůna. Caitlin seděla u toaletního stolku a dvě služebné ji obskakovaly. Zvedla se, oči obtažené černí, vlasy upravené do složitého orientálního účesu. Měla na sobě róbu z mnoha tenkých vrstev, každá vrstva byla poloprůsvitná. Na krku a na zápěstích jí jiskřily šperky.

Usmál se. „Vypadáš jako královna.“

Spěchala k němu. „Je to pravda, že emír táhne do války?“

„Potřebuji s tebou mluvit mezi čtyřma očima.“

Caitlin pokynula a služebné vyšly ven. Posadila se na divan. Vallon zůstal stát.

„Ano, emír povolává svoji armádu. Alp Arslan je mrtvý. Sulajmán má v úmyslu ovládnout Rúm, zatímco se sultánovi rivalové handrkují o následnictví.“

Caitlin popleskala divan. „Posaď se vedle mě. Nechtěl bys něco k pití? Nemáš hlad? Vypadáš unaveně.“

Na stole stály mísy ovoce a vázy s květinami. Podlahu pokrývaly dokonale hebké koberce.

Vallon se posadil a utrhl si z hroznu kuličku. Ucítil Caitlinin opojný parfém.

„Slyšela jsem spoustu klepů. Služebná povídala, že ti emír nabídl vysoké místo ve své armádě.“

Vhodil si kuličku vína do úst. „Je to pravda. Místo velitele setniny, k tomu pozemky a dům v Konyi, kde trubači každý den při slunce západu vytrubují na jeho počest.“

Nejistě na něho hleděla. „To je úžasné. Slyšela jsem, že Konya je krásné město, plné paláců.“

„Odmítl jsem to.“

Vykulila kouřově zelené oči. „Proč?“

„Sulajmán je Turek, já jsem křesťan. Dříve či později se tyto dvě víry střetnou a já se nechci ocitnout v situaci, kdy bych bojoval proti těm, co nosí kříž.“

Caitlin pustila jeho ruku. „Takže chceš stále ještě vstoupit do císařské gardy?“

Vallon už měl po krk vyptávání, co udělá. Minulý rok strávil tím, že stále něco dělal. Teď si chtěl dopřát čas a prostor na přemýšlení. Uchopil pomeranč, otáčel jím v rukou a zase ho vrátil.

„Nepřišel jsem, abych se vybavoval o svých plánech.“

„Našich plánech. Kam půjdeš ty, půjdu i já.“

„Pravděpodobně mě pošlou do cizích zemí. Nemuseli bychom se vidět dlouhá léta.“

„Můžu počkat.“

Vallon sáhl po její ruce. „Říkala jsi mi, že ti nějaká vědma věštila, že cizí princ získá tvoje srdce. Já nejsem princ. Sulajmán ano. Šperky, které nosíš, jsou od něho, ne ode mě.“

Caitlin si přitiskla jeho ruku na rty. „Nechci Sulajmána. Chci tebe.“

„Pojď se mnou a budeš čelit létům nejistoty. Zůstaň tady a staneš se Sulajmánovou manželkou –“

Vlepila mu políček a vyskočila. „Platí ti za to, že děláš dohazovače?“

„Caitlin –“

Zasypala jeho hlavu ranami. Podařilo se mu chytit ji za ruce. Padla na něho a v příští chvíli se už líbali.

Caitlin odtáhla rty. „Miluju tě. Jaký důkaz ještě chceš?“

„Vyslechni mě. Když se staneš Sulajmánovou manželkou –“

„Jednou z dvanácti.“

„A tou nejkrásnější. Tvůj syn by se jednoho dne mohl stát emírem, dokonce i sultánem.“

Caitlin se zachvěla. „Nejsem chovná kobyla. Chci manžela, který mě bude milovat a ctít, stejně jako já budu milovat a ctít jeho. Ten muž jsi ty, to vím.“

„Sulajmán mi nabídl pět liber ve zlatě, když tě tady zanechám.“

Caitlin zbledla. „Pět liber zlata?“

„Dost, abych si koupil velké a výnosné panství. Tu nabídku jsem odmítl. Rozhodnout se musíš sama.“

„Už jsem se rozhodla.“

Vallon se jí zahleděl do očí. „Zítra s Herem odjedeme. Sami. Ne, poslouchej. Musíme uzavřít ještě jednu věc. Jestli uspějeme, mohli bychom zbohatnout víc, než kdybych si vzal Sulajmánovo zlato.“

„Jakou věc? Pověz mi to.“

„Nemůžu. Jestli najdeme to, co hledáme, vrátím se pro tebe pozítří. Slibuji.“

„To už budu v Konyi.“

„Tak se po tobě podívám v Konyi.“

„Jakmile odjedeš, emír by mě mohl někam schovat. Dovol mi, ať jedu s tebou.“

„Ne. Je to příliš riskantní.“ Zvedl se.

„Co když to, co hledáš, nenajdeš?“

Už kráčel ke vchodu. „Zatímco budu pryč, přemýšlej o tom, co je pro tvoji budoucnost nejlepší.“

Zvedla se za šustotu hedvábí. „Nechoď.“

„Myslím, že bude lepší, když půjdu.“

Těsně kolem hlavy mu zasvištěl pomeranč. „To je další z emírových rozkazů?“

Vallon se zastavil. „Když nás přijal poprvé, řekl jsem mu, že jsme milenci. Udělal jsem to, abych tě ochránil. Ví, že je to lež. Tvoje služebné tě špehují.“

„Tak tady zůstaň a proměň to v pravdu.“

Otočil se. Na řasách se jí leskla slza. „Odmítl jsi jeho zlato, protože si mě neceníš? Nenávidíš mě? Jsem tak odpudivá? Tolik si potrpíš na zdrženlivost?“

„Na všechny tvé otázky odpovídám ne.“

„Co tedy potom musím udělat, abych tě přemluvila?“

Udělal k ní krok.

Sundala si jednu vrstvu hedvábí a nechala ji spadnout. Snesla se k zemi jako pavučina. „Stačí to, nebo musím udělat víc?“

Vallonovi se zrychlil tep.

Sundala si další kus lehounké látky. „Pořád to nestačí?“

Vallon si promnul hrdlo. „Řeknu ti, až to bude stačit.“

Pronikavě na něho pohlédla. „Tohle jsem neudělala pro žádného jiného muže.“

„Mám za to, že na Islandu ze sebe strháte doma tkané plátno a vrhnete se pod ovčí rouna, než vás začne mráz štípat do citlivých míst.“

Zasmála se a odhodila další závoj. Pod ním měla šaty tak tenké, že proti světlu lampy viděl každou její křivku. Stáhla si je z ramen a šaty s šustotem sklouzly na podlahu a rozprostřely se kolem jejích nohou. Pak už měla na sobě pouze zlatý pás s nefritovým přívěskem, který jí visel pod pupíkem. Sáhla po sponě.

Vzal ji do náruče. „Tohle si na sobě nech,“ řekl zastřeně.

Pověsila se na něho. „Co jsi to řekl o tom, jak jsi mě viděl nahou? ‚Pro mé oči to nebylo žádné utrpení?‘“

Přitiskl jí ústa na rameno. „Promiň drsnému vojákovi, který už to nemůže vydržet. Krásnější ženu, než jsi ty, jsem v životě neviděl.“

Odvedla ho do své ložnice za závěsy s vyšívanými ptáky a vinnými keři s hrozny. Kolem postele blikaly lampy. Vklouzla pod přikrývku, rozhodila paže a dlouze vzdychla.

Vallon se svlékl a vklouzl vedle ní. Objal ji a ona mu přitiskla obličej na tvář. Její řasy se mu zachvěly na líci. Vdechoval její vůni a zavřel oči. Bylo to jako vrátit se na nádherné místo, o němž si myslel, že už je nikdy nenavštíví.

„Nebyl jsem se ženou tři roky,“ zamumlal do jemné křivky její brady.

Posadila se, až se jí prsy zahoupaly. „Něco s tebou není v pořádku?“

Sevřel rty její bradavku. „Mauři neposkytují vězňům ženy.“

„Kdo byla poslední žena, se kterou ses miloval?“

„Moje manželka.“

Přesunula se na něho. „Byl jsi jí věrný?“

„Proč se ženy tolik vyptávají?“

„Protože je zajímají odpovědi. Tak… byl jsi jí věrný?“

„Byl.“

Zavrtěla se, aby mu viděla do obličeje. „Nevěřím ti. Tolik let na vojenských taženích, a nikdy jsi nepodlehl pokušení?“

„Nesmím si povolit žádné city a touhy.“

Přitiskla se mu k boku a rukou mu pomalu jela po břiše, zastavila se na jizvě a posunula se níž. „To bych ani neřekla.“

Překulil ji na záda, nadzvedl se a zahleděl se jí do očí. Ovinula mu paže kolem krku. „Vždycky budeš můj princ,“ řekla, a když do ní vnikl, zalapala po dechu a prohnula se.

52

Probudil se do naprostého ticha. Lampy kolem postele hořely bez nejmenšího záchvěvu a závěsy se ani nepohnuly. Musel se přinutit a tajně odejít, a tak si vyprostil paži zpod Caitlinina krku. Zasténala a přitiskla si předloktí k obličeji. Oblékl se a pak tam stál a díval se na ni. Natáhl ruku k její tváři, ale nedotkl se jí. Povzdechla a posunula si paži na místo, které uprázdnil. Byl to spánek?

Stiskem palce a ukazováčku zhasl lampy u postele, rozhrnul závěs a přistoupil k toaletnímu stolku. Sáhl pod tuniku, vyndal jeden váček stříbra a položil ho vedle její skříňky s pudry a voňavkami. Zaslechl, jak se Caitlin obrací. Zadržel dech a přemýšlel, co udělá, jestli na něho zavolá. Začala pochrupovat a on uvolněně vydechl. Ještě naposledy se rozhlédl, vyšel a odkradl se prázdnou chodbou a ven do klidné noci. Chvíli tam postál s obličejem zdviženým ke klenbě nebes.

Seldžukové ležení už skoro vyklidili. Řada jezdců klusala v mlčenlivé řadě k východu. Skupiny sluhů stále ještě rozebíraly emírův pavilon, právě strhávaly předpokoje. Zítra touhle dobou bude pavilon pyšně stát uprostřed Konyi.

Trůnní sál byl poslední z té složité stavby, který ještě stál. Vallon se jednoho ze strážných zeptal, jestli by mohl mluvit se Sulajmánem, a po chvíli se objevil Chinua a doprovodil ho dovnitř. S emírem zůstalo pouze několik hodnostářů a rádců. Když uviděl Vallona, mávl na ně, ať poodstoupí.

„Rozmyslel sis to. To je dobře.“

„Právě jdu od Caitlin.“

Sulajmán ho vzal za loket a odvedl z doslechu svých lidí. „Z její postele.“ Nebyla to otázka.

„Ano.“

Sulajmán zkřivil obličej a zavrčel. „Vyrušuješ mě hned potom, co jsi ji měl. Cítím ji z tebe. Cítím vás oba. Jestli jsi přišel, abys mi to vmetl do tváře –“

„Stojím o Caitlin víc než o cokoliv jiného, ale vím, že láska nestačí. Nemůžu ji zabezpečit tak jako ty. Tak, jak vím, že si ona přeje. Řekl jsem jí, že pro ni bude výhodné, když zůstane, a porovnal jsem to se svými vlastními ubohými vyhlídkami. Přišel jsem, abych potvrdil, že svoji část dohody dodržím, a tebe zapřísahám, abys tu svoji dodržel také. Než se probudí, budu pryč a zůstane na ní, aby se rozhodla. Pozítří se chci vrátit a poslechnout si, jak se rozhodla. Jestli si vybere tebe, tak dobrá. Jestli bude chtít jít se mnou, dovolíš jí odejít?“

Emír se rozhlédl, jako by ho oslovil šílenec. „Jestli po ní toužíš, proč si ji jednoduše neodvedeš?“

„Potřebuju mít jistotu, že si to přeje.“

„Nevědět, že jsi procestoval nejpustší a nejdivočejší kouty světa, řekl bych ti, že jsi zbabělec. Pojď sloužit do mé armády a za dva roky nashromáždíš takové bohatství, že budeš moct dopřát luxus čtyřem manželkám.“ Pozorně se zadíval Vallonovi do obličeje. „Nemůžu se rozhodnout, jestli jsi šejdíř, nebo blázen.“ Pleskl Vallona do hrudi. „Jsem příliš zaneprázdněný, než abych tou věcí ztrácel ještě čas.“ Rychle pokynul strážím. „Jestli ta žena chce odejít, může. A nyní jdi, než vyčerpáš moji trpělivost.“

Něčí ruce dopadly Vallonovi na ramena a vystrčily ho z pavilonu. Fárúkův hlas ho vyprovázel do noci. „Jestli si ceníš svého života, tak Jeho Excelenci už neobtěžuj.“

Vallon se potuloval ležením, omámený radostí i obavami. Sulajmánovy elitní oddíly seděly kolem ohňů, někteří ozbrojenci drželi otěže svých osedlaných koní. Pár jich zvedlo ruku, když procházel kolem. Zastavil se před svým stanem. Východní nebe neslo první šedavé známky svítání. Vešel dovnitř a po hmatu našel cestu k svému lůžku.

„Nemusíš našlapovat tiše,“ řekl Hero. „Byl jsem moc rozčilený na to, abych usnul.“

„Nebuď. Skoro svítá. Za chvíli vyrazíme.“

Hero vstal, vhodil do koše na oheň třísky a rozfoukal plamen. Vallon se k němu připojil a světlo ohně a stíny jim přebíhaly přes obličeje.

Mlčení prolomil Hero. „Přemýšlel jsem. Jestli nevyzvedneme to evangelium dnes, nenaskytne se nám další příležitost. Snad bychom mohli požádat Waylanda, aby ho vyzvedl a přinesl nám ho do Konyi.“

„Neudělám nic, co by ho mohlo ohrozit. Teď je Sulajmánův člověk.“

„Strávil jsi noc s Caitlin?“

„Ano.“

„Řekls jí o tom evangeliu? Půjde s námi?“

„Řekl jsem jí, že něco hledáme a že se zítra vrátím, jestli to najdeme.“

„Nebude to připadat Sulajmánovi podivné – že odjedeš k věži a zase se vrátíš?“

„Nebude tady. To už odjede na válečné tažení.“

Když přes látku stanu proniklo první světlo nového dne, přišli Wayland se Syth a přinesli chléb, sýr a olivy. Vallon pozoroval Syth, jak pobíhá sem a tam, a vzpomněl si na noc, kdy Waylandovi přikázal, aby ji vysadil na břeh. Jak by se věci vyvinuly, kdyby ho sokolník poslechl? V každé fázi jejich putování mohlo nabrat jiný směr.

„Pane?“

Syth se k němu sklonila, podávala mu jídlo a svým charakteristickým způsobem pokyvovala hlavou. Zvedl ruku a pohladil ji po tváři. „Ach Syth, budeš mi chybět.“ Usmál se na Waylanda. „Naše poslední společné jídlo. Jste hodní, že jste vstali tak brzy.“

„Nechtěli jsme propást váš odjezd.“

„Neodešli bychom bez rozloučení.“

Syth svraštila čelo. „Ví Caitlin, že odjíždíš?“

„Ano. Domluvili jsme se. Doufám, že se pro ni za den vrátím.“

„Proč ji nemůžeš vzít s sebou dnes?“

Wayland na ni varovně zavrtěl hlavou.

Vešel hrubiánsky vypadající Seldžuk a oznámil, že je čas vyrazit. Vyšli ven. Hory se modře tyčily proti ocelově šedému a fialovému nebi. Kolem tryskem projel oddíl Seldžuků v čele se Sulajmánem. Prudce zarazil koně, až jeho hřebec zahrabal kopyty ve vzduchu, a mávl berlou. Potom se svým doprovodem odjel v oblaku prachu, který sami zvířili.

Čtyři neznámí, ošuntěle oblečení Seldžukové měli za úkol je doprovodit na hranici. Velitel Boke znal sotva pár arabských slov a zdál se hloupý. Jejich skromný počet byl povzbuzující; svědčil o tom, že Sulajmán ztratil o své hosty zájem.

Vallon si převzal svého koně a vedl ho k Waylandovi a Syth. „Prozatím se tady rozloučíme.“ Sevřel Syth do náruče.

Zvedla k němu rozšířené oči. „Vrátíš se pro Caitlin, viď? Miluje tě. Já to vím.“

„A já miluju ji.“

Vallon ji políbil a jemně se vyprostil. Pak položil ruku Waylandovi na rameno. „Když jsme se vydali na cestu, kdo by si pomyslel, že skončíš v emírových službách.“

„Raději bych, aby se okolnosti vyvinuly tak, že bych zůstal ve tvých službách.“

„V létě se staneš otcem. Ve společnosti potulného vojáka pro tebe není místo.“

„I tak mě skličuje pomyšlení, že se už nesetkáme.“

„Setkáme se.“

„Nemyslím, až se vrátíš pro Caitlin.“

„Ani já ne.“

„Kde tedy? Kdy?“

Vallon se vyšvihl do sedla. „Tady, nebo na věčnosti.“

Pásy slunečního světla padaly na planinu. Vallon se podíval na prsten předpovídající počasí, jako to činil každého dne jejich cesty. A stejně jako vždycky jím na prstě zatočil. Zamračil se. „To jsou čáry,“ řekl a podržel prsten mezi palcem a ukazováčkem. „Když už naše cesta skončila, jde sundat.“

Hero se zasmál. „Pořád ještě máme před sebou několik dnů jízdy. Co prsten říká o našich vyhlídkách?“

Vallon si prohlédl drahokam. „Září, řekl bych.“

Rozruch za jejich doprovodem upoutal jeho lenivou pozornost. Kolem se trmácela řada velbloudů, mířících na silnici do Konyi.

„Vallone!“ vykřikla Caitlin. „Vallone!“

Trhl otěžemi. Seldžukové otočili koně. Mezi nimi uviděl před obydlím žen stát Droga, který držel Caitlin a tiskl jí meč na hrdlo. Oba byli od krve. Seldžukové už sundávali luky a skláněli kopí. Jejich velitel Boke pobídl svého koně.

„Stůj!“ zařval Vallon. „Řekni mu, až zůstane stát!“

Wayland něco zavolal turkicky. Boke byl ani ne dvacet metrů od svého terče, když stočil koně.

Vallonovi tlouklo srdce jako splašené. Máchl rukou nalevo napravo. „Nikdo ani hnout. Vysvětli jim to, Waylande.“

Natáhl se a vzal si od jednoho Seldžuka kopí. Krokem se rozjel.

„Pusť ji, Drogo.“

Norman křivil obličej v zuřivém úsilí Caitlin zvládnout. Prala se s ním, kopala a podařilo se jí zahryznout se mu do předloktí. Udeřil ji jílcem meče do obličeje a Caitlin ochabla.

Vallon se zastavil. „Říkal jsi, že máš, co chceš. Walter je mrtvý. Dědictví máš zaručené.“

„Rozmyslel jsem si to. Moje čest je důležitější.“ Drogovi se pletl jazyk, oči měl krví podlité.

„Brát ženu jako rukojmí ti připadá čestné?“

„Ta děvka je moje pomsta.“

„Pusť ji a nechám tě žít. Dal jsem Sulajmánovi peníze, aby tě poslal zpátky do Byzance. Důstojně, ne na rukou a na kolenou.“

Drogo se zasmál a namířil na něho meč. „Právě z toho je mi na blití. Tvoje milodary. Už jsem od tebe vytrpěl dost ponížení.“

Vallon se o pár kroků přiblížil. „Nezískáš sebeúctu tím, že Caitlin zabiješ. Budeš mít v sobě spoustu šípů, ještě než dopadne na zem, a já budu pořád naživu, abych mohl kopnout do tvojí mrtvoly. Nebo možná Seldžukům nařídím, aby tě nechali žít a vymysleli nejkrutější a nejpomalejší způsob, jak skoncovat s tvým životem.“

„Pustím Caitlin, jenom když přistoupíš na souboj muže proti muži.“

„Jsi opilý. Ani střízlivý pro mě nejsi žádný protivník.“

„Pak se nemáš čeho bát.“

„I kdyby ti tolik přálo štěstí, že bys mi uštědřil smrtelnou ránu, nebudeš mít chvilku, aby sis vítězství vychutnal, Seldžukové tě stačí zabít.“

„Potom nemám co ztratit.“ Drogo zvrátil Caitlin hlavu a přitiskl jí meč na hrdlo. „Přísahám při Bohu…“

„Budu s tebou bojovat.“ Vallon se ohlédl po Waylandovi. „Řekni Bokemu a jeho mužům, ať se do toho nepletou. Vysvětli mu, že je to spor, který se dá ukončit pouze soubojem.“ Otočil se znovu k Drogovi. „Teď Caitlin pusť.“

Drogo ji odhodil. Klopýtala pryč a držela si obličej. Syth se k ní rozběhla, objala ji a vedla ji zpátky.

„Neriskuj svůj život!“ zvolal Hero. „Nech to na Seldžucích.“

Vallon zvedl ruku. „Moje slovo buď něco znamená, nebo neznamená nic.“

Rozhostilo se ticho. Nad hlavami jim neslyšně proletěl luňák. Slunce stoupalo nad obzor. Koutkem oka Vallon postřehl, že Seldžukové nechali práce a sledují, co se děje. Drogo stál asi pětatřicet metrů daleko, kolbiště bylo volné. Vallon si posunul kopí v ruce a pobídl koně kupředu.

„Slez z koně,“ řekl Drogo.

„Budeme se bít podobně jako v tu zimní noc, kdy jsme se poznali. Tys na koni nařizoval svým lidem, aby mě odvlekli po proudu řeky a podřízli mě. Tehdy jsem tě přemohl. Máš strach, že se mi nevyrovnáš?“

Drogo sklonil meč. „Jak si přeješ.“

Vallon pobídl koně do klusu. Necelých dvacet metrů před Drogem začal cválat a sklonil kopí. Drogo se přesouval ze strany na stranu. Vallon ho viděl dost často bojovat, aby věděl, že Drogo to s mečem umí, vždyť svoji dovednost zdokonalil v mnoha bitvách. A že nemá strach a ke svém životu přistupuje se sebevražednou lhostejností. Vallon držel volný krok, špici kopí namířenou na Drogovu hruď. Měl jistotu, že jeho soupeř odskočí těsně předtím, než se ho pokusí zasáhnout, a vzápětí zaútočí.

Pomalu se blížil, Drogo stále uskakoval doprava. Vallon upravil směr, napřímil se v sedle a bodl kopím.

Do prázdna.

Drogo si dřepl, a když mu kopí neškodně projelo nad hlavou, vyskočil a máchl mečem za sebe. Vallon pustil kopí, snažil se seskočit z koně a přitom tasil meč. Drogův meč zajel koni do hýždě. Ten zařičel, otočil se jako kočka, kterou uštkl had, a Vallon úplně ztratil rovnováhu. Levou nohu měl stále ještě uvězněnou ve třmeni. Cítil, jak kůň padá, a nemohl seskočit. Koutkem oka postřehl, jak Drogo poskakuje kolem a hledá příležitost zasadit smrtící ránu, a pak už se zřítil na zem.

Dopadl nejdříve na levou ruku a zaslechl lupnutí v zápěstí. Zlomil si je. V pravici pořád ještě držel meč a snažil se vyprostit, když mu na levou nohu dopadl kůň. Něco v kotníku nohy povolilo a bolest byla tak ostrá, že vykřikl. Vyvlekl se zpod koně a uviděl, jak se k němu Drogo žene. Použil meč jako berli a pracně se postavil, levou paži a nohu nepoužitelnou, stojící terč. První výpad se mu podařilo odrazit čistě instinktivně.

Drogo se zasmál. „Žádné klamání levičkou už nebude. Ani parádní práce nohou.“

Vallon stál rozkročený a bolestí se mu dělalo zle. Držel si Droga od těla jenom svým vynikajícím šermířským uměním. Při pátém úderu uviděl Vallon příležitost, poklesl v kolenou a rozsekl Drogovu levou paži protiúderem, který Norman vůbec nepostřehl. Drogo odskočil, pohlédl na ránu a zazubil se. „Jsi dobrý. Nejlepší, s kým jsem kdy zkřížil meč. Ale ne tak dobrý jako já.“ Rychle Vallona obcházel v úzkém kruhu a opovržlivě švihal mečem. „Uvidíme, jak umíš skákat.“

Vallon neměl na vybranou. Zkusil přenést váhu na levou nohu a málem upadl.

„Poskoč!“

Vallon ztratil rovnováhu a musel se opřít o meč, aby se udržel na nohou. Drogo sevřel meč oběma rukama, obešel Vallona zprava a rozehnal se na jeho břicho. Vallon úder vykryl a na pravé noze uskočil. Do cesty se mu však připletl zapomenutý stanový kolík a Vallon se svalil na záda. Pokusil se odlézt pryč, ale Drogo se už nad ním tyčil, meč připravený k úderu.

„Říkal jsem ti, že pocítíš na krku moji nohu.“

Vallon se vzchopil, vypjal se vší silou, jíž byl schopen, a bodl mečem vzhůru. Čepel odrazila Drogův útočící meč, zajela mu do břicha a vyšla jeho zády. Vzápětí se do Droga zabodly tři šípy Seldžuků. Padl na Vallona a s posledním dechem se snažil pozvednout meč. Zadusala kopyta a Drogo odletěl stranou, kyj nějakého Seldžuka mu rozrazil lebku.Vallon si zahnutými prsty setřel teplou rosolovitou hmotu z tváře a odvlekl se dál. Jeho lidé se k němu rozběhli a něco volali.

Hero se vrhl na zem vedle něho. „Říkal jsem ti, že nemáš riskovat život.“

Vallon se zkusil posadit. „Je to moje práce.“

Hero ho stlačil zpátky. „Lež klidně.“

Přihnala se Caitlin a klesla na kolena, obličej měla od krve a slz s rozteklým černidlem. Natáhl k ní ruku. „Ublížil ti? Jsi celá od krve.“

„Mojí služebné. Vtrhl dovnitř, když jsem se oblékala.“

„Udělej mi místo,“ řekl Hero. Caitlin si položila Vallonovu hlavu na klín a Hero ho začal prohlížet. Když mu Hero prohmatával zápěstí, lapal po dechu.

„Bohudíky je to čistá zlomenina.“

Wayland rozřízl Vallonovu botu a Hero mu zkusil srovnat kotník. „Nezdá se mi to zlomené. Musel sis natrhnout šlachu.“ Škubl. „Bolí to.“

Vallon zavřel oči a nadechl se. „Ještě mě nikdy nic tolik nebolelo. Budu potřebovat ošetření, než vyjedeme.“

„Nejsi ve stavu, abys mohl cestovat. Kotník se ti bude hojit několik týdnů.“

„Nepůjdu do Byzance pěšky. Zavaž to a vyrazíme. Jestli nevyjedeme brzy, nedostaneme se dnes k věži.“

Hero dal Vallonovi zlomené zápěstí do dlahy a pevně mu obvázal kotník. Wayland vyrobil berle. To už ale dopoledne skoro uteklo. „K věži je to celý den jízdy,“ řekl Hero. „Dávno předtím, než tam dorazíme, padne noc. Zůstaň přes noc tady a odpočiň si. Odjedeme před svítáním a urazíme tu cestu s co nejmenší námahou.“

Vallon se rozhlédl. Poslední stan byl stržen a planina všemi směry zůstala prázdná. Kohorta Seldžuků na koních obklopovala skupinu žen. Drogovo tělo leželo nehybně tam, kam padlo, stočené jako spící dítě, kolem hlavy na holé zemi tmavorudá skvrna. „Není tady kde zůstat. Máme spoustu času dorazit před setměním do karavanseráje.“

Hero s Waylandem mu pomohli na nohy. Boke přivedl náhradního koně, Hero a Wayland mu pomohli do sedla.

Caitlin se mu pověsila na nohu. „Vezmi mě s sebou.“

„Řekl jsem ti, že jestli najdu, co hledám, vrátím se.“

„Co je důležitější než já?“

„Našla jsi to stříbro?“

„To je vůbec nejhorší urážka. Cena za noc s běhnou.“

„Nechal jsem ti ho, abys měla prostředky, kdyby ses rozhodla cestovat do Konstantinopole sama. Sulajmán ti v tom nebude bránit.“

Caitlin odstoupila a přejela si rukou přes oči. „Proč se mnou jednáš, jako bych ti byla na obtíž? Minulá noc nic neznamenala?“

„Znamenala všechno.“

Boke toho měl už dost. Byl svědkem pokusu zabít muže, jehož měl chránit. A teď tahle nechutná hádka s polooblečenou zakrvácenou ženou. Vykřikl rozkaz a jeho muži popohnali koně cizinců.

Vallon se ohlédl přes rameno na Waylanda a Syth. „Dávejte na sebe navzájem pozor,“ zavolal. „Vzpomeňte na nás ve svých modlitbách a příliš nezpychněte.“

Caitlin se za ním rozběhla. „Neopouštěj mě!“ Sehnula se a mrskla po něm trepku. „Vrať se, ty mizero!“

53

Vallona zranění nutila jet pouze pomalým krokem, a tak do karavanseráje dorazili dlouho po setmění. Noc plná bolesti a před svítáním znovu v sedle. K Solnému jezeru přijeli, právě když na druhém břehu vycházelo slunce jako krvavý puchýř. Stočili se na sever. Vallon vedl koně jednou rukou, levou nohu nemohl mít ve třmeni a těžko hledal polohu, která by nevyvolávala křečovitou bolest. Seldžukové hlídali čas, otrávení, že dostali na starost tak obtížné cestující. Vallon řekl Bokemu, že najdou cestu sami, ale ten měl své rozkazy a nehodlal je nesplnit.

Cesta kolem jezera byla mnohem delší, než se pamatovali, a když se před nimi ukázala věž, světla už ubývalo. Boke začal věž objíždět. Hero ho dohonil a řekl mu, že Vallon už nemůže dál jet. Musejí ihned rozbít tábor. Naštvaní Seldžukové souhlasili a ukázali k říčce za věží.

„Zastavíme tady,“ zavolal za nimi Hero. Boke řekl, ať se klidně utáboří u samotného ďábla, že jemu je to fuk, a vedl své muže pryč.

„Nejspíš si myslí, že v té věži straší,“ podotkl Hero.

„Pravděpodobně v ní opravdu straší.“

Podrobně si věž prohlíželi. Byla to kulatá bašta tak asi osmnáct metrů vysoká, která se zužovala k věžičce s cimbuřím, a obklopovaly ji rozpadající se zdi zpustlých kasáren.

„K čemu to sloužilo?“ zeptal se Hero.

Vallon se rozhlédl oběma směry po pusté cestě. „Musela to být pozorovatelna a signální věž.“

„Začíná se stmívat. Nemáme moc času.“

Seldžukové svázali koním přední nohy a začali stavět stan. „Bude jim připadat podezřelé, když půjdeme do věže a předtím se neutáboříme,“ řekl Vallon. „Sežeň něco na oheň.“

Zůstal v sedle, zatímco Hero se vydal hledat dřevo. Slunce se už dotýkalo obzoru, když se Hero vrátil a odvedl ho k věži. Pomohl mu sesednout z koně a Vallon se svalil na zem, obličej propadlý bolestí. Hero mu sáhl na čelo i na ruku, aby mu změřil tep. „Věděl jsem, že ta námaha na tebe bude moc.“

„O mě se nestarej. Jdi pro to evangelium.“

Hero nahlédl lomeným vchodem dovnitř. Holubi s tlukotem křídel vylétávali děravou střechou. Ve vzduchu visel zatuchlý pach jejich trusu. Něco přeběhlo přes hromady zdiva na podlaze. Většina suti odpadla ze schodiště, které se stáčelo nahoru při starobylých zdech.

Vallon se dovlekl dovnitř a pravou rukou se přitom přidržoval zdi. Pohledem pátral v přítmí. „Je moc šero, není pořádně vidět. Počkejme do rána.“

… do rána, ozvalo se ozvěnou.

„Tohle je naše jediná příležitost,“ namítl Hero. „Seldžukové vyrazí před svítáním.“

Zapálil olejovou lampu a vydal se přes sutiny ke schodišti.

„Nemůžu ti pomoct,“ řekl Vallon. „Určitě to zvládneš?“

Hero se otočil a mdle se usmál. „Zůstaň tady a upozorni mě, kdyby přišli Seldžukové.“

Vallon vrhl pohled k táborovému ohni, který plápolal v houstnoucím stmívání. „Myslí si, že tady straší mrtví. Nedostal bys je sem ani párem koní.“

Hero zvedl lampu, sledoval její stín po schodišti a s mumláním váhavě překračoval díry. Některé kameny se pod jeho váhou zakymácely, a tak padl na všechny čtyři a začal se plazit. Dorazil k místu, kde se zřítilo dvanáct schodů a zůstaly po nich jenom strmé výčnělky. Přerývaně se nadechl a vstoupil na ně, zády otočený k hlubině. Šoural se nahoru a rukama se přidržoval zdi. Málem se dostal k dalšímu schodu, když vtom mu zdivo pod nohama povolilo. Vrhl se na ten schod a držel se ho. Kameny se řítily na zem. Lampa mu zhasla.

„Jsi v pořádku? Kde jsi?“

Hero se vytáhl do bezpečí. „Jsem v půli cesty nahoru. Povolil pode mnou kus schodiště.“

„Jestli si srazíš vaz, tak ti to nikdy neodpustím.“

Hero se zasmál. „Počkej, až si rozsvítím lampu.“ Zapálil ji a uviděl, že většinu oleje vylil. Zamžoural nahoru. „Tohle byl nejhorší úsek. Schody nahoře nevypadají tak zle.“

Zpocený strachy se sunul vzhůru. Zahlédl nějaký pohyb a trhl sebou, ale byl to jenom netopýr, který cikcak proletěl světlem z jeho lampy. Dohrabal se nahoru na schodiště a ocitl se na zbytcích ochozu. Dírami nahoře mrkaly první jasné hvězdy. Šoural se po ochozu a jezdil světlem lampy nahoru dolů po zdi. Kámen, do kterého je vytesaný lev, říkal Walter. Plamen lampy byl příliš malý, než aby bylo vidět jakoukoliv podrobnost dál než na krok. Došel k díře v ochozu a natáhl lampu, co nejdál se odvážil. Uvolnil se nějaký kámen a odrazil se do tmy.

„Hero?“

„Nevidím to. Světlo je hrozně slabé.“

„Ráno řeknu Bokemu, že je mi moc zle, že nemůžu cestovat. To nám poskytne dost času, abychom to tady prohledali za denního světla.“

„Nejsem si jist, že dokážu sebrat odvahu, abych to zkusil znovu.“

Hero se vrátil k vrcholu schodiště, aniž vytesaného lva našel. Posadil se na horní schod, položil lampu vedle sebe a dýchal syčivě mezi zuby. To evangelium tady někde musí být, pravděpodobně nadosah. Walter nebyl ve stavu, aby si vymýšlel podrobnosti ohledně věže a otesaného kamene.

Lampa zaprskala a plamen se zmenšil. Hero pozoroval, jak ho čím dál víc obklopuje temnota. Velice opatrně lampu naklonil a zadržoval dech, dokud se plamen znovu jasně nerozhořel. S úlevným povzdechem zvedl oči a vtom rozpoznal jakýsi obrys. Sesunul se o schod níž a se svraštělým čelem přejel rukou po kameni vsazeném do zdi ve výši kolen. Naklonil lampu a rozpoznal reliéf postavy se lví hlavou, stojící na kamenné kouli ovinuté hady. Mitra, perský bůh slunce, jehož převzali Římané.

Vallon křísl pazourkem. V hlubině dole se rozlilo světlo.

„Našel jsem ten kámen.“

„Výborně. Popadni ty dokumenty a zmizíme odtud. Z tohohle místa mi běhá mráz po zádech.“

Kámen nebyl součástí původní stavby. Walter ho zasunul do zdi bez malty a nechal kolem dost místa, takže tam mohl Hero vsunout prsty. Šlo ho snadno vyndat a otevřela se hluboká dutina. Hero sáhl dovnitř a dotkl se něčeho hladkého a studeného. Zajíkl se a stáhl ruku, jako by se spálil.

„Co se děje?“

„Uvnitř něco je… Mám moc nepříjemný pocit…“

Přistrčil lampu k otvoru a položil si hlavu na schod, aby mohl nahlédnout dovnitř. Hleděly na něho netečné černé oči.

„Co se děje, Hero?“

„Uvnitř je had.“

„Proboha!“

„Je stočený na nějakém balíčku.“

„Co je to za hada?“

„Zmije turecká. Jedovatá. Myslím, že spí.“

„Zabij ji a slez dolů. Hned.“

Hero si zmiji pozorně prohlížel. Měla hlavu položenou na stočeném těle, přivřené oči a upírala na něho studený, nehybný pohled. Vyndal nůž a natáhl ruku. Had se nepohnul. Hero si nevěřil, že ho dokáže zabít. Dotkl se ho ostřím a had se netečně zachvěl. Zasunul špičku nože za hada a přisunul ho k sobě. Mihl se hadí jazyk a zmije se začala rozvíjet. Prudce ji vyhodil z díry. Zasyčela. S neslyšným výkřikem ji shodil ze schodu nohou. S měkkým plesknutím dopadla na podlahu dole.

„Vypořádal jsem se s ní.“

„Ta potvora málem přistála na mně.“

Hero užuž sahal do dutiny, když si uvědomil, že tam, kam si zalezla přezimovat jedna zmije, může jich být víc. Lampa vydávala slabé praskavé zvuky a plamínek se zmenšil až ke knotu. Popadl balíček, než lampa zhasne, přitiskl si ho k hrudi a pevně zavřel oči.

„Hero?“

„Mám to.“

„Bohudíky. Sestupuj opatrně.“

Hero si zasunul balíček pod tuniku. Ve tmě nedůvěřoval svým nohám, a tak se vsedě posouval po schodech jako malé dítě. Vallon zvedl svoji lampu a vrhal na zdi obrovitý stín. Hero se dostal ke kraji propadlého úseku a hmatal po vyčnívajících kamenech. Začala se sypat výplň.

„Budeš po schodech muset rychle přeběhnout,“ řekl Vallon.

Hero se vrhl kupředu, pocítil, jak mu podjely nohy, a překotil se do prostoru. Dlouhá chvíle beztíže a potom tvrdý dopad, po kterém se mu rozklížily myšlenky.

„Zranil ses, Hero?“

Posadil se, sténal a opatrně si protahoval údy. „Myslím, že ne. Ale ten pád mě skoro připravil o rozum. Jako by to bylo včera, najednou jsem si vzpomněl na něco, co se stalo, když mi byly asi tak tři. Dvě z mých sester mě skulily ze schodů.“

„Jestli ti ještě nějaký rozum zbyl, tak ho použij, aby ses dostal pryč.“

Hero ohmatal balíček. Vzchopil se a klopýtal ke vchodu. Vallon ho popadl za zápěstí a škubnutím ho vytáhl ven. „Pořád ještě to máš?“

Herovi se vyjasnilo v hlavě. Břehy jezera v měsíčním světle zbělely. Z ohně Seldžuků vyletěl sloupec jisker. Poplácal si hruď a přikývl.

Vrávorali ke svému tábořišti, Vallon se přitom opíral o berli. S heknutím se svezl na zem a Hero ho zabalil do deky, pak teprve zapálil oheň. Plameny praskaly v chrastí. Přisunuli se blíž k teplu a Hero postavil na oheň hrnec s rýží. Vallon dýchal ústy, rty naběhlé, a hrbil ramena. „Panebože, to je zima.“

Hero neustále ohmatával balíček pod tunikou.

Vallon máchl rukou. „Nepodíváš se na to?“

„Nemyslíš, že bychom měli počkat, až se dostaneme mimo území Seldžuků?“

Vallon letmo pohlédl k tábořišti jejich doprovodu. „Boke jistě neumí číst ani psát. Nic mu to neřekne. Podívejme se, co jsme získali.“

Hero vyndal balíček a rozvázal obal. Uvnitř byly dva dokumenty, list a starý rukopis. Nejdřív vyndal list. „Je to stejné písmo jako na listu Kněze Jana.“

„Co tam stojí?“

Hero zamžoural. „Je tu popis pouště, kterou musejí poutníci překročit, aby se dostali do jeho říše. Je tam moře bez vody a jeho vlny jsou z písku, který se přelévá a nikdy nespočine. V této poušti přebývá mnoho skřítků a démonů. Po třech dnech cesty od moře písku je třeba sestoupit bezvodou řekou kamení…“

„Co to evangelium? To mě zajímá!“

Hero uschoval list do tajné schránky své skříňky a rozvinul svitek. „Je to psáno starou řečtinou na papyru.“

„Čti.“

„Inkoust je vybledlý. Potřebuju víc světla.“

Vallon navršil zbylé chrastí na oheň. Plameny vyšlehly přes metr vysoko. Hero přidržel stránky blíž u ohně. „Začátek je přesně, jak to popsal Kosmas, a pak tam stojí: Toto jsou tajná slova, která pronesl Ježíš za svého života a Tomáš povolal Didyma, aby je zapsal, a zněla: ‚Kdokoli se dobere výkladu těchto slov, nepozná smrt.‘“

Otočil stránku a sledoval text prsty. „Tohle je zajímavé. V této kapitole se popisují Ježíšova chlapecká léta a vzdělání. To v žádných jiných evangeliích nestojí.“

„Tak to je opravdu vzácný poklad.“

Oheň už začínal pohasínat. Hero přidržel rukopis u světla a namátkou vybral stránku. Zadíval se na písmo a přitom pohyboval rty.

Vallon se přisunul blíž. „Nenechávej si to pro sebe.“

Hero se tiše, snad až váhavě rozhovořil. „Ježíš řekl svým učedníkům: ‚Přirovnejte mě k někomu a řekněte mi, komu se podobám.‘

Šimon Petr odpověděl: ‚Jsi jako spravedlivý anděl.‘

Matouš odpověděl: ‚Jsi jako moudrý filozof.‘

Tomáš byl znepokojený a řekl: ‚Mistře, moje ústa nedokážou říct, komu se podobáš.‘

Pak Ježíš odvedl Tomáše stranou a řekl mu tři věci. Když se Tomáš vrátil ke svým druhům, ptali se ho: ‚Co ti Ježíš říkal?‘ Tomáš odpověděl: ‚Kdybych vám pověděl jen jedno z toho, co mi řekl, sebrali byste kameny a házeli je po mně. Z těch kamenů by vyšlehl oheň a strávil by vás.‘“

Vallon se dychtivě předklonil. „Co mu to Ježíš řekl?“

Hero přisunoval svitek blíž a blíž k dohasínajícímu světlu. „Nemá to smysl. Nevidím.“

„Zapálím lampu,“ řekl Vallon. Vytáhl z ohně žhoucí klacík a rozsvítil lampu. Podal ji Herovi. „Pokračuj tam, kde jsi skončil. Jaká tajemství svěřil Ježíš Tomášovi?“

Hero si posvítil na stránku a zadíval se na ni. Zvedl oči, vykulil je úžasem a pootevřel ústa.

Vallon se zasmál. „Cože? Ta tajemství jsou tak nesmírná, že se o ně nemůžeš podělit s hříšníkem propadlým peklu?“

Avšak Hero se nedíval na Vallona. Zvedl roztřesenou ruku. „Pane.“

Vallon se prudce otočil. Na pozadí hvězdnatého nebe se blížilo dvanáct černých jezdců. „Dobré nebe!“

Uprostřed řady Seldžuků jel Fárúk. „Opravdu sis myslel, že dokážeš na Jeho Excelenci vyzrát?“ Luskl prsty. „Dej mi to.“

„Je to jen stará kniha, z které mi Hero předčítá, aby nám uběhl čas.“

„Dej mi to.“

Hero mu rukopis předal. Fárúk prolistoval stránky. „Co to je?“

„Jak jsem ti říkal – kniha příběhů, která pomáhá ukrátit hodiny tmy.“

Chinua pomohl Fárúkovi sesednout z koně. Vrchní sekretář podržel evangelium nad oharky. „Potom nepřijdete o nic víc než o zbytečnou zábavu, když to spálím.“

Hero ani Vallon nepromluvili.

Fárúk upustil evangelium na oharky. Hero se vrhl kupředu, popadl knihu a setřel jiskřičky. Chinua mu namířil meč na hrdlo a vytrhl mu evangelium z ruky.

„Příběhy,“ řekl Fárúk. „Jeho Excelence věděla, že jste mu neřekli všechno.“ Pleskl svitkem o dlaň. „Ptám se vás naposledy, co to je. Proč je to tak důležité?“

Vallon se zadíval Herovi do očí a přiznal porážku. „Je to ztracené evangelium. Evangelium podle Tomáše, jednoho z Ježíšových učedníků. Walter k němu přišel v Arménii a souhlasil, že je dá Kosmasovi, jestli sežene výkupné.“

Fárúk pozvedl svitek nad hlavu. „Přišli jste do říše Jeho Excelence ukrást křesťanskou knihu.“ Zavrtěl hlavou. „To je vážný zločin. Velice vážný.“

Hero vyskočil. „Vallon o tom evangeliu nic nevěděl, když jsme se vypravili na tuto cestu. Kosmas mi o tom pověděl, ale já jsem mu to tajemství svěřil, až když jsme byli hodně daleko. Jestli za to má být někdo potrestán, ať jsem to já.“

Fárúk se na ně dlouze zadíval. „Co dalšího jste z věže odnesli?“

Vallon seděl otočený k němu zády a hleděl do řeřavých uhlíků. „Nic.“

Fárúk pokývl na Chinuu. „Prohledej je.“

Chinua uchopil Herovu skříňku a podal ji Fárúkovi. Prozkoumal její obsah, pohladil vyřezávané víko, poklepal na její strany. Hero ho sledoval se zatajeným dechem, neboť si byl jist, že člověk tak protřelý jako Fárúk pojme podezření, že je tam tajná schránka. Fárúk na něho pohlédl. „Nevzal jsi nic jiného?“

„Jenom to evangelium.“

Fárúk odložil skříňku. Jeho muži mu pomohli do sedla. Zvedl prst. „Jeho Excelence bude zklamaná, že jste mu lhali.“

Hero a Vallon čekali, jak je potrestá. Vysoko nad jezerem stál měsíc a jeho skvrnitá tvář se odrážela na nehybné hladině. Vallon pokrčil rameny. „Jeho Excelence bude potěšena, že měla pravdu.“

Fárúk se usmál. „Byla by s tím spousta potíží, odvézt vás k emírovi, aby vás odsoudil.“ Zastrčil si evangelium pod paži. „Tohle si nechám a vy můžete pokračovat do Konstantinopole.“ Začal otáčet koně, ale stáhl ho zpátky. „Málem jsem zapomněl. Můj rubínový prsten. Byl to dar od emíra. Hodně pro mě znamená.“

Vallon ho vydoloval a beze slova mu ho podal. Fárúk si ho navlékl na prst a vydal rozkaz. Seldžukové otočili koně a vyrazili k Bokeho tábořišti.

Vallon se schoulil u skomírajícího ohně a pravou rukou se snažil přetáhnout si pokrývku přes levé rameno. Z vrcholku věže zahoukala sova a někde na planině se ostře rozštěkali šakali.

Hero se zvedl a upravil mu pokrývku. Vallon zvedl oči a z Herova zdrceného pohledu vyčetl vlastní zmařené naděje. Sklonil obličej do dlaní a zavrtěl hlavou. „Nic neříkej. Jenom mlčky posedíme.“

54

Ráno se probudili a zjistili, že jsou sami; tábořiště Seldžuků bylo opuštěné a cesta v obou směrech pustá. Nasnídali se za sklíčeného mlčení, které přetrvalo od včerejší noci, a pak Vallon podstoupil pracnou proceduru, aby se dostal do sedla.

Hero nasedl na svého koně. „Kam teď?“

Vallon otočil koně k severu.

„A co Caitlin? Bude na tebe čekat.“

Vallon ujížděl dál. „Čekat na co? Podívej se na mě. Jsem bezmocný mrzák. Dokonce i moje plány přidat se k Varjagům jsou v troskách. Nikdo nezaměstná vojáka v mém stavu.“

Hero ho dohonil. „Ona ví, jak na tom jsi. I tak chce být s tebou. Slyšel jsem vyznání velké lásky.“

„Vyznání učiněné ve víru vášně. Teď bude mít čas na přemýšlení a rozum jí řekne, že může udělat mnohem větší štěstí.“

Hero popojel dopředu, aby viděl Vallonovi do očí. „To nemůžeš vědět jistě. Alespoň jí dej příležitost, aby řekla, co si přeje.“

Vallon dál upíral bezvýrazný pohled před sebe. „Udělali jsme dohodu. Jestli evangelium najdeme, vrátím se. Nezískali jsme ho, tak pokračuju v cestě.“

„Třeba si nepřeje zůstat na Sulajmánově dvoře.“

„Má dost stříbra, aby se pohodlně dostala do Konstantinopole.“ Vallon mávl zdravou rukou. „Zapomeň na Caitlin.“

Hero srovnal krok s Vallonovým koněm. Udělal se další pěkný den. Nad oslepivě bílými pásy soli se klenulo porcelánové nebe bez mráčku. Na druhé straně Solného jezera se shlukovali plameňáci v řadách jako jasně karmínové písmo. Vallon se vlekl dál a uvědomoval si, že po něm Hero neustále vrhá pohledy. „Říkal jsem ti, že už nechci slyšet ani slovo.“

„Nepřemýšlím o Caitlin.“

„O čem tedy?“

„Přemýšlel jsem o tom evangeliu.“

Vallon se hluše zasmál. „Já taky.“

„Ne, takhle ne.“ Hero zaváhal. „Nevím, jestli budeš chtít poslouchat, co si myslím.“

„Tu ztrátu už nemůžeš zhoršit.“

Hero se nadechl, zadržel dech a dlouze vydechl. „Myslím, že by se nám nepodařilo ho prodat. Chci říct, nikdo v církvi by ho nekoupil.“

Vallon na něho zůstal koukat. „Říkal jsi mi, že je to jedna z nejdůležitějších knih, která kdy byla napsána.“

„Jedna z nejdůležitějších, ale ze špatného důvodu. Kdyby ji někdo přece jenom koupil, tak jenom proto, aby ji ukryl. Nebo zničil.“

„Zatajit evangelium jednoho z apoštolů? Zničit biblický text?“

„Bible je slovo Boží, ale církev rozhoduje, která slova chce, aby svět slyšel. Po tom, co jsem přemýšlel o výňatcích z Tomášova evangelia, která jsem dokázal přečíst, jsem dospěl k názoru, že by se o ně církevní hodnostáři nechtěli podělit s ostatními.“

„Vysvětli mi to.“

„Zaprvé ve všech čtyřech kanonických evangeliích stojí, že Ježíš byl synem prostého tesaře, a Lukáš říká, že sám to řemeslo provozoval. Žádný z nich nehovoří o jeho dětství ani výchově. Museli mít nějakou povědomost o jeho mládí, a přesto se rozhodli to neodhalit. Ne tak Tomáš. Ten tvrdí, že Ježíš byl synem kameníka nebo stavitele, který byl zároveň učitelem Tóry, a že Ježíš byl vzdělaný v židovském právu a stal se význačným rabínem.“

Vallon bolestivě zavadil nohou o koňský bok a trhl sebou. „Říkáš, že Tomáš byl lhář a jeho evangelium je podvrh?“

„Ne. Ve skutečnosti si myslím, že jeho verze je mnohem přesvědčivější než verze ostatních. Vzpomínáš si na Lukášovo líčení, jak rodiče Ježíše ztratili v Jeruzalémě, když mu bylo dvanáct? Po pěti dnech ho objevili v chrámu, kde udivoval učence svými znalostmi náboženských záležitostí. Takové zázračné dítě by získali do svých škol a vybrali by ho jako budoucího moudrého muže, nazývaného ‚rabi‘. Vážení židovští učenci si ho přicházeli poslechnout, jak se modlí. To by u nějakého prostého tesaře nedělali.“

„Nevidím, proč by měla církev zavrhnout evangelium proto, že Tomáš tvrdí, že Ježíš byl velký učenec a učitel. Spíš naopak, myslel bych.“

„Nejde jenom o to, v čem se Tomáš liší od známého podání. Nazývá Ježíše ‚Synem člověka‘, a ne ‚Synem Božím‘.To je důležitý rozdíl, který ohrožuje víru v to, že Ježíš byl opravdu sám Bohem. A ještě něco. Tomáš mluví o Ježíši jako o chrêstos, s ê, a ne christos s i. Ta dvě slova se vyslovují stejně, ale mají jiný význam. Christos znamená ‚pomazaný‘ – Mesiáš seslaný Bohem, který ohlásí druhý příchod Spasitele. Chrêstos znamená pouze ‚dobrý‘.“

„Jak to všechno víš?“

„Jeden můj strýc je kněz. Po nějaký čas jsem byl předurčen církvi.“

„Tedy já nejsem žádný učenec, ale připadá mi, že to příliš zkoumáš.“

„Ale tohle teologové dělají už tisíc let. Výsledkem je víra, jakou známe dnes. Přijímá se jen to, co odpovídá schválené verzi. Dobrým příkladem je schizma mezi Římem a Konstantinopolí. Víš, co ho způsobilo?“

Vallon o tom chvíli přemýšlel. „Nemám ponětí.“

„Týká se to především filioque, dodatku, který vložila církev do nicejsko-konstantinopolského vyznání víry. Stojí v něm, že Duch svatý vychází z Otce i ze Syna. Ve vyznání víry stojí: ‚Věřím v jednoho Pána, Ježíše Krista, jednorozeného Syna Božího, který se zrodil z Otce přede všemi věky.‘ Důraz se klade na to, že Ježíš, Syn, je stejné božské podstaty jako Bůh. Východní církev dodatek nepřijímá. Už celá staletí se kvůli tomu slovu dohadují.“

„Takže východní církev má jiný názor.“

„Přesně tak. A bylo by zapotřebí mnoha důkazů, aby se v přijatých evangeliích změnila byť jen tečka. Jedna kniha, objevená dobrodruhy v Anatolii, by nestačila.“

„Římu možná ne. Řecká církev by mohla být vstřícnější.“

Hero zavrtěl hlavou. „Přes rozdílnost názorů by obě církve považovaly jakýkoliv text zdůrazňující Kristovu lidskou podstatu za kacířství.“

„Takže kdybychom pořád ještě evangelium měli a pokoušeli se ho prodat, možná bychom skončili na hranici.“

„Nemyslím, že by to zašlo tak daleko. Nicméně by pravděpodobně někdo spálil to evangelium.“

Vallon chvíli ujížděl mlčky. „Jestli jsi mi to, Hero, vyprávěl, abys mě utěšil, tak to nepomohlo.“

„Myslel jsem, že bys to rád věděl.“

„Přečetl jsi pouze pár odstavců. Kosmas měl příležitost prostudovat si celou knihu. Byl to učený člověk. Musel si všimnout stejných problémů jako ty, a přesto to nijak neoslabilo jeho touhu evangelium získat.“

„Především hledal pravdu. Možná v Tomášově evangeliu objevil něco, co by otřáslo dosavadní představou v samých základech.“

„Tajemství, o nichž Tomáš tvrdil, že vykřešou plameny z kamenů.“

„Možná. Nebo to třeba bylo něco jiného, co se týkalo Ježíšovy smrti a vzkříšení.“

„Jako třeba co?“

„Neodvážím se vyslovit to nahlas. Je to rouhání.“

„Nedělej si starosti o osud mojí duše. Ven s tím.“

„Tak dobrá.“ Hero si srovnal myšlenky. „Některé zdroje říkají, že Tomáš kázal v Indii a mnohé obrátil na víru. Kosmas se s některými komunitami setkal a navštívil Tomášovu svatyni u města zvaného Madrás. Tito křesťané si říkají ‚Tomášovi křesťané‘, ale Kosmas mi říkal, že patří k sektě Nestoriánů.“

„O tom vím jenom tolik, že je latinská církev prohlašuje za kacíře.“

„A to zavrženíhodné. Nestorius žil o čtyři století později než Tomáš a podobně jako on zvažoval Ježíšovu božskou podstatu. Přestože byl patriarchou konstantinopolským, kázal, že Kristus měl dvě podstaty, božskou a lidskou, a že lidstvo najde spásu nikoli v Kristově božství, ale v jeho lidském životě pokušení a utrpení. Pravoslavná církev s Nestoriovým polidšťováním Krista nesouhlasila a na koncilu, který svolal papež, ho zbavili úřadu. Nicméně jeho učení se rozšířilo na východ do Persie a do Indie. Myslím, že tamější křesťanské komunity je proto přijaly tak snadno, že připomínalo to, co stálo v Tomášově evangeliu.“

Vallon si to přebíral v mysli. „Ale to by křesťanstvím neotřáslo. Kde je to odhalení?“

„Myslím, že už bych se neměl pouštět do dalších spekulací.“

„Proč ne!“

„Co Tomáše přimělo, že pochyboval o Ježíšově božské podstatě?“

„Mě se neptej.“

„Klíč je v Bibli, v listu Janově, kde se popisuje, jak se Kristus, jenž vstal z mrtvých, zjevil všem svým učedníkům kromě Tomáše. Vzpomínáš si?“

„Samozřejmě. Nevěřící Tomáš. Odmítl uvěřit ve vzkříšení, dokud se nedotkl Kristových ran.“ Vallon na Hera pronikavě pohlédl. „Pochyboval, ale pak ho Ježíš jeho pochyb zbavil. Nikam dál jsme se nedostali.“

Hero neodpověděl.

Vallon vrhl pohled na nebe, jako by měl podezření, že odtamtud někdo naslouchá. Trochu se k Herovi naklonil a ztišil hlas. „Říkáš, že Ježíš se Tomášovi neukázal?“

„Říkám, že kdyby byl svědkem Ježíšova zmrtvýchvstání, neměl by důvod pochybovat o jeho božské podstatě.“

Vallon ještě o poznání ztišil hlas. „Tím chceš říct, že Tomáš tvrdí, že Ježíš nevstal z mrtvých? Že byl smrtelný jako každý člověk?“

„Jsou to pouhé dohady, nic víc.“

Vallon se pokřižoval. „Temné vody. Nu, už nebudeme mít možnost se tím hlouběji zaobírat. Teď už bude evangelium proměněno v popel.“

„Tím si nejsem tak jist. Myslím, že ho Seldžukové ukryjí do nějaké knihovny. Od doby, kdy bylo napsáno, uplynulo tisíc let. Kdo ví? Třeba se znovu objeví za dalších tisíc let.“

Ukázal se před nimi konec jezera. Vallon zaslechl, jak Hero vzdychá, a uviděl, jak vrtí hlavou.

„Copak tě ještě trápí?“

Hero protáhl obličej. „Richarda jsem měl moc rád, Droga jsem se bál a nenáviděl jsem ho a k Waltrovi jsem necítil nic než pohrdání. Ale nemůžu si pomoct, trápí mě pomyšlení na jejich rodiče, kteří čekají v Northumberlandu na návrat svých synů a nevědí, že se žádný z nich už domů nevrátí. I když se mi do toho vůbec nechce, považuji za svou povinnost jim napsat a ukončit tak jejich zbytečné čekání.“

K tomu neměl Vallon co podotknout. „Vzpomněl jsem si na Aronovu předpověď, že náš počin je odsouzen k nezdaru. Měl pravdu.“ Zamračil se. „Skoro. Nejsme na tom hůř, než když jsme vyjeli.“

Hero se vytrhl ze zamyšlení. „Jsme na tom mnohem lépe. Máme dost stříbra, abychom se dostali do Konstantinopole, a pořád ještě máme list Kněze Jana.“

Vallonovi to zvedlo náladu. „Jsi skutečně přesvědčený, že jídá u zlatého a ametystového stolu, spí v safírové posteli a jezdí do bitvy usazený na zlatém trůnu na slonu?“

Hero se zasmál. „Mám podezření, že Jeho královská Vznešenost pravdu poněkud nafoukla.“

„Ten kněz a vládce vymýšlí úžasné věci, jimiž živí naši touhu po neznámém. Pravděpodobně přebývá v hliněné pevnosti a pojídá ovesnou kaši na holých prknech.“

„Zjistit se to dá jenom jedním způsobem.“

Vallon se na něho podíval úkosem. „Myslel jsem, že máš cestování po krk. Copak ses neplavil po dosti divokých řekách a nepřešel dost pouští?“

„Kdyby jenom desetina toho, co tvrdí Kněz Jan, byla pravda, stála by taková cesta za to.“

„Tváříš se, jako bys ji už začal plánovat.“

Hero zavrtěl hlavou. „Možná jednou.“

„Nežádej po mně, aby se k tobě připojil. Tahle cesta mě vyléčila z veškeré chuti na cestování, kterou jsem snad měl.“

Hero se usmál. „V ten den, kdy jsme se potkali, jsi řekl, že cesta je jen únavný přechod z jednoho místa na druhé.“

„Nemýlil jsem se, viď? Nemůžeš popřít, že jsi v životě nezažil tak nepohodlný, bolestný a nevýnosný rok.“

„Ale také tak poučný a vzrušující. Přiznej to, pane. Můžeme čerpat uspokojení z toho, že jsme vykonali cestu, kterou žádný jiný člověk nevykonal.“

Vallon váhavě přikývl. „Je to tak. Máme oba zásobu historek, která nám vydrží, dokud nezestárneme a nezešedivíme.“

Pokračovali v cestě a Vallon přejížděl prázdnou krajinu ostražitým pohledem vojáka. „Ne všechny řeky končí v moři.“

Hero byl v myšlenkách někde daleko. Zamrkal. Vallon ukazoval na jezero.

„Jednou večer jsme v Anglii mluvili o tom, že lidský život je jako řeka, která nakonec zesláblá a unavená končí v moři.“

„Pamatuju se na to.“

„Tohle jezero nemá žádný odtok. Řeky, které se do něj vlévají, nikdy k moři nedotečou.“

Hero měl před očima Richardovo tělo v rubáši, jak vyplouvá z ústí Dněpru. „Richardova cesta skončila v moři. Bylo mu teprve sedmnáct. A jeho cesta sotva začala.“

„Každá cesta, jakkoliv krátká nebo dlouhá, má svůj začátek a konec. Někteří se vydají na pouť a zemřou šťastní, aniž dosáhli svého cíle. Jiní stráví roky usilováním o něco úžasného, a když se jim to podaří, uvědomí si, že to není to, co hledali.“

Herovi se zalily oči slzami. „Přál bych si, aby tady byli všichni s námi. Přál bych si, aby naše putování neskončilo.“

Vallon ho jemně uchopil za paži. „Pojeď. Nás dva pořád ještě čeká dlouhá cesta.“

Dojeli k severnímu břehu Solného jezera a zabočili na západ na planinu, sledovali své stíny přes pustou vysočinu. Vallon se ohlédl a uviděl vrcholky těch dvou štítů zářit jemným třpytem ohnivého opálu, stejnou barvou, jakou se leskl jeho drahokam. Daleko vzadu na cestě, kterou ujížděli, se objevil oblak prachu. Vallon přitáhl koni uzdu, ústa mu vyschla nadějí a obavami.

Po nějaké chvíli se oblak prachu stočil k severu a postupně se rozplynul. Neznámí pocestní se dali svojí cestou.

Vallon se znovu otočil k západu.

Hero zůstal na místě. „Doufal jsi, že je to ona.“

„Nebyla. Jeďme.“

„Pořád ještě máš čas se vrátit. Zítra bude příliš pozdě na všechno kromě smutku a litování.“

Vallon zkřivil tvář. „Co ty můžeš vědět o lásce?“

Herův obličej znehybněl. „Vím, co je láska.“

Vallon zvedl omluvně ruku. „Promiň. Ovšemže víš.“

„Nesmíš, pane, čekat, až za tebou přijede. To není galantní. Jestli ji miluješ, vrať se.“

„V den, kdy jsme se poznali, jsi řekl, že trpím touhou po lásce.“

„A nemýlil jsem se. Nemýlím se ani teď. Jestli ji nevyhledáš, nebudeš nikdy šťastný.“

Vallon zarazil koně. Ničila ho nerozhodnost. „Nemůžu tě nechat, abys jel do Konstantinopole sám.“

„Péči potřebuješ ty, ne já. Bez mojí pomoci ani nevylezeš na koně.“

Vallon zvedl pohled. „Nevadilo by ti zvládnout celou tu únavnou cestu zpátky?“

Hero obrátil oči v sloup. „Po celou dobu se tě přesně k tomu snažím přemluvit.“

Vallon se zahleděl na slunce. Vzrušení v něm narůstalo. „Kdybychom si pospíšili, mohli bychom být zpátky u věže do setmění. S trochou štěstí dojedeme do Konyi za tři dny.“

Vrátili se do míst, kde měli na dohled severní břeh Solného jezera, když Vallon spatřil šmouhu prachu blížící se od jihu. Pozoroval, jak se blíží. „Dva jezdci. Jedou rychle.“

Hero napínal zrak. „Je to Caitlin?“

„Jsou moc daleko, než aby se to poznalo.“

Vallon nespouštěl pohled z blížících se jezdců a srdce mu bolestně bušilo. Z jezdců se staly siluety, a pak už byly patrné i jejich rysy. Zakryl si oči, přemohla ho slabost. „Je to ona,“ řekl. „Caitlin a Wayland.“

Hero zavýskl. „Nejsi rád, že ses otočil? Teď se s ní můžeš setkat, aniž utrpí tvoje čest.“

„Pravděpodobně na mě jednou koukne a pojede dál s nosem nahoru, stejně jako v den, kdy jsem ji uviděl poprvé.“ Vallon se na Hera zamračil. „Co je tady tak legračního?“

„Přede dvěma dny jsi bojoval se zlomenou rukou a natrženou šlachou. Avšak když se díváš, jak se blíží tvoje milovaná, klepeš se jako ustrašený mládenec.“

„Bojovat je snadné. Dát někomu své srdce není snadné – ne pro někoho s mojí krvavou minulostí.“

Hero vystřízlivěl. Čekali. Wayland s Caitlin se přihnali, obličeje bílé prachem. Caitlin byla prostě oblečená a neměla žádné šperky. Zpočátku nikdo nepromluvil.

Ticho prolomil Hero. „Mrzí nás, že jste museli cestovat tak daleko, abyste nás dohonili.“

Caitlin zajela blízko k Vallonovi a tvrdě se mu zadívala do obličeje.

„Wayland mi říkal, že ať hledáte cokoliv, je to schované ve věži, kterou jsme minuli předevčírem. Jel jsi pryč, viď? Nechystal ses pro mě vrátit.“

Vallon upíral pohled k zemi. „Byl jsem si jist, že mě odmítneš.“ Zvedl oči. „Ale nakonec jsem to potřeboval slyšet přímo od tebe.“

Caitlin se v obličeji mihl podrážděný výraz. „Já ti své rozhodnutí řekla. Kolikrát ti to ještě musím zopakovat?“ Rozhlédla se. „Rozumím tomu tak, že jsi nenašel to, co jsi hledal.“

Vallon pokrčil rameny. „Našel, ale přišel jsem o to.“

„Co to bylo?“

„Kniha. I kdybychom si ji ponechali, zřejmě by se ukázalo, že není tak cenná, jak jsme doufali. Veškerý náš majetek je stříbro, které Wayland vyhrál se sokolem.“

„To je víc stříbra, než většina lidí uvidí za celý život.“

„Co se stalo s těmi šperky, kterými tě zahrnul Sulajmán?“

„Vzal si je zpátky eunuch, který spravuje harém.“ Caitlin se záhadně usmála a položila ruku Vallonovi na zápěstí. „Všechno, kromě toho zlatého pásu s nefritem,“ zašeptala. „Ten jsem nedala.“

Wayland natáhl ruku, v níž držel váček. „Se Syth jsme se shodli, že tohle patří tobě. Byl jsi příliš štědrý.“

Vallon to gestem ruky odmítl. „Nech si to. Musíš myslet na rodinu.“

Caitlin přejela prstem po jeho propadlé tváři. „Je načase, abys ty myslel na sebe.“ Obořila se na Hera. „Co tě to napadlo, nechat ho honit se za knihami schovanými v hradech? V tomhle stavu nemůže pokračovat do Konstantinopole. Zastavíme v nejbližším městě a ubytujeme se tam, dokud nebude natolik v pořádku, aby mohl cestovat.“

Hero se napůl přikrčil, napůl uklonil.

Vallon zkusil protestovat. „Už jsem pobyt na Sulajmánově území přetáhl. Čím dříve dojedeme do Byzance, v tím větším bezpečí budeme.“

Jeho námitku Caitlin smetla. „Od Seldžuků ti nic nehrozí. Dnes poránu jsme míjeli Fárúka a on mi řekl, ať se o tebe dobře starám.“

„Fárúka?“

Usmála se. „Podceňuješ skutečnost, že tě Seldžukové chovají ve velké úctě. Jejich vojáci už o tobě spřádají legendy, jako bys byl hrdina dávných časů.“

Wayland přihlížel a cítil se zvláštně odtržený od svých přátel, kteří se chystali zmizet z jeho života. Vallon k němu dojel. „Děkuji ti, že jsi Caitlin přivezl.“

„To ona sama, a kdybych ji nedoprovodil, jela by s ní Syth.“

Vallon pohlédl k jihu. „Drahá Syth. Stačí na ni pomyslet a musím se usmát a ten úsměv se mnou bude do konce mých dní.“ Pleskl Waylanda do kolena. „Bude se jí po tobě stýskat. Vrať se co nejrychleji.“

Wayland se rozhlédl po krajině, konečné rozloučení odkládal. „Pojedu s vámi kousek cesty, jestli ti to nebude vadit.“

Ujížděli na západ a kvečeru zdolali horský hřeben. Před nimi se prostírala náhorní rovina, jemně šedá a světle fialová, slunce už napůl zmizelo za obzorem a broskvově a levandulově zbarvené nebe sem tam zlehka zastíraly cáry ohnivého mraku. Vallon zastavil a nesmlouvavě na Waylanda pohlédl. „Teď už si opravdu řekneme sbohem.“

Rozloučili se bez velkých citových projevů, kromě Caitlin, která Waylanda políbila na rty a připomněla mu, aby Syth s láskou opatroval po všechny dny svého života.

Hero si odstranil zrnko prachu z oka a promluvil mnohem pronikavěji než obvykle. „Udělalo se pěkně.“

Vallon zvedl ruku, aby si to zkontroloval, a nechápavě se zadíval na prázdný prst. „Prsten je pryč.“ Ohlédl se. „Musel mi sklouznout.“

Všichni se otočili a zadívali se nazpátek na holou planinu.

„Máš představu, kde jsi ho ztratil?“ zeptal se Hero.

Vallon zavrtěl hlavou. „Naposledy jsem ho viděl, když jsme ráno vyjížděli. Mohl by být kdekoliv.“ Otřásl se a zhluboka se nadechl. „Je pryč. Nemá smysl ho hledat.“

„Opravdu? Ten prsten je cenný. Má kouzelnou moc.“

„A proto jsem ho ztratil. Vsadím se, že se vrátil ke Kosmasovi.“

Naposledy pokývl na Waylanda, naposledy se na něho pronikavě podíval a dotkl se jeho ruky a potom vedl své společníky dál. Hero s Caitlin se neustále otáčeli a mávali, ale Vallon se neohlédl. Ne že by to Wayland od něho očekával.

Sledoval je na velkou vzdálenost, jejich stíny se za nimi protahovaly, slily se v jeden a pak splynuly s plíživým stmíváním.

Nějaký pohyb ve vzduchu ho přiměl zvednout oči. Mezi světlem a tmou se v elegantních elipsách vznášel sokol, pozorně soustředěný na zemi hluboko pod sebou. Mihla se jeho křídla a pak už klouzal kupředu jako střela padající střemhlavým obloukem, až se řítil k zemi jako olovnice. Pohltil ho příliv stínů, a ačkoliv Wayland čekal, dravec už se neobjevil. Když se znovu podíval k západu, byli Vallon, Hero a Caitlin pryč.

Ještě chvíli čekal. Osamělý mrak s okraji zářícími posledními paprsky neviditelného slunce svítil jako cár ožehlého pergamenu. Když zář pohasla, Wayland otočil koně na zpáteční cestu. Ty dva horské štíty byly schované a hřebeny se vlnily do dálky měkce jako saze.

Na osamělé cestě domů minul Kosmasův prsten, který ležel v zimní trávě při kraji cesty. Drahokam zaznamenal, když Wayland projel kolem, jeho obraz se prodlužoval, jak se jezdec blížil, a pak se zmenšoval až na malou tečku. Ta brzy zmizela a zůstalo pouze temné, bezvýrazné oko lesknoucí se ve svitu hvězd.

Wayland jel dál, přál si být doma u Syth a litoval, že cesta skončila. Zpátky se otočil jen jednou, aby si tu chvíli vštípil do paměti, udělal za vším čáru, zapečetil vzpomínky. Zvedl paži na pozdrav a pak se odvrátil.

Tady, nebo na věčnosti.

PODĚKOVÁNÍ

Od začátku až do konce mě při psaní povzbuzoval a vedl můj agent Anthony Goff. Mé díky patří jak jemu, tak celému týmu v oddělení zahraničních práv v David Higham Associates.

Rovněž bych rád poděkoval redaktoru Danielovi Mallorymu, sazeči Iainu Huntovi a dalším z nakladatelství Little, Brown, kteří dovedli Cestu sněžných ptáků k vydání.

Sokolník Neil Johnstone a dobrý přítel Mike Newth si knihu ochotně přečetli v rukopisu a upozornili na některé hloupé omyly. Veškeré ostatní chyby padají na moji hlavu.

Hematolog Dan Thompson zkontroloval mé popisy středověké chirurgie. Upozornil, že Hero zřejmě tušil cosi o bakteriích s předstihem osmi set let. Je pravda, že teorie o bakteriálním původu nemocí byla vědecky prokázána až v devatenáctém století, ale římský spisovatel Marcus Terentius Varro upozornil na „drobné, okem neviditelné bytosti“, jež přenášejí nemoci, už v roce 36 před Kristem.

Jsem vděčný Billu Masseymu víc, než dokážu vyjádřit. Psaní této knihy přivolalo vzpomínky na šťastné podzimní dny sokolničení s Billem a Neilem na skotských vřesovištích.

Moje žena Deborah přispěla, kromě mnoha dalších věcí, latinou a řečtinou. Cestu sněžných ptáků věnuji s láskou jí a naší dceři Lily.

O AUTOROVI

Anglický spisovatel Robert Lyndon sám tvrdí, že většinu života zřejmě čekal, až napíše tento román. Pracoval na něm přes pět let a jeho zájmy – je nejen zaujatým historikem, ale i nadšeným sokolníkem, horolezcem a cestovatelem – dodaly tomuto úchvatnému dílu nenapodobitelnou atmosféru. Už v době, kdy studoval historii, ho zaujalo, že vzácní bílí sokoli byli používáni jako výkupné i jako dary pro významné panovníky. To prý vlastně byl zárodek jeho prvního historického románu, v němž se silný dobrodružný příběh mísí s tajemnem a dávnými mýty. Celým románem navíc prostupuje autorův obdiv k nádherným, vzácným dravcům a dodává mu jedinečnosti.

Robert Lyndon, známý především jako autor knih o dějinách a cestování, je členem Královské geografické společnosti. S manželkou žije v Dorsetu. V současnosti pracuje na pokračování Cesty sněžných ptáků, které zavede čtenáře do Číny.

Robert Lyndon

CESTA SNĚŽNÝCH PTÁKŮ

Z anglického originálu Hawk Quest,

vydaného nakladatelstvím Sphere v Londýně roku 2012,

přeložila Marie Válková.

Obálku navrhla Kateřina Stárková.

Odpovědná redaktorka Iva Daňková

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 592

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2012 jako svou 6582. publikaci.

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce;

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai