Betty MacDonaldová

Vejce a já

Část první

Povinnost ženy

Manželka musí sloužit manželu s touž povinností jako vládci lid.

SHAKESPEARE

1 A BUDU ŠŤASTNÁ

Kromě toho, že se jehněčí peče na česneku a že se dáma nikdy nedrbe na hlavě a neplivá na podlahu, vštěpovala maminka mým sestrám i mně, že svatosvatou povinností ženy je dbát a pečovat, aby její manžel byl spokojený ve své práci a ve svém povolání. „Především se přesvědčte, že váš manžel dělá to, co ho baví a pro co se nejvíc hodí, a pak radostně přijímejte všechno, co to obnáší. Když si vezmete lékaře, nekňourejte, že nemá pracovní dobu stanovenou jako prodavač obuvi, a naopak, když se provdáte za prodavače obuvi, nebrečte, že nevydělá tolik peněz jako lékař. Těšte se z toho, že chodí ve stejnou dobu do práce i z práce,“ říkávala nám maminka.

Podle maminky, když se tedy vašemu choti zachce opustit kariéru bankovního úředníka a živit se leštěním achátů, dovolte mu to. Pomáhejte mu leštit acháty. Učte se znát acháty a milovat je (v případě nouze je i pojídat).

„Už pouhé vědomí, že muž musí pracovat celý život, je dost smutné, a ještě k tomu by ho mělo trýznit, že se bude zabývat prací, kterou nenávidí. Příliš mnoho potenciálních velikánů se užírá v tupých povoláních kvůli svým sobeckým manželkám.“ A maminka uváděla také příklady. Jednou za měsíc k nám chodíval zaměstnanec firmy Fuller Brush a vyprávěl mamince, jaké závratné štěstí prožíval, když choval sibiřské psy a hrál na housle v symfonickém orchestru, dokud nenarazil na Myrtle a neoženil se s ní.

Prodavač v zelinářství A&P tančil životem prozpěvuje si coby veterinář, než se sezdal s ženštinou, která nenáviděla zvířata, ale milovala zeleninu. A nesčetní hutní inženýři, známí maminky a tatínka, byli utlačováni bezduchým úřadováním vnuceným jim manželkami, které odmítaly čelit finanční nejistotě, kdyby se jejich manželé pustili do samostatného podnikání.

,,Pánové,“ říkaly jsme si, ,,až se vdáme, budou si naši manželé dělat přesně to, co budou chtít.“ A to se také stalo.

Tahle filozofie ,,Půjdu, kam ty půjdeš - budu dělat, co ty budeš dělat - a budu tím, čím budeš ty, a tvoje štěstí bude mé štěstí“ se osvědčila znamenitě u maminky, která následovala mého hutně-inženýrského otce po celých Spojených státech a vedla fantastický život; v mém případě to bylo slabší, protože jsem sice učinila, co mi maminka nakázala, a nechala jsem Boba, aby si zvolil práci, v níž byl vůbec nejšťastnější, a pak jsem se do toho střemhlav a celým srdcem vrhla s ním, ale skončila jsem na pobřeží Tichého oceánu v úplně divokém koutě Spojených států s padesátilitrovým soudkem dobré whisky, s několika velmi špinavými Indiány a stovkami a stovkami zcela nezajímavých slepic.

Někde se stala chyba. Buďto maminka přeskočila kapitolu, nebo tkvěl ten velký nedostatek ve mně, protože Bob byl ve svém údělu šťastný, ale já ne. Nedokázala jsem se naučit milovat a znát ani slepice, ani Indiány, a namísto abych se radovala ze života v široširé divočině, jsem znovu a znovu přemítala: ,,Co jsem já proti dvěma a půl miliónu akrů hor a stromů?“ Možná že maminku s jejím pionýrským nadšením by to bylo bavilo. Možná.

Kde maminka toho pionýrského ducha vzala a jak se k němu dostala, to nevím, protože sebepodrobnější průzkum rodových záznamů neodhalil žádného neohroženého dobyvatele ani žádné nákladní vlaky mířící na Divoký západ a obsazené statečnými ženami, plácajícími po Indiánech širokými slamáčky. Popravdě řečeno se spíš zdá, že náš rodokmen překypuje mdlou tupostí, která je také nepochybně příčinou toho, že se všichni dožíváme sedmaosmdesáti nebo třiadevadesáti.

Maminčini předci byli Holanďané. Jmenovali se Ten Eyckové a v New Yorku se usadili v roce 1613. Jedno z rodových jmen mého otce bylo Campbell. Campbellové přibyli do Virginie ze Skotska. Byli to sami slušní a vychovaní lidé, ale nic zvlášť odvážného a žádní dobrodruzi - kromě „bábinky“, matky mého otce, která nosívala šněrovačku vzhůru nohama a levý střevíc na pravé noze a naopak a vzala si karbaníka se žlutýma očima. Ten karbaník jménem James Bard z Bardstownu ve státě Kentucky odvezl svou choť na Západ, kde hrál ferbla za svoje peníze, za peníze své manželky a dokonce zčásti za peníze svého zaměstnavatele, a pak taktně zmizel a vždycky se o něm hovořilo jako o nebožtíkovi.

Tohohle dědečka jsme nikdy neviděli, ale naše životy ovlivnil, ať to věděl nebo ne, protože bábinka silně věřila na dědičnost, a to zejména na dědičnost špatných vlastností, a od plínek nás hlídala jako ostříž, aby okamžitě postřehla, až se to zatížení objeví. Vtloukala mému otci do hlavy přesvědčení, že v jeho žilách koluje karbanická krev, tak důsledně, že nám dětem nedovolil hrát vůbec žádnou karetní hru, dokonce ani „Černého Petra“ nebo ,,Prší“, a ačkoliv ho maminka nakonec donutila, aby se naučil lízaný mariáš, zemřel, aniž si jedinkrát zahrál bridž, což je blaho, které mu ze srdce závidím.

Fádnost maminčina rodokmenu v ničem nepolevila, dokud se maminka neprovdala za Darsieho Barda, který doučoval jejího bratra, tudíž byl pracující Zápaďan - vydělával si kondicemi na studium v Harvardu. To byla velice šokující záležitost, jelikož rodina mé maminky žila v přesvědčení, že vymoženosti civilizace končí na pomezí státu New York a že Zápaďani jsou hrubá sebranka, která si šlape na jazyk a ještě k tomu si o sobě myslí, že jsou zrovna tak dobří jako ostatní. Maminčina matka - později nás donutili nazývat ji Drahá babička, šla z mdloby do mdloby, dostávala hysterické záchvaty a vztekala se, ale nebylo to nic platné. Maminka se odvázala a bez jediného ohlédnutí odjela - propánakrále - do Butte ve státě Montana.

Bylo to Butte z prvních let dvacátého století. V čase měděných králů, kdy si tam kdekdo přišel na milión dolarů, kdy pracovalo pod zemí pětatřicet tisíc horníků, a v každém druhém domě byla hospoda. Irské uklízečky se stávaly manželkami milionářů a zvaly si architekty z Francie, aby jim „zmákli“ domy. Dovážely se sem trávníky - stéblo po stéblu - a pečovalo se o ně jako o orchideje, aby je donutili vegetovat v ovzduší plném síry. Perské koberce byly známkou bohatství a nádhery a kladly se na podlahy ve třech vrstvách a skládaly se do zásoby na hromady na půdách. Pro irské zbohatlíky se stavěla jižanská sídla, francouzské zámečky, velšské kamenné domy a anglické hrázděné domy, švýcarské chaty a americké bungalovy. Každý tu byl bodrý, dobrácký a veselý a všichni se všemi se neustále hostili. Klub Stříbrné smyčky uspořádal večírek na uvítanou maminky v Butte a maminka ohromeně zjistila, že dámy zdejší městské smetánky nosí pařížské toalety, ale jsou zmalované jako prostitutky.

Maminka byla vychována ve víře, že když má člověk smůlu a narodí se s obličejem do bledě zelena a je dáma, ani na vteřinu ho nenapadne použít líčidla, nýbrž přijme tuto nuanci pleti jako svůj kříž a činí skutky milosrdenství pro chudinu.

Takhle byla maminka vychována, ale neschvalovala takové nesmysly. Naštěstí měla pěknou pleť i barvu, takže nemusela odolávat svodům, ale každopádně ji potěšilo, když zjistila, že si dámy z Butte - a bylo tam mnoho dam v tom nejpřísnějším smyslu slova - vyhazovaly z kopýtka od Bostonu až po Atlantu a vylepšovaly přírodu vsím, co jim padlo do ruky. Maminka milovala Západ a milovala Zápaďany.

Moje sestra Mary se narodila v Butte. Měla červené vlasy a pro potěchu maminčiny rodiny obdržela jako druhé jméno Ten Eyck, což ji donutilo prorvat se základní školou, protože na ni volali „Mary Tenajk je starej cajk“.

Když ještě Mary nebyl ani rok, poslali otce dolů do Nevadské pouště, kde měl vyzkoumat nějaké zlaté pole. Maminka plna radosti jela s ním, bydlela v dřevěné chatě a jezdila na koni s miminkem v sedle před sebou. Oba dva, maminka i tatínek, byli v tatínkově zaměstnání šťastni.

Já jsem se narodila v Boulderu ve státě Colorado. Tehdy u nás byla bábinka, a v noci, když jsem se měla narodit a na maminku přišly bolesti, zavolala bábinku (tatínek byl na služební cestě) a požádala ji, aby zatelefonovala lékaři a ošetřovatelce. Ale bábinka, hnána stejnou vnitřní silou, která ji pudila nosit šněrovačku spodkem nahoru, přeběhla ulici a zabušila na dveře veterináře. Když se objevil, přivlekla ho vyděšeného a v dlouhých podvlékačkách k maminčině posteli. Maminka, úplně klidná, poslala toho chudáka zpátky domů, ale kvůli tomu zdržení a zmatku jsem se narodila dřív, než se mohl dostavit lékař, a bábinka musela zavázat a přestřihnout pupeční šňůru. To bylo velmi neprozřetelné, jelikož bábinka byla jižanská dívka vedená „k jemnosti a delikátnosti“ a její vědomosti o základech anatomie by byly prošly ouškem jehly. Domnívala se, že se šňůra musí zavázat na uzel, a tak mě popadla jako volný konec provazu a prostrkávala mě sem tam a nahoru dolů pokoušejíc se o kličku. Výsledek byl ten, že se maminka posadila a zavázala a přestřihla šňůru sama a mě pojmenovali po bábince a byla jsem další v dlouhé řadě Annen Alžbět Campbellových. Vlasy jsem měla úplně bílé, ale později mi zčervenaly.

Když mi bylo pár měsíců, dostala maminka od tatínka následující telegram: „Ve čtvrtek odjíždím na dva roky do Mexico City - jestli chceš jet se mnou, zabal kufry.“ To bylo v pondělí. Maminka odtelegrafovala: „Zabalím,“ a zabalila. Ve čtvrtek ráno jsme se všichni i s bábinkou vypravili do Mexika.

Díaz sloužil tehdy své poslední období coby mexický prezident a Mexico City bylo překrásné město plné Mexičanů, květin a krásných koní. Moji sestru Mary Mexičané obdivovali pro její nádherné rudé vlasy; naučila se mluvit plynně Španělsky, ale já, kromobyčejně tupohlavá, jsem do tří let nemluvila skorém vůbec.

Za našeho pobytu v Mexiku došlo k několika silným zemětřesením, ale maminka, která nikdy nehysterčila, se poptala na návod, jak postupovat, když se zemětřese, a jakmile začaly lampy kroužit vzduchem, zrcadla se rozhoupala a stěny se hroutily, maminka moudře zahnala Mary, bábinku i mě mezi hlavní dveře, kde byla budova údajně nejpevnější, a ačkoliv dům popraskal odshora až dolů, nikomu se nic nestalo. Naše sousedka se velice vzrušila a vyběhla v noční košili na ulici, kde přesně pod ní prasklo hlavní vodovodní potrubí, na což s potěšením vzpomínám.

Z Mexika jsme se přestěhovali do Placerville v Idahu, do tábora zřízeného pro pracovníky v dolech. Bylo to v horách blízko Boise a v zimě tam napadlo pět metrů sněhu, takže maminka nakupovala zásobu potravin na celý rok.

Naše nejbližší sousedka byla laskavá paní, dříve velmi úspěšná prostitutka na Aljašce, a nosila kolem krku řetěz z velikých zlatých valounů. Ten zlatý řetěz jí visel až pod kolena. Moc si mě oblíbila, tvrdí maminka, a každému vykládala, že když jí byly tři roky, podobala se mi, , jako bych jí z voka vypadla“. Bábinku to strašně rozčilovalo. Myslím, že se jmenovala Woosterová a v Placervillu se z ní stala důstojná provdaná žena, ale zřejmě ji to značně otravovalo, protože prý, jak maminka vypráví, neustále hovořila „vo starejch zlatejch časech“. Cítím s ní, protože jsem sice nikdy

nebyla aljašská prostitutka tančící na barovém pultu v šatech pošitých blýskavými penízky, ale praní, žehlení a mytí nádobí a vaření den za dnem a bez ustání mě také velice otravuje. Samo sebou, paní Woosterová měla na své stezce nudou navíc tu svízel, že jí teď lezl do postele večer co večer stejný omšelý manžel.

V Placervillu řídil můj otec svůj první velký projekt rýžování zlata, a jelikož to byla práce nebezpečná a těžká, vybourala maminka dřevěné přepážky v našem křehoučkém domečku, postavila krb a porodila mého bratra Sydneyho Clevelanda - všechno docela sama. Cleveland měl rudé vlasy. Všechna tahle rusohlavost vyvolala v Placervillu spoustu řečí, protože maminka byla blondýnka s hnědýma očima a tatínek měl vlasy černé jako uhel a oči šedivé. Nikdo totiž nevěděl, že by tatínkovi narostly zrzavé vousy, kdyby se neholil.

Když se narodil Cleve, poslal mamince její otec telegram: „Doufám, že nepokládáte za své poslání zplodit dítě v každém státě Unie.“

Nás následující zájezd směřoval na východ, na návštěvu k maminčině matce, čili k ,,Drahé babičce“. Ve vteřině, když jsme dojeli, nacpali nás děti do dětského pokoje k chůvě, která měla vole a jméno Phyllis, a když se konal čaj na oslavu mých pátých narozenin, zakázala Drahá babička dětem, aby mi přinesly dárky. Kristepane, jak jsme toužili po bábince s jejími převrácenými střevíci a po jejím laskavém přátelství. Drahá babička byla vyhlášená svou nádhernou postavou a vznosnou chůzí, ale chodila špičkami od sebe a měla platfus. Učila Mary a mě vytáčet při chůzi špičky ven, říkat „Děkuji, velmi dobře“ místo „Fajn“, když se nás někdo zeptal, jak se nám daří, a vyseknout pukrle při představování. Úporně se snažila oškrábat z nás - malých zlatých jadérek - každou stopu zápaďanství, ale jakmile jsme se vrátily domů, nakázal nám tatínek, abychom chodily zase

po indiánsku, s nevybočenými chodidly. Na tomto místě bych ráda podotkla, že chůze s chodidly mířícími vpřed je na Indiánech jediná věc, kterou bych vůbec kdy chtěla napodobit.

Vrátili jsme se z Auburnu, přestěhovali se do Butte a tam jsme žili celé čtyři roky.

Z Butte se pamatuji na dlouhé spodní prádlo, kterému bábinka říkala ,,čímani“ z příčin zcela zvláštních a známých pouze jí. Ohrnovali jsme si čímany pečlivě kolem kotníků, aby se nám nekrčily bílé punčochy.

Pamatuji se na své nové sáně - rohačky Bleskosjezd - a na to, jak jsem na nich sjížděla kolem čtrnácti bloků Montanské ulice a zpátky jsem stopovala auta. Pamatuji se, jak za oknem visely rampouchy veliké jako noha, a na to, jak jsme večer s tatínkem jezdili na bobu a bob se pokaždé překotil a tatínek nás odváděl domů ubrečené. Pamatuji se na tresku na smetaně s pečenými brambůrky k snídani a na obědy s horkou polévkou s mastnými kolečky, kterým bábinka říkávala ,,voka“. Na to, jak jsme v neděli večer chodívali s tatínkem na poštu, v rukou navlečených do neohrabaných palčáků jsme drželi sáčky s praženou kukuřicí a sypali jsme si ji, horkou a lahodnou, rovnou do úst. Na vánoce, kdy jsme měli spálu, a na teploměr, jehož sloupec klesal až do té lesklé kouličky, a my jsme dostali překrásné dárky a museli jsme je spálit. Vzpomínám si, jak nám pod nohama cestou do taneční školy chřupal čerstvý sníh, na černé lakýrky v kvítkovaném sáčku a na obláček bílé páry dechu před námi. Na omrzlou tvář, kterou mi maminka třela sněhem. Na nádhernou večerní jízdu na saních do hor - rolničky zvonily jako cinkající sklenice, sanice tiše šeptaly a nám vykukovaly zpod přikrývek jen oči.

Když jsme se Cleve a já rvali o největší jablko, o větší hromádku cukroví nebo jiné nesmysly, o které děti zápolí, postavila se bábinka nad nás a křičela: „Skoč si pro sekyrku, Cleve, a zab ji hned teďka. Jednou to stejně uděláš, tak proč ne hned.“ To nás pokaždé namíchlo, takže jsme se přestali mlátit a ukrutně jsme se skamarádili bábince na vztek. Možná že právě to chtěla v zásadě docílit, ale mně se vždycky zdávalo, že přímo dychtí, aby se zbavila své malé jmenovkyně.

Moje sestra Darsie se narodila, když jsem chodila druhý rok do školy. Byla drobounká a měla tmavé vlasy. Se mnou do druhé třídy chodil také jistý chlapeček, jmenoval se Waldo, a počural se pokaždé, když jsme stáli před lavicemi a četli z tabule, a já se tak červenala, že učitelka, příšerné stvoření, které říkalo ,,nýbrž“ a ,,anžto“, podezírala mě a před celou třídou mi nadzdvihla sukni a sáhla mi na kalhotky, jestli je mám suché.

Mary a já jsme nosily každý den do školy bílé punčošky a střevíčky s černou lakovou patou a bílou špičkou. Mary obracela punčochy naruby a nosila je dva dny, což by nebylo vadilo, jenže ona to kdekomu povídala a já jsem se styděla, Bábinka nás nutila nosit přes šaty zástěrku - „zástěrčičky říkávala - když jsme si po vyučování hrály. Už u dveří nás vítala se zástěrkami v ruce, ale když se nám náhodou podařilo vyplížit se bez nich, rozkročila se na verandě a plačtivě kvílela: „Děvenkýýýýýýý, pojte si pro zástěrčičkýýýýýýýťť (poslední „ý“ znělo výhrůžně jako volání do boje).

Za pěkného počasí jsme si po vyučování hráli na skládce montanské hutní školy a pokaždé jsme tam našli spoustu malých hliněných mističek, ve kterých se tavilo zlato.

Když jsme vyslovili nějaké neslušné slovo, což jsme činili, jakmile jsme se nějaké naučili, a bábinka nebo maminka se to dozvěděly, museli jsme spolknout „meducínu pro dušičku“. Byla to tmavá a ohavně chutnající tekutina, která nám huntovala jazyky a údajně očišťovala dušičky. Později jsem se poučila, že to byl rybí tuk a nepochybně sloužil dvojímu účelu. Nechápali jsme, proč naše „děvčata na výpomoc“ říkala neustále kdeco a nedostala nikdy meducínu pro dušičku, a my, nevinná mláďátka, jsme spotřebovala každý týden lahvičku.

Naše „děvčata na výpomoc“ byly horkokrevné irské dívky, které nenáviděly děti a obzvlášť zrzavé děti a pohlavkovaly nás a vyhrožovaly, že s tím praští, když budeme chodit do kuchyně. Někdy však projevovaly překvapivé slabiny jako ta Mařenka, co ji maminka přistihla jednoho mrazivého rána, jak pláče do lívancového těsta. „Copak se stalo?“ zeptala se maminka domnívajíc se, že v tom je pravděpodobně nějaký mužský. „Ježíšikriste, paní Bardová, já ty prevíty ne a ne udělat kulatý,“ a uslzeně ukazovala na hromadu šišatých lívanců, které naházela do výlevky.

Butte neznalo pučící stromy, ani jarní květiny, ani zelenou travičku, ale že přišlo jaro, jsme poznali podle hučících proudů vody zurčících ve stružkách dlažby. Jednou jsem v takovém proudu našla pětidolarovou bankovku. Myslela jsem, že to je reklamní nálepka na boty - sbírala jsem je - a pečlivě jsem papírek lovila špičkou přezůvky a odnesla domů k bábince, ta bankovku přežehlila a vysvětlila mi, že to je pět dolarů. Byly to první papírové peníze, které jsem vůbec kdy viděla, protože v Butte se převážně platilo stříbrňáky a zlaťáky, a neměla jsem vůbec pocit, že jsem skutečně našla pět dolarů, dokud mi tatínek nevyměnil bankovku za zlaťák, a ten jsem si vhodila do měděné pokladničky. Později jsme s Clevem tu malou pokladničku vypáčili důlním krumpáčem a za pětidolarový zlaťák jsme si nakoupili cucavé bonbóny.

Na jaře s námi bábinka chodívala na procházku do kopců, a museli jsme dávat pozor, abychom nespadli do Šachet po pokusných vrtech, které se nám zničehožnic objevily u nohou, černé, děsivé a bezedné. Bábinka nám vyprávěla zkazky o nedbalých dětech, které odskotačily do kopců hrát si, ale nikdy se nevrátily a za mnoho a mnoho let se jejich drobné a vybělené kostřičky našly právě v takových opuštěných šachtách.

Trhali jsme modré zvonečky a horské astry a divoký česnek. Zvonečky byly temně modré a odrážely se od holých černých skal jako kousíčky nebe, které sem napadaly. Horské astry, nejrozšířenější květiny ve státě Montana, měly malé lístečky a žádné stonky a tiskly se růžové a kulaté a překrásné k hnědé tvrdé zemi. Pracně jsme je vyhrabávali, dávali jsme pozor na kořínky, nosili jsme si je domů a zasazovali a astřičky okamžitě uvadaly, protože povrchová zemina v Butte byla odplavena už před mnoha lety při rýžování zlata a nás dvorek nebyl nic jiného než zvětralá žula. V zahrádce před domem jsme měli ždibec trávníku zvíci kapesníku. Tam jsem si hrála s panenkami, ale dávala jsem pozor, abych se na trávu neposadila, ani jí jinak neublížila. (Co by si asi pomyslel Butťan, kdyby uzřel krajinu obklopující naši slepičí farmu, krajinu, kde vyrážely plaňky v plotě, úponky révy lezly až do domu a všechno bylo tak zelené, zelené, zelené, až mi to hýbalo žlučí.)

Jednou v zimě nás vzali v Butte do divadla Broadway na nějakou hru. Hra se jmenovala Rajský pták, a když se překrásná hrdinka vrhla do soptícího vulkánu, všichni jsme žmoulali bábinčiny ruce a usedavě štkali. Pak na jaře jsme vyšplhali na Velký Butte, holou hnědou skálu vysokou tři sta metrů, hned za naším domem, a když jsme se dostali až na vršek, k smrti nás vyděsil veliký kráter, který jsme tu objevili, a bábinka nám jakoby nic vysvětlila, že tahle hora, přesně ta, na které jsme teď udýchaně leželi, byla sopka. Celou cestu domů jsme utíkali a kradmo jsme se ohlíželi v očekávání, že uzříme, jak se vršek chudáka starého Velkého Butte promění v ohnivé peklo a jak se po úbočí řítí proudy doběla rozžhavené lávy. Za nic na světě bychom tam nebyli znovu vkročili, a kdykoli nad městem visel mrak sirného kouře a zahaloval vrcholek Velkého Butte, byli jsme přesvědčeni, že hodlá soptit.

Sirný kouř smrděl příšerně, ale bábinka nás nutila dýchat zhluboka, přímo ho vcucávat. Tvrdila, že nám dezinfikuje vnitřnosti. Také nás nutila pít hektolitry odporně chutnající vody z bílých sirných pramenů. Spojeným úsilím „meducíny pro dušičku“, sirné vody a kouře bychom byli měli být čistí a nevinní jako andělé, ale bohužel to nebyl náš případ, protože jsme úporně usilovali o zjištění, odkud přicházejí na svět děti, až jednoho osudového rána moje sestra Mary vystoupila na malé pódium, které jsme sestrojili vzadu na dvoře, a učinila prohlášení ke shromáždění dětí ze sousedství: ,,Dámy a pánové, děti vylezou lidem z díry v břiše.“ Dodneška cítím na jazyku chuť tehdejší meducíny pro dušičku.

Bábinka s námi chodívala také na procházku do města, ale protože nám přikázala zavřít oči pokaždé, když jsme šli kolem hospody, měly vycházky význam spíš jako zdroj čerstvého vzduchu než jako podívaná. Jednou nám nařídila, že máme oči otevřít a podívat se na klobouk za výkladem obchodního domu Hennessy. Ten klobouk stál sto pět dolarů. Vůbec jsme se z toho nemohli vzpamatovat. Celých sto a pět dolarů za klobouk! Třikrát jsme si vyšli podívat se na ten klobouk, ale vůbec si nevzpomínám, jak vypadal, nepochybně proto, že můj zrak byl přikován k cenovce. Od maminky jsme slýchali, že obchodní dům Hennessy také prodává pařížské toalety, ale nedávali je do výlohy, a tak jsme nikdy žádnou neviděli.

Hlavní ulicí často projížděly hloučky kovbojů v širokánských kloboucích a někdy také indiánští válečníci na ponících, následováni opěšalými squaw s miminky na zádech, a všichni zvolna přecházeli kolem té výlohy se stopětidolarovým kloboukem. Byli to Indiáni kmene Černonožců a byli oblečeni v překrásné korálkové šaty s čelenkami z obrovských per a měli dlouhé nosy a studené indiánské oči. Bábinka nám čítala povídky o Hiawathovi, Pocahontovi a Sedícím Býku a vyprávěla nám spoustu příběhů, při nichž se ježily vlasy na hlavě, příběhů o masakrech, skalpech a běhání uličkou hanby, a my jsme si mysleli, že tihle Indiáni jsou prostě báječní, silní a stateční, a utíkali jsme přes kolik ulic, abychom je zahlédli. Romantické názory na Indiány jsem v sobě hýčkala, ještě když jsem se přestěhovala na slepičí farmu, a byla pro mě krutá rána, když jsem se poučila, že dnešní rudý bratr, nebo přinejmenším jeho odrůda z pobřeží Tichého oceánu, kterou jsem já zažila, není vůbec žádný vysoký, bronzově osmahlý statečný bojovník, jenž zahalen jenom do korálků a peří pobíhá v hlubokých lesích s nádherným lukem a šípem.

Naši Indiáni v barvě bláta byli spíš cvalíci a vyskytovali se nejčastěji ve staré fordce a s opilou slastí v ploskonosé tváři žužlali ve žlutých zubech párátko. V rezervacích žili řádně a řádně se chovali a říkalo se, že se zabývají tak nebezpečným podnikáním, jako byl například lov velryb a tuleňů. Každopádně se vzezřením podobali literární postavě z povídek mého dětství asi tak jako žralok mřence.

V létě jsme vždycky tábořili v horách. Obvykle jsme s sebou měli průvodce a spali jsme ve stanech a chodili jsme s tatínkem na obchůzky šachet, ale někdy jsme bydleli v dřevěných srubech u jezera s bábinkou, zatímco maminka cestovala s tatínkem. Moje neutuchající a stále doutnající nenávist a nedůvěra k divé zvěři mi byla vštípena právě na těchto výpravách. Jednou jsme téměř upadli přes velkého medvěda, který klidně a lhostejně ožíral borůvky na druhém konci veliké klády. Jindy nám tatínek ukázal pumu provalující se na slunci u lesa nad našimi hlavami. Různí medvědi nám neustále poráželi stany a žrali zásoby a v noci nechutně vyli kojoti a vlci.

Maminka a tatínek neustále rybařili a třikrát denně jsme jedli pstruhy, které jsme my děti nenáviděly. Někdy se s námi vypravila i bábinka, ale jenom když jsme bydleli v dřevěných srubech a „neflákali jsme se po horách“. Bábinka zůstávala s námi a maminka s tatínkem se vydávali na výlety a chytali ryby, a ačkoliv byli velmi ohleduplní a vždycky se ptali, jestli chceme jet s nimi, pokaždé jsme odmítli, protože tatínek a maminka milovali nebezpečí a šplhali po kládách přes příšerné hluboké propasti a lezli do černých nebezpečných šachet, brodili se prudkými proudy a víry říček a prováděli jiné hrůzné věci. Bábinka se naopak pečlivě nebezpečí vyhýbala a ustavičně se před ním měla na pozoru.

Letní dny s bábinkou jsme trávili v její chatičce s dveřmi i okny pevně zavřenými před úskoky horského vzduchu. Rozesedli jsme se kolem jejího houpacího křesla a bábinka nám předčítala Poutníkovu cestu a krmila nás lékořicí z černé taštičky. Pravidelný chod věcí býval někdy narušen bouřkou, jejíž první zahřmění nás vrhlo pod postel, kde jsme žmoulali polštáře a modlili se, a někdy sestávala změna programu z krátkých procházek, na nichž nás bábinka za každým druhým krokem zastavovala, jestli neuslyšíme chřestýše. Vybičovala nás do stavu, kdy jsme při zašustění padajícího listu zbledli, zpotili se a obrátili na úprk domů, do bezpečí srubu. Bábinka nás cepovala ke znalosti všech nebezpečenství života ve volné přírodě. Varovala nás před orly, jestřáby, včelami, mouchami a ovády, kteří ukrutně štípou, před moskyty a komáry, kteří mohou zaútočit ze vzduchu. A před klíšťaty, hady, pijavicemi a brouky, kteří mohou vyskočit a chňapnout po nás ze země. Přesvědčila nás, že stromy kolem paseky, na které stály naše chatičky, jsou něco jako mříže klecí v zoo a hned za nimi se prohánějí stovky vlků, medvědů grizzly a pum a rvou se mezi sebou, který z nich nás sežere.

Z prázdnin s maminkou a tatínkem ve stanech jsme se vraceli do města hnědí a zdraví, ale z letních dnů s bábinkou jsme přijížděli vystrašení, bledí a celí nakřivo po dlouhých hodinách proležených v peřinách pod postelí modlíce se za bouřky, nebo natěsnaní v malých chatičkách v bezpečí před tesáky divé zvěře sápající se po nás.

Samo sebou, že jsme statečné a nebojácné mamince a tatínkovi bábinku neprozradili, ani jsme jim nepověděli nic o úkladech života v přírodě, takže pravděpodobně přemítali, jak mohli oni, silní odvážlivci, zplodit tuhle hromádku vyplašených králíků.

Když maminka s tatínkem odjeli na dlouhé cesty, a to bylo často, zůstali jsme doma s bábinkou. Nechala nás všechny spát ve svém pokoji na vojenských lehátkách a na skládacích postelích, které spěšně a nepříliš pečlivě postavila a které proto neustále padaly a odíraly nám nosy a vyráběly modřiny pod očima.

Bábinka přechovávala vedle své postele pár tatínkových bot, a jakmile zaslechla v domě jakýkoliv zvuk, vyklonila se z postele a mlátila botou do podlahy, aby loupežník nebo vrah - který z nich se právě přinatrefil - myslil, že je v domě mužský a ne „samotná bezbranná ženská a pár malejch dětí“, všichni v klubíčku a v očekávání, kdy že budou pozabíjeni.

Naše „děvčata na výpomoc“ se často vracela domů pozdě a já jsem v dospělosti uvažovala, jestli v nich to dusání mužských bot uprostřed noci nahoře v poschodí v době, kdy věděly, že maminka s tatínkem jsou v New Yorku nebo na Aljašce, nevzbudilo domněnku, že bábinka vede tajný milostný život. Nahodilého pozorovatele, jako byly posluhovačky, mohlo něco takového klidně napadnout, protože bábinka byla velmi hezká žena, drobná, s velkýma modrýma očima, s něžnými pravidelnými rysy a lesklými vlnitými vlasy. Ale pro ty, kdo ji znali, existovalo několik pádných důvodů, proč nic takového nemohlo přicházet v úvahu. Především bábinka muže nenáviděla - všechny mužské kromě tatínka. „To vypadá na ňákýho parchanta ožralu, těm je to podobný,“ utrousila, když narazila v novinách na zprávu o znásilnění nebo vraždě. „Celej svět je dělanej jenom pro mužský, na to nikdy nezapomeňte,“ varovala nás, když dbala na to, abychom měly zavřené oči při pochodu kolem hospody U stříbrňáku. A když u nás večeřeli těžařští odborníci, tatínkovi přátelé, což bylo šestkrát do týdne, napomínala bábinka služebné: „Moc se s tím nepiplejte, mužský sežerou všechno. Čuňata!“

Za druhé by se byl každý milenec bábinky musil vyzbrojit vytrvalou touhou a dlouhým loveckým nožem, protože bábinka byla velice zabalená, přímo zatarasená. Nahotu považovala za hřích a varovala nás: „Né abych vás přistihla, jak lítáte úplně nahatý!“ A co se jí týkalo - pouze přidávala nebo odebírala vrstvy šatstva - podle počasí. Úplně na povrchu měla pokaždé čistou a naškrobenou bílou zástěrku, během dne přikrytou velikánskou kostkovanou zástěrou. Pod těmihle zástěrami byly červené hedvábné šaty, černá vlněná sukně, bílá batistová blůza s vysokým límečkem stojáčkem, nesčetně flanelových spodniček, živůtek, šněrovačka nohama vzhůru s podprsenkou miloučce přiléhající k bokům a nakonec čímani.

Za třetí by bábinčin milenec byl zajisté spočinul na lůžku velice hrbolatém, vycpaném všemi jejími župánky, nočními kabátky a pod polštářem naskládanými několika rezervními čímany. Při pravé ruce měla pod prostěradlo vsunutou bibli, na druhé straně knihu, kterou právě četla, malé pytlíčky s cukrovím, jedno či dvě jablíčka, několik časopisů, rozmanité sáčky a krabičky, a hned pod přikrývkami nebo pod polštářem skleničku kafru, aby na ni snadno dosáhla.

My děti jsme tohle zařízení milovaly, a když nám bylo smutno nebo jsme se něčeho bály, byla bábinčina postel útočištěm přívětivým jako venkovský krámek.

Bábinka byla neúnavný čtenář. Četla nám nahlas a za našeho pobytu v Butte nás obeznámila s biblí, přečetla nám Poutníkovu cestu, Dickense, Thackerayho, Lewise Carrolla, Kiplinga, Malého plukovníka, Kouzelníka z Ozu, Pět malých pepřů a celého Zane Greye, jehož jsme zbožňovali. Zaměňovala dlouhá slova za taková, kterým jsme rozuměli, aniž přerušila plynulost řeči, ale po jedné či dvou hodinách s Malým plukovníkem nebo s Pěti malými pepři začala podřimovat a posílala nás do kuchyně, abychom požádali kuchařku Mařenku o černou kávu. Černá káva obyčejně bábinku zase přivedla k životu, takže pokračovala ve čtení až do oběda nebo do večeře nebo dokud nebyl čas ke spaní, ale někdy, hlavně při nechutném šprýmování Malého plukovníka nebo setrvalém řvaní Pěti malých pepřů, kteří brečeli, když byli šťastni, pila bábinka jednu černou kávu za druhou, a přesto pořád usínala, a když se probudila, četla znovu a znovu stále stejný odstavec. Několikrát jsme se marně pokusili vzbudit ji docela, ale pak jsme to vzdali a šli si hrát ven.

Bábinka byla trpělivá, netrpělivá, laskavá, přísná, vtipná, smutná, moudrá, pošetilá, pověrčivá, pobožná, předpojatá a milovaná. Byla to zkrátka a dobře babička, a to je koneckonců žena, jejíž nedůslednost čas prohloubil a život přibrousil.

Nesnáším ženy, které si stěžují na to, že s nimi musí žít jejich matky nebo matky jejich manželů. Mému, bábinkou ovlivněnému pohledu připadá život dítěte bez prarodiče v domě jako suchopár.

JAK SE HÁZÍ HRÁCH NA STĚNU

Když mi bylo devět let, přestěhovali jsme se do Seattlu ve státě Washington a průkopnické časy byly ty tam a začali jsme se připravovat na život. Alespoň jsem přesvědčená, že to měli maminka s tatínkem na mysli, když zapsali Mary a mě do hodin zpěvu, klavíru, tance, baletu, na francouzštinu a na recitaci. Kdyby byli věděli, co nám osud nachystá, nebo alespoň co nachystá mně, mohli si ušetřit spoustu peněz a námahy, protože mému životu na slepičí farmě by bylo nesrovnatelně lépe posloužilo, kdyby mě byli třebas na pár hodin denně zavřeli do podchlazené špajzky, kde bych byla seděla a hleděla na ošatku s vejci. Rozhodně by takovýto výcvik byl užitečnější než dejme tomu francouzština nebo balet. Francouzština se mi koneckonců hodila při čtení autorů píšících anglicky i francouzsky, ale výuka francouzské konverzace byla naprosto ztrátový podnik, jelikož jsem většinou konverzovala sama se sebou a pouze rodilí Francouzi samomluví francouzsky.

Kromě tohoto naočkování kulturou jsme ještě navíc byly my děti po hlavě vrženy do gigantického plánu „Zdraví“. Nesměly jsme solit pokrmy, pít mezi jídlem, musely jsme všechno stokrát rozžvýkat, vstávat v pět hodin, koupat se ve studené vodě, cvičit podle hudby a hrát tenis. A zřejmě také v zájmu zdravé mysli jsme nesměly chodit do biografu ani číst vtipy.

Jeden z domů, v nichž jsme bydleli, patřil dřív dánskému

konzulovi a měl dole v přízemí veliký plesový sál, který tatínek okamžitě proměnil v tělocvičnu s hrazdou, basketbalovými košíky a žíněnkami. Každý večer nás donutil vstoupit do této mučírny, aby nám „protáhl tělo“. Skákali jsme přes hrazdu bez podpory rukou, věšeli jsme se na ni za kolena, hráli jsme basketbal, metali salta nazad a nenáviděli tatínka. Nechtěli jsme být zdraví. Chtěli jsme chodit do biografu, číst vtipy a povalovat se jako ostatní nezdravé děti. Naštěstí odjížděl tatínek často na služební cesty a v okamžiku, kdy se za jeho otvídovanými zády zavřely domovní dveře, vytáhli jsme několikaměsíční nálož humoristických časopisů a rozhnízdili se do života s horkými koupelemi a požehnaným povalováním, dokud se nevrátil.

Služební úkoly odváděly tatínka z domova na šest měsíců v roce a je s podivem, že naše svalstvo zvládlo tu zátěž tvrdého otužování a rosolovitého změkčení. Když byl tatínek pryč, přetrvávaly jen hodiny teoretického vzdělávání, protože ani maminka, ani bábinka neprahly po vstávání v pět hodin ráno, po studených koupelích a po cvičení o nic víc než my.

Za tenhle tatínkův příšerný zdravotní komplex jsem prý byla přímo odpovědná já, protože jsem byla hubené nazelenalé dítě, které chytlo kdeco. Zanesla jsem domů spalničky, zarděnky, příušnice, plané neštovice, záněty spojivek, spálu, černý kašel a vši a svrab. Každé ráno mě bábinka a maminka prohlédly pod silnou žárovkou, než mě odeslaly do školy, aby vyšetřily, čím jsem v noci vypučela, protože jsem neustále vypadala tak nezdravě, že dokud se neobjevily nějaké pupínky, nedokázaly odhadnout, jestli jsem zdravá nebo nemocná.

Vždycky jsme sídlili ve velkých domech, protože tatínek hrozně rád zval lidi, aby u nás bydleli. Jen tak mimochodem zatelegrafoval mamince z Aljašky: „Čekej ve čtvrtek u parníku Alameda - Bili Swift s rodinou přijede na pár měsíců

do Seattlu - pozval jsem ho, aby bydlel u nás.“ Maminka vyměnila prostěradla na postelích v hostinském pokoji, vzdychla a odjela Čekat na parník.

Někdy byl Bili Swift a jeho manželka a děti roztomilí a litovali jsme, že odjíždějí, ale jindy byl Bili Swift jeden z největších otravů pod sluncem, měl ukňouranou manželku a s jeho dětmi jsme se rvali na život a na smrt. Jací to budou hosti, jsme dokázali uhádnout podle bábinky po prvních čtyřiadvaceti hodinách. Když to byli zajímaví a příjemní lidé, oplácela jim bábinka laskavostí, vtipem a šarmem, jenž jí byl vlastní, ale když byli nudní nebo jí šli nějakým způsobem na nervy, dala nám bábinka znamení, a to tak, že pletla jména. Jestliže se jmenovali Swiftovi, říkala jim Smithovi, Sharpovi nebo Wolfovi. Jestliže bylo jedno dítě Gladys, jmenovala ji bábinka Gertruda nebo Glesso a na chlapce Petra volala Pavle.

Bábinka znala i jiné delikátní způsoby, jimiž projevovala, že jí návštěva vadí. Ze své ložnice ve druhém poschodí volávala na nás děti, když jsme si hrály v přízemí: „Dětííí, prosim vás, děte nahoru, jesli ty votrapové sou eště v koupelně. Čekám tu už hodinu a nemůžu se tam dostat!“

Myslili jsme si, že to dělá bábinka děsně chytře, protože jsme věděli, že naši hosté vědí, že máme několik koupelen. Zasvěceně jsme pokukovali jeden po druhém a uchichtávali jsme se a nechali jsme ji volat alespoň pětkrát, než jsme se ozvali. Tehdy musela maminka silně čerpat z velkých hlubin svého šarmu a taktu a navzdory bábinčiným glosám setrvali všichni naši návštěvníci tak dlouho, jak si předsevzali, a nikomu se od nás nechtělo.

Když mi bylo jedenáct a zrovna jsem se v baletu začínala učit chodit na špičkách, koupili jsme dům v Laurelhurstu, blízko vody. Bylo to celé velmi krásné, se sadem, zeleninovou zahrádkou, tenisovými kurty a s obrovským trávníkem na kroket. Okamžitě jsme zakoupili krávu (a ta, aby se nám zavděčila, se nám otelila), dva jezdecké koně, dva psy, tři kočky, krocana, bílé myšky, dvanáct kuřat, dva kačery, několik zlatých rybiček a kanára. Nechovali jsme zvířata pro užitek, nýbrž pro přátelství, a to nám poskytovala. Ve dne v noci to všechno postávalo kolem vchodu.

Docházel k nám chlapec, který dojil krávu, krmil tele, hřebelcoval koně a všechny je uvazoval venku, ale buďto byl slabý, nebo byli oni silní, protože v okamžiku, kdy odešel do školy, přicválala zvířata zpátky k zadnímu vchodu, kde je bábinka krmila zbytky lívanců, topinkami a kakaem.

Milovali jsme svou zvířenu a naši hosté ji zřejmě také milovali, nebo jestliže ji nemilovali, alespoň jim nevadila, protože náš dům neustále přetékal jak zvířaty, tak návštěvníky. Pořád u nás bylo plno tatínkových přátel, maminčiných známých, bábinčiných hostí, našich kamarádů a zvířat.

Celkem nás bylo sedm - i s tatínkem, který byl doma zřídkakdy, ale stůl byl vždycky prostřený pro dvanáct a někdy pro čtyřicet. Večeře byla vzrušující záležitost, kvůli níž jsme si v horečce rozčilení drhli kolena, převlékali šaty a kartáčovali vlasy. Maminka seděla na jednom konci stolu a tatínek na druhém - pokud byl doma - bábinka po tatínkově pravici a my děti jsme byly rozmístěny strategicky, abychom se nepraly. Tatínek vydal nařízení, které se velmi přísně dodržovalo, ať byl doma nebo ne - že se u stolu smí hovořit pouze o předmětech obecného zájmu. Tím se zamezily takové příspěvky z naší strany, jako: „V mojí třídě je kluk, co jí mouchy,“ a „Myrna Hepplewaitová na mě vyplázla jazyk a já jsem řekla: hé-hé, hé-hé a vona mě praštila a já sem pověděla jejich mamince … Vlastně nám to zabránilo vůbec se vměšovat do rozhovoru, krom vzácných příležitostí, a dneska si myslím, že to byl výborný nápad. Velice mě popouzí, když u někoho stoluji a vyprávím své krásné příběhy a vtipy a do řeči se mi mísí: „Hubertku, to sis ukous moc velikej kousek,“ nebo „Mamíí, pověděla si velikonočnímu králíčkovi, že k nám musí vlízt komínem?“

Jakmile jsme se v Laurelhurstu zabydleli, rozhodl tatínek, že krom výuky Mary, Darsie a mne ve zpěvu, klavíru, baletu, výrazovém tanci, francouzštině a recitaci a Clevova klarinetu se musíme všichni vzdělat ve všeobecném technickém minimu.

Jeho prvním krokem v tomto směru bylo, že přikázal Mary, Clevovi a mně, abychom natřeli střechu našeho třípatrového domu. Střecha měla být červená a každý z nás obdržel kbelík barvy, velikánský štětec, žebřík a pár velice všeobecných a neurčitých instrukcí o lakování. Zřejmě se nám nedostávaly žebříky, takže Cleve a já jsme stáli na stejném - Cleve byl jenom o jednu nebo dvě příčle nade mnou, a oba jsme s vyplazenými jazyky namáčeli štětce do barvy a horlivě jsme plácali červeň, jak se dalo a kam se dalo. Ne snad, že by se nám v pracovním úsilí zalíbilo - to ne. Považovali jsme to zase za jeden z tatínkových dokonale pitomých nápadů a chtěli jsme to mít co nejdřív za sebou.

Zrovna jsme domalovali stříšku nad zadní verandou a popolézali jsme, když vtom se něco porouchalo a Cleve převrhl vědro barvy mně na hlavu a za krk. Bábinka mě vycídila terpentýnem, ale bručela: „Podle mýho názoru je to zázrak, že ste vůbec naživu s těma nápadama, co některý mužský dostávaj.“

Střechu jsme přesto natřeli celou, a to tím způsobem, že mě tatínek držel za paty, abych mohla hlavou dolů natřít vikýřová okna ve střeše, ale byla to práce úděsná a kluzká a coby výuka v soběstačnosti dokonalé fiasko.

Další tatínkův krok byla koupě malorážky a obrovského terče. Bábinka propadla hysterii. „Flinty, „ kvílela, „flinty sou pro Húny a pohany. Dyť ty děti jeden druhého pobijou - proboha tě prosím, Darsie, nedávej jim do ruky flintu!“ A tak jsme se učili střílet. Mary a já jsme byly obě trochu krátkozraké a střílely jsme moc špatně, ale Cleve střílel báječně a pořád. Cleve se stal takovým střeleckým přeborníkem, že začal už v deseti letech chodit na lov a tatínek byl nadšený, až jednou Cleve zamířil a vypálil na křepelku, která se usadila na parapetu velikého arkýřového okna vedlejšího domu. Nikdo ze sousedů nebyl zabit, ale arkýřové okno bylo značně drahé, a proto byla puška na nějaký čas odložena a tatínek nám pořídil velikánský luk a šípy a obrovský slaměný terč. Zatímco se Cleve cvičil v lučištnictví, my s Mary jsme se učily vařit. Dohlížela na nás maminka, která byla báječná kuchařka, a bábinka, bezesporu nejhorší kuchařka na světě. Maminka nás učila marinovat maso česnekem a dusit všechno se spoustou cibule, připravovat francouzskou majonézu z olivového oleje a vytírat česnekem mísu, přihodit do fazolí plátek cibule a šlehat bramborovou kaši až těsně před podáním na stůl, odměřovat dávky kávy a čajovou konvici vždycky vypařit horkou vodou.

Bábinka nás učila, že do těsta na koláče hodíte všechno, co máte po ruce. Malou cibulku, pár skleniček starého džemu, zbytek piškotu a sirup vyškrabaný ze dna lahvičky, pár hrozinek, višní, hroznového vína, švestek či datlí, zásadně přepálený omastek namísto másla nebo rostlinného tuku. Její pečivo bylo prostě příšerné - těžké a připálené a plné zrníček a pecek. Pokaždé, když jsme odmítali ty koláče jíst, dávala najevo, jak je zhrzená, ale já jsem pevně přesvědčená, že nám to své pečivo předkládala jako test charakteru, protože když jsme zůstali neoblomní, ani nemrkla a hodila všechno psům nebo slepicím.

Bábinka vždycky hlásala, že nesnáší rozmařilost a plýtvání, a naše služebné z ní šílely, protože je nutila cpát do ledničky malé kastrolky s jedním hráškem, třemi fazolkami, osminkou nebo lžičičkou džemu a vymačkaným stroužkem citrónu. Když pak maminka nakonec nařídila vyklizení ledničky a začala vyhazovat všechny ty rendlíky a zmetky, bábinka se urazila a šla a koupila patnáct kilo mouky, podala to mamince a prohlásila: „Tak di a vyhoď todle taky. Vy mladý dneska prostě musíte plejtvat.“

Bábinka vyráběla také hrozitánsky veliké a úděsné čajové koláčky. Dávala do nich stejné přísady jako do výše uvedeného těsta, ale mnohem víc mouky. Tyhle koláčky byly mohutné a kulaté a tlusté asi ke dvěma centimetrům. Lepily se na patro a neměly vůbec žádnou chuť. Museli jsme vyřešit problém, co s tím, a to zvlášť když jsme se konečně usadili a přestali jsme se stěhovat z místa na místo. Koláčky se výhrůžně tyčily v kuchyni, povalovaly se vzadu na verandě, nikdo se jich ani nedotkl, až se konečně nastěhovali naproti nám Warrenovi. Warrenovi měli nádherný jižanský dům a dvě auta, ale jejich děti - měli čtyři - dva chlapce a dvě děvčátka - jedly psí suchary. Nevím, z jakého důvodu, ale jedly je. Paní Warrenová chovala u zadního vchodu do domu padesátikilový pytel psích sucharů a malá Warrenčata si je po škole nacpala do kapes a uždibovala z nich, když jsme skákali panáka nebo hráli „maso“. Jednou jsme je ochutnali, a po bábinčiných koláčcích nás nijak nešokovaly, ale taky nás ta psí trpkost - nepochybně aroma sušené krve a kostí

- nijak neokouzlila.

Jednou se Warrenovy děti zastavily u nás dřív, než si zašly domů pro svůj příděl psích sucharů, a bábinka náhodou právě pekla koláčky („náhodou“ pékávala koláčky obvykle šest dnů v týdnu, protože tvrdila, že jsou laciné a výživné a že tak ušetříme) a všem nám pečivo vnutila. Warrenovým chutnalo. Užasli jsme a na zkoušku jsme si drobátko kousli, abychom zjistili, zdali se náhodou koláčky nezměnily. Nezměnily. Byly stejné, obrovské, tuhé, nechutné jako vždycky, ale ve srovnání s psími suchary byly asi delikátní, protože Warrenčata žadonila o další a taky je, chudáci, dostali. Dostali tolik, kolik dokázali sníst, a všechny, které se nám sníst nepodařilo. A od toho dne spořádali veškeré bábinčiny počinky a nám už nemusela naskakovat husí kůže, když jsme se dívali, jak velkoryse vhazuje do těsta zbytek francouzské majonézy a zavařovačku starých švestek.

Když mi bylo dvanáct, zemřel tatínek v Butte na infekční zápal plic. A za pět měsíců se narodila moje rusovlasá sestra Alison. Všechno to bylo velmi smutné, ale události pozbyly poněkud na tragičnosti a nabyly jakési horečnatosti tím, že nás navštívila Drahábabička. Přijela, aby potěšila maminku a změnila náš život v peklo. Oblékala Mary a mě do barchetových šatiček a slamáčků, ptala se nás, kdo jsou naši kamarádi a čím jsou jejich otcové. Nedovolila bábince pracovat na zahrádce, protože se to na dámu neslušelo, tak se bábinka plížila z domu kolem půlnoci, aby si okopala brambory a dýni. Drahábabička také nedovolila, aby naše stará skotská chůva jedla s námi u stolu, a urazila ji tím, že o ní mluvila jako o služce. Když kráčela do města, našlapovala, jako bychom měli dřevěné chodníky, a „pobavilo ji všechno, co viděla v našich obchodech, protože to nebyl New York.

Naším jediným útočištěm se stala prádelna, což byla veliká místnost přistavěná vzadu k domu a spojená s kuchyní různými chodbami, halami a verandami. Vysedávali jsme tam s chůvou a s bábinkou, vařili jsme si čaj na prádelním kotli a pomlouvali jsme Drahou babičku.

Když konečně odjela do New Yorku, uchopili jsme život zase do vlastních rukou a běh věcí pokračoval víceméně stejně jako před tatínkovou smrtí, až na to, že jsme byli chudší a navštěvovalo nás čím dál tím míň přátel maminky a tatínka nebo bábinky a čím dál tím víc přátel Mary. Museli jsme šetřit, a proto jsme přestali docházet na soukromé hodiny, kromě klavíru a baletu, a na podzim jsme se zapsali do státní školy.

Moje sestra Mary měla velký úspěch u chlapců na střední škole i na univerzitě, ale já jsem nosila rovnátka na zubech a pěkné vysvědčení. Mary odsvištěla na večírky a já jsem zůstávala doma s bábinkou a studovala jsem dějiny starověku nebo jsem hrála s Clevem šachy. Mary vodila domů stovky mládenců, ale také stovky děvčat, takže já jsem obyčejně pekla piškot a myla nádobí, kostkovanou zástěru uvázanou přes odznak nejlepší žákyně a přes bolavé srdce.

Bábinka mi říkávala, že jsem typ, který se bude líbit „starším pánům“, ale protože v mých představách vypadal starší pán jako obrázek na krabičce cucavých bonbónů proti kašli, nijak mě to neutěšovalo. A ještě ke všemu jsem zničehonic přestala být nazelenalá a kostnatá a začala jsem být růžovolící a tlustá. Narostlo mi velikánské pevné poprsí a velikánské pevné břicho a to nebylo v módě. V módě byla má nejlepší přítelkyně, vysoká sto osmdesát centimetrů a vážící dvaačtyřicet kilo. Měla drobnou hlavu a úzká ramena a určitě vypadala jako teploměr, ale pro mě byla prostě nádherná. Kupovala jsem si šaty tak těsné, že jsem se do nich musela vsunovat jako podhlavník do povlaku, a začala jsem kouřit a pít černou kávu, ale přesto jsem pořád měla hned pod bradou velikánské pevné poprsí a trochu níž velikánské pevné břicho. Mary měla určitě také poprsí a břicho, ale jí tyhle součásti zřejmě nepřekážely tak jako mně. Možná že proto, že „vedla život“. Říkali jí „Prskavka“ a pod její fotografii ve školním výročním časopise napsali: „Prskavka je děvče, které má říz.“ A pod mou fotografií natiskli v očividném zoufalství: „Vynikající studentka - upřímná přítelkyně.“

Byla jsem „do domácnosti“ a maminka mě učila rovnat cípy prostěradel a stlát postel tak, že byla hladká jako sklo. Bábinka zastýlala do postelí ohřívací láhve s vychladlou vodou, knížky, hračky, župánky či cokoli, co tam kdo v ranním spěchu pohodil. Maminka trvala na tom, že všechno, co děláme, musíme dělat pořádně, ale bábinka říkávala: „Moc se s tím nepárejte, zejtra to budete muset dělat nanovo.“

Maminka prostírala každý večer, ať jsme měli hosty nebo ne, stůl se svíčkami, stříbrem, skleničkami a květinami. Bábinka jedla raději v kuchyni příborem sestávajícím z loupáčku na brambory a z vidlice na maso. Maminka mě učila umývat nádobí: nejprve sklo, pak stříbro, potom porcelán a nakonec hrnce a pánve. Bábinka umyla nejprve nějakou skleničku, potom mastnou pánev a pak sem tam kousek stříbra. Maminka nosila na stůl jídla krásně zdobená petrželkou a paprikou a zeleninovou přílohu vkusně barevně sladěnou. Bábinka házela potraviny na stůl v kastrolech, ve kterých vařila, a když nám nakládala jídlo na talíř, navršila všechno na jednu odstrašující kupu, přičemž většina talíře zůstala prázdná. „Dyť to vlastně není nic jinýho než výživa pro tělo,“ řekla a plácla na lžíci bramborové kaše kotletu a na to celé nasypala hrášek. Byla to výchova plná rozporů a výsledek je, že jeden den nedokážu uklidit vůbec nic a nazítří jsem schopná olizovat trámy a vydloubávat jehlou prach z dírek po hřebících.

Když mi bylo sedmnáct a studovala jsem druhým rokem na univerzitě, přivedl můj bratr Cleve na sobotu a na neděli hodně vysokého a velmi hezkého staršího pána. Měl snědou pleť, hnědé vlasy, modré oči, bílé zuby, trochu zastřený hlas a laskavé a mírné chování - což byly samé vynikající vlastnosti a Mary i její přítelkyně se svíjely v obdivu, ale vůbec to nejbáječnější a zcela výjimečné na něm bylo to, že jsem se mu líbila já. Dodnes nechápu proč, ledaže ho překonala ta spousta panenskosti. Pozval mě na večeři, šli jsme tančit a do biografu a já jsem se zamilovala až po uši, což ho zřejmě potěšilo, a když mi bylo osmnáct, vzali jsme se. Bob byl o třináct let starší než já, ale zdaleka v ničem se nepodobal obrázku na cucavých bonbónech.

Proč vlastně jezdí více či méně inteligentní lidé na svatební cestu? Dodnes hledám manželský pár, kterému by se byla svatební cesta vydařila. A když už musíte jet na svatební cestu, proč si zrovna vybrat podivínské staromódní město jako Victoria v Britské Kolumbii, kam by měly jezdit pouze dvojice, které už umějí v manželství chodit, protože jsou k sobě připoutány nejméně rok, nebo by tu krajinu měli navštěvovat příbuzní, kteří sbírají starožitnosti.

Strávili jsme ve Victorii týden, a ačkoliv jsem tam již byla několikrát předtím, překvapilo mě, že jsem si nevšimla, jaké je to nudné hnízdo. Nedalo se tam dělat vůbec nic. Horečnatým veselím a rozmařilostí se ve Victorii rozuměly taneční čaje v jednom hotelu, v němž se Kanaďanky v bílých sandálech, hořčicově žlutých šatech a baretech předkláněly a otáčely kolem konzervativních Kanaďanů. Strávili jsme v tom „Thé Dansantu“ celé odpoledne, ale u našeho stolu byl očividný nedostatek bujarosti. Bob, ten milý, veselý, chápající společník za dnů našich schůzek, seděl s bradou pokleslou na hrudník a mrzutě civěl na tančící páry a já jsem jedla. Jedla jsem celou tu dobu, co jsme byli ve Victorii. Byla jsem hrozně tlustá a zoufale jsem chtěla nejíst a vypadat romanticky a graciézně, ale nedalo se zkrátka nic jiného dělat. Bob nejedl téměř vůbec nic a rozhlížel se kolem sebe úkosem jako polapené zvíře. Chápu, že to musí být děsná rána, když se starý mládenec vzdá své svobody, zvlášť když si při každém pohledu na svou choť uvědomí, že ho čeká budoucnost překypující nehoráznými účty z koloniálu.

Během plavby do Victorie se Bob tvářil jako dobře zapracovaný úředník pojišťovny, a hovořil znalecky a podrobně a dlouho o prémiích, připojištění a životních pojistkách a já jsem učinila předsevzetí, že se zeptám maminky, kolik mám nastudovat o pojišťování, abych mohla svému muži pomáhat, ale abych se mu zas moc nepletla do práce, a přemítala jsem, jaké přítelkyně asi jsou manželky zaměstnanců pojišťovny.

Na zpáteční cestě z Victorie hovořil Bob o svém dětství na ranči v Montaně, kde se pěstovalo obilí, o studiích na zemědělské fakultě a o svém prvním zaměstnání - byl správcem na veliké slepičí farmě. O obilnářském ranči vyprávěl s nadšením, s jakým by člověk vzpomínal na svých prvních patnáct let prožitých na galejích, a usoudila jsem, že považuje práci v zemědělství za těžkou a nevděčnou.

Ale potom začal o tom slepičím podniku a pohrával si s každou podrobnůstkou tak láskyplně jako matka s prvním střevíčkem svého mimina. Když došel k Číslům - cena za slepici a za vejce, cena za tucet vajec, výhoda otevřených výběhů, čtvereční metry připadající na jednu slepici - vyslovoval je s takovou touhou, že naslouchat lhostejně bylo jako pokoušet se plavat klidně ve vodním víru. A nakonec mi pověděl, že našel místečko na pobřeží - často tam prý jezdívá na služební cesty - místečko jako stvořené pro slepičí farmu a že by se to mohlo koupit skoro zadarmo. A co prý si o tom myslím? Co jsem si o tom myslela? Inu, co bych si myslela, maminka mi vštěpovala, že manžel musí být šťastný ve své práci, a jestli chtěl být Bob šťastný ve slepičářství, byla to jeho věc. Já jsem uměla umíchat majonézu, narovnat rohy prostěradla a rozsvítit svíčky na stole prostřeném na večeři, a tak slepice nebo pojišťovna, já si svůj úděl splním.

To jsem si tehdy myslela. A myslí si to spousta manželek, jejichž choťům zvlhne zrak při pohledu na vajíčko servírované k snídani, spousta manželek, jejichž partneři spřádají plány, jak vezmou celoživotní úspory a vrhnou je do obchodování se slepicemi.

Proč chce, propánakrále, kdekdo chovat slepice? Proč se slepičářství stalo svatým grálem drobného občana? Snad proto, že většina mužů žije v děsu, že dostanou výpověď, že ztratí zaměstnání, že nebudou mít dost peněz na jídlo a střechu nad hlavou pro své drahé, a že slepičářství má svatozář setrvalosti? Nebo proto, že při chovu slepic je každý svým vlastním pánem, čímž se vyhne problémům mezi zaměstnanci a zaměstnavateli, problémům, které trýzní tolik lidí? Chování slepic má jednu velkou výhodu: když je slepice líná a nehodlá konstruktivně spolupracovat nebo je nepřívětivá, usekneš jí hlavu, a tím se situace jednou provždy vyřeší. „Jestli si myslíš, že se budeš vytahovat, tak to tedy ne!“ prohodíš a pěkně hladce jí ušmikneš hlavu.

Přiznávám, že už tato skutečnost sama o sobě může ospravedlnit touhu tolika mužů po slepičím podnikání, ale opakuji znovu, proč zrovna slepice? Proč by to nemohly být narcisy, kapusta, salát, králíci, vepříci, kozy? To všechno stačí jeden člověk upěstovat na venkově a je to poloviční riziko ve srovnání se slepicemi.

Následující ráno po našem návratu do Seattlu zařinčel budík v půl sedmé. V půl sedmé a jednu minutu dusal Bob zahalený do plandavé vlněné kostkované košile po kuchyni našeho malého bytečku, vařil kávu a žádal, abych sebou hodila. Ve tři čtvrti na devět jsme měli za sebou dvacet kilometrů jízdy a nastupovali jsme na převozní pramici do prvního kola cesty za „roztomilým místečkem“.

Byl to jeden z našich lepších březnových dnů - takový ten březnový den, jaké tu občas míváme a které člověka zmámí až k předpokladu: ,,Po takovémhle jaru musí určitě přijít horké dlouhé léto,“ a začne si kupovat do zásoby opalovátka a šortky a brýle proti slunci, a ze kterých se pak vyklube neduživé léto drkotající zimničnaté zuby a připomínající únor.

Ale tenhle březnový den byl jasný a krásný a já s Bobem jsme se po celou dlouhou dobu plavby procházeli po palubě a obdivovali tmavě modrou vodu Pugetova zálivu, blankytné nebe, hustě zalesněné tmavozelené ostrůvky, plující klidně tu a tam, a obrovské hřebeny pohoří Olympiku, které se nám přátelsky odhalily v celé své zasněžené velkoleposti. Tyhle hory nemají měkké křivky a dívčí naducanost východních horstev. Jsou to bohyně s vysokými ňadry a s širokými boky, vznosné a nedotknutelné. Jsou také samolibě blahosklonné u vědomí, že vypadají přesně tak, jak hory vypadat mají.

Byli jsme na té velké lodi plné lidí jediní cestující, kteří se šli nadýchat čerstvého vzduchu nebo se vůbec jen podívali na obdivuhodnou scenérii. Všichni ostatní, úředníci, obchodníci, manželky farmářů, dělníci z pil a Indiáni, zůstali buďto dole ve svých autech, nebo v autobusu, který byl přepravován po pramici, nebo se choulili v přetopených místnostech a četli při špatném osvětlení noviny. Vypadali nevábně a Bob i já jsme schytali vražedně vzteklé pohledy, když jsme asi tak po půlhodině rozjařené vešli, podupávali jsme studenýma nohama, práskli jsme dveřmi a sháněli jsme se po kávě. Kávy se nám dostalo v lodní kuchyni - byla tmavě zelená a skorém studená a vypili jsme ji v nevlídné společnosti dvou farmářských manželek, rozprávějících „vo těch hnisavejch trubičkách, co dali Alici po voperaci“.

Bob kouřil, když jsme vešli, a nikdo si toho valně nevšiml, ale když jsem si já zapálila ke kávě cigaretu, strhla si jedna z farmářek z hlavy svůj klobouk v barvě hnoje a začala se zuřivě ovívat směrem ke mně, vydávajíc drobný hekavý kašlíček. Kouřila jsem klidně dál a druhá farmářka popadla noviny a mávala jimi tak zuřivě, že jsem se bála, že nám smete hrnečky s kávou do klína. Bob na mě zasyčel: „Radši tu cigaretu zamáčkni,“ a já jsem zasyčela zpátky: „Ze srdce si přeju mít tady ohromné černé cigáro,“ a Bob se na mě káravě podíval a vyvedl mě ven a podal mi malou knížečku, o níž jsem se domnívala, že to bude nábožný traktát, ale ukázalo se, že to je publikace z cestovní kanceláře popisující krajinu, v jejíchž hlubinách byl skryt náš nadějný ranč. Brožurka oplývala superlativy: „Pohoří Olympik je nejrozervanější pohoří Severní Ameriky … největší výskyt Douglasovy jedle … jeden a čtvrt miliónu hektarů, z toho milión hektarů naprosté divočiny … mys Flattery je nejzápadnější bod Spojených států … největší rybářské loďstvo Pacifiku vyjíždí z mysu Flattery …“

Knížečka tvrdila, že se zde příroda předvádí ve svém nejvyšším majestátu, že příležitost buší na naše dveře, že přírodní zdroje žadoní, aby byly využity, a vyhlídkové cesty se souží, jak touží, aby se po nich jezdilo. Jevilo se mi to celé lehce zhysterizované, ale tehdy jsem zdejší krajinu ještě neviděla. Dnes už vím, že ji skutečně lze popsat pouze v superlativech. Nejrozervanější, nejzápadnější, největší, nejhlubší, nejprostornější, nejdivočejší, nejzvěřinatější, nejbohatší, nejúrodnější, nejopuštěnější, nejbezútěšnější - to všechno jsou náležitosti tohoto pobřeží.

Loď přistála, my jsme vystoupili na břeh a objeli jsme dvě ulice, z nichž Docktown sestával. Byla zde velká pila, kouzelný starý viktoriánský hotel s krásně upravenými trávníky a keři, obchod, který patřil dřevařské společnosti, řada ošklivých domů, které také patřily společnosti, a dlouhé molo, z něhož se nakládalo dřevo na nákladní lodě pomocí povážlivě váhavého jeřábu, který chvíli lelkoval tu a chvilku onde a nakonec hodil obrovskou nálož prken málem na hlavu přístavních dělníků. Muži uskočili do bezpečí a z jejich hloučku vylétlo několik kleteb jako ohnivé jiskřičky, ale za chvilku se zase vyjasnilo a všichni se pustili znovu do práce. Jeřáby a beranidla na piloty mě ukrutně a neustále rozčilují a vzrušují a dokážu se na ně dívat celé dlouhé hodiny, a když se konečně odpoutám, nemohu setřást přesvědčení, že to jeřábník bez mého dohledu nezvládne. Byla bych bývala úplně spokojená, kdybych byla mohla zůstat opřená o sluncem proteplené zábradlí v přístavu, vdechovat onu báječnou směs dehtu, cedrového dřeva a mořské trávy, tak charakteristickou pro pobřežní dřevařská městečka, a až do večera bych pozorovala ty jeřáby. Bob mě ale upozornil, že nás čeká dlouhá cesta, a jestli se chceme vrátit ještě před večerem, musíme bez prodlení vyrazit.

Výpadová silnice z Docktownu se nebezpečně kroutila, nebyla příliš široká a jezdilo tam mnoho aut, nákladních vozů, ukrutně plných a hrozivých vleků, které se nakláněly a kymácely. Všichni řidiči jeli, jako kdyby hořelo, a po nesprávné straně silnice, a jen poplašné ječení brzd a pneumatik nás upozorňovalo, že se blížíme k zatáčce. Bob je vynikající řidič, ale měl plné ruce práce, když proti nám ze zatáčky vyrazilo nákladní auto se třemi největšími kmeny pocházejícími z nejrozsáhlejší oblasti Douglasovy jedle na světě, a my jsme museli skočit přes příkop a uhánět do lesa, aby nás hravý vlek dokonale a definitivně nerozmázl. Šofér se vyklonil a zasmál a zamával a odřítil se střemhlav po silnici. My jsme opatrně vycouvali zpátky na cestu a rozvážně se odkodrcali, tisknouce se nervózně ke kraji, jakmile jsme v dálce zahlédli zas nějaký traktor s vlekem. Po chvíli jsme opustili lesy a jeli po kraji velikého údolí, kostičkovaného smaragdovou zelení ozimů, sametovou černí zoraných polí a přívětivým jasem pastvin. Byl to mlékařský kraj a nejmenší hospodářství měla kolem sto padesáti hektarů. Domy vypadaly většinou jako nehezké krabice posazené blízko u silnice a nezdobené květinami ani keři. Od polností je oddělovala silnice a verandami zadních vchodů se tiskly k modročerným lesnatým horským úbočím. Sýpky, sila, stodoly, sklepy a jiné hospodářské budovy, obrovské a blahobytné, se prostíraly podél údolí. Domnívala jsem se, že to je kvůli tomu, aby dobytek nemohl k obytným stavením, ale Bob mi vysvětlil, že silnici postavili dodatečně, a proto vede přes některé usedlosti.

Všude bylo vidět černé a bílé holštýnské krávy a neobydlená, opuštěná hospodářství a - jak mi vysvětlil Bob - všechno to souviselo se vším: v tomhle údolí kdysi pěstovali nejlepší holštýnská stáda v zemi a farmáři investovali do chovu spoustu peněz. Když se potom před několika lety holštýnský zemědělský trh zhroutil, mnoho farmářů zkrachovalo. Ti, kteří tuto ránu přečkali, přišli na mizinu Bangovou nemocí nebo tuberkulózní nákazou dobytka nebo vládním odvodňovacím projektem, který je finančně strašlivě zatížil. Kromě toho všeho tu existoval setrvalý problém s odbytem a zemědělci byli vydáni na milost a nemilost místním továrnám na mléko a sýry, případně některým podnikům z města, a nikdo jim prý nezaplatil slušné ceny - tvrdili farmáři. Bob vůči nim však nemrhal citem; pravil, že jsou beznadějně nepokrokoví a že užívají zastaralých výrobních metod a potom si stěžují, že nemohou obstát v podmínkách moderního obchodování. Zpozorovala jsem, že na vzdálených polích dýmají obláčky kouře. ,,To hoří rašelina,“ vysvětloval Bob, , je to veliká tragédie zdejšího kraje. Před několika léty se několik farmářů snažilo obdělat prakticky nezvládnutelnou rašelinnou půdu a při té práci podpálili několik obrovských hromad klád, kmenů a kořenů, které vykopali, když orali. Kořeny a pařezy shořely, ale farmáři s překvapením zjistili, že hoří sama země a že nepomáhají žádné mokré pytle ani vykopání příkopů, prostě nic. Zkoušeli všechno možné a přišli na to, že se dá oheň uhasit, když kolem malého prostoru vykopou metr a půl hluboké příkopy. To však znamenalo tak velkou práci, že to většinou nechali hořet.“

,,A když oheň dohoří, dá se půda obdělat?“ zeptala jsem se.

„Bohužel nedá, dokonce několik let ne, protože rašelina hoří do hloubky a prohoří na lehounký prach, který neunese koně ani traktor. Pokud se obdělává ručně, rodí brambory velké jako melouny, ale zrovna tak vodnaté,“ znechuceně uzavřel Bob.

„Podívej se támhle,“ vzkřikla jsem a ukázala na zoraná pole černá jako lékořice. „Musí to být ukrutně úrodná půda.“

„Úrodná je,“ řekl Bob, „ale je to rašelina a stojí hrozné peníze odplevelit ji a zavodnit. Vyčistíš pole a oseješ a napřesrok vyoráš kořeny na každém metru a můžeš začít čistit znovu. Kromě toho se musí skoro každý metr odvodnit.“

Pak už jsme jeli dlouho v naprostém tichu a v údolí se pohrdavě černala nedobytná rašelina a z kopců se na nás mračily nedotknutelné lesy.

„Tahle země zavrhuje civilizaci a ne že by jen tak z trucu občas vyplázla jazyk. Její odpor je velkorysý a drtí obrovskou přírodní silou všechno, co se k ní přiblíží,“ pomyslela jsem si a zavrtala jsem se hlouběji do svého kabátu v naději, že brzy dojedeme do nějakého města.

Dojeli jsme do městečka zmítajícího se v šíleném chaosu celých čtyř podniků - měli tu hotel, holičství, benzínovou pumpu a koloniální obchod, v němž byla také umístěna pošta. A nádavkem tu byl roztomilý hřbitůvek a impozantní škola z červených cihel.

Z městečka vedlo pět silnic, ale Bob nezaváhal. Zvolil tu, co vedla na jihozápad k mrazivým horstvům Olympiku. Několik dalších hodin jsme neviděli žádná města, jen krámky na křižovatkách, úrodná údolí, oddělovaná zalesněnými kopci, stáda hovězího dobytka a daleko od sebe rozložené hospodářské budovy. Provrtávali jsme se do hor, ale pořád ještě jsme byli v zemědělském kraji. Teprve když jsem se podívala z okénka vozu a hluboko pod silnicí jsem zahlédla pošetilý horský pramínek tlukoucí hlavou do obrovské stěny kaňonu, teprve tehdy jsem pochopila, že jsme v opravdických horách. Čas od času se po straně ukázaly žluté značky POZOR ZATÁČKA a Bob přeřadil na dvojku a pak na jedničku a kroutili jsme se dopředu a vzhůru.

Šplhali jsme do stráně, ale jako by to k ničemu nevedlo, protože se po obou stranách tyčily robustní zelené zástěny kopců, a jen když jsem vystrčila hlavu úplně z okna a vyklonila se, dokázala jsem zahlédnout nebe. Asi po dalších třech stech miliónů kubických metrů Douglasových jedlí jsme odbočili z hlavní silnice na neupravenou polní vozovku a nadskakovali a poskakovali jsme poslední kousek k „roztomilému hnízdečku“.

Na první pohled to vypadalo zoufale ztraceně, stulené hluboko v klínu obrovského Olympiku. Budovy byly zšedlé počasím, ovocný sad přerostlý jedlovým mlázím, ploty zhroucené, okna zela prázdnotou. Bylo to takové malé, staré, opuštěné hospodářství, na které si lidé ukazují z okénka auta: „Podívej se na to půvabné staré stavení!“ a pak rychle odjedou k něčemu méně půvabnému, ale teplejšímu a civilizovanějšímu.

Bob zastavil, aby otevřel vrata, a já jsem se rozmrzele rozhlédla po horstvech tak nebezpečně blízkých, že jsem měla pocit, jako by mi někdo četl přes rameno; podívala jsem se do ukrutné mohutnosti lesů a pomyslela jsem si: „Pánové, tyhle hory by nás mohly splácnout jako mouchu ze sukně, pak by si trošičku poopravily stromoví a nikdo by si ničeho ani nevšiml.“ Nebyla to představa nijak radostná a veselosti mi nepřidala ani příjezdová cesta - spíš jakýsi příjezdový tunel pospojovaných paží proti sobě stojících řad obrovských stromů. Těžké zelené větve svištěly po střeše auta a menší větvičky tloukly do oken a kola vozu se protáčela a naříkala na kluzkém suchém jehličí. Takhle jsme dojeli snad pět set metrů a pak zničehonic stromy zmizely a octli jsme se na dvorku, který střežil třešňový prapradědeček zbělený květem a nakláněl se nad budovami k němu se tulícími.

Nemohu říci, jestli to bylo tou třešní nebo purpurovým kobercem sladce vonících fialek, obklopujících podivně stříbřitou kůlnu, nebo proto, že tu všechno bylo tak čisťounké, nikde ani smítko, nikde ani jediná plechovka, ale ten nepříjemný pocit opuštěnosti se najednou vytratil. Vypadalo to tu sice opuštěně, ale jako by tu všechno horlivě toužilo po přátelství. Poslušná malá farma, která nám za několik pohlazení oken a zdí a za trochu laku a úklidu za chvíli bude olizovat ruce.

Zatímco já jsem stála na dvorku a „prožívala“ to, Bob poskakoval kolem s kladivem a mlátil do zdí a šťastně provolával: „Podívej se, Betty, tohle jsou ručně tesané cedrové trámy, zdravé jako řípa.“ Ručně tesané cedrové šindele pokrývající stěny a střechu se na několika místech uvolnily a Bob je stáhl, aby mi ukázal cedrové trámy a záseky sekyry.

Dům byl zřejmě počat coby srub měřící sedm krát sedm metrů a pak k němu ze všech stran přistavovali. Měl nádhernou polohu na vyvýšené plošině, z níž sbíhal starý sad, vykukující z dvouletého mlází dolů k malému jezírku nebo velkému rybníku. Původní srub tvořil obývací pokoj s okny na sever a na jih a s úzkou, vratkou verandou v průčelí. Výhled byl na jih přes ovocný sad na rybník a samozřejmě na hory. Ty hory byly všude - zašla jsem za roh a zamířila k něčemu pěknému a solidnímu a huš! - byla z toho hora, která mě mrazivě přehlížela.

Z pravé strany obývacího pokoje se vcházelo do ložnice s okny na sever, západ a jih a pod okny kvetly záhony růží a zimolezu, jako kdyby se šplhaly po zdi, aby nakoukly dovnitř, a pak spadly z okenní římsy. Po třech schodech dolů a doleva z obývacího pokoje se sešlo do obrovské čtvercovité kuchyně s okny na východ a na sever, a do spíže, velké asi jako náš městský byt, se třemi okny na východ. Z kuchyně směrem k průčelí byla ložnice s okny na východ a na jih. Vrzavé schodiště vedlo z obývacího pokoje nahoru do dvou malých ložniček se šikmým stropem. Pod přední verandou jsme vypátrali sklep ověšený netopýry a podél kuchyně, v pravém úhlu k obývacímu pokoji, vedla chodba ven a do kůlny.

O severní stěnu kuchyně se vzdorovitě opíral zadkem veliký, mrzoutský a trochu rezavý sporák - jinak tu bylo všechno prázdné. Podlahy byly zborcené a lezly z nich třísky - stěny byly přikryté pečlivě přitlučenými novinami z roku 1885.

Hospodářské budovy vypadaly na první pohled křehce a neužitečně, ale pečlivější prohlídka ukázala dobrou kostru trámů, latí a sloupků, a tak jsme mohli ke zdejším výhodám připsat velikánskou stodolu, dva malé kurníky, dřevník a venkovní záchod. Také sem patřily čtyři hektary půdy nesoucí stopy dávného obhospodařování a dvanáct hektarů panenského lesa - cedrů, jedlí obyčejných i kanadských - některé v průměru víc než dvoumetrové. A v těch kdysi zoraných polích tu a tam, jako ozdobné sošky na stolečku, rostly ty nejroztomilejší, nejbuclatější, nejmistrněji tvarované vánoční stromečky, které jsem v životě viděla. Každý měl kulaťoučkou, baculatou prdelku a byly překrásně zdobené hnědými šiškami. Mazlila jsem se s nimi a jásala jsem nad nimi a Bob mi řekl, že takovéhle klenoty kácejí po stovkách a tisících obchodníci, kteří prodávají vánoční stromky a platí farmářům za kus dva centy. Neuvěřitelné, že někdo, jehož povoláním byla láska k půdě, by se pro mizerných pár grošů propůjčil k takovému vandalismu.

Na kraji paseky jsme našli starou studnu, zaštítěnou velikou tmavou borovicí. Studna byla do půli naplněná vodou, ale přitékal do ní jenom tenounký pramínek namísto hučivého vodopádu příznačného pro tohle roční období, a proto Bob usoudil, že to je zrušená studna, a hledali jsme vodu jinde. Našli jsme větší a vydatnější pramen dole v sadě. Vtékal do jezírka, ale protože nebyl vůbec ohrazen a nejevil žádné stopy užívání, soudili jsme, že buď vznikl teprve nedávno, nebo v létě vysychal - to ukáže čas. Ukázal - a voda se stala jednou z mých osobních posedlostí.

Razili jsme si cestu sadem a našli jsme tam útlé ovocné stromky, statečně kvetoucí a marně odstrkující křehkýma rukama chlupatá, tmavě zelená prsa vpřed pronikajících jedlových šiků. Všude byly samé jedle. Velké a mužné a vysávaly silnými kořeny všechnu životodárnost půdy a ponechávaly chudákům malým ovocným stromkům jen tolik jídla a světla, aby udržely při životě několik drobných a řídkých větviček. Tohle nebyly vůbec žádní spřízněnci úhledně rozprostřených vánočních krasavic vzadu na pastvině. Tohle byli cizopasníci. Loupežníci a násilníci.

Čím déle jsme tu chodili, tím víc ve mně sílilo přesvědčení, že si musíme pospíšit a nastěhovat se sem, abychom pomohli té malé farmičce v boji proti divočině. Bob byl přešťastný, když jsem mu sdělila tento svůj pocit, a rozhodli jsme se, že hospodářství koupíme okamžitě.

Za těch šestnáct hektarů, srubový dům o šesti místnostech, stodolu, dvě slepičárny, dřevník, kůlnu, záchod a mrzoutský sporák žádala úvěrová banka čtyři sta padesát dolarů. Když jsme dali dohromady všechny naše úspory, svatební dary, narozeninové dary a vybrali jsme z malého dědictví, které jsem měla dostat v jednadvaceti, měli jsme patnáct set dolarů.

Seděli jsme pod třešní na sluncem zalitém zápraží, počítali jsme tesařskou tužkou na šindeli a došli k závěru, že můžeme za farmu zaplatit hotově. Sedm set dolarů vložíme do banky, abychom z nich mohli později nakoupit, krmit a pěstovat tři sta padesát kuřat, a za zbytek opravíme budovy. Palivo a vodu máme zadarmo a budeme mít velikou zeleninovou zahradu, prasátko, které vykrmíme zbytky, pár slepic na vejce pro spotřebu a Bob může občas vypomáhat na některé pile, aby si přivydělal, dokud nezačnou slepice snášet. Sepsáno modrou tužkou na starém šindeli to vypadalo jako nejjednodušší a nejpříjemnější recept na život, který si vůbec kdy dva lidé vymysleli.

Potom jsme odjeli a spěchali jsme domů, abychom své plány uskutečnili. Nazítří hned po ránu zaplatil Bob čtyři sta padesát dolarů a přivezl smlouvu. Následující týden jsme si půjčili nákladní auto, naložili jsme všechen svůj majetek a odjeli do hor a vrhli se po hlavě do slepičářství.

,,A to všechno dokazuje,“ pravila jsem, ,,že připravovat dívku na manželství před svatbou je stejně užitečné jako házet hrách na stěnu,“ a jak Bob později dodal: „Připravovat dívku na manželství po svatbě se podobá snaze prostrčit velblouda uchem jehly. „

„KDO, JÁ?“ NEBOLI „HROME, TAK SE TVAŘ ZEMĚDĚLSKY!“

„Kdo, já?“ otázala jsem se, když jsme se stěhovali a Bob jen tak mimochodem ukázal na velikánský prádelník a řekl: „Odnes to do ložnice.“

„A kdo jiný?“ vyštěkl a mně se začala třást brada, protože jsem pochopila, že teď už jsem jen manželka.

„Kdo, já?“ nevěřícně jsem se zeptala, když mi podal otěže obrovského koně, kterého si vypůjčil od souseda, a pravil, že mám dopravit toho koně a hromadu kůry do dřevní ku, zatímco on připraví další náklad.

„Ano, ty!“ zařval. „A rychle!“

„To přece nedokážu!“ zaječela jsem, když mi přikázal nahazovat smyčky na jedle a křičet, kterým směrem má táhnout - klestili jsme sad a Bob vodil spřežení.

„Ale dokážeš! Vím, že nejsi moc šikovná, ale nic lepšího tu momentálně nemám po ruce,“ zasmál se Bob bez špetky citu.

„Podej mi to kladivo. Zaběhni do domu pro hřebíky. Pomůžeš mi osekat tenhle trámek. Pospěš si s těmi šindeli. Opři se pořádně do toho sochoru. Natři támhle tu podlahu, než já tuhle opravím. Takhle se okna neměří, ty vrtáku. Pomůžeš mi složit krmivo pro slepice. Doběhni dolů pro pár kbelíků vody.“

„Když já dokážu orat pluhem, mohla by ses naučit alespoň vodit toho koně trochu inteligentně!“

„Přines semena. Musíš dát kuřatům vodu. Podej mi ještě nějaký ten trámek dva krát čtyři. Nařež asi pětadvacet šindelů. Nebuď taková fajnovka a přines je přece sem nahoru. Nepolezu dolů ze střechy pokaždé, když potřebuju hřebík.“

A takhle to šlo celé to první jaro a léto. Byla jsem střídavě šíleně šťastná a beznadějně zoufalá. Snažila jsem se, ale vůbec nic jsem neuměla a byla jsem nešikovná. „Kdybych se byla namísto baletu vyučila tesařem nebo jak sedlat osla,“ naříkala jsem balancujíc na hřebenu slepičárny a otloukala jsem si stejně už rozmlácené prsty v očekávání, že co chvíli spolknu plnou pusu šindelových hřebíčků, které mě píchaly do dásní a dloubaly do tváří.

„Začínáš se pěkně zapracovávat,“ řekl Bob laskavě a on si mohl laskavost dovolit, protože pracoval, jako když bičem mrská. Byl rychlý, pořádný, čistotný a důkladný. Můj výkon se podobal šrapnelu - nejlepší tam, kde nezasáhl. Bob zatloukal hřebíky několika rychlými pevnými údery rovnou na hlavičku. Já jsem mačkala hřebíky do zdi bokem a moje nejlepší výsledky vypadaly, jako bych do dřeva mlátila širočinou. Bob řezal pilou zlehka, rychle a v přímé lince. Zzzzzzzz - šups a prkno bylo v půli a piliny v úhledné hromádce po obou stranách. Mně se pila vevlnila do dřeva, pak jsem ji s námahou vytáhla, kňučící nacpala zpátky, a když jsem to dojížděla, podivil se Bob:

, Jak jsi proboha udělala takový zub?“ Měl temperament a zkušenost a já jen spoustu energie.

První den jsme nastěhovali do domu všechen nábytek a já jsem se domnívala, že hned nazítří vsadíme okna, položíme nové podlahy, nalakujeme dřevo a otapetujeme stěny. To jsem si myslela já.

Nazítří jsme začali stavět budovu, v níž umístíme líhně, protože vůbec ze všeho nejdůležitější bylo pustit se do kuřat. Pár metrů od místa, kde měla budova stát, pokácel Bob několik stromů a nařezal z nich trámy, ostatní dřevo natahal z pily a já jsem štípala šindele tupým pořízem a mnoha šťavnatými kletbami.

Líheň jsme postavili v nejhezčí části sadu s výhledem na rybník a na hory a její novost byla tak nesourodá se stříbřitými šedinami ostatních budov, že jsem Bobovi navrhla, abychom tu zasadili pár rychle rostoucích popínavých květin a sem tam nějaký keřík, abychom sladili scenérii. Vyděsil se, jako bych mu navrhla, aby vnesl květináče na operační sál.

,,Líhně se budují na skluznicích tak, aby se mohly převážet z místa na místo, protože kuřata musí mít neustále novou, neposkvrněnou půdu,“ řekl.

Dodnes se mi tohle bezpečnostní opatření zdá zbytečné, protože půda tam nahoře byla celá neposkvrněná a panenská, že jsem čekala, že zařve „au“, když jsme do ní vrazili lopatu, a každá baktérie, která by přežila zdejší kruté podmínky, by musela být tak protřelá a obrovská, že by ji bylo vidět na dálku. Nicméně líheň byla postavena na skluznicích a vyjímala se jako trn v oku, kromě šindelové střechy, která překrásně omšela.

Když byla budova pro líheň dostavěna a sedm set padesát pípajících kuřat včetně líhně bylo zainstalováno, domnívala jsem se, že se pustíme do domu. Noci byly velmi studené a nejméně tři ze sedmi dnů v týdnu pršelo a myslela jsem, že bychom se mohli rozmazlit několika okny a dveřmi. To jsem si myslela já. Ale ze všeho nejdůležitější bylo postavit dvě malé slepičárny pro mladé slepičky a natřít stěny a v jedné malé slepičárně položit novou podlahu, aby se kohoutům pohodlně tloustlo. Kohoutům jsme postavili také pěkný výběh a pak jsme přemodelovali druhou slepičárnu na chlívek pro selátko, protože selátko potřebuje také své pohodlí a musili jsme ho zaštítit před chladným nočním vzduchem a vlhkem dne.

Než jsme tohle všechno dostavěli, byl květen. Studený rozmoklý květen a pršelo tolik, že nám plesnivěly šaty ve skříních a peřiny zlepkavěly, že jsme se přikrývali, jako bychom na sebe natahovali mořskou trávu.

„A teď,“ pomyslela jsem si, „máme všechen dobytek v teple a v pohodlí, teď už konečně přišel čas, abychom upravili dům.“ To jsem si myslela já. Nadešel totiž čas k orání a ošetřování zahrady. Četla jsem, že tvrdý život v zemědělství, a ještě k tomu v horských podmínkách, člověka zakalí ke zdatnosti a všehoschopnosti. Ke konci těch dvou prvních měsíců jsem byla pořád ještě rozbolavělá jako nemocný zub a jediné, co se v hospodářství zakalilo, bylo Bobovo srdce.

Jednoho květnového rána, hned po snídani, vjel Bob do dvora na koni tak obrovském, že ho mohl zplodit jedině slon. Nedbale přehodil otěže přes sloupek branky a zvěstoval mi, že mám tuhle příšeru vodit a on že bude běhat za námi a držet pluh. Všechno šlo docela dobře, dokud mi Vrabeček - tak se kůň jmenoval - nešlápl na nohu.

„Stojí mi na noze,“ řekla jsem vlídně Bobovi, který hartusil, protože jsme se zastavili.

„Sundej ho a pojedeme,“ zařval muž, který sliboval, že mě bude chovat v lásce a něžnosti. Moje byvší noha byla mezitím zasouvána do měkké půdy jako kolík a Vrabeček se zasněně rozhlížel po kraji. Tloukla jsem ho dozadu do podkolení, ječela jsem na něj, ječela jsem na Boba, až konečně Vrabeček v roztržitosti ukročil a zvedl nohu. Odbelhala jsem se do domu, přikládala na nárt studené obklady a chmurně přemítala o mužích a zvířatech.

Toho večera jsme s Bobem seděli proti sobě a dvě hodiny jsme přebírali a ořezávali sadbové brambory. Vrkání a štěbetání novomanželských hrdliček vypadalo takto: „Tohle je očko. Očko je klíček. Z klíčku vyroste rostlinka. Každý sadbový kousek musí mít tři očka.“

„Je tohle očko?“

„Ne!“

„Proč ne?“

„Ach bože!“

V noci jsem ležela v posteli, poslouchala Bobovo chrápání a vytí kojotů a uvažovala: „Život Elizabeth Browningové a Beth v Malých ženách nebyl vlastně nijak zvlášť zlý. To bych chtěla vědět, jestli by Elizabeth byla tak něžná a sladká, kdyby jí kvůli nějakému vrtochu jejího Boba šlápla na nohu kobyla.“

Když jsme zorali zahradu velkou dvacet krát sto metrů, když jsme ji zválcovali a uvláčeli tak, že tmavě hnědá ornice byla hlaďounká jako samet, zaseli jsme hrách, řepu, fazole, kukuřici, chřest, salát, kapustu, cibuli, tuřín, celer, okurky, rajčata a dýni. Pak jsme takhle připravili asi půlhektarové pole vzadu za domem, kde jsme zasázeli brambory, kapustu a krmnou řepu a reveň.

Následujícím mým pověřením bylo tahání kořenů. Scéna se odehrávala v sadě a moje účast sestávala ze snahy chytit řetěz, když mě míjel kůň, připevnit řetěz kolem kmenu jedle dřív, než by byl kůň tak daleko, že by řetěz nestačil, vykřiknout na Boba: „Jedeme,“ a zapomenout ustoupit z cesty těžké přepršky vlhké zeminy. Mýcení lesa je práce, která člověku poskytuje velké zadostiučinění, protože děláte něco určitého. Je to práce, která je vidět, i kdyby byla vidět jen velikánská díra. Bylo krásné pozorovat, jak se malý ovocný stromeček poděšeně krčil v sadě, když jsme vyvraceli obrovskou jedli, v jejímž područí živořil. A když pak protestující jedle naposledy zabručela a odvalili jsme ji a zemina pohladila kořeny ovocného stromku, hleděli jsme, jak se malý kmínek bojácně a ostýchavě rovná, napřimuje ramena a rozpíná křivičnaté údy ke slunci a k obloze.

Odtáhli jsme poslední jedli na hromadu pařezů na druhé straně východního plotu - příští zimu jsme je hodlali spálit - odřezali mrtvé větve ovocných stromů a hádali jsme, který druh ovoce stromy ponesou. Podle květů jsme věděli, že tam jsou letní i zimní jablka, třešně, hrušky, švestky a slívy, ale neměli jsme ponětí a nemohli jsme rozpoznat, který strom bude vůbec rodit a co bude rodit. K naší smůle se ukázalo, že ty nejodolnější stromy rodily nejhorší druhy a že některé stromy nerodily vůbec nebo jen dvě nebo tři scvrklá pláňata. K podzimu jsme však s určitostí věděli, že máme dvě gráfštýnské jabloně, jednu renetu, jednu Calvilovu, jednu zimní a několik raných, pak dvě italské švestky a jednu ryngli, tři nebo čtyři hrušně máslovky, několik Bingových třešní a vzadu na dvorku třešňového pradědečka původu tak prapodivného, že ho nikdy nedokázal určit žádný zahrádkářský odborník, který nás navštívil. A tenhle strom rodil štědře, měl pozdní ovoce (koncem srpna) a třešně byly veliké, světle červené a chřupavé, šťavnaté a sladké. Kvůli své očividné životní síle a zřejmému zdraví to byl jediný strom v hospodářství, který unikl Bobovu násilnickému prořezávání.

Ještě stále jsme byli zaměstnáni čištěním ovocného sadu, když si Bob všiml v časopise inzerátu na příručku o řezu ovocných stromů, a protože mu připadalo, že je rozumné něco takového vlastnit, objednal si ji. Knížka přišla obratem a spolu s ní veliký barevný obrázek nezbytných nástrojů a pomůcek. Bob si objednal všechno. Ohnuté pilky, krátké nůžky, dlouhé nůžky, krátké štípačky, dlouhé štípačky, nože a sekáčky. Samé nástroje zkázy.

Ten první rok trénoval Bob na vinné révě a na keřích, které několika jistými řezy proměnil v zákrsky (mirv2). Příští jaro se pustil do sadu.

„Tohle musí pryč,“ prohlásil, šilhaje nejdřív do příručky a pak na samojedinou živou větev stromu. Šla pryč a stromeček zašel.

,,Samí vlci!“ ucedil mezi zuby a popadl pár živých výhonků rozechvělé švestky a uštípl je svými zlořádnými štípačkami. Strom zahynul a Bob se urazil.

„Tady je napsáno, že se to takhle dělá,“ ukazoval návod.

„Ano, ale třebas hovoří o nových, mladých stromcích,“ namítla jsem. „Naše stromy jsou staré možná čtyřicet nebo padesát let a jsou slabé a neduživé.“

„A proto bude lepší, když se jich zbavíme,“ uzavřel Bob, ale zřejmě se mu ulevilo, když jsem mu ukázala, že popínavá růže za kuchyňským oknem přece jenom přežila.

Když jsme skončili se zahradami, proklestili sad a zorali, pustili jsme se do veliké slepičárny. Do té doby jsme kupovali všechen stavební materiál z docktownské pily a potraviny z obchodu společnosti, ale teď jsme potřebovali zvláštní, mimořádné věci, jako třeba skelnou vatu, tabulové sklo a hustou drátěnou síťovinu, a proto jsme se vydali na výlet do „Města“.

Město byla místní sobotní Mekka. Vypadalo starodávně a nějak se sem vůbec nehodilo, připomínalo opuštěnou stárnoucí slečnu. Bylo omšelé a otlučené bouřemi a větry - blahobyt se mu jaksi vždycky vyhýbal. Před mnoha léty bylo Město, bohaté dřevem a překrásným přístavem, prohlášeno za Miss tichomořského severozápadu roku 1892 a zasnoubili ho s velikou železnicí. Šťastní zakladatelé města se okamžitě pustili do práce a bleskurychle dali dohromady věno tří až čtyřposchoďových cihlových budov, obrovský a pracný soudní palác z červeného kamene a naplánovali spoustu podniků pro průmysl, jímž město nastoupí svou brilantní kariéru. Mezitím si všichni místní obyvatelé pilně a pracně háčkovali veliké okanýrované viktoriánské domy na počest nadcházející svatby.

Téměř v předvečer slavnosti dostalo naneštěstí město jeden ze svých četných záchvatů vzteku, rozbilo přístav na třísky, kolemjedoucí nákladní lodí smýklo až na hlavní ulici a do srdce svého snoubence zaselo símě pochyb.

Následující šetření odhalilo, že město je nejen nespolehlivě náladové, ale také je ve dne v noci rok co rok znásilňováno větry a že má málo vody. V panice, již toto zjištění způsobilo, hned v příštím roce 1893 milenecká železnice město zradila, pustila je z dlaní jako horkou bramboru, a do roka se vážně ucházela o několik slibnějších pobřežních měst.

Chudák městečko se z téhle rány nikdy nevzpamatovalo. Stáhlo záclony, sbalilo červený vítací kokosák a propadlo žalu. Hlavní ulice se proměnila v obraz hrůzné pustoty prázdných budov, poznamenaných dolíčky po vypadaných cihlách a obývaných pouze potkany a větrem. V uličkách dole u vody nerozkvetl průmysl, nýbrž se vytvořily malé bažiny, které měnily barvu od chartreuské zeleně k temně rudé nebo šedě purpurové, podle ročního období. Svahy města zbavené stromů z doby mládí - dřeva se použilo při přípravách výstavby nových čtvrtí - ztratily své květy a porostly krátkou a tuhou trávou, vždycky suchou a vždycky žlutou - na jaře citrónovou, v létě zlatavou a na podzim tmavě okrovou. Mohutný soudní palác nosilo město na něžných prsou jako velikou brož a uvadlé a oloupané svatební domy ztratily svou lehkost, zarůstaly křovím a zklamáním.

V posledních letech se tu blízko usadila malá, ale veselá vojenská posádka a úspěšná odbočka pobřežní stráže, ale městečko odmítalo jejich námluvy a raději se dál s bídou drželo při životě a vedlo svůj všední život, který byl především udržován návštěvníky a zákazníky přijíždějícími sem z okolí a z hor, a všichni hovořili o městu značně neuctivě, jako o jediném osvětleném hřbitově na světě. Všichni - kromě mne, protože pro mne Město znamenalo Život!

Milovala jsem ten dlouhý táhlý kopec, který se stáčel dolů k městu; milovala jsem purpurově zelené močály, přes které jsme přejížděli dole pod kopcem. Milovala jsem bílou pěnu vln narážejících na molo přístavu a krajku vodní tříště na okrajích ulic. Milovala jsem stavení rozsedlá kolem vody v hlavní ulici, jejich špinavé, ale důstojné a vážné tváře, jejich zadečky omývané ledovou vodou. A milovala jsem rozvážný krok města, jeho rozšafnost, kterou si nenechalo nikým a ničím narušit, způsob, kterým přijalo svoji porážku.

Projížděli jsme tichými ulicemi, vedoucími po půvabných svazích, a hleděli jsme na překrásné panoráma a pak jsme zašli do obchodů a hned jsme poznali, že zdejší zákazníci jsou farmáři a Indiáni. Obchod potravinami páchl zatuchlým potem, sýrem, pečivem a hnojem. Drogérie zaváněla lékořicí, dezinfekcí, potem a hnojem. V železářství sedělo umělé hnojivo, pot a hnůj. Jediné místo, kterému se podařilo povznést nad své zákazníky, byla malá cukrárna hostící většinou měšťky.

Zhluboka jsem se nadechla šťavnaté šlehačkové vůně a koupila jsem si sáček mléčných karamel (majitelka jim říkala kabelky), které zřejmě nikdy nedospěly do tuhého stavu, protože se lepily na hnědý papír a k sobě navzájem tak tvrdošíjně, že mi nezbývalo než buďto obrátit sáček naruby a vylizovat ten hnědý slepenec, anebo odtrhovat malé kousky cukroví včetně papíru a polykat obojí. Nakonec jsem to zahodila celé a dívala jsem se, jak rackové skřehotali a krákali a opisovali za cukrovím ladné smyčky, a trochu mě zklamalo, že nevyletěli vzhůru slepeni za zobáky.

Při téhle návštěvě města jsme měli třikrát štěstí. To první, když jsme zjistili, že účet v bance souhlasí s našimi šekovými knížkami a že se překvapivě dobře drží.

Druhé, když jsme dostali tip, kde koupit tucet nosných slepic za deset dolarů. A nakonec to bylo pět litrů kořalky, kterou jsme dostali jako dárek na uvítanou od místního nejlepšího překupníka pašované whisky - a těch tu zřejmě byly stovky. Whisky v pětilitrovém demižonu měla zlatavou barvu a voněla horce a přímo vznětlivě. Napili jsme se večer před večeří, a když jsme ji polkli, sjela nám do útrob jako blesk, jako puk do branky při hokeji.

Druhý den ráno jsme posnídali v onom snovém údolí těsně před svítáním, a ještě než vyšlo slunce, pracovali jsme přepilně na veliké slepičárně. Byla to těžká práce a veliký úkol a Bob a já, lépe řečeno Bob mnou obtížený musel nejprve vyjmout ze stodoly veškeré vnitřnosti, potom jsme tam museli zainstalovat kukaně, hřady a na třech a půl stěnách okna (ve zbývající půlce byly dveře) a pak jsme museli okna zasklít zdravotním sklem.

Zdravotní sklo byla okenní tabule, která - jak pravil inzerát, třídila sluneční světlo a vpouštěla pouze ozdravující ultrafialové paprsky. Když jsme ten první den sklo zainstalovali, čekala jsem tak trochu, že se slepičárna zaleje něžným levandulovým světlem a že se budou slepice popelit v purpurovém světelném oku. Ve skutečnosti propouštělo zdravotní sklo zrovna takový druh a zrovna tolik světla jako mléčná okna záchodu.

Uprostřed staré stodoly stály podpěry z trámů. Ty jsme samozřejmě nevytrhli, i když mi to připadalo jako moc dobrý nápad, dokud mě Bob neupozornil, že tyhle trámy drží střechu. Postavili jsme mezi ně krmítka, obílili jsme stěny až ke krovu, zametli a pečlivě vydrhli hliněnou podlahu - stodola, právě tak jako téměř všechno ostatní tady v horách, chodila celý život bosa a její chodidla byla tuhá a hladká jako podešev - a najednou se z toho všeho vyloupla užitečná, i když atypická slepičárna, v níž jsme chovali patnáct set slepic.

Hned první den po dokončení slepičárny zajel Bob do města a koupil tam tucet červených rodajlendek za deset dolarů a okamžitě jsme je nasadili do velikého nového domu, kde chrastily a štěbetaly jako korálky v prázdné zásuvce a - protože to byly ještě mladé slepičky, namísto aby snášely vejce v úhledných řádkách do vkusných nových kukaní - kladly vajíčka na šikmé hřady, do vchodů potkaních děr nebo ven na dvůr.

Když jsme se pustili do našeho vlastního domu, nadešlo pozdní léto. Položili jsme podlahy, zasklili okna, osadili výlevku (bez vody, ale s odpadem), podstoupili ještě další základní úpravy a začalo to vypadat jako domov, i když co do stylu připomínal dům svou našedlou těžkopádností eleganci dlouhých podvlékaček.

V kuchyni byla dvě křesla a houpací židle, veliký čtverhranný stůl, hadrové koberce a sporák. Kuchyň byla terčem veškeré naší činnosti. Chovali jsme tu záznamy o vejcích, psali šeky, objednávali zboží na dobírku, četli jsme tu došlou poštu, jedli, prali a myli se, koupali se, přijímali návštěvy, plánovali budoucnost a hovořili o minulosti. Den tu začínal ve čtyři ráno a končil v půl deváté tím, že jsme přivřeli sporák a sfoukli petrolejku. Zbytek domu byl čistý a pohodlný a nedůležitý.

Svoje auto jsme vyměnili za malý dodávkový náklaďáček, fordku. S jedním farmářem, hospodářem z údolí, jsme vyměnili lívanečník a opékač topinek (svatební dary) za benzínovou pilu. Elektrické lampy (svatební dary) jsme směnili za petrolejové lucerny, benzínové lampy a žehličky. Zakoupili jsme plechové vany a tlakový hrnec.

V nedotčeném lese vzadu na našich pozemcích jsme vysekali cestu a po ní jsme jezdili svým náklaďáčkem obloženým sekerami, palicemi, klíny, naftou a benzínem a řezali jsme šindelové klínce z půldruhého metru silných popadaných cedrů, jejichž dřevo bylo úplně zdravé a pěkné. Padlé jedle, v průměru dvoumetrové a sukovité, jsme rozřezali na palivo. Benzínová pila štěkala a nebezpečně čmoudila, ale její houževnatá a pevná paže tahala ocel sem tam, odborně a rychle, a odsekávala obrovská dřevěná kola a Bob je štípal palicí a klínem a já jsem je nakládala na vůz a sbírala jsem kůru.

Lesy byly hluboké, stinné a krásně voněly, ale byly také proradné svým podrostem, bažinami a kořeny. Naložila jsem si kůru tlustou patnáct centimetrů a špalek dřeva a vykročila jsem k vozu, stoupla na něco, o čem jsem se domnívala, že to je kopeček krtin, propadla jsem se po kolena do vody, do obličeje mě praštilo psí víno a ostružiny, a jak jsem upadla i se dřevem, sedřela jsem si kůži až k lokti.

Následující dvě nebo tři pochůzky se zdařily bez nehody, a pak, když jsem přetížena sebedůvěrou a obrovským nákladem došla až k autu, zakopla jsem špičkou střevíce o kořen a natáhla se jak dlouhá tak široká.

Pochopila jsem, jak naprosto nedostatečné jsou citoslovce jako „ach bože“ nebo „jéje“ a jaké uspokojení člověku přinese šťavnaté sakrování a nadávky, které se procítěně válely po jazyku.

To první jaro a léto jsem také poznala doslovný význam mnoha běžně užívaných frází. Pochopila jsem, že „opřít se do toho“ znamenalo, že já se opřu do náklaďáku, zatímco Bob štval motor a snažil se vyjet z díry. „Poctivý pár rukou“ - byly ruce Bobovy a moje, které kopaly, plely, štípaly, krmily, poklízely dobytek a uklízely. „Týmová práce“ - Bob a Vrabeček a já, když vytahujeme kořeny. „Ženiny povinnosti nemají konce“ - znamenalo nádobí po večeři, jež jsem já myla, zatímco Bob kouřil lulku a odpočíval.

A myslím si, že setrvale trpící Bob vůbec ze všeho nejlépe pochopil rčení o ženě, která vždycky probouzí touhu tvořit veledíla, ale zabraňuje je uskutečnit.

Pamatuji se na mnoho nocí, kdy jsem byla tak unavená, že jsem nemohla usnout, převracela jsem se ze strany na stranu, bolavá na tisíci místech, a ptala jsem se sama sebe: „A tomuhle se říká život ?“

Ráno jsem vstala, rozlámaná, rozvrzaná a ztuhlá, a pak se najednou začala rozsvětlovat okna kuchyně a já jsem věděla, že vychází slunce. Vyběhla jsem ze dveří, zrovna když nad horami stydlivě vykoukly první světlounce růžové červánky. Nabývaly na síle i jasu, až se po úbočích skalních stěn proudem valila jiskřící záře a vtékala dolů do jezírka u našeho sadu. Vlny barev se odvíjely rychleji a rychleji, až najednou vybuchly a nahoře na kopci stálo slunce a smálo se na nás. Hory zrozpačitělé, že byly přistiženy v noční košili, a ruměné spánkem se rozkošatily a usadily se s větší povýšeností než obvykle a jejich chladné a bílé profily se rýsovaly na obzoru. A pak už zavoněla z kuchyně káva, ta báječná, srdce osvěžující vůně, a já jsem si řekla: „Bože, to je krása!“ a Bob scházel dolů k snídani a pískal si.

Na podzim jsme měli sklizené brambory, slepice snášely, kohouti ztloustli a prodali jsme je a byli jsme doopravdy slepičářští farmáři, s podrobnými záznamy o snůšce vajec, a týdně jsme vydělávali čistých pětadvacet dolarů ze svých tři sta Šedesáti slepic.

Pár tisíc zbrusu nových svalů bolelo a přebolelo, zahojily se mi puchýře na dlaních a jednou v noci jsem ležela v posteli vedle Boba, hleděla jsem, jak vzadu za černými hřebeny hor vystupuje úplněk - ráno bude mrznout - naslouchala jsem Bobovu dechu, hlubokému a klidnému - sporák občas zavrzal, jak se zakousl do svého nočního přídělu kůry, někde zaškrábala jemňounce myška a já jsem si pomyslela: „Tak tomuhle se říká život.“

A potom nastala zima a já jsem pochopila, že porážka, právě tak jako morálka, je součet spousty nicotností.

Část druhá

Listopad

Dny bez slunce i bez luny, dny bez jiter i bez půldnů, dny bez tepla a veselí, bez úlevného výdechu, bez milníků, jež u silnic značí, že čas je k oddechu - jako by život ve hrob pad - to je ten měsíc listopad!

HOOD

PORÁŽKA

I když bylo naše malé hospodářství umístěno skutečně v klínu pohoří Olympik, neměla jsem nikdy pocit, že bychom hnízdili v klínu ochranném. Ochranného na těch horách nebylo vůbec nic. Pokaždé, když jsem se podívala z okna nebo vyšla ze dveří, narazila jsem na ty obrovské, bílé, mohutné vrcholy, civějícími nad hlavou, které po svém studeném způsobu důrazně dávaly najevo, že kdysi žily ve vznešeném sousedství a že se jim vaří krev nad tím, že se musí špinit s takovou maloživnostenskou chamradí.

Byli jsme tady, existovali jsme, my, naše malá ošklivá stavení i náš dobyteček, ale přisámbůh ony s námi nemají vlastně nic společného a rozhodně jim nejsme vítáni. Nepochybně by byly daly polovinu svého dřeva za to, aby mohly přestěhovat své sídlo do Švýcarska a smést nás kvalitní lavinou.

První jaro a léto byly hory očividně nepřátelské, ale trpné. V nadcházejícím září si přitáhly kolem hlavy mlhu, připomínající kapuci Ku-klux-klanu, a počastovaly nás starou dobrou vodoléčbou.

Pršelo a pršelo a pršelo a pršelo. Mrholilo - mžilo - poprchávalo - cedilo - lilo a jednoduše a prostě pršelo.

Některá jitra byla černá a zdivočelá bouřkou, která zuřila a přicházela a odcházela a točila se kolem kopců. Déšť šlehal pode dveřmi a zatékal komínem a Bob chodil do slepičárny obalený do nepromokavého pracovního úboru jako novofoundlandský rybář a já jsem se krčila u kamen a melancholicky snila o záchodech uvnitř domu.

A jiné dny byly šedivé, mraky visely docela nízko a setrvalé kap, kap, kapity kap, kapity kap drásalo nervy zrovna tak jako neutuchající dětské žvatlání. V údobí kolem listopadu jsem začínala zapomínat, že někdy nepršelo, a proměňovala jsem se v románovou postavu z knih o údobí dešťů, takovou tu, co zmateně pobíhá sem tam, mlátí hlavou do zdi, pije z pivních sklenic neředěnou whisky a kvílí: „Déšť! Déšť! Můj bože, ten déšť!“

Pro případ, že by vám bylo divné, proč jsem neuchopila dobrou knížku, nesedla si ke kamnům a nemedila si, musím vysvětlit, že Sporák - to bylo jako vlastní jméno - neměl nic z tepla a z přátelských vlastností, obvykle spojovaných s tímto pojmem.

Především byl strašlivě starý a právě tak jako někteří přestárlí, ohavní starci měl pevnou kostru, byl chamtivý a neměl vůbec žádný smysl pro spolupráci ani lásku k bližnímu. Veškeré pokusy rozdmýchat a rozohnit Sporák byly tak marné, jako kdybyste se snažili rozchechtat a rozskotačit Gibraltarskou skálu.

Naštípala jsem loučky tenounké jako vlásek a nacpala jsem mu je do bachratého břicha, ale Sporák ani neškytl a ani jednou teple nevydechl. Když jsem ale otevřela dvířka, byly třísky vyhořelé a zůstala z nich jenom trocha teplého popela. Bylo to zrovna tak záhadné jako ta dívka ze střední školy, co spořádala neuvěřitelná množství jídla a vůbec nebylo patrné, že by žvýkala nebo polykala.

Ale navzdory veškeré logice Sporák dokázal vařit. Vždycky mě to příjemně překvapilo, i když jsem se nakonec naučila neběhat dozadu ke dveřím a neřvat hystericky na Boba, tiše a spořádaně pracujícího: „Ta voda se doopravdy vaří!“, což jsem činívala víc než stokrát na začátku, když jsem byla svědkem tohoto zázraku.

Svůj první koláč jsem vkládala do trouby s takovým pocitem konečnosti a nenávratnosti, že jsem k němu málem přiložila věnec s nápisem „Odpočívej v pokoji“, a když jsem se pak vrátila ze slepičárny a vdechla teplou a kořennou vůni pečiva, připadala jsem si jako paní Sandtnerová.

Za velmi studených a skličujících dnů Sporák po ránu trucoval, čoudil, kouřil a chrchlal přes celou kuchyň. Polykal jednu náruč mé vzácné kůry za druhou a k polednímu bych si na něj byla mohla sednout se zkříženýma nohama a číst si Epištoly od začátku až do konce a ve všem pohodlí.

Sporák byl doopravdy děsný podivín a mizera. Všimla jsem si hned ten první den, když jsme se přijeli na hospodářství podívat, že se mrzoutí a že se o tu zeď opírá dost vzdorovitě, ale to mohl být důsledek zanedbání - domnívala jsem se - a proto, jakmile jsme se nastěhovali, první věc, kterou jsem udělala, byla, že jsem ho pěkně vyčistila, vy cídila jsem mu z vestičky i z kabátku všechnu rez, každé místečko jsem načernila, kromě niklu, který jsem vyleštila, až svítil, a pak jsem podpálila svůj první oheň, který okamžitě zhasl. Podpálila jsem ještě pětkrát, dokud nepřišel Bob, nenalil na třísky asi pět litrů petroleje a Sporák chytl vztekle a nepatrně. Zkušenost mě naučila, že ráno potřebuje dva hrnky petroleje, aby se v něm rozproudila krev, a že kůru tráví jenom večer. V létě a na jaře mi bylo jedno, že hořel pomalu a nehřál. Bob i já jsme byli venku od svítání do tmy a na vaření jsme měli spoustu času, dřevo bylo suché, dveře byly otevřené a všude byl průvan. Ale s příchodem prvních deštivých dnů jsem si uvědomila, že Sporák je můj nepřítel a že je nezbytné zacházet s ním opatrně a lstivě.

Od prvního sprchnutí až do pozdního jara visely přes kuchyň dlouhé šňůry prádla, v pravém dřevorubecném stylu, a byly jen o něco méně vlhké, než když jsem je tam pověsila před několika dny či týdny. Prádlo pověšené přímo nad Sporákem mě při vaření mokře plácalo přes krk a záda, ale neodvážila jsem se je odstranit, protože to byly věci nezbytné, jako spodní prádlo a ponožky, a musely uschnout dřív, než nastane léto. Zkuste si dusit kotlety a vařit rajskou, zatímco vás bude někdo plácat mokrou utěrkou přes krk - a pochopíte to. Celou zimu jsem se tetelila chladem - jako bych existovala uvnitř šatů a zcela nezávisle na nich - jako bych je na sobě vůbec neměla - moje kůže byla skrz naskrz provlhlá a prostydlá, že kdyby mě byli položili do sádky škeblí, byly by se mi zdály přítulné. Další důsledek byl, že mě ta prostydlost a nastydlost nutila běhat ven na záchod a každá cesta mě ještě víc zmrazila a o to dřív jsem musela utíkat znovu … Přemýšlela jsem, jestli by stará Morana nestála občas o parťáka.

Naše jaro a léto bylo plné práce - práce těžké, až vyčerpávající a já, která jsem přečetla mnoho knih o farmách a farmářích, jsem se těšila na zimu jako na čas jakéhosi zimního spánku. Na čas, kdy budeme opravovat stroje, háčkovat předložky před krb, zašívat dečky, spravovat postroje a oddávat se jiným příjemným úkolům. Někde jsem asi ve svých plánech pochybila, protože mi šestnáct hodin denně zabral Sporák, který jsem musela dohnat k tomu, aby uvařil tři jídla.

Vyskočila jsem z postele ve čtyři ráno, dvakrát jsem si lokla kávy a bylo jedenáct a čas k obědu. Umyla jsem nádobí od oběda a odloupla uschlý list z pelargónie za kuchyňským oknem a bylo pět odpoledne a čas na večeři. V horách kolem jedenácté je hlavní jídlo dne a kolem páté se předkládá jen něco jako svačina, ale pro mě byla večeře poslední připomínkou civilizovaného života a lpěla jsem na ní jako jižanská dívka na svém přízvuku. Ačkoliv jsme tedy večeřeli v pět místo v půl osmé a stolovali jsme asi tak luxusně, jako když člověk hltá na fotbale párek, a naše konverzace sestávala hlavně z poznámek na způsob „Podej mi ty okurky“, přesto to byla večeře.

Další mylná představa, kterou jsem načerpala z knih o životě v zemědělství, byla, že zima je údobím společenského života mezi sousedy. Na jaře a v létě jsme koncem dne byli příliš unaveni, takže jsme nedokázali nic jiného než padnout do postele, ale domnívala jsem se, že zimní večery budou naplněné návštěvami a posezeními s místními starousedlíky, pražením kukuřice, pitím horké kávy a diskusemi o politice a sklizni.

Jak jsem se mýlila! Zima byla údobím, kdy se pokračovalo v běžné práci, ale trvalo to desetkrát déle, protože všechno bylo studené, mokré a tmavé a jedinou myšlenkou sousedního hospodáře bylo mít už tu zatracenou práci za sebou, aby mohl jít dovnitř do tepla a zůstat tam. Hospodářova žena plnila stejný pracovní rozvrh jako já, rozvrh, který jí zabral dvanáct až osmnáct hodin denně a zhruba byl následující:

Pondělí - prádlo! Prádlo byla záležitost, při níž hospodyně z hor soutěžily, která bude mít v pondělí dopoledne dřív pověšeno. Všechny kromě mne. Já jsem bojovala jenom sama se sebou, jak dlouho dokážu prádlo odkládat a ignorovat. Přistupovala jsem k prádlu se stejným pocitem marnosti, jaký bych byla měla, kdybych se pokoušela vyprázdnit moře čajovou lžičkou. Bob sloužil v první světové válce u námořnictva a místo šoku po výbuchu granátu se vrátil domů s utkvělou představou, že množstvím vody, jež vojín nabere do přílbice, lze umýt a vyprat cokoliv, včetně prostěradel, a v pondělí ráno se mě při snídani vesele vyptával: „Tak co, budeme dnes prát?“ a já jsem odpověděla plna naděje: „Ano, a budeme mít strašnou spoustu prádla!“

A Bob odešel pískaje si dolů sadem k prameni a přinesl asi tak čtyři polévkové lžíce vody na dně každého kbelíku a pak zmizel v lesích, kde zůstal incommunicado až do oběda.

Několikrát jsem nechala prádlo až na odpoledne, ale poučila jsem se, že dostatečné množství vody nevynahradí nezbytnost zabývat se současně nůšemi prádla a valchou a vařením večeře, a rovněž nebylo příjemné odcházet z teplého domu a věšet mokré prádlo potmě. A tak jsem si nanosila devětadevadesát procent vody na prádlo, a i když jsem ji pak dokázala ohřát a vydrhnout prádlo tak, že bylo čisté, stejně za celou zimu neuschlo, tak k čemu to vlastně všechno bylo?

Kromě toho byla voda tak tvrdá, že by se mohla štípat, a i když jsem v ní rozpustila dvě třetiny mýdla na třetinu vody, nevzniklo nic jiného než mastná mazlavost, a když jsem celý den pracovala v této tekuté minerálii, mohla jsem si stahovat kůži z rukou jako rukavice.

Účastnila jsem se všech soutěží vypsaných společnostmi vyrábějícími mýdlo v marné naději, že vyhraji pět tisíc dolarů a že do smrti nebudu nucena používat ani jejich, ani žádný jiný mýdlový prášek. Dodnes nechápu, proč farmářské manželky vždycky hovořily o pocitu uspokojení, který mají po velkém prádle. Já osobně bych měla mnohem větší pocit uspokojení, kdybych si lehla do postele a pral někdo jiný.

Úterý - žehlení! Žehlení žehličkou vyhřívanou na kamnech nemá nic společného s ustálenými představami o žehlení. Postup je ten, že chňapnete malou přenosnou rukojeť, utíkáte ke kamnům, zapnete držátko do žehličky, která je vždycky špinavá. Potom utíkáte zpátky k žehlicímu prknu a tu špínu přenesete na čistý polštářový povlak. Běžíte s žehličkou k vodovodu a opláchnete ji, čímž samozřejmě zchladne a nemůžete dělat vůbec nic se žehličkou ani se špinavým povlakem, a tak odložíte želízko zase na kamna, což se opakuje tak dlouho, dokud se nevrátí váš manžel s dotazem: ,,Kde je hrome nějaký oběd?“

Bob bral mé praní a žehlení na nesnesitelně lehkou váhu a neustále se oblékal do čistého - pokud to ovšem ode mne dostal. Hlídala jsem všechno, co jsem vyprala a vyžehlila, jako pes kost. Ne snad proto, že bych toužila, aby se podobal těm reklamám, v nichž by vtančil do kuchyně ve spodním prádle, v ruce svíraje čistou košili, a vykřikoval: „Má žínka je diblík, na prádlo má Mydlík. Košilka jak skvost - má žínka je kost!“ Pouze jsem si přála, aby si uvědomil skutečnost, že udržovat šatstvo a prádlo v čistotě je nesmírná dřina, a aby se o téhle dřině také někdy uznale zmínil.

„Zatraceně,“ říkávala jsem znechuceně, „vždyť ty také předpokládáš, že ti tvoji práci pochválím, a já ti ji chválím, i když se tváříš, jako bys každé vejce pomáhal rodit kleštěmi.“ To byly stavy, do kterých jsem se dostávala za zimních pondělků a úterků - všechno se jevilo jako marnost nad marnost.

Středa - den pečení! Každá středa mě vrhla po hlavě do další veliké a předem prohrané bitvy s pečením chleba.

Když jsem poprvé viděla ten výraz fanatického štěstí, jímž se rozjasnila Bobova tvář, jakmile pohovořil o slepicích, a pochopila jsem, že to je jeho velká láska, rozhodla jsem se, že se v rekordním čase stanu vzornou manželkou farmáře, přímo vzorovou výrobní jednotkou, něco mezi ženou á la Rubens, reklamou na prací prostředek a kuchařkou Magdalény Rettigové. Chléb byla moje první porážka a já jsem krapánek snížila laťku. Koncem oné první zimy bych - vzhledem k dlouhému výčtu očividných neúspěchů - byla musela určit úroveň své zdatnosti pomocí studnaře.

Abychom začali od začátku. Rádná žena, jak praví horské báje, si dělá vlastní droždí z brambor, takže suché droždí použije za celé manželství jen jedenkrát. Droždí se udržuje pomocí vody z brambor a miska, v níž se přechovává, nesmí nikdy vychladnout. Pobyla jsem na farmě pouze několik vteřin a bylo mi jasné, že jediný způsob, jak bych cokoliv udržela neustále vlahé, by byl zastrčit to do podprsenky, takže jsem domácí droždí vzdala a uchýlila se k podvodu a „kupovanému“ droždí.

Můj první bochník chleba byl lehce nažloutlý a chutnal jako něco, co se vyhodilo z ledničky, když se vymývala.

Zkusila jsem to znovu. Další bochník měl onu mokvavou vláčnost starého lívance s příchutí něčeho, co jsme chtěli vyhodit z ledničky, ale nevyhodili, protože to bylo příliš těžké.

Podlehla jsem Bobovu něžnému, ale pevnému nátlaku a odnesla jsem bochník, ještě rozechvělý svým zrozením, k sousedce ke stanovení diagnózy. Na potvoru ta sousedka - paní Kettlová - právě vynášela z pece čtrnáct největších, nejchřupavějších a nejnadýchanějších bochníků chleba, které kdy spatřily světlo světa. Položila jsem svůj malý neduživý žvanec na stůl a vypadal tak žalostně mezi těmi velikými, naducanými snědými nádherami, že jsem se musela hodně držet, abych ho nechňapla, nepřimáčkla ho pod srdce a neutíkala celou cestu domů.

Paní Kettlová měla patnáct dětí a pekla obden čtrnáct bochníků chleba, dvanáct plechů žemlí a dvě vánočky. Byla to velmi laskavá sousedka, dlouhými léty utrpení zocelená manželka a matka, nepřetržitě a těžce pracující a stála pevně oběma nohama na této zemi a šla k věci. Sebrala můj nedomrlý bochník ze stolu, rozlomila ho, čichla k němu, příšerně se zašklebila a vyhodila ho zadními dveřmi do klubka špinavých a neustále hladových alíků. „Kruci, ten ale smrdí ,“ podotkla společensky a otřela si ruce o velké, špinavé poprsí.

Přisunula na okraj kamen pětilitrovou šedivou kameninovou konvici, zašla do kvelbu pro hrnečky, přičemž na mne volala: „Stará Hinckleyová měla taky trápení s chlebem, když tam u vás bydlela.“ Rozzářila jsem se v domnění, že to bude horským vzduchem, ale paní Kettlová pokračovala:

„Vona stará Hinckleyová zadělávala navečír a těsto měla pěkný a já tomu za boha svatýho nemohla přijít na kloub, až sem si tam jednoho krásnýho dne vyšlápla a hned mi to bylo jasný. Vona zadělala na chleba, podpálila voheň a pak se šla do maštale vyspat s tím jejich pacholkem. Dyž se vrátila do kuchyně, byl chleba moc horkej a droždí spařený a k ničemu. Vy ste měla taky spařený droždí,“ dodala.

Tohle byla zřejmě hozená rukavice a já jsem se jala překotně vysvětlovat, že žádného čeledína nemáme a že jsme stodolu přestavěli na slepičárnu. Paní Kettlová zhluboka vzdychla nad koncem starých dobrých časů a nalila kávu. Ke kávě podávala koláčky se skořicí, s ostružinovou zavařeninou a zevrubné líčení mravnostních přestupků z celého okolí.

Bylo už skoro poledne, když jsem se vydala na zpáteční cestu s bochníkem chleba paní Kettlové, spoustou vtipů pro Boba a několika velice nejasnými a mlhavými radami pro sebe.

Během celé dlouhé cesty domů jsem se pokoušela odstředit z té změti domorodých příběhů předpis na pečení chleba, ale od toho dne se pro mne dřevěná zadělávací dížka proměnila v jakýsi falický symbol, a když jsem hnětla a válela vzpouzející se těsto, rozjímala jsem o drobných nekonvenčnostech svých sousedů a uvažovala, kterým oknem asi ten chasník jukal na starou Hinckleyovou.

Paní Kettlová mi řekla, že můj postup není dost rychlý. Kvásek z kupovaného droždí se nesmí nikdy připravit večer před pečením a chleba se musí zadělat a upéct rychle, v jednom dopoledni. Snažila jsem se jako šílenec a pekla jsem tři bochníky dvakrát týdně a celý dům se příjemně provoněl a ve svých dopisech domů jsem velmi často psala o svém domácím chlebu, ale skutečným dokladem mého úspěchu byla Bobova obvyklá reakce. Zeptal se jenom: „Půjde to krájet?“

Úterý a středa byly také případné koupací dny. Sobota byl povinný koupací den, ale protože se v úterý a ve středu topilo kvůli žehlení a pečení, mohli jsme se také koupat. Tohle omezení - dvě koupele týdně namísto koupání každodenního - mi nepřišlo vůbec zatěžko a nepřišlo by to zatěžko nikomu, kdo se někdy koupal v neckách. Koupání v neckách spadá do stejně trapné doby, v níž se břišní operace konaly bez uspání, kdy se zjara užívala síra se sirupem a zaznamenávala se vysoká úmrtnost kojenců. Bob i já jsme vysocí - Bob měří metr devadesát - a i za příznivých podmínek, kdy kamna hoří, voda je teplá a provoněná, osušky velké a suché (v zimě vždycky velké a zavlhlé), nic nelze změnit na skutečnosti, že v neckách se pohodlně může vykoupat pouze dospělý trpaslík. Mytí houbou u výlevky nebyla také žádná orgie smyslů, ale bylo to rychlejší a trochu špíny se smylo.

Ve čtvrtek se drhlo! Kromě pravidelného drhnutí podlahy se myla okna, nohy u stolu, dřevěné obložení a čistil se příborník. Podvolila jsem se tomuto rituálu značně neochotně a jen proto, že Bob, kterého jsem obviňovala, že byl zplozen vysavačem, byl z oné líbezné staré školy manželů, kteří zdvíhají matrace, aby se přesvědčili, zda jejich žínky oprášily drátěnku.

Bábince jsem se to neodvážila napsat. Trvala by na okamžitém rozvodu. Vlastně jsem v zásadě neměla nic proti Bobovým nárokům na čistotu, protože je uplatňoval i na sebe, a kdyby vám byl upadl chleba s máslem namazanou stranou dolů kdekoli Bob pracoval - kromě slepičárny, vsadila bych se, že byste neuhodli, která strana se otřela o zem.

Pouze jediný úkon vnášel do našeho šťastného domova prudkou neshodu - drhnutí podlahy. Koncem oné první zimy jsem se zapřísáhla, že ve svém příštím domě budu mít hliněnou podlahu vysypanou pískem.

Za prvé Bob vybral a položil velice pečlivě a přesně podlahy z bílých jedlových prken. Podlaha, která by se špinila stejně rychle nebo rychleji než jedlová prkna, by musela být jedině podlaha z bílého sametu.

Ačkoliv si Bob nikdy nezapomněl pečlivě otřít nohy, nebylo to nic platné - mohl se klidně brodit hnojištěm a rovnou vstoupit do kuchyně. Drhla jsem podlahy den co den, vsím možným kromě svého kartáčku na zuby, ale přesto vypadaly vždycky, jako bychom v uplynulých čtyřech letech v domě poráželi dobytek. Sousedky mi radily, abych používala louh, ale protože mnohým z těch, které louh doporučovaly, chybělo oko nebo kus tváře - kteréžto nicotné úhony se smíchem zdůvodňovaly tím, že upadly přes nebo do kbelíku s louhem - zařadila jsem louh na místo posledního útočiště.

Drhnout podlahu každý den se mi ze srdce hnusilo. Pokládala jsem to za ztrátu cenného času a energie a za činnost, která neodkazuje nic příští generaci. Nechápala jsem, proč jsme se s příchodem dešťů nemohli na podlahy prostě vykašlat anebo proč jsme je nepřikryli levným linoleem.

Ale kdež! Tradice horského farmářství a Bobova pupeční šňůra připojená k luxu kázala, abych drhla podlahu dennodenně - byl to odznak dobré hospodyně, důkaz lásky a povinnost manželky vůči manželovi.

Čím více jsem nahlížela do života dobré, správné manželky farmáře, tím víc se mi zamlouval klasický styl lehké ženské. „Jen ať si někdo zkusí vnadit mě na linoleum,“ vrčela jsem vztekle na Boba.

Pátek - cídění lamp a cylindrů! Slýchala jsem spoustu nezkušených romantiků tvrdit, že dávají přednost světlu svíček a petrolejových lamp. Že úmyslně nezavedli do svých letních chat elektriku. Že (šelmovsky) ve světle svíček a petrolejových lamp jsou ženy krásnější. Mně osobně se světlo svíček a petrolejových lamp hnusí. Moje představa nebe je žárovka o deseti miliónech wattů visící na Šňůře uprostřed mé kuchyně. Ani za mák by mi nevadilo, kdybych při ní vypadala jako něco, co právě povstalo z rakve. Viděla bych a svíčky by se mohly vrátit na narozeninový dort a do lampiónů a petrolejky na půdu.

K petrolejce potřebujete především soupravu přesných nástrojů a jemnou vodováhu k zastřižení knotu lampy a i tak hoří celý knot jenom chvilku, potom na jednom konci zaprská a začoudí cylindr. Je to sázka do loterie, ať se rozhodnete pro jeden druh polovičního světla, nebo pro druhý - s knotem vytaženým a s jednou stranou cylindru začouzenou, anebo s knotem staženým tak, že není skoro vidět. Podnik Sears a Roebuck hlásá, že jejich nejlepší benzínové lampy vydávají světlo v hodnotě asi čtyřiceti wattů, takže to máte na beton, že stejně oslepnete.

Ve světle svíček a petrolejových lamp vypadají údajně vaše řasy dlouhé a svůdné. Jaké řasy? Moje oční víčka byla vlastně pořád holá jako skleněné kuličky od toho, jak jsem se nakláněla nad lampou, abych se podívala, kde se k čertu bere ten smradlavý černý kouř.

Sobota - den nákupu. V zimě odjížděl Bob do města ještě za tmy. Jel prodat vejce, nakoupit potraviny a krmivo, pro poštu, pro cigarety a pro nějaké nové časopisy. Na jaře a v létě jsem ho ráda doprovázela, ale jízda v zimě, dlouhé kilometry v dodávkové fordce a v dešti, nebyla záležitost přespříliš veselá a kromě toho jsem musela zůstat doma, abych se setměním rozsvítila ve slepičárně, protože vždycky hrozilo nějaké velice běžné zdržení jako nefungující brzdy, zlomená pera, zacpané trysky a nekonečné množství dalších potíží.

Občas v sobotu ráno, když hory vcucly poslední veselou ozvěnu Boba i náklaďáku, jsem s pocitem křížence cizopasného červa a kurtizány vzala veliký šálek horké kávy, ohřívací gumovou láhev, cigaretu a časopis a vlezla jsem si znovu do postele a pak od půl sedmé až do devíti nebo tak nějak jsem blaženě drtila horskou tradici, že slušná ženská je v posteli od sedmi večer do čtyř ráno, pokud nerodí nebo není mrtvá.

V sobotu kolem půl čtvrté nebo čtvrté jsem musela rozsvítit benzínové lampy - což byl nejúděsnější úkol na světě a odporoval poučkám, které mě varovaly, že každý, kdo si zahrává s benzínem a se zápalkami, si přímo koleduje o malér. Nikdy jsem nepochopila, proč a jak benzínové lampy fungují, a pokaždé jsem škrtala zápalkou v přesvědčení, že jsem nejdřív měla poslat pro poslední pomazání.

Bob mi trpělivě vysvětloval znovu a znovu celý složitý a nejasný postup, ale pro mne to bylo stejné jako ten trik, co provádějí Indové s provazem, a pouze když Bob nebyl doma, jsem snášela ony pekelné stroje ve stejné místnosti, v níž jsem pobývala.

Pokaždé jsem je vynesla ven do deště, tam jsem je napumpovala, potom jsem si sedla za dveře v dřevníku na bobek, vystrčila jsem ruku a zapálila je. Vzplanuly okamžitě a několik příšerných minut se chovaly přesně, jako by chtěly vyletět do povětří, pak si najednou dřeply, začaly spokojeně syčet a vydávaly mohutné zdroje jasného bílého světla.

Se dvěma lampami v každé ruce jsem šla přesmutným pohřebištěm, které ještě nedávno bylo letní zahradou, snažila jsem se nehledět na žalostné pracičky a úponky opuštěných kukuřičných stvolů a rajčat třesoucích se v dešti a pověsila jsem lampy do slepičárny, která se okamžitě rozveselila a vypadala přátelsky jako sál připravený na večírek. Když utichlo poplašné kdákání několika mladších hysterických slepic, posečkala jsem, abych tady, v tom štěbetajícím společenství, odčerpala něco ze své opuštěnosti.

Podlaha byla pokryta šesti centimetry čisté suché slámy a slepice kdákaly a hrabaly a popelily se, klovaly jedna druhou, poskakovaly na hřadech, cpaly se a tvářily se, že budou snášet vejce, a také je snášely. Byly šťastné a bezstarostné v listopadu, kdy byl svět venku umlácen nekonečným deštěm a zdeprimován chmurnými horstvy - byly právě tak šťastné jako za teplého jarního dne.

A pak jsem sbírala vejce. Sbírání vajec by bylo jediné nepřetržité Velikonoční pondělí, kdyby slepice byly ochotné a slušné a vylezly z kukaní. Slušnost ale není slepici vlastní, a tak když nadešel čas sbírání vajec, přetékala každá kukaň slepicemi, zarputile rozkročenými, a výraz jejich očí pravil: ,,Dělej, co umíš, třebas si střílej, ale já se nehnu.“ Zkoušela jsem všechno možné, abych slepice vypudila, ale marně. Píchala jsem do slepice špičatou holí, plácala jsem ji zástěrou, krákala jsem na ni, lákala jsem ji na zrní, ale slepice se jen ušklíbla, přimáčkla si vajíčko pod zadek a vyzývavě si mě měřila. Vlastně to té slepici nemůžu zazlívat - koneckonců ať to má skořápku nebo ne, je to její dítě.

Kdepak kohout, to je něco úplně jiného. Je mu úplně fuk, kdyby člověk posbíral všechna vejce, co by kde našel, a hrál s nimi vybíjenou. Ve slepičárně může být po kolena lasic a krve a kohout ani nemrkne, vůbec ho to nezajímá. Jen si sklepe skvrnku z klopy a jde si nerušeně svou cestou, frajerky našlapuje a tu i onde překročí neživá, ale ještě teplá tělíčka svých bývalých milenek, přičemž chlípným okem měří nožku a poprsí své další kořisti.

Bob mi vždycky říkal, že chyba je v mém přístupu ke sbírání vajec. Ustrašeně jsem hmátla pod slepice a samozřejmě že mi poďobaly zápěstí a já jsem rychle ucukla zpátky, rozbila vejce neboje nakřápla o hrany kukaní. Bob sahal pod slípky pánovitě a ony se vzdávaly bez jediného kdáknutí. Pokoušela jsem se osvojit si tento postoj - PÁNEM JSEM TU JÁ - , ale žádnou slepici jsem ani na vteřinu neoblafla a po třetím nebo čtvrtém klovnutí byl ze mne zase hysterický rozklepaný uzlíček a slepice mě znovu měly ve svých pařátech.

Bob se obyčejně vracel z města kolem páté a už nikdy nic v životě mě tak nevzruší jako první zvuk jeho vracejícího se auta. Každých několik vteřin jsem utíkala k oknům, abych postřehla první paprsky reflektorů, a potom konečně přišel, nádherně voněl tabákem, chladnem a venkovním vzduchem a nesl plnou náruč pošty, novin, časopisů, cigaret, cukroví a potravin.

Jaké to byly blažené sobotní večery - kouřili jsme, jedli, předčítali nahlas a vyprávěli si - pokud jsem ovsem, což se občas stávalo, nezapomněla objednat petrolej. To jsem potom ždímala poslední kapičky z petrolejky a slévala dohromady zbytky ze všech lamp a žmoulala knot v petrolejce s krůpějí petroleje na dně. Výsledkem bylo bledé, Šilhavé světlo, zavlhlé stěny a Bobova tvrdá ústa a ublížené oči a já jsem si připadala, jako bychom zůstali zasypáni někde ve staré šachtě.

Sporák miloval takovéhle situace a pohotově se připojil k všeobecné nepřívětivosti a rychle zhasl, kdykoliv jsem otevřela dvířka, a potom, zneuživ chmurného přítmí, vyplázl dveře trouby a dloubl mě do šimpánu.

Bob nebyl z těch, kteří by nadávali, ale projevoval roztrpčenost tím, že odcházel od stolu ještě s posledním soustem v ústech, praštil sebou na postel a snil nepochybně o starých zlatých časech, kdy bylo dovoleno mlátit manželky.

NEDĚLE! Na venkově je neděle den, kdy pracujete zrovna tak jako jiné dny, ale cítíte se přitom provinile, protože neděle je den odpočinku.

V neděli ráno jsem vyčistila Sporáku šatičky, setřela jsem smítka z jeho vesty i saka, což ho očividně potěšilo, protože upekl kuřata a udusil maso a dokonce vydával i trochu tepla. Jeho ochota a soudržnost mě vzrušily natolik, že jsem začala uvažovat o předpisech na nákypy, pudinky a jiné pečené lahůdky, ale nakonec jsem se znovu uchýlila k jablkovému závinu, protože jsem těsto umíchala na mixéru a naše jablka byla báječná, ať se s nimi udělalo cokoliv.

Vzhledem k Sporákově nedělní náladě jsem si také umyla vlasy a podle návodu v sobotních časopisech jsem zkoušela různé účesy. Naneštěstí jsem měla vlasy těžké a nepoddajné a moje pokusy o secesní drdol nakonec dopadly na způsob indiánské čelenky naražené přes jedno oko. Vůbec na tom ale nezáleželo, jenom jsem se osvěžila pocitem změny, protože nakonec stejně přišel Bob z kurníku a zatvářil se, a já jsem si upravila vlasy obvyklým způsobem. Jsem přesvědčena, že se Bobova matka v těhotenství zhlédla v nějakém obrázku na staré bonboniéře, protože Bob si neustále přál, abych nosila dlouhé vlasy stočené do uzlu, modré šaty a slamáky.

V zimě kolem jedné vydrhnutý dům jen zářil, měla jsem umyté vlasy, Bob se převlékl do čistých šatů a oběd byl na stole. Obyčejně vyšlo slunce právě, když jsme sedali k jídlu, jako by to bylo předem smluvené znamení. Je sice pravda, že vydávalo právě tolik tepla co viktoriánská stará panna a jukalo z mraků, jako by hledalo, kam zastrčilo své pletení, a pak se zase s omluvným úsměvem schovávalo, ale bylo to slunce a ne déšť. Hory na počest buď slunce, nebo neděle obnažily své velké bílé poprsí a já jsem čekala, že si každou chvíli odkašlou a hrdelním kontraaltem začnou zpívat ,,Krásný vzhled je na ten boží svět“.

Těch několik nedělních minut, kdy jsem nepobývala v bezprostřední blízkosti Sporáku nebo dřezu, jsem vytírala bláto nanesené z dřevníku. Bob se zabýval dvousměnným štípáním dřeva a nošením vody. A po obědě jsme se na chvíli oddali bezuzdnému balení a vážení vajec.

Jeden zimní den následoval po druhém zimním dni a jeden zimní týden šel v patách druhému zimnímu týdnu a jediné, co se vůbec měnilo, bylo počasí. Není divu, že starousedlíci vypadali tak klidně a vyrovnaně - neměli nic, co by je nechávalo na pochybách a o Čem by museli přemýšlet. Dny klouzaly po jazyku jako kašička a nezbyla po nich žádná chuť.

VSTŘEBÁVÁM SE

Ať už byl můj počáteční postoj jakýkoli, s některými nevyhnutelnými zly jsem se časem smířila jako s nezbytnými balvany na hrbolaté cestě životem a slepičí farmou, ale také jsem se naučila lhostejně přijímat to, co ve mně dříve vyvolávalo vlny nadšení.

Jeden z nejhorších balvanů bylo vstávání ve čtyři ráno. I na to jsem si zvykla, ale dotýkalo se to přímo podstaty mého jáství, a to tak silně, že jsem častokrát ráno hlasitě meditovala, jestli bych se byla za Boba provdala, kdybych byla věděla, že si ho beru i s tímhle vstáváním. Smával se a přísahal, že mi to řekl, ale pokládám to za nepravděpodobné, jako by se mi byl dvořil na způsob: „A ještě něco hrozně roztomilého, miláčku, bude s námi žít jedna moje stará přítelkyně, takto prostitutka.“

Zjistila jsem, že budík zurčící mi nad hlavou ve čtyři ráno neměl nic společného s mým probuzením - vyvolal ve mně jenom šok, a když jsem se z toho šoku vzpamatovala, byla jsem ještě ospalejší. Naučila jsem se jedinému možnému řešení, což bylo vyskočit z postele rovnýma nohama při prvním cvrnknutí, naházet na sebe šatstvo - a pak následovala jedna z výhod záchodu umístěného mimo prostory obytného domu - taková rychlá ranní procházka člověka skutečně probudí.

Bobovi vstávání vůbec nevadilo. Po pravdě řečeno, vypadal, že ho to baví, a byl protivně veselý.

Když nadešla tmavá zimní rána a déšť jako by na nás chtěl svalit střechu, Bob se laskavě nabídl, že vstane a zatopí, zatímco já jsem se ještě provalovala v posteli. Samozřejmě že jsem přijala a hned následující ráno se Bob vyhrabal z přikrývek, přičemž odhrnul celou moji stranu a vpustil mi do postele studený průvan.

, Jenom si ještě přispi,“ zahalekal, když se s dupáním a vrzáním oblékal, „za chvilinku pěkně zatopím.“ A tak jsem se znovu propadla do dřímoty a tepla a myšlenek: „Docela určitě jsem se provdala za toho nejbáječnějšího mužského na světě.“

Zapomněla jsem ale na Sporák - s tím jsem nepočítala. Z bezvědomí spánku mě prudce vyrvalo prásknutí dvířek kamen a zuby se mi rozklepaly v rytmu roštovaného popela. Pak rychle následovala mračna černého kouře a proud kleteb, v nichž převládalo řvaní „ty černá bestie“.

Když jsem vyskočila na pomoc, zatvářil se Bob ohromeně a pravil nevinně: „Ale vždyť jsi přece nemusela vstávat. Mohla jsi spát, dokud nezatopím.“ Pomlčela jsem, že by bylo bývalo přehnané žádat od mrtvoly, aby v tom kraválu zůstala mrtvá. A od té doby jsem zase vstávala a jednala se Sporákem osobně.

Co šlo každopádně jako po másle, bylo jídlo. Bažanti, křepelky, kachny, krabi, zvěřina, škeble, ústřice, pstruzi, pečená kuřata a houby byla běžná potrava. Zpočátku jsme se s Bobem přímo cpali a já jsem psávala domů dopisy, které vypadaly jako stránky vytržené z deníku labužníka, ale měli jsme všeho tolik a tak levně a tak snadno, že jsme si nevyhnutelně přivykli jíst jako králové. Čínských bažantů byla taková spousta, že Bob vzal pušku, ledabyle prošel po cestě k sousedovu poli a zastřelil dva - a to bylo opravdu víc než dost - a zase se pohodlně vrátil domů.

Zpočátku Bob pečlivě přihlížel a dohlížel a já jsem je nadívala, pekla a dusila pod Bobovým bedlivým dozorem, ale nakonec to došlo tak daleko, že jsem vyškubla prsíčka, zbytek vyhodila a prsíčka jsem opekla narychlo na másle s čerstvými žampiony.

Byla to výborná snídaně.

Tetřívků bylo také hodně, ale bobule, kterými se živili, jim dodávaly trpké příchuti a nám s Bobem to nechutnalo. Křepelky byly všude, ale tak drobounké, že jsme je pak už nechtěli a dali jsme přednost tetřevům a bažantům.

V údolí byly bez přehánění milióny divokých holubů. Když hospodáři zaseli obilí, přilétali jako bílá mračna a zemědělci je stříleli vysloveně v sebeobraně, ačkoliv byli divocí holubi zákonem chráněni. Sousedé nám je přinášeli po tuctech a bylo to skutečně báječné, mimořádně chutné tmavé maso, pěkně vykrmené napytlačenou pšenicí, ovsem, žitem a ječmenem.

S politováním musím doznat, že nezákonný původ mi holuby vůbec neznechutil. Bob je výborný střelec a je velmi počestný a zpočátku poučoval farmáře i farmářské synky, jak vážného přestupku se dopouštějí tím, že střílejí holuby, ale když byl poprvé přítomen době setí a viděl, co holubi provádějí, řekl mi, že podle jeho názoru by se na odstřel holubů měla vypsat odměna. Přesto však nikdy žádného holuba nejen nezastřelil, ale dokonce ani nepřiznal, že mu holubí maso chutná.

Zvěřinu jsme jedli dvanáct měsíců do roka, nakládanou i čerstvou. Pro Indiány, z nichž sestávala většina obyvatel kraje, i pro farmáře, kteří byli napůl Indiáni, byla zvěřina maso a honební předpisy platily pouze pro obyvatele měst, kteří se sem sjížděli v houfech každý podzim, aby vraždili jeleny. Naši místní celoroční lovci tvrdili, že odstřelují pouze neplodné laně, které snadno rozeznají podle barvy a které nejsou k ničemu a tropí neplechu. Ať už to byla pravda nebo ne, indiánští lovci chodili lesem tak tiše, že se nehnul ani lísteček, a jediný hajný, který by je byl mohl při pytláctví

přistihnout, by musel být zase jen Indián, a tak jsme měli indiánského hajného a všichni ostatní Indiáni i farmáři stříleli dál, kdykoli potřebovali maso, a my, obyvatelé osidlující srdce zvěřinatého kraje, jsme měli zvěřinu celý rok.

Zvěřinu zpracovával obvykle Bob. Tuhle malou zkoušku jsme protrpěli, protože Bob byl přesvědčen, že pouze on a možná ještě šéf kuchyně ve Waldorfu umějí připravovat zvěřinu. Spotřeboval vždycky spoustu česneku, hrsti šalvěje, majoránky, bobkového listu, pepře, soli, stovky hrnců a kastrolů, worcester, celer, cibuli, houby a všechno, na co dosáhl svýma velkýma zamoučněnýma rukama.

Když bylo maso konečně v troubě, motal se Bob kolem kamen, pletl se mi pod nohy a naříkal, že topíme mizerným dřevem (a bylo to stejné dřevo, které mi tak vychvaloval, a pokaždé, když mi přinesl náruč, se zapřísahal, jak bude hořet).

Když mi konečně slavnostně předkládal řízek, kotletu nebo pečeni, zjistila jsem, že chutná přesně jako zvěřina, a do čtrnácti dnů veškerá sláva povadla. Naložená zvěřina s mrkvičkou a cibulí byla báječná. Během konzervování ztratila trochu ze své zvěřinaté chuti, a když jsme potom za měsíc otevřeli sklenice a plechovky, byl ze zvěřiny pikantní a chutný guláš.

Všude kolem stodol, kolem sousedních hospodářství a v našich polích rostly žampiony. Ty, co rostly kolem stodoly, měřily v průměru až patnáct centimetrů a zamlada vypadaly jako dětské pěstičky. Polní byly menší, ale právě tak sladké a lahodné jako ořechy.

Jedna z mých prvních hodin výuky v soběstačnosti řízené tatínkem byla na téma , jak rozeznám muchomůrku citrónovou od žampiónu“. Tatínek zakoupil sadu velikých nákladných a bohatě ilustrovaných přírodoznaleckých knih, včetně traktátu o muchomůrkách citrónových a žampionech, a několik následujících let jsme sbírali houby a hledali jejich názvy v knížce a pokaždé nás porazila nedůslednost a proradnost knihy. „Některé jsou jedovaté a některé ne“, stálo pod většinou obrázků, kromě obrázku žampionu a hřiba satana a muchomůrky citrónové. Pod obrázkem obyčejného žampionu jsme se dozvěděli, že se „tento žampion často zaměňuje za muchomůrku citrónovou“. A nápis pod muchomůrkou citrónovou tvrdil, že „muchomůrka citrónová se často zaměňuje za žampión“.

A tak nás tatínek nahnal ke sběru velkého množství muchomůrky citrónové (která je tak jedovatá, že je nebezpečné samo vdechnutí výtrusů) a velkého množství žampionů všech velikostí, od těch nejmenších knoflíčků až ke krásně naplno rozevřeným, a učili jsme se je rozeznávat na první pohled. Asi jsme se to naučili, protože všichni žijeme dodnes a vášnivě rádi sbíráme houby.

Severozápadní oblast Tichého oceánu je zdrojem báječného jídla. Velcí krabi z Dungenesu jsou největší, nejsladší a nejchutnější krabi, kteří se vůbec kde najdou. Na trzích v Seattlu a Portlandu stáli obyčejně od třiceti centů k pětasedmdesáti centům, podle velikosti. Dneska se prodávají na váhu a dokonce i středně velcí krabi stojí pětaosmdesát centů.

My jsme je kupovali od Indiánů - pytel za dolar. Pořádali jsme dokonalé krabí orgie - jedli jsme vyloupané kraby s domácí majonézou okořeněnou česnekem a worcesterem, až nám krabi lezli i z uší. Jedli jsme kraby hodně opepřené a usmažené, kraby á la Louis a krevety narychlo na másle s tatarskou omáčkou. Krabi se nám nikdy nepřejedli a v létě jsme často jezdili do Docktownského zálivu, což byl útulný malý záliv hned za Docktownem, který se naplňoval přílivem nebo zase odléval, nakláněli jsme se přes boční strany širokého člunu a síťkami s rukojetí jsme chytali kraby prchající zpod mořské trávy. S dungeneskými kraby se nedali srovnávat, protože ti žijí v hluboké studené vodě, ale když jsme si kraby uvařili rovnou na pláži a snědli je teplé, chutnali nám ohromně.

Tenhle malý záliv nás také zásoboval škeblemi - buďto velikými jemnými máslovkami, které jsme obalovali v mouce, když jsme z nich předtím odřízli krk a žaludek, a pak jsme je smažili na másle, anebo drobnými, ale pikantnějšími, které jsme jenom spařili a jedli po tuctech.

Docktownský záliv měl tvar podkovy, byl malý, teplý, s ostrůvkem asi osmdesát metrů dlouhým a dvacet metrů širokým, který ležel uprostřed jako malá, tmavě zelená tečka. Při odlivu se záliv vyprázdnil a mohli jsme přejít k ostrůvku pěšky, vylézt po jeho strmých útesech, vyšplhat na některý z mnoha stromů a připadat si jako Marco Polo. Byl to ostrov co do rozměrů jako stvořený pro děti a pomalu se vracející vlny přílivu přinášely zábavu a nebyly vůbec nebezpečné.

Skoro po každém výletě zůstalo na ostrově nějaké dítě a Sharkey, starý Indián s obrovskou hlavou, který bydlel v chatrči na pláži proti ostrovu, pak odvázal loďku a pomalu vesloval k ostrůvku provolávaje dunivým hlasem „úúž dú - úúž dú“.

Sharkey mi daroval první rozchlipku, kterou jsem kdy viděla. Slýchala jsem o rozchlipkách od chvíle, kdy jsem poprvé vkročila do Seattlu. Lidé o nich hovořívali s nábožnou úctou, s jakou se obyčejně mluví o zatmění Slunce nebo polární záři. Slýchala jsem, že rozchlipky jsou obrovské škeble, dnes už vyhynulé, něco jako dinosauři. Slýchala jsem, že rozchlipky musíte vyhrabávat jenom při baterce v noci. Slýchala jsem, že se pohybují jako naolejovaný blesk, že otevírají a zavírají své obrovské škeble jako škeblí rypadlo a že se v několika vteřinách zavrtají přímo do žhavého nitra zeměkoule. Slýchala jsem, že rozchlipku dokáže vykopat jenom posádka silných mužů ozbrojených lopatou a všichni musí pracovat jako čerti. Slýchala jsem, že rozchlipku chytíte jedině tak, že jí jehlicí na klobouky propíchnete krk a pak ji podhrabete. Slýchala jsem, že rozchlipka stojí za to, aby člověk ujel tisíce kilometrů k jejímu nalezišti a strávil celou noc kopáním, protože je to nejdelikátnější a nejšťavnatější plod moře.

Mimochodem Indiáni vyslovují rozchlipka rozklipka.

Tohle všechno jsem o rozchlipkách vyslechla od lidí žijících na severozápadě Tichého oceánu, ale sama jsem se nenamáhala, abych zkazky osobně prověřila, a proto se mi rozčilením roztřásla kolena, když mi Sharkey sdělil, že pro mě má v chatě rozchlipku, a šel pro ni. Za chvíli se vrátil a podal mi největší škebli, kterou jsem v životě viděla. Byla podlouhlá, na délku asi dvacet centimetrů, široká dvanáct až patnáct centimetrů, hranatá a pokrytá nažloutlou kůží. To, čemu se běžně říká krk, měřilo v průměru asi pět centimetrů, bylo to dlouhé asi osmnáct až dvacet centimetrů a bylo to také porostlé těžkou, svraštělou žlutou kůží. Všechno dohromady, včetně lastury, vážilo jistě alespoň dvě a půl až tři kila a vypadalo to jednoznačně odporně. Sharkey mi poradil, že mám krk oloupat a rozemlít na hašé. Také povídal, že mám žaludek a to ostatní nakrájet na řízky a osmažit na másle.

Učinila jsem všechno, co řekl, a shledala jsem, že se rozchlipka velice přeceňuje. Byla tužší než pneumatika a chutnala přesně jako obyčejná škeble.

Zeptala jsem se Sharkeyho, jestli rozchlipku vykopal v noci při lucerně, jestli měl po ruce jehlici do klobouku a jestli se rozchlipky pohybují hodně rychle. Odfrkl.

, Já ho kopat todle ráno v nízká voda. Chodit hlava dolů a vidět na písku velká krk. Vzít lopata a kopat jako ďas, a když mít velká díra, já chytit rozklipka. Krk moc dlouhá a on ho vystrkovat, a dyž viděla, že já jít, zase ho zatáhnout. On nehýbat, jenom zatáhnout ta dlouhá krk tam, co se skovávat. Krk moc dlouhá a nevejít se do skořápka, ta chudinka.“

A všechny ty zkazky, které jsem slýchala, praskly jako nafukovací balónek - pffff! Dodnes ale existují lidé, kteří trvají na tom, že viděli, jak se rozchlipka zavrtává do písku silou rypadla a rychlostí tři metry za minutu’ Indiáni vesměs potvrzovali Sharkeyovu teorii, a protože Indiáni rozchlipky znali a chytali, spokojila jsem se s jejich verzí.

Rozchlipky jsou chráněny zákonem a je dovoleno lovit je jen v omezeném počtu. Mně osobně by stačila jedna rozchlipka na celý život. Kdyby jich bylo dost, a to není, kdyby se lovily snadno, a to se neloví, hodily by se na pyré, protože by to znamenalo, že by člověk vyčistil a umlel jenom jednu škebli a měl by pyré pro celou armádu.

Bob a já jsme byli stoupenci kuchařských předpisů na přípravu škeblí pomocí mléka, slaniny, zelené petrželky, pepře, brambor a cibule. Ke škeblím jsme nikdy nepřidávali ani rajská jablka, ani jinou zeleninu.

Dalším druhem potravy získané z moře, potravy, kterou jsme milovali a kterou jsme mohli získat skoro zadarmo, byly ústřice. Stačilo ujet něco kolem osmdesáti kilometrů a nasbírali jsme kbelík velikých ústřic, i těch malých, koktejlových.

Moje první výprava na ústřice! Byla jsem přesvědčená, že se dopouštím něčeho nesprávného a že všichni skončíme v žaláři. Naprosto mi nepřipadalo logické a možné, že by ústřice, a zvlášť tak vynikající drobné ústřice, byly jen tak ledabyle rozházené po zemi a daly se klidně sbírat, a obávala jsem se, že Bobův přítel, který nás vedl, nějaký Indián se šilhavýma očima, nám za chvíli navíc sdělí, že ví o místečku, kde můžeme nasbírat telecí řízky, co nepatří vůbec nikomu.

Jeli jsme a jeli jsme a jeli jsme po úzkých polních cestách a po stezkách, kudy chodily jen krávy, a někdy jsme to vzali přímo přes křoví, ale nakonec jsme dorazili na kus pláže, kterou znal zřejmě jenom milý pánbůh a tenhle Indián, a bylo tu ústřic jako máku. Vraceli jsme se sem znovu a znovu a nikdy jsme tu nepotkali živou duši.

Pstruhy jsme mohli chytat v zavodňovacích příkopech - asi tak deset za hodinu a měřili dvacet až pětadvacet centimetrů. V horských říčkách bylo tolik pstruhů, že je dřevorubci z táborů chytali na provázek se zahnutým špendlíkem, na který připíchli kousek salámu.

Do zavodňovacích příkopů připlouvali lososi, a když jsme lovili na vlečenou, otáčivou návnadu směrem k docktownskému zálivu, podařilo se nám chytit i lososy stříbrné, královské a veliké. Také jsme chytali platýsy, tresky, mořské okouny a flundry. Naučila jsem se je čistit, stahovat z kůže a řízkovat jako pravá squaw a Bob kouřil, přihlížel a kritizoval. Ale mě to opravdu těšilo. Byla to práce, kterou jsem měla ráda. Vlastnila jsem nůž - pilku a kombinačky a dokázala jsem očistit, stáhnout a nařízkovat pět flunder a dvě tresky, zatímco Bob uklízel člun.

Bylo to příjemné a zábavné sedět rozkročmo na kládě v teple slunečního světla, házet rackům vnitřnosti ryb a otírat si ruce o mořskou trávu. Mořská tráva mi připomíná těžké rozčarování, jež jsem utrpěla ve vztahu k potravě skýtané mořem.

Léta jsem slýchala, že škeble čerstvě vykopané a spařené v obalu z mořské trávy jsou přesně poslední výkřik labužnictví. Se sladkou kukuřicí a horkou kávou to prý je pochoutka přímo nepopsatelná.

To je lež. Čerstvě vykopané škeble spařené v mořské trávě jsou plné písku, a pokud si nechcete vydrhnout vnitřnosti, nezbývá vám nic jiného, než je zahodit. Kukuřice spařená v mořské trávě je dobrá, když vám nevadí, že vám teče do rukávů vařící šťáva a mořská voda. Podle mého názoru by se s tímhle mělo skoncovat a jídlo by se mělo vařit doma.

V každém případě by se škeble měly přes noc namočit do sladké vody s kukuřičnými otrubami - pak se otevřou a vyplivnou písek.

Kuřata jsme si pekli k snídani, k obědu a k večeři. Jedli jsme kuřata opékaná, kuřata fricassée, kuřata dušená, kuřecí polévky a kuřecí saláty. Kuřata se nám nikdy nepřejedla, právě tak jako se nám nikdy nepřejedla vejce, ale bylo nám zatraceně špatně po vepřovém bůčku, což je jediné maso, které se v místních obchodech prodává a vůbec kdy prodávalo. Bůček byl bílý a tučný a mohl se jíst okořeněný česnekem, solí a šalvěji, ale rozhodně jsme nebyli schopni jíst ho každý den pečený s brambory, vařený se zelím nebo převalující se nechutně v těžké smetanové omáčce - tak jak ho jedla většina místních farmářů.

Také naše zahrada plodila štědře a bohatě. Půda - hluboká hnědá ornice - a nepřetržitý déšť nás nutily spíš ji brzdit než podporovat. Připadalo mi, že všechno vyrašilo, rozkvetlo, plodilo, vadlo a odumřelo dřív, než jsem dokázala zaběhnout do domu pro mísu a utrhnout to nebo sesbírat.

Přes všechno přírodní bohatství potravy a přes snadnost, se kterou tu člověk mohl cokoli vypěstovat, jsem za celou dobu svého života na slepičí farmě neochutnala u nikoho salát, kromě své vlastní kuchyně. Také jsem neviděla, aby tu někdo upravoval maso jinak než smažené nebo vařené, a nepřistihla jsem nikoho kromě Indiánů, aby jedl ryby.

Bůček, dušené brambory, opékaný chléb, makaróny, kapusta nebo fazolky, vařené s bůčkem, tu byly na každodenním jídelníčku.

Farmáři pěstovali hlávkový salát veliký jako hlávky zelí a krmili jím kuřata nebo prasata, pěstovali celer bílý a křehký jako čerstvě napadaný sníh a prodali každičký stvol. Pěstovali řepu velikou jako balóny a rebarboru jako dýni, ale všechno zkrmili hovězímu dobytku. Pěstovali chřest metr vysoký a potom odřezali zelené části pro prasata a bílé stvoly vařili několik hodin s bůčkem, dokud nevznikla mastná ulepená kaše, kterou nalili na dušené brambory nebo vařené makaróny.

Na požádání jsme dostali ledvinky, brzlík nebo játra - „vnitřnosti nejíme“, říkávali farmáři. My jsme je jedli, kdykoli jsme je dostali. Jehněčí ledvinky nebo telecí ledvinky na másle, mírně posypané čerstvou bazalkou, majoránkou a s jednou nebo dvěma skleničkami sherry nám vůbec nepřipadaly jako vnitřnosti. Brzlík se smetanovou houbovou omáčkou se také příliš nepodobal vnitřnostem. Ale bůček vypadal a chutnal vždycky přesně jako bůček.

Potrava byla tedy zdejší světlou stránkou, ale i ona měla své stíny. Snídali jsme v pět hodin ráno a večeřeli v pět odpoledne. Sedm a sedm by se bylo dalo unést, osm a osm by bylo člověka potěšilo a devět a devět by bylo božské, ale bylo to pět a pět a mně vždycky připadalo, že ta jídla jsou jako nedonošené děti a že jim něco chybí.

Další příjemnost, kterou jsem si navykla očekávat jako spravedlivou a sladkou odměnu, byla scenérie. Dívala jsem se, jak se jitra proměnila z bledě zelených do šafránova, pak zoranžověla, ohnivě zrudla, zatímco se obloha ještě třpytila hvězdami se srpečkem zlatavého měsíce, který nám tiše visel nad hlavou. Hleděla jsem, jak se přes hory přehouplo zářící slunce a nechávalo za sebou svítící cestičku, takže se okna domků rozesetých po horách - i naše okna - zaleskla jakoby rudou krví a žhnula až do tmy a dokonce i tma měla svůj odstín a nosila purpurový plášť místo obvyklé tmavé modři.

Každé okno našeho domu rámovalo pohled tak nádherný, že načechrané záclony skýtaly lemování jen velmi nedůstojné, jako by někdo chtěl van Gogha obháčkovat krátkými sloupky. Kterýmkoli směrem jsme se vydali, vždycky jsme došli k modrému, měkce se stáčejícímu zálivu, obkrouženému v mlze se rozplývajícím obzorem, po němž pomalu míjely lodě a Široké, kolébající se pramice. Jediná ošklivost, kterou jsme tu zahlédli, byla zkáza, již způsobily dřevařské společnosti. Dokázaly obnažit celá pohoří a opustily je potupená, znásilněná a zrozpačitělá i s jejich jizvami, viditelnými na vzdálenost dlouhých kilometrů. Krásná horská jezera se vedle zaprášených cest proměnila v obyčejné rybníky, křišťálová voda zhnědla bahnem, odpadky a třískami.

Milovala jsem vysokou světle modrou zimní oblohu po mrazivé noci. Milovala jsem časná, zkřehlá rána, když střechy našich slepičáren a dřevníku světélkovaly a dým z Bobovy lulky se za ním táhl jako cestička, okna domu se na mě usmívala zpod okapů a kroužky kouře Sporáku se tenounce obtáčely kolem Černých kopců. Tohle všechno jsem milovala, ale byly tu i věci jiné: Čtení při svíčce, když jsem zapomněla objednat petrolej.

Střemhlavý skok k nejbližšímu průseku, kdykoli jsem zaslechla auto - ale nikdy jsem nedoběhla včas, abych rozpoznala, kdo to mohl být.

Odhadování času podle slunce, kdykoli jsem zapomněla natáhnout hodiny.

Vědomí, že jestli zapomenu objednat zápalky, nezbude mi ke všem ďasům než se buď naučit třít o sebe dva kusy dřeva, anebo se projdu šest kilometrů po nejpustší silnici na světě k nejbližšímu sousedovi.

Skutečnost, že jsem byla požádána tónem plným důvěry a přesvědčení, „samosebou, že to uděláš“, abych naštípala šindele, pomohla pokácet strom, rozpitvala pošlé kuře a pomohla vykastrovat vepře, doběhla pro kulovnici, brokovnici nebo malorážku, naháněla hejno křepelek, aportovala tetřeva, vytáhla a navinula udici nebo se ještě jednou pokusila o ten zatracený citrónový nákyp, ačkoliv jsem věděla, že ho jakživa neupekla ani Bobova, ani moje, ani žádná jiná matka.

Nezvratný fakt, že bylo hloupé, ale omluvitelné, když mi došlo jídlo, toaletní papír, zápalky, dřevo, petrolej, mýdlo nebo voda, ale že bylo zcela neomluvitelné, když došly náboje nebo krmení pro slepice.

Bývala jsem často sama, a proto jsem si pohrávala s představou - a kdo ne - že jsem jedna z toho mála velmi šťastných lidí, kteří si úplně stačí sami a že kdybych si dokázala najít malou skrýš, kam by na mne nedosáhly vztahovačné ruce civilizace se svými telefony, elektrickými výmysly, falešným pozlátkem zábavy a lidé - především lidé, byla bych do smrti blažená. Inu, někdo mě vzal za slovo a já jsem shledala, že poté, co jsem strávila devět měsíců převážně v uklidňující společnosti hor, stromů, deště, Sporáku a slepic, omdlela bych rozčilením, kdyby mi někdo dal naději, že mě navštíví mongoloidní blbec. A kdyby sem neodbytná ruka civilizace byla mohla zavést semtam nějaký telefonní nebo elektrický drát, byla by mohla rozsekat moji soběstačnou pravici na izolátory.

Předstírání pýchy a potěšení nad Bobovou vynikající střeleckou zdatností, zatímco mi mrazivý noční vítr plácal noční košili kolem třesoucích se nohou, krev mi tuhla v žilách a zuby chřestily jako kastaněty. Tomu vždycky předcházela nezbytnost vyskočit z postele a stát v otevřeném okně, dokonce i bez dobrodiní županu, když Bob ukazoval, jak na větvičce vzdálené asi padesát kilometrů sedí sova.

Protože jsem tak krátkozraká, že nevidím vůbec nic, pokud to nehnízdí přímo mně na rameni, protrpěla jsem se dlouhým usměrňováním: „Támhle, na té první větvi.“

„Na jaké větvi?“

„Na tom velkém suchém kmeni.“

„Na kterém kmeni?“

„Na východ od té nejvyšší jedle.“

„Které jedle?“

A tak dále a tak dále, až jsem se nakonec naučila říkat ještě s očima zavřenýma a dřív než jsem došla vůbec k oknu: „Ano, ano, vidím tu sovu úplně zřetelně,“ a pak jsem si běžela pro koupací plášť, pro kabát a pro vlněné ponožky.

Sovy byly horší vrazi kuřat než jestřábi a měli jsme štěstí, že Bob střílel jak pánbůh a měl oči jako lodní dalekohled, ale já jsem naneštěstí nebyla obdařena loveckou vášní, nýbrž odporem k nočnímu vzduchu a hlasitým zvukům. Navrhovala jsem Bobovi, aby párkrát vystřelil do vzduchu rovnou z postele otevřeným oknem, jenom aby ty sovy věděly, že je v domě mužský, něco na způsob bábinky, když mlátila do podlahy tatínkovými polobotkami, ale Bob mě zmrazil pohledem a pustili jsme toto téma z dlaní naší konverzace jako horký brambor.

Zatímco já jsem se potácela a vlekla na své cestě ode dne ke dni, Bob přede mnou plul s napjatými plachtami naprosto nedotčený jakýmikoli potížemi. Vypadal, že mu nikdy není smutno, práce ho těšila, nedopouštěl se pitomých chyb a také samozřejmě neotěhotněl.

JSEM ZABLOKOVANÁ, ANEB ZKRÁTKA NEMŮŽU

Když změníte svůj životní styl tak naprosto jako já, zjistíte, že kromě nových stránek života, které se do vás vcucnou a stanou se vaší součástí, se vyskytnou i jiné, na které si nezvyknete nikdy. Já jsem si nezvykla nikdy například na:

Slepice.

Petrolejky.

Cesty na záchod v noci, když jsem měla možnost vybrat si mezi hrůzou sedět ve tmě a nevědět, co po mně leze, nebo si přinést lampu a přivábit můry, komáry a netopýry.

Život bez rádia.

Život bez telefonu.

Netopýry, kteří viseli hlavou dolů ve sklepě, vlétali otevřeným oknem za letních nocí do ložnice, opisovali ladné křivky nad postelí a téměř se dotýkali mého obličeje a mně naskakovala hrůzou husí kůže.

Hřady plné slepičinců a čmelíky.

Nedůslednost Matky přírody, která stvořila zimu tak mokrou, studenou a provlhle mizernou, že jsem chtěla zalézt zpátky někam pod kámen, a jaro tak teplé, překypující a rozmařilé, že jsem toužila převalit se na záda, zvednout všechny čtyři do vzduchu a kňučet.

Divoké rododendrony. Rododendrony jsou nákladné keře, obvykle seskupené v nevkusných barevných sestavách před bílými okny - ošklivě purpurové často lemují průčelí domů omítnutých v hořčičné žluti. To bylo všechno, co jsem věděla o rododendronech, dokud jsme se nenastěhovali do hor. Tam jsem zjistila, že rododendron je přírodní květina vyskytující se ve státu Washington a že na jaře a v časném létě se rododendrony rozhoří kolem každé cesty, na každé stráni a každém porostu podél pobřeží. Všechny jsou růžové, ale mění odstíny od tmavé barvy poupat ke světle broskvovému bohatému okvětí.

V prostorách polí kolem Docktownského zálivu dosahovaly keře až půldruhého metru, byly kulaté jako klasický rododendronový keř a vypadaly jako jediný velikánský květ - okvětí byla velká jako hlávka zelí, jednotlivé květinky jako malé růže. Svou vlastní krásu mělo i tmavě zelené listí podobné vavřínu. V houští a v lesích, kde se větve rododendronu musely namáhat, aby našly světlo a slunce, dosahovaly až šest metrů do výšky a květinky nesly až na samých špičičkách svých dlouhých úponků. A tak nebylo žádné velké překvapení při procházce lesem vzhlédnout a spatřit, jak na nás z vrcholku malé jedle pokukuje krásné růžové poupě nebo jak si pokládá růžovou tvářičku na chladivou, hedvábnou hladkost cedrového pně.

Tyhle rododendrony byly tak nádherné, tak nápadně krásné, že jsem nechtěla uvěřit, že jsou to divoké květiny, a když jsem šplhala po stromech a klopýtala přes pařezy, abych natrhala líbeznou náruč poupat, provinile jsem se rozhlížela po tabulkách s nápisem TRHAT KVĚTINY SE ZAPOVÍDÁ.

Existuje nějaké nařízení, že se rododendrony nesmějí trhat ve vzdálenosti patnácti metrů od hlavní silnice, ale to nemohlo nikomu vadit, protože uvnitř v lesích jsou mnohem hezčí a mají sytější barvy.

Rododendrony rostly všude po horách kolem našeho hospodářství, ale přímo v zahradě jsme neměli žádné, a proto jsem se zeptala prodavače v obchodě krmivý a semeny, jakým způsobem se dají rododendrony přesazovat. Poradil mi, abych je přesadila, dokud kvetou, a abych je bezpodmínečně dala na stinné místo, kde je půda vlhká a kyselá. Co mi ale neřekl, bylo, že mají hlavní kořen tlustý jako paže a dlouhý kolem kilometru.

Ozbrojila jsem se rýčem a rozhodnutím zkrášlit jedno ošklivé zákoutí vzadu u verandy, kde byla půda tak kyselá, že tam rostl jenom mech a lišejník, a jednoho teplého jarního večera jsem vyšla a vyhledala tři podsadité, krásně tvarované a rozkvétající keře. Důvěřivě jsem zabodla rýč do země, obryla jsem keř v kruhu tak, aby byly kořeny obaleny půdou. Když jsem celý keř uvolnila, podsunula jsem rýč pod kořeny, uchopila hlavní kmen - a nestalo se vůbec nic. Nedalo se s tím dokonce ani pohnout. Zaryla jsem hlouběji a pátrala pečlivě, až jsem nakonec našla hlavní kořen, který mířil přímo do jádra celé zeměkoule, pak se zprudka otočil a pustil se pár kilometrů na sever.

Padl na mne soumrak a poznání, že se budu musit podhrabat pod hlavní cestou, a proto jsem zaběhla domů, chytla motyku a překopla hlavní kořen asi tak metr od kmene. Další dva jsem ukopla hned, ani jsem se nenamáhala s rytím a všechny jsem je nastrkala do jámy, kterou jsem předtím vyhloubila u verandy. Nejen že se ujaly - rozbujely se.

Dalším zdrojem neustálé potěchy byla úžasná skutečnost, že mám ve spíži v kbelíku na vodu neustále hromadu dvoužloutkových a krásně hnědých vajec, se kterými si mohu dělat, cokoli se mi zachce. Svádělo mě to, abych se pokusila o nějaký z těch rozkošnických vaječně rozmařilých staromódních předpisů z kuchařské knihy paní Lincolnové.

Ve městě, kde jsem musela všechno jídlo nakupovat a kde mě omezoval rozpočet na vydání na potraviny, byla bych paní Lincolnovou a její ,,Ušlehej sníh ze šestnácti velkých vajec,“ nebo „dvě vínové skleničky starého koňaku a šálek krájených oloupaných mandlí“ nesnesla ani na dvě minuty.

Paní Lincolnová byla typ ženy, která si nedokázala představit, že by vařila ovesnou kaši a nepřidala do ní půllitr griotky a hrnec betelových oříšků. Šíleně ráda bych si zašla k paní Lincolnové na návštěvu, ale vařit podle ní bylo peklo, pokud jste ovšem nebydleli na slepičí farmě, a pak se člověk mohl na ledacos podívat očima paní Lincolnové. Zvlášť na vejce. Už jsem upekla „Prezidentský dort“, „Andělský dort“, „Ořechový dort - velmi dobrý“ a přemítala jsem, co by se hodilo do zavlhlého zimního dne, když vtom mi padly do oka větrníky se šlehačkou. „Tak tohle je tedy nápad,“ řekla jsem si, protože větrníky se šlehačkou jsem jedla vždycky strašně ráda a spotřebuje se na ně spousta vajec. Předpis mě žádal, abych rozbila osm vajec, jedno po druhém a pravicí šlehala tři čtvrtě hodiny.

„Ale paní Lincolnová, přece nebudeme tak úzkoprsé!“ napomenula jsem paní Lincolnovou a rozbila jsem šestnáct vajec. Byly z toho hektolitry těsta, o něž jsem si téměř zlomila ruku, ale když to dokázala paní Lincolnová, tak to zvládnu já také. „Vykrajujte na plech lžičkou těsto ve velikosti lískového oříšku, daleko od sebe, protože těsto nakyne do velikosti velikého jablka.“

Poslechla jsem, ale když jsem plech vytáhla, byly to pořád ještě lískové oříšky, tvrdé jako diamanty. Byla jsem sice sklácená, ale ještě neporažená. Uchopila jsem hlubokou pánev na smažení, rozpálila jsem olej a házela do něj kousky těsta. Pufff - mrňousek se nafoukl a natekl jako meloun. Bylo to fantastické. Celé dlouhé hodiny jsem stála u sporáku, házela oříšky do oleje a vytahovala krásné zlaté chomáčky. A pak zpocená, ale šťastná jsem ušlehala velikou mísu šlehačky z konzervovaného mléka. „Každý si bude krájet a zdobit šlehačkou vlastní větrníky,“ hrdě jsem oznámila Bobovi, když jsem položila zákusky na stůl a odspěchala pro šlehačku. Rozřízla jsem si větrník, abych ho naplnila šlehačkou, ale byl už plný - plný studeného omastku. Studený omastek byl ve všech větrníčcích a kromě toho, pokud to náhodou nevíte, šlehačka z konzervované smetany chutná přesně tak jako zapáchající spálená guma.

Nikdy jsem si nezvykla na dlouhé rozpravy o žížalách, vnitřnostech, čmelících, na rozpravy, které se na toto téma vedly u snídaně, až se člověku obracel žaludek. Pokaždé, když jsem se dívala, jak Bob zblízka studuje barevný obrázek červavých kuřecích vnitřností, pak si s ohromnou chutí nabere lžičku vajíčka na měkko a vrátí se k obrázku a pak zase k vejci, říkala jsem si, že by se Bobův jemnocit mohl používat místo smirkového papíru. Já jsem nervózně ucucávala kávu a pokoušela jsem se soustředit na týden staré noviny.

Ale i když jsem byla ve formě a nikoliv v kuchyni a i když jsem se cítila báječně a nikoliv těhotně a měla jsem buď opečovat nějaký kuřecí neduh, nebo rozpitvat pošlé kuře, musela jsem si říkat znovu a znovu: „Tohle vlastně není nic jiného, než jako bych byla lékařka!“ a někdy jsem se poblinkala a někdy jsem se nepoblinkala. Ale vždycky mi trvalo několik dní, než jsem se zase mohla vrátit k vejcím. Bob tvrdil, že to je psychická záležitost, ale já jsem mu připomněla, že nesnáší rybí zápach, když škrábe ryby, a že pošlé potkany z půdy jsem musela vynášet také já.

Tyhle věci se prostě nedají vysvětlit. Dole v údolí měl usedlost veliký mohutný Švéd, známý tím, že to byl nejlepší řezník široko daleko. Jednou na podzim k němu Bob zašel, aby se s ním domluvil, kdy nám přijde zabít prasata.

Pan Larsen byl za stodolou a během rozpravy s Bobem stačil praštit palicí do hlavy, podříznout a vyvrhnout dvě telata a nehnul ani brvou, ale když se potom za několik minut jeho manželka řízla do ruky o odstředivku, musel jí Bob zastavit krev a ovázat ránu, protože pan Larsen úplně zezelenal. Utíral si vlhké čelo kapesníkem - ruku až po loket zrudlou telecí krví - a opakoval: „Krev, tu já zkrátka nemůžu vidět.“

Zaboha jsem si nedokázala zapamatovat, že tu téměř každý v sobě měl nějaký kousek indiánství. Svěřila jsem se s tím vysoké blondýně, která se jmenovala Selma Johnsonová a kterou jsme naložili dole na cestě a zavezli do obchodu v Docktownu. Srdečně se zasmála a řekla: „S tím se vůbec netrapte, například já, já sama jsem třetinová rudokožka. Táta je Švéd a máma Indiánka a já vypadám jako Švédka a má starší sestra vypadá jako Nšo-či. Jediné, co jsem zdědila po mamince, jsou pěkné zuby. My Indiáni máme všichni pěkné zuby,“ a zase se zasmála, vystavujíc na odiv dokonalý mléčně bílý chrup.

Hned první rok jsem pochopila, že mě ani nejintimnější otázky nesmějí uvádět do rozpaků nebo urazit. V zemi, kde byl vůbec ze všeho nejdůležitějším problémem chov, množení, úrodnost a plození, o čemž se také zcela nenuceně a neustále hovořilo, bylo zcela logické, že ani plození, plodnost a rození lidí není nic zvláštního, a také nic zdaleka tak důležitého jako u dobytka.

Zrudla jsem až po krk, když se ke mně poprvé naklonil jeden farmář, kterého jsem vůbec neznala, a požádal u stolu prostřeného k večeři svoji manželku: „Věro, pověz Betty, jak si tenkrát potratila, dyž k nám přišel na večeři ten farář.“ Ale i na to jsem si zvykla, právě tak jako jsem si zvykla na to, že se každá potrava výhradně vaří a že tu po kraji jsou rozesety domy nemanželských synů nemanželských synů nemanželských synů jako zdomácnělé květiny. O svátcích a výročích se scházeli manželští i nemanželští a zcela očividně se nikdo z nich za svůj stav nestyděl. Nad rozlitým mlékem se nemá plakat, říkáme my horalé.

Těhotné ženě se říkalo, že je „v tom“. Zpráva o tom, že jsem v tom, se rozběhla horami a údolími spolu se zvěstí o mléčné horečce v Helwigově stádu Jerseyských krav a o impotenci Greenova býka.

Jeli jsme s Bobem jednou do města a zastavil nás nějaký člověk. Zastavili jsme a on si vylezl na stupátko a důvěrně se naklonil do vozu. „Jářku,“ pravil, „tak vy ste prej v tom.“ „Ano,“ souhlasila jsem, „jsem.“ Ten člověk se vsunul hlouběji, takže jeho obličej byl nepříjemně blízko mého. „Stačí slovíčko a dám vás do rychtyku. Zaskočte ke mně některej večír se šesti dolarama a dám vás do rychtyku, že budete jako nová. Nic na tom nejni,“ zamrkal na Boba. „Vo Smithovou sem se postaral, dyž v tom byla šest měsíců, a svou vlastní ženu jsem zbavil párkrát tříměsíčních. A stačí vobyčejnej starej háček. „

„Jo, toho známe!“ řekla dívenka v lékařově městské ordinaci. „Zrovna teď má manželku v nemocnici, léčí se po posledním potratu. Máme tu pořád plno těch, na kterých si zapracoval,“ zasmála se srdečně, ale mně to nepřipadalo moc legrační. „Proč mu to nezakážou? Proč ho nezavřou ?“

Dívka si vzdychla a vyhlédla z okna. „Když to nebude on, bude to někdo jiný. A když nenajdou vůbec nikoho, pokusí se samy. Nemocnice je jich v jednom kuse plná. Háčky, pletací jehlice, jehlice do klobouků. Bože, ty jsou pitomé.“ Pitomé ne - smutně nevzdělané.

Vánoční stromeček jsem postavila už v posledním listopadovém týdnu, abych vypudila z domu zápach a atmosféru listopadu. Bob mě varoval, že uschne a jehličí opadá ještě před vánoci, ale já jsem se jenom smála. Nejenomže se mi zdálo úplně nepravděpodobné, že by stromeček uschl, naopak, mnohem pravděpodobnější mi připadalo, že rozkvete a rozhodí výtrusy do ovzduší domu a zplodí spoustu malých vánočních stromečků.

Nikdy mě neomrzelo a nikdy jsem nepřestala obdivovat a zbožňovat naše malé vánoční stromky.

Když jsme klučili pole vzadu za domem, povolil mi Bob, abych si ponechala deset nejhezčích stromů jako budoucí vánoční stromečky. Ty úplně nejpůvabnější ze všech jsme poslali domů rodině, ale ten, který jsem vybrala pro naše první vánoce - to byla krásná tlusťounká dámička s nabíranou zelenou sukničkou až přes kotníky a ve špičce každé větvičky držela šišku.

V létě i na podzim jsem chodívala na procházku a hladila a očichávala svůj malý stromeček a cítila jsem se provinile, když jsem viděla jeho malé bratříčky a sestřičky, kteří se mačkali k plotu a dychtivě se rozhlíželi po dvoře.

Mýtit a plít půdu tady v horách se podobalo snaze zadržet dav při požáru. Dokud byl pevný plot a my jsme bděli, byli jsme bezpeční. Ale stačila prasklinka a stromy se nahrnuly dovnitř. Neustále jsme je vystrkovali ze zahrady, z cesty, z příjezdové cesty, ze dvorku slepičárny. Ale hory se o ně nestaraly a nedbale je na nás pouštěly dolů. Neustále jsem čekala, že se jednou probudím, podívám se nahoru k horám a spatřím, jak nahatá hora horečnatě přidržuje zbylé stromy a napřahuje se, aby se znovu přikryla.

Rodina žadonila a zapřísahala nás, abychom s nimi strávili vánoce, ale my jsme přece nemohli opustit slepice, a tak nám poslali přebohaté a přepychové krabice s dary a my jsme se jim odměnili barevnými fotografiemi na květinovém pozadí, zakoupenými u firmy Sears, Roebuck.

O vánocích pršelo a od jiných zimních dnů se lišily jenom tím, že se Sporák zakuckal a odmítl mít cokoliv společného s desetikilovým krocanem, kterého zakoupil Bob, a tak jsme večeřeli v půl jedenácté namísto v pět. Nejhezčí vánoce jsou uprostřed veliké rodiny - zjistila jsem.

Po vánocích pršelo a pršelo a pršelo a smrákání nás omotávalo jako pavučina už po třetí hodině odpoledne. Ze smutné šerosti spáleniště se tu a tam ozvalo prasknutí padající větve. Nefoukal sice vůbec žádný vítr ani vánek, ale ti zubožení stařečkové uvolňovali sevření, jímž lpěli na zemi, a padali a tříštili se.

Spáleniště, kterému se vždycky říkalo Veliké spáleniště, se táhlo od naší cesty až k mořskému zálivu, vzdálenému asi osmdesát kilometrů. Bylo široké asi kolem osmi kilometrů, ale časem se zužovalo, protože hory se snažily zatáhnout stromy nad tou nepěknou trhlinou, jejíž zelení jim prosvítala holá kůže.

Před mnoha léty zasáhl tohle veliké údolí oheň a zřejmě ho nakonec zastavil vodní proud, jehož vyschlé koryto se teď proměnilo v naši cestu. Spáleniště bylo pokryto obrovskými mrtvolami nemocných, popadaných a hnijících kmenů jako vesnice napadená morem a po všem se plazily záškodnické šlahouny ostružin a kopřiv. Několik usedlíků nízkého původu, jako olše, osiky, lesní maliny a bezinky se váhavě pokusilo uplatnit zde vlastnická práva, ale byly vidět jenom velmi časně na jaře.

Z nejasných důvodů se to spáleniště stalo oblíbeným lovištěm ptáků, králíků a vysoké zvěře. Já jsem spáleniště nenáviděla. V létě bylo vyprahlé, suché a ošklivé a v zimě bylo šedé, mokré a ošklivé. Ve dne v noci se po něm proháněla mlha a vítr buďto přes ně divoce foukal a řval a nakonec jak dlouhý tak široký vpadl k nám do domu nebo se plazil pod šlahouny a lezl po břiše pod kmeny a po ovocném sadě a potom kvílel a svíjel se u našich dveří a za okny. Obrysy spáleniště na obzoru byly tak tmavé a smutné, že se mi vždycky chtělo utíkat domů, rozsvítit všechny lampy a schoulit se u Sporáku.

V létě bylo spáleniště zastřené ovocnými stromy, olšemi a javory, rostoucími kolem cesty, ale v zimě jsme jeho zubatý profil viděli úplně jasně. V zimě někdy foukal vítr od severu. Zavál k nám přepršky deště, kterým po nás plival; rozvířil mlžný závoj hor a obnažil jejich vychrtlé bledé obličeje; mlátil sebou po spáleništi, chňapal po velkých větvích a rozhazoval všude děsivé náruče utrhaných údů. Chytil náš domeček pod krkem a třásl jím, až okna chrastila a padaly šindele, čenichal kolem okenic slepičárny v naději, že najde volné prkno, a pak zase odfrčel, aby pozlobil hory, a cestou vyvracel malé stromečky, které se mu připletly pod nohy. Byl zuřivý, hlučný a děsivý. Jedinou usmiřující vlastností tohoto strašlivého větru bylo, že hrábl dolů do komína, vyrval čmoud a Sporák se rozeřval a rozprskal sám sobě navzdory.

Za takovýchto bouřlivých dnů jsem rozsvěcela lampy brzy a zůstávala v blízkosti domu a Sporáku.

Bob počasí nevnímal. Ječení větru, padající stromy i průtrže mračen ho zřejmě uklidňovaly a vesele si pískal, když pumpoval lampy a vydával se na své večerní rituály. Pružně procházel deštěm zahalený do nepromokavého pracovního obleku, pohupoval lampami jako majáky a kbelíky s krmením na sebe zvonivě narážely. Snad si nikdy ani nevšiml hrozivé blízkosti hor.

Část třetí

Jaro

Což neslyšíte snad mohutných dějů řád!

KEATS

MÁVNUTÍ PROUTKU

Dokud jsem se nenastěhovala na farmu, byl příchod jara záležitostí postupnou a bezbolestnou jako rozpuk ňader.

V Butte tál sníh a vytvářel hučící proudy kolem kanálů, v ulicích večer nemrzlo, našli jsme první zvonečky a bylo jaro a nemuseli jsme už nosit čímany.

V Seattlu splývala roční údobí jako školní výkresy, při nichž jsme nejprve namočili celý papír a potom jsme ho pokaňkali různými barvami, které se do sebe vsály, takže bylo obtížné rozpoznat, kde která začíná a kde končí. Jaro v Seattlu bylo něžným květem světle šedé zimy, pastelová předehra nazlátlého léta, které zlehka přešlo do levandulového podzimu a znovu do světle šedé zimy. Proměna odstínů byla velmi jemná a křehká a my jsme nosili tytéž šaty celý rok a často jsme si podpálili v lednu táborák na břehu moře, ale v červnu by nám byla u téhož ohně příliš velká zima - prostě - jednotlivá roční údobí jsme nijak mimořádně nevnímali.

Na farmě se měly věci jinak. Jaro se tu zastavilo s pronikavým zaskřípáním brzd. Někde někdo pískl na prsty a vypuklo peklo.

Jednou ráno jsme se probudili do nového katalogu firmy Sears a Roebuck: kuřata - tisíce kuřat; úplně nová, malá, zrzavá holčička; malá žlutá housátka; dvě podsvinčata; štěňátko; dvě koťata; telátko; ovocné stromy překypující květy, kam se člověk podíval; čerstvě zoraný kus půdy pro největší zahradu na světě; přetékající potůčky a jezera; orsej, fialky, tmavě červené i žluté, bledule a sasanky vystlaly les hustým kobercem; ploty, které bylo třeba spravit, semena, která bylo nezbytné zasít; semenářské katalogy ke snění; vládní vyhlášky k sežvýkání a strávení a vůbec žádný klid a odpočinek.

Jarní slunce, naducaná krevnatá holka, zřejmě naprosto žádná příbuzná té bledule, která se v zimě belhala sem a tam, obdařilo dobrosrdečné a spravedlivě svou vroucí něhou urostlé mužné dřevo stromů, měkkost zorané půdy i ošklivé impotentní spáleniště. Každé místečko, kterého se dotklo, rozkvetlo nadějí a rychle se tu rozšířila epidemie světle zelených knírků a plnovousů. Horám začalo téct z nosu, a ačkoliv si ovázaly hlavy závojem, nezdály se už tak nebezpečně velké.

Bob oznámil, že Veliké spáleniště bude letos mít velkou úrodu malin, což mi připadalo, jako by mi oznámil, že Drakula byl něčí maminka.

Překypovala jsem energií, již mi dodávalo slunce a teplo, a moji horoucnost nedokázala ochromit ani skutečnost, že jsem se musela štvát jako pes dlouhými dny, abych byť i jen podrbala za uchem tisíce svých nových povinností.

Bobova nálada, kterou chmurné zimní deště nesklíčily tak jako moji, se také povznesla, a to navzdory nezvratnému faktu, že jsem ho několik měsíců pozvedala nad své propastně špatné hospodaření příslibem světlé naděje, že nevyhnutelně musím začít pracovat báječně a výnosně - a pak jsme, bohužel, oba zjistili, že právě tak jako vláda, která dostane na starost víc úřadů, i má neschopnost pouze získala větší pole působnosti.

Čítala jsem o farmářských manželkách, jejichž touha po krásnu byla tak vyhladovělá, že stály celé hodiny na verandě vzadu za domem a vnímaly krásu sluncem prosvětlené větvičky zlatého deště; že se procházely po sadě a nořily nosíčky do opojně vonících snítek; že stály nehybné jako sochy v teplých paprscích jarního slunce a děkovaly bohu za zázrak plodnosti.

To bych tedy ráda věděla, kde na tyhle éterické úkony braly čas. Viděla jsem zlatý déšť, viděla jsem jabloňové květy, viděla jsem slunce vykukující nad smaragdovými špičkami jedlí a Upozorňující na chartreuskou zeleň javorů a olší. Všechny tyhle věci jsem viděla, ale na prodlení a vychutnání jsem měla asi tolik času, jako kdybych byla projížděla na motorce obrazovou galérií.

Všechno to začínalo u kuřat - ta přišla nejdřív, ještě jsem byla ve vysokém stupni těhotenství a musela jsem lézt po rukou a po kolenou, abych se podívala pod líheň a na teploměr, a dalo mi to hodně práce.

Vydrhli jsme s Bobem kurník pro malá kuřata, stěny, podlahy, dokonce i výběh, všechno jsme vytřeli lyzolem a vařící vodou. Kurník pro malá kuřata měl dvě místnosti - líheň a chladnější místnost. V líhni jsme měli dva zářiče vytápěné petrolejem. Ty zářiče jsme rozsvítili a kontrolovali už týden předtím, než přišla kuřata. Podlaha v líhni byla pokrytá plátnem a rašelinou, v níž byla umístěna na různých místech napajedla a krmítka. V chladnější místnosti byla na zemi také rašelina a napajedla s vodou a podmáslím a také krmítka.

Konečně přišla kuřata a Bob zajel do Docktownu a vrátil se s deseti kartónovými krabicemi, v nichž byly po straně otvory, a v každé pípalo sto kuřátek.

Naskládali jsme krabice do chladné místnosti a pak jsme je opatrně a po jedné nosili do teplé místnosti, otevřeli jsme víka a něžně zvedali malá kuřátka a pokládali je pod zářiče, kde se okamžitě pustila do práce, aby se navzájem udusila.

A od toho dne byl můj život jediná pekelná vřava. Vstávat ve čtyři, podpálit kuchyňská kamna, postavit na kávu, jít ven ke kuřatům, vrátit se zpátky, ukrojit kousek šunky a hodit ji na pánev, ke kuřatům s teplou vodou, naskládat topinky do trouby, ke kuřatům s krmením, prostřít stůl ke snídani, ke kuřatům s dalším krmením, otevřít plechovku s kompotem, ke kuřatům a tak dále a tak dále celý den. Měla jsem pocit, že to všechno je jenom zlý sen, jako by se mi zdálo, že utíkám před lokomotivou, která se mi řítí v patách. Hnala jsem se jednotlivými dny a nechávala jsem za sebou cestičku nedodělávek.

Pochopitelně že jsem si tuhle ze všeho nejméně vhodnou dobu vybrala pro svoje miminko, jehož příchod byl příznačný pro tempo našeho života.

Jela jsem osmdesát kilometrů do města sedíc dítěti na hlavě, a v okamžiku, kdy jsem dorazila do nemocnice, dítě vyletělo - rusovlasá holčička, která vážila přes čtyři kila.

Když jsem se vrátila z nemocnice po čtrnácti dnech požehnaného odpočinku, všechno na farmě pilně plodilo a přivítalo mě kvičení malých prasátek, kvákání housátek, bučení telátka, mňoukání drobounkých koťátek, kvičení štěněte a mnohem silnější a hlasitější pípání kuřat.

Všichni tihle malí ječící žrouti mi byli svěřeni do péče a zjistila jsem, že mým jediným setrvalým a neustálým úkolem je nakrmit své svěřence, Boba a sebe.

Žehlení jsem založila jako něco, o co se pokusím ještě dřív, než malá Anička začne studovat na vysoké - špinavé prádlo jsem se snažila nevnímat, ačkoliv dosahovalo rozměrů sněhové koule kutálené z vrcholku Mount Everestu - a zavřela jsem oči, abych neviděla jaro, které mě úpěnlivě prosilo, které na mne ze všech stran naléhalo, abych udělala něco, cokoliv, se zahrádkou.

Bobův život byl právě tak uspěchaný jako můj a naše manželství sestávalo z pozdravů, které jsme si vyměnili mezi slepičárnou a hromadou hnoje; zavolání o pomoc při tahání kořene nebo rozvíjení nějakého drátu, několika zabručení v době jídla, když jsme polykali potravu a obraceli listy v cenících semen a ve vládních vyhláškách.

Jednou po večeři jsem ještě zůstala sedět u kuchyňského stolu a pilně jsem zapisovala do své kuřecí knížky záznamy o krmení a úhynu kuřat, když mě Bob nečekaně políbil na krk. Byla jsem z toho vyplašená a zrozpačitělá, jako kdyby mě takovýmto způsobem odměnil starý nadřízený za pěkně napsaný dopis. „Ještě tak rok nebo dva a snad si přestaneme už i tykat a říkat křestními jmény,“ řekla jsem Bobovi.

LIDÉ

Nejdůležitější lidé ve společnosti jsou obvykle buďto ti nejbohatší nebo ti nejváženější nebo ti nejužitečnější, pokud ovšem to není společenství, jako bylo to naše, rozházené po nejrozervanějším pohoří a oblasti největšího výskytu Douglasovy jedle na severoamerické pevnině. V takovém případě jsou nejdůležitější ti, kteří jsou nejblíž. Vaši sousedé.

Naši sousedé byli Hicksovi a Kettlovi. K mému prvnímu střetu s Kettlovými došlo asi dva týdny poté, co jsme se nastěhovali na naši farmu a ještě než jsme koupili tucet červených rodajlendek a když jsem se já ve své nevinnosti domnívala, že zaběhnu k sousedům a domluvím pravidelný nákup mléka a vajec. Bob odjel do Docktownu kvůli dřevu, jinak bych se na tu nesmyslnou cestu nebyla nikdy pustila.

Vzpomínám si na péči, s jakou jsem se parádila do čistých, naškrobených šatů a jak jsem si žehlila plášť do deště. Jak horlivě jsem si kartáčovala vlasy, nalíčila se a připravovala, co řeknu na uvítanou. „Tak vy jste paní Kettlová! Bob mi o vás tolik povídal!“ nebo: „Já jsem vaše nová sousedka, bydlíme nad vámi v horách a napadlo mě, že je načase sestoupit dolů z oblaků a dát se poznat!“ (Ha, ha, ha!)

První zklamání byla maličkost - vzdálenost. Dokázala jsem si udržovat do bílého žáru rozpálenou dobrou vůli a sousedskou náklonnost asi tak dva kilometry, pak začala ochládat a kolem šestého kilometru mi to připadalo celé jako zatracená otrava a uvažovala jsem, jak mě něco takového vůbec mohlo napadnout. Celou předchozí noc pršelo, jen se lilo, a silnice, obvykle strupatá jámami a příkopy, byla posetá malými jezírky, rybníčky a kalužemi, které po stranách odtékaly do křoví. Chtěl-li člověk ty mokřiny přebrodit a překonat, bylo nezbytné obcházet a zacházet do promoklých křovisek, takže už na druhém kilometru mě můj pečlivě vyžehlený kabát zavlhle plácal do nohou a ramena a vlasy jsem měla plné větví a klacků.

Bylo jasné počasí, foukal vítr a hnal před sebou mraky jako hrudky husté bílé mýdlové pěny plachtící vzduchem. Vál silně a hravě, hrozivě ke mně skláněl neuvěřitelně vysoké rozježené větve, a to zejména, když jsem se snažila proplížit kolem nějaké zvlášť rozsáhlé kaluže, takže bych byla nedokázala uhnout padající větvi, ani kdyby byla nejdřív zařvala „Pozor!“. Strach z polomů nebyl nijak nesmyslný vzhledem k tomu, že každou chvíli něco prásklo po mé pravici nebo levici, a ježto to už obvykle leželo na zemi, když jsem to já teprve zaznamenala, nakonec jsem se vzdala. Jestli je to vůle boží, tak je to vůle boží a já s tím koneckonců nic nesvedu.

Po obou stranách cesty bylo husté, ostře zelené mlází jedlového porostu, výbojné a kypící. Vzadu za tou houštinou rostly obrovské panenské lesní stromy, černě a vzdáleně se rýsující proti obloze. Občas se objevil hnědý králíček, uskočil do křoví a všude nesměle ševelili ptáčci. Hory povzneseně shlížely na mé klouzání, hopsání a přeskakování, jímž jsem sestupovala do nížin, a když jsem spatřila jejich nepřívětivé tváře zrcadlící se v kalužinách, cítila jsem, jak silný je vzdor téhle nezkrotné divočiny a jak velký je její odpor k živáčkům, až jsem se skoro bála ohlédnout zpátky - měla jsem strach, že se cesta za mými kroky zavřela, že nespatřím nic než stromy, oblohu a hory, ale ani sebemenší náznak, že jsem tudy šla, že jsem vůbec kdy existovala.

Vlekla jsem se, zabrána do takovýchto chmurných úvah, až jsem přišla k zatáčce, a najednou se objevila farma Kettlových.

Nejprve se na stráni rozprostřel ovocný sad oživený slepicemi a kuřaty divokými jak jestřábi, velikými, špinavými, ryjícími prasaty a různorodostí telat, krav, koní a volů. Ploty byly lemovány šípkovými růžemi, kolem cesty zářily pampelišky a nad dobytkem se vznášela křehká vůně jabloňových květů.

Pod ovocným sadem stál mohutný a rozsáhlý čtvercový dům, kdysi zřejmě světlounce zelený; stodola s obtížemi jukající přes hromady hnoje navršené kolem zdí a nejrůznější snůška hospodářských budov a záchodů, očividně halabala seskládaných z čehokoli, co bylo po ruce.

Střecha prasečího chlívku hrdě nesla silniční značku POZOR VJEZD NA HLAVNÍ SILNICI přípravna mléka měla střechu z linolea a z dřevěné reklamní tabule KUPUJTE OBLEKY S DVOJÍMI KALHOTAMI.

Ze všech budov čouhaly na všech stranách tyče a klacky, protože prkna, která byla příliš dlouhá, nebyla přizpůsobena a odříznuta. Hospodářství bylo oploceno starými vozy, součástkami starých aut, polámanými zemědělskými stroji, kousky provazů a drátů, stěnami kůlen, jakýmsi zaparkovaným autem a drátěnkou ze staré postele. Po dvoře se to hemžilo karosériemi starých automobilů v různém stavu rozkladu.

Zamířila jsem na příjezdovou cestu vedoucí podél domu, ale zdvihlo se takové děsné štěkání a chrčení a chňapání houfu podvraťáků vzadu u vchodu, že jsem se zrovna chystala přeskočit plot do zahrady, když se dveře otevřely a někdo zařval na psy, aby „herdek přestali s tím zatraceným kraválem.“

Paní Kettlová, ženská jako hora ve velmi špinavých domácích šatech, se přikolébala na roh verandy a srdečně zavolala: „Pojte dál, pojte dál, to sem ráda, že ste přišla!“, ale když jsem se bojácně přiblížila až k verandě, zasáhl mé chřípí tak řízný odér venkovního záchodku, který číhal bez dveří a nepůvabně přímo naproti, že jsem se málem zapotácela. Paní Kettlová, očividně na záchůdek přivyklá, mi prokopala cestičku psími kostmi a slepičím trusem a řekla: „Dyť sme byli zvědaví, jak dlouho to vydržíte, než se vám začne stejskat a přídete se na nás kouknout,“ a pak mě uvedla do kuchyně, která byla obrovská, neuklizená a báječně voněla čerstvým chlebem a horkou kávou. „Než sleju kafe, budu mít upečenejch pár žemlí, tak se posaďte a vodpočiňte si.“ Ukázala na veliké černé kožené houpací, křeslo u kamen a já jsem se vděčně posadila a okamžitě mi vyskočila na klín dlouhá hubená kočka, našla si nejvhodnější místečko a začala příst jako cirkulárka. Předla a já jsem ji hladila tak dlouho, než jsem si povšimla černého chumáče blech mezi jejíma očima, a ty blechy se rozlézaly a lezly kočce do nosu a do očí a pak se zase pomalu vracely na své místo. Jemně jsem kočku zvedla z klína a položila ji vedle kamen, ale zase se vrátila a skočila na mne a já jsem ji shodila a ona skočila zpátky a tak jsem to nakonec vzdala a nechala ji být, ale přestala jsem ji hladit a snažila jsem se sledovat to bleší putování, abych se přesvědčila, že se zvířátka po každém výletě vracejí nazpět ke svému stanovišti.

Kuchyně Kettlových měřila dobrých třináct metrů na délku a deset metrů na šířku. U jedné stěny byla výlevka a police na odkapávání nádobí, pracovní stůl se zásuvkami a příborník. U druhé stěny stál obrovský sporák a veliká bedna na dřevo. Za sporákem a za bednou na dřevo byly na zdi věšáky, na něž se odkládaly mokré pláště, aby uschly, ale teď na nich visely části postrojů, svetry, nářadí, součástky aut, čerstvě natřený blatník, klobouky, ohřívací láhev a několik špinavých hadrů. Na podlaze za sporákem ležely střevíce, boty, další součásti aut, nářadí, psi, jízdní kola a hromada novin.

Uprostřed kuchyně stál stůl o rozloze něco kolem dvou čtverečních metrů. Na stole bylo modrobílé voskované plátno, lampa, košíček se šitím, katalogy firmy Sears, Roebuck a Montgomery Ward, mohutná cukřenka a konvička na smetanu, miska na máslo s víčkem, miska na džem s víčkem, stojánek na lžíce, zavařovačka plná zbytků tužek, kalamář na inkoust a pero s násadkou.

Kolem dalších stěn byly roztroušeny psací stoly, knihovny, kuchyňská kredenc, pracovní stoly a černá kožená pohovka. Z kuchyně vedly dveře do haly, do salónu, do spíže (což byla obrovská místnost plná přihrádek) a na zadní verandu. Podlaha z jedlového dřeva byla očividně čerstvě vydrhnutá, což se mi jevilo jako vrchol zbytečného úsilí vzhledem k slepičincům a hnoji vzadu na dvoře a vzhledem k rozblácenému dvorku.

Zatímco jsem se rozhlížela a sledovala jsem bleší cestičky, kolébala se paní Kettlová mezi špižírnou a stolem a rozkládala tlustostěnné šálky, podšálky a talířky. Paní Kettlová měla hezké, světle hnědé vlasy, jenom s nemnoha Šedivými praménky, sčesané dozadu do pevného uzlu, jasné modré oči, sametovou pleť, nádherně zčervenalou teplem, jemný rovný nosík, pěkné rovné, bílé zuby a malou kulatou bradu. Od této úhledné hlavy spadala kaskáda ňader a žaludků, takže vypadala spíš jako plechovka na pečivo ztvarovaná na způsob ženy. Vpředu byla zašpiněná a pobryndaná a neustále si otírala ruce o některý ze svých žaludků. Měla také poněkud rozčilující zvyk hmátnout si pod šaty a uspořádat něco v blízkosti pupku a pak si sáhnout dopředu a srovnat své velké poprsí. Tyto úpravy nebyly, jak jsem později zjistila, omezeny ani na soukromí vlastního bytu, ani na shromáždění výhradně dámská - konaly se kdekoli a kdykoli. „Dyž mě něco svědí, tak se poškrábu, a co má bejt!“ znělo heslo paní Kettlové.

Ale nikdy v celém životě jsem neochutnala nic, co by se dalo srovnat s těmi skořicovými rolkami, které vytáhla z trouby a čerstvě posněžené práškovým cukrem mi předložila. Byly tak vynikající a křehké, že jsem se násilím přiměla a právě včas vzpamatovala, abych jich nesnědla celý tucet. Káva byla silná, až prskala, ještě když vytékala z konve, a já jsem se obrnila na první doušek, ale s úžasem jsem zjistila, že se spoustou smetany chutná velmi dobře. Je sice pravda, že kávě, jako jsem vařila já, se podobala jen velmi vzdáleně, ale přesto byla velmi dobrá, a když se mi uvolnily sevřené krční svaly, rozlilo se mi po těle příjemné voňavé teplo.

Jedly jsme rolky a pily jsme kávu a paní Kettlová mi vyprávěla, že má s taťkou patnáct dětí, nejmladšímu je deset. Sedm z těchto dětí bydlelo doma. Ostatních osm bylo vdaných a ženatých a rozesetých v horách a kolem hor.

Většinu svých vět začínala paní Kettlová výkřikem „Jéééžišmarjá!“ a měla jednotný způsob, kterým zavrhovala všechno, s Čím nesouhlasila, či odvrhovala půvaby života, jež jí byly odepřeny. „Jó, ta se cejtí s tou svou elektrikou na děsný hogo fogo,“ odfrkla paní Kettlová. „Já si z toho ale houby dělám - pověděla jsem jí, aby ten svůj starej vysávač vzala a strčila si ho někam.“ Paní Kettlová ovšem vylíčila doporučovanou činnost podrobněji a výstižněji. Paní Kettlová hovořila a hovořila a vyprávěla mi o rodině a o dětech a velmi často se zmiňovala o někom, koho nazývala „Žabka“. To mrně naší „Žabky“, manžel naší „Žabky“, farma naší „Žabky“, vyšívání naší „Žabky“. Paní Kettlová si Žabku zřejmě velice považovala, a proto mě těšilo, když přijelo auto a objevila se sama „Žabka“. Byla to mladá žena s mohutným poprsím, a ačkoliv mě sama paní Kettlová upozornila, že Žabka vlastně není žádná holčina, ale že je zvyklá nazývat ji tak, nadskočila jsem pokaždé, když ji tak pojmenovala. ,,Žabka“ byla dcera Kettlových a sama měla už šestiměsíčního syna, jehož jméno mi nebylo dopřáno poznat, protože se mu říkalo pořád jenom „ty malej smrade“. ,,Žabka“ cpala do svého mimina nakládanou kyselou zeleninu, pivo, bůček a zelí a nevděčné mimino se za tuto laskavou péči odměňovalo „záchvaty“.

„Včera měl šest záchvatů,“ zpravila Žabka svou matku, když krmila kojence horkou skořicovou rolkou namáčenou v zrnkové kávě.

Pak tam měli Elwina Kettla, což byl technický génius s dlouhými mastnými vlasy, který očividně nikdy nechodil do školy, ačkoliv mu bylo už patnáct, a veškerý čas trávil rozebíráním a sestavováním ohavných starých aut, a „taťku Kettla“, kterého Bob velice vhodné vystihl jako „lenocha a šišlavého zkurvysyna“. Zbytek Kettlů byl nedůvtipný, nevzdělaný, nepokrokový a nedůležitý.

Při té první návštěvě mi paní Kettlová sdělila, že se narodila v Estonsku a že tam žila na hospodářství až do svých čtrnácti let. Potom odjela s matkou a s otcem a šestnácti bratříčky a sestřičkami do Spojených států a někde cestou k břehům Tichého oceánu ji potkalo to neštěstí, že se setkala s „taťkou“ a vzala si ho. Okamžitě poté začala rodit svých patnáct dětí - všechny přicházely na svět v intervalech deseti až čtrnácti měsíců - a při všech porodech asistoval taťka.

Paní Kettlová se vnořila do podrobného a barvitého líčení početí a porodu jednoho každého, ale já jsem ji spěšně přerušila a přeptala se na mléko a vejce. Vyděsila se. Prodávat mléko? Nikdy o něčem podobném neuvažovali. Všechno mléko odstřeďovali a smetanu prodávali továrnám na výrobu sýra. Kdepak, prodávat mléko nepřicházelo v úvahu.

„A co vejce?“ zeptala jsem se.

„No,“ pravila paní Kettlová, „taťka ňák zapomněl na ty líhně do slepičárny a voni ty slepice snášej po zahradě, a dyž ty vejce najdem, některý sou dobrý a některý né.“ Rychle jsem odvětila, že to je v pořádku, že určitě dostanu vejce v městě, rozloučila jsem se a odešla domů, kde jsem zjistila, že Bob, ten zdatný a inteligentní Bob, domluvil nákup vajec a mléka u Hicksových.

Moje návštěva ale zřejmě padla na úrodnou půdu, protože hned nazítří, právě když jsem domyla nádobí od snídaně a pracovali jsme s Bobem v prasečím chlívku, jsme utrpěli první setkání s panem Kettlem.

Vřítil se do dvora riskantně umístěný na vrcholku nějakých schůdků, které tvořily sedadlo jeho vozu. Řídil spřežení sestávající ze zhruba dvoumetrového hřebce s rozviklaným zadkem a ze slabounké černé klisničky, jen o něco větší než shetlandský poník. Pan Kettle spřežení okázale zastavil právě v okamžiku, kdy jsem si představovala, jak prorazí boční zeď domu, a popřál nám šťastné a veselé dobré ráno. Potom seskočil na zem ze šikmé věže svých schůdků s grácií římského vozataje, který právě zvítězil v dostihu, postavil se, prohlédl a ohmatal boky svých ořů, tu i onde poopravil postroj - mistrovský výtvor z vázacího drátu, kousků provazu, lan a starých řemenů, pak se narovnal a zapálil si žvanec doutníku. Bob zmámeně stál a civěl na vůz a spřežení. Ten malý koníček klopýtal pod tíhou velikého mosazného jha, zatímco hřebec na sobě neměl vůbec žádnou postroj. Přední kola vozu měřila nejméně metr dvacet v průměru a byla ze železa a ta vzadu byla něžná kočárová kolečka s gumovými pneumatikami. Vůz sám měl trup žebřiňáku bez postranic a byl vyšperkovaný schůdky nakloněnými dozadu a vedoucími do nebe.

Mě osobně okouzlil víc pan Kettle. Měl hustou kštici tvrdých šedivých vlasů, určitě ostříhaných doma kolem kastrolu, a na šošolce mu nejistě seděl černý tvrďák. Nad velkým červeným nosem mu srůstalo obočí, výhrůžně naježené přes hluboko zasazené, jasně modré oči. Měl velikánský splývavý knír, bohatě posetý zbytky potravin, a krk mu lemovalo několik vrstev špinavého spodního prádla a svetrů. Navrch měl sváteční montérky zastrčené do černých vysokých gumových holínek.

Pan Kettle zhluboka zatáhl z doutníku a pravil: „Pěkný malý míštečko tady máte. Trochu moč hluboko v leše, řek bych. Ten poslední, čo tu bydlel, se žblážnil a museli ho vodvížt.“ Pátravě zpod obočí si prohlížel Boba. Bob se zasmál: „Tak co, jak se vám líbím?“ Pan Kettle odvětil: „Žatim to de.“ Obrátil se ke mně: „Povídala moje stará, že šte u náš včíra byla. Aši šem zrovna vodešel do měšta. To je škoda, to je škoda.“

Pan Kettle pokuřoval a všichni jsme na sebe hleděli v očekávání. Pak pan Kettle prolomil ticho. „Tendle rok to bude žlý.“ (Teprve špatné zkušenosti nás poučily, že tohle byl jeho stereotypní úvod k žádosti o půjčku.) „To teda jo. Moč žlý. Kluči NÁM NEPOMUŽOU, MÁMĚ ANI MNĚ,“ (jeho hlas se zdál být bezbřehý, stoupal a klesal jako poplašná siréna) „a my to sami všechno neštačíme a MÁM DVĚ KRÁVY NEMOCNÝ a myšleli jšme ši š mámou, že byšte nám, lidičky, mohli krapet píchnout, páč mý kluči dělaj v lese a JÁ NEMUŽU VORAT SÁM A ŠTARÁ VZKAZUJE, ještli byšte, až k nám pudete, VŽALA ŠEBOU KAPKU PETROLEJE, DROBET KRMENÍ PRO KUŘATA, ŠPETKU MOUKY A ŇÁKÝ ROŽINKY, ještli náhodou máte“. Nevinně jsme všechno přislíbili a taťka vyskočil na schůdky, zamlaskal na koně a vystřelil ze dvora.

Mouka, zrní, krmení pro kuřata, vejce, slanina, káva, máslo, sýr, cukr, sůl, seno a petrolej - které si od onoho dne Kettlovi od nás vypůjčili, by dosáhly až do Kansas City - kdybychom to naskládali vedle sebe. A mouka, zrní, krmení pro kuřata, vejce, slanina, káva, máslo, sýr, cukr, sůl, seno a petrolej - které ši už vypůjčili od ostatních hospodářů tady v horách, by dosáhly z Kansas City do New Yorku a zase zpátky na pobřeží. S tímhle půjčováním se ale nedalo vůbec nic dělat. Vzhledem k tomu, že nejbližší obchod byl pětadvacet kilometrů daleko, nemohl člověk odmítnout půjčit někomu kávu, mouku, vejce, slaninu, máslo, sýr, cukr, sůl, seno ani petrolej, protože každý z nás věděl, jaké to je, když dojde něco nebo všechno ze zmíněných nezbytností. Taťka Kettle na tohle obecné povědomí spoléhal a my všichni jsme si to započítali do režie.

Půjčování pracovní síly bylo ovšem něco jiného a po několika prvních počátečních chybách jsme málokdy vyhověli kterékoliv z miliónů taťkových proseb o pomoc - pomoc s oráním, setím, sklízením sena, dojením, úklidem stodoly, výstavbou slepičárny, zahradničením, hnojůvkou a přestavbou hospodářských budov. Požádal a my jsme odmítli, ale žebral znovu, neustále a vytrvale, protože to byl taťkův úděl

- žebrota. Nevadilo mu žádné ponížení ani žádné urážky

- všechno bylo lepší než práce.

Po pravdě řečeno bylo hospodářství Kettlových nejlepší, vlastně mohlo být nejlepší, v celém kraji. Měli osmdesát hektarů úrodné černé půdy, obděláno bylo asi osm, včetně přibližně půl hektaru rozrytého prasaty a rozhrabaného slepicemi. Jejich ovocný sad nebyl sice nikdy opečovávaný, nepoznal řez ani postřik, ale rodil šťavnatá, tmavě červená panenská jablka, blumy, italské švestky, zimní i letní hrušky, vlašské i lískové ořechy, třešně rané i srdcovky i višně. Jejich keře bílých i červených malin, rybízu a ostružin plodily, i když byly obdělány jenom tu a tam ryjícími prasaty a hrabajícími slepicemi. Jejich pětatřicet holštýnských krav nebylo nikdy podojeno včas, krmení dostaly málokdy a obléhaly je houfy much a hmyzu, ale dávaly mléko - nepochybně ze zvyku.

Bílé chesterské prasnice byly zanedbávány obdobně, ale rodily spoustu selátek, která taťka prodával po pěti dolarech, jakmile byla odstavena. Občas se některé zvíře Kettlových prostě natáhlo a pošlo. Takovéto odúmrtě byly okamžitě připsány na vrub mstivé Prozřetelnosti a nikdo z rodiny Kettlových si ani na vteřinu nepohrál s myšlenkou, že by v tom mohla mít prsty špína nebo špatné krmení a nedostatek péče.

Samozřejmě že tohle všechno jsme nevěděli tehdy ráno, když jsme ve vší nevinnosti vyrazili na pomoc s oráním, protože jsme se poctivě domnívali, že by se taťka Kettle dřel sám, kdyby mu Bob nepomohl.

Opatrně jsme projížděli mezi hromadami starých aut, hromadami součástek starých aut a hromadami Kettlových synů pod starými auty a kolem vyhozeného nábytku, lemujícího příjezdovou cestu. Taťka Kettle nás halasně pozdravil zdola od stodoly, a tak mě Bob nechal odejít do domu a sám zamířil k taťkovi.

Došla jsem do domu a našla jsem paní Kettlovou zaníceně uklízející koupelnu a rozjásanou nad plnou zástěrou různého nářadí, víkem destilátoru a neotevřeným balíčkem od firmy Sears a Roebuck, což všechno hledali už přes rok.

Koupelna byla očividně přístavba, dodatečný nápad - douška za hotovým dílem. Přilepili ji k jedné stěně salónu a jedině ze salónu se do ní dalo vstoupit. Byla to doslova pouze koupelna. Nebylo tu zhola nic než vana, jistojistě používaná pouze za teplého počasí.

Protože jsem věděla, že mají dobrý zdroj vody, čerpadlo a rezervoár, zeptala jsem se paní Kettlové, proč si nezařídili záchod uvnitř domu. Popudila se. „Jo, aby mi každej chlívák, dyž se mu zachce na hajzl, coural skrz salón? Jestli začnem rozhazovat peníze jako vožralý námořníci, tak rozhodně né na žádný nóbl hajzly.“

Odkradla jsem se do salónu, vytáhla jsem zeleně lemované rolety a poněkud provinile jsem se pustila do utírání prachu pod chladným dozorem řady „tvrdých ksichtů“ (tak říkala bábinka portrétům ve zlacených rámech), které lemovaly stěny a zřejmě zobrazovaly mamininy a taťkovy předky vyfotografované post mortem.

Salón byl čistý a upravený. Krb z tmavě červených cihel morbidně, leč okázale nesl kapradí v místech, kde měl plát oheň, a z okraje krbové římsy visely na napínáčcích a provázcích vánoční zvonky z červeného papíru, lepenková velikonoční vajíčka, blahopřání k narozeninám, k svátku svatého Valentina, k vánocům a k velikonocům. Na jednom konci krbové římsy stála se statečným výrazem ve tváři panenka oděná pouze do sukně z oranžových pštrosích per a bez zad a na druhém konci stála velice pozlacená Madona. Nábytek byl z kluzké černé kůže, podlaha pokryta kluzkým linoleem v barvě váhající mezi hořčicí a řezem a na psacím stole ze světlého dubu, stojícím uprostřed místnosti, ležela vyšívaná pokrývka v barvě hnoje a na ní porůznu kapesní vydání Shakespeara, album fotografií vázané v obalu vykládaném perletí, stereoskop a krabice s obrázky a se zlatým nápisem na víčku POHLEDY Z YELLOWSTONSKÉHO NÁRODNÍHO PARKU.

Z lustrháku ve středu stropu visely tři dlouhé závitky mucholapek, ztuhlých starobou a ztěžklých zcepenělými mouchami. Ovzduší zde bylo vůbec velice pohřební a světu vzdálené a nikde nebyla ani poskvrnka, ani škrábnutí. Vzhledem k patnácti dětem a k tomu, jak vypadalo všechno ostatní v domě, jsem byla velice překvapená. Ale když jsem pak hleděla, jak se mamina vynořila z koupelny, zavřela dveře pevnou rukou, šla a stáhla ozdobné rolety zase až dolů, přezkoušela západku na dveřích vedoucích do chodby vpředu a nakonec uzavřela a zamkla dveře za námi, jakmile jsme vstoupily do kuchyně, bylo mi to jasné. Salón se vůbec nepoužíval. Byl to čistý bílý kapesníček v náprsní kapsičce domu.

Jakmile jsme skoncovaly s koupelnou a salónem, byl čas k obědu. Měli jsme vařené makaróny - žádné makaróny se sýrem, pouze vařené makaróny, dokonce i bez soli, vařené brambory, zapékané fazole s přílohou kyselé zeleniny a to celé jsme spláchli velkými bílými kafáči inkoustově černé kávy, která se už od snídaně mrzoutila vzadu na kamnech.

Muži spolykali potravu a odspěchali zpátky k orání. Bob vypadal poněkud ztuhle kolem úst. Mamina a já jsme prodlely nad kávou, nad nádobím od oběda a jejími nářky, že její vlastní sestry ji navštívily jen pár hodin, než slehla s Jirkou, Bertou, Elwinem, Josefem, Janem či Karlem, a vůbec nepoznaly, že je „v tom“. Valně mě to nepřekvapilo, protože vypadala, jako by mohla co chvíli porodit cokoli včetně slona.

Kolem třetí odpoledne se objevil Bob a odjeli jsme dost náhle. Bob mi se zaťatými zuby sdělil, že musel zůstat stát každých pět nebo deset minut a spravit postroj nebo vylovit taťku ze stínu nějakého stromu, keře, plotu, ba dokonce i koně, pod nímž odpočíval. A ještě k tomu ho zlobil mladý Elwin, takové hromotlucké nemehlo, které vylézalo občas zpod nějakého auta a vykřikovalo kritické hodnocení Bobova orání.

Dřív než se mohla tahle rána zacelit, začaly nám krávy Kettlových roztloukat plot a ožíraly naše ovocné stromy a zahrádku. Staly se naší neustálou hrozbou a pohromou, štvány mouchami a setrvalým hladem a také proto, že se Kettlovi pokoušeli zřídit malinkou, mizernou zahrádku a došli k názoru, že ji nejlépe ochrání, když si spraví svůj plot z ostnatého drátu a vypudí svůj dobytek výhradně mimo vlastní polnosti, aby podle libosti ničil a plenil celý kraj.

Když k nám ty krávy vtrhly asi po desáté, zahnal je Bob nazpátek a přiletěl ke Kettlům a dožadoval se okamžité nápravy. Pádnost a vážnost jeho vstupu byla poněkud narušena skutečností, že když došel k verandě, ocitl se tváří v tvář paní Kettlové, pohodlně usazené na otevřeném záchodku a začtené do katalogu firmy Sears a Roebuck; a namísto aby se spěšně a zmateně odklidila, nejen zůstala, kde byla a jak byla, ale živě se účastnila rozhovoru, jenž následoval.

Velice zrozpačitělý Bob se otočil zády, nicméně však se jal hájit své zájmy.

„Nechtěl bych se znesvářit se svými sousedy a vím, že už nejste z nejmladších a že udržovat plot je fuška, ale hernajs, jestli k nám ty vaše krávy nepřestanou lézt, popadnu auťák a zaženu je tak zatraceně daleko do hor, že se už nikdy nevrátí.“

„Na ty parchanty by byla škoda benzínu, to je raci rovnou postřílejte,“ odvětila mamina.

V tu chvíli se vynořil taťka Kettle ze sklepa, kde nepochybně odpočíval ve stínu kompotů, a začal houkat po svém: „Kluči mi nepomůžou A ŠTARÁ A JÁ NA TO ŠPOLU ŠAMI DVA NEŠTAČÍME, a i dyž ten plot špravíme, TY BEŠTYJE ŠTEJNĚ NĚKADY VYLEZOU, ale dybyšte šem žaškočil na den nebo na dva a píchnul mi s tim plotem, MOŽNÁ ŽE BYŠME JE UDRŽELI…“Ale mamka ho přerušila: „Za to může ten zatracenej bejk, taťko, todle vyvádí každý léto. Bobe, ten bejk vyžral už každou zahradu tady v údolí a vylomil kdejakej plot a měl by bejt zavřenej.“

Taťka se posunul, aby se opřel o veřeje záchodku, a pravil, „Depak, mami, to nedělá TEN BEJK, TO DĚLAJ TY MOUCHY. Dybyši mi, Bobe, moh píchnout š tim hnojem, žekněme tak na den, nebo na dva, ŽBAVILI BYŠME ŠE MUCH …“

Tehdy Bob pochopil, že byl poražen, a kromě toho člověk nemůže vypadat výhrůžně ani pádně, když stojí otočen zády ke svým posluchačům, a tak se vrátil domů a zachmuřeně přidal k našemu plotu několik kol ostnatého drátu a vyspravil venkovní vrata.

Krávy k nám chodily dál, a jak přibývalo léta i much, zdokonalily se natolik, že dokázaly přeskočit naši čtyřposchoďovou ohradu včetně ostnatého drátu s grácií a obratností antilop. Bob propadal zoufalství a na radu jiných, zkušených farmářů si nabil pušku solí. Hned jsem zapochybovala, že by to bylo k něčemu dobré, protože býk - scvrklý, zažloutlý úřednický typ, bez jakéhokoli šmrncu chlípné mužnosti obvykle spojované s pojmem býk - se docela určitě snažil vyvážit nedostatky svého zjevu tím, že kravám nasliboval: „Poslyšte, holky, když si se mnou vyrazíte, zavedu vás do pěkné hospůdky nahoře v horách,“ a žádný pepř ani žádná sůl ho nedokážou donutit, aby se vzdal těchto svých jediných svůdcovských možností. A měla jsem pravdu. Bob střílel a býk řval a couval, ale jenom kousek dolů po cestě a do hodiny se vrátil, aby byl znovu střelen, aby znovu zařval a znovu zacouval.

Koncem onoho prvního jara nenáviděl Bob Kettlovy smrtelnou nenávistí a já jsem mu to nemohla zazlívat - doslova dvojnásobili jeho práci a nepochybně stáli v cestě jeho úsilí a úspěchu.

Když nás ohlodal zub první zimy, jeho vztah poněkud zlaskavěl a koncem druhého roku je přijímal jako bereme mateřské znamínko. Já jsem měla Kettlovy ráda. Stále znovu mě překvapovali, bavili, rozčilovali a těšili. Nikdy jsem se s nimi nenudila a věděla jsem, že k nim mohu přijít, kdykoli budu potřebovat.

Žasla jsem nad harmonickým souladem manželů Kettlových, neustále pronásledovaných smůlou a vždycky neustále zastíněných hrozbou chudoby a zmatku. Nikdy se nehádali a neobviňovali navzájem za to, co se jim kdy přihodilo neměli to zapotřebí, protože chyba nebyla nikdy v nich - podle jejich názoru. Paní Kettlová mi znovu a znovu u kávy vysvětlovala, v čem tkví chyba.

„Můžou za to ty darebáci ve Washingtonu, trdila s hlubokým přesvědčením. „Nechávaj se podplácet a za naše peníze si kupujou bouráky. „

Pro paní Kettlovou existovala jediná vláda, a to ve Washingtonu, D. C. O krajských a městských správách nebo státních vládách paní Kettlová nevěděla vůbec nic.

„Všechna ta pakáž“ byla ve Washingtonu a v představě paní Kettlové byl Washington místo, v němž všichni trávili celých čtyřiadvacet hodin denně ve velké večerní toaletě, navštěvovali plesy a večírky přetékající špióny, lumpy, likérem, kořalkou, lehkými ženskými, Straussovými valčíky a úplatky. Kettlovi se vybíjeli na státnících.

Když byla hromada hnoje před chlévem tak vysoká, že se taťka nemohl dostat dovnitř, aby podojil krávy, nebo když Merwin „tý naší Žabky“ svou ženu zmlátil, nebo došlo krmení pro slepice či peníze na krmení pro slepice, prohlásila paní Kettlová. „Tak se na to koukněte! Jenom se koukněte, co zase provedli ty chlíváci ve Washingtonu. Vymyslej si nový zákony, co se jim hoděj, vo splátkách, aby si taťka nemoh koupit rozhazovač na hnůj. Merwinovi daj ty jeho indiánský peníze, aby se vožral a zmlátil naší Žabku. Sedlákům zaplatěj, aby nenasili zrní, a zrní je pak tak drahý, že na něj neseženu peníze. Jesi chcete vedít, co já si myslim,“ znovu si lokla posilujícího doušku kávy a pak přejela plamenným zrakem taťku, Elwina, Žabku i mne a pokračovala, „já si myslim, že si všichni vod politiky můžou vzít ty svoje zlodějský zákony a zlodějský peníze, co berou za podplácení, a strčit si je někam.“ Všichni moudře přikývli. Pokárání spravedlivě padlo tam, kam patřilo, a nikdo, ani živá dušička v hospodářství Kettlových se nemusila plížit a skrývat s pocitem viny.

Naši další sousedé, Hicksovi, bydleli asi osm kilometrů od nás, v opačném směru než Kettlovi. Vlastnili úhledný bílý dům, úhlednou bílou stodolu, úhlednou bílou slepičárnu, prasečí chlívek a líheň, to celé obehnané úhledným bílým plaňkovým plotem.

Po straně domu byl ovocný sad a všechny kmeny byly natřeny na bílo, ale kromě těchto stromů tam nebyl ani keříček, ani větvička, která by se vzpěčovala přísné kázni, již Hicksovi na svém hospodářství udržovali. Vždycky jsem mívala pocit, že kdybych sem z nedbalosti vnesla jedinou jehličku jehličí, vznikla by panika. Paní Hicksová, naškrobená a neposkvrněná od okamžiku, kdy ráno vstala, až do večera, kdy se ukládala k spánku, vypadala, jako by ji zapomněli moc dlouho v pračce, a nosila hluboké vlny do čela a tváře natřené spoustou líčidla.

Pan Hicks, mohutný rudolící hňup, kráčel životem velice opatrné a pečlivě dbal, aby něco neušpinil nebo nějak nerozzlobil paní Hicksovou, kterou považoval za křížence Maří Magdalény a okresního hejtmana.

Když jsme se přistěhovali na farmu, pozvali nás Hicksovi na oběd a na besídku ve škole. K obědu jsme měli vařený velikánský kus vepřových žebírek, vařené brambory, vařené fazolky, vařený hrášek a mrkvičku, vařenou řepu a špenát. Současně s masem a se zeleninou podávala paní Hicksová také sýr, naloženou zeleninu, kompoty, zavařeniny, želé, domácí chléb, tvaroh, smažené škeble, dort, perník, koláče a čaj. Oběd se konal už v jedenáct hodin dopoledne. Paní Hicksová, útlé stvoření, jedla víc než deset dřevorubců, ale když si přidávala potřetí, smutně podotkla: „Nedělá mi to dobře. Vůbec nic mi nedělá dobře. Zejtra mě to bude štósovat a budu cejtit všechno, co jsem dneska snědla.“

Pak jsme s paní Hicksovou umyly nádobí a všichni jsme se odklidili do malinkého obývacího pokoje a posadili se v provinilém kruhu do dubových židlí kolem dubového stolu s petrolejkou. Pan Hicks kroužil zbytečně a marně knoflíky rádia a paní Hicksová odhodlaně ukousla jakoukoli nitku konverzace, která by se snad byla odvinula. Občas sjela ostrým pohledem pana Hickse a mně bylo jasné, že by stačil jediný nesprávný pohyb a chytila by ho za límec a vyhodila přede dveře. Po jednom mlčení, tak dlouhém, že jsem cítila, jak se mi ochranné povlaky křesla lepí ke krku a pažím, odvolala paní Hicksová pana Hickse do kuchyně a nevím, jestli ho vytahala za uši nebo co, ale pan Hicks potom ohlásil, že na besídku nepůjde, protože se mu bude telit kráva. Bob se nabídl, že zůstane s ním a pomůže mu při telení, a já s paní Hicksovou jsme vyrazily v jejím voze do Crossroads. Kromě nás s námi jela játra paní Hicksové a její žlučník, kteréžto orgány neprospívaly zdárně, a ačkoliv navštívila nesčetné lékaře a podstoupila několik „báječnejch prohlídek“, musela neustále brát pilulky. Jela právě tak jako všichni zdejší domorodci po nesprávné straně silnice, velmi rychle a většinou bez držení volantu. Během jízdy minula o vlásek dvě jiná auta, krávu, stádo koní, nákladní vůz a traktor, ale ani o písmenko se nezmýlila v podrobném popisu urputného zápasu, který vedla s játry a se žlučníkem. Měla totiž hrozně líná játra a musela je neustále pobízet, aby jí rozpumpovala žluč - jak tvrdila.

Těsně předtím, než jsme vešly do posluchárny ve škole, spolkla dvě povzbuzující pilulky a hrozně mě zklamalo, že se mi nepodařilo zaslechnout, jak játra nastartovala a jak začala čvachtat pumpa čerpající žluč do žlučníku, nebo kam to vůbec teče.

Na zpáteční cestě mě paní Hicksová bavila svými mnoha potraty, mnoha potraty svých sester, mnoha potraty svých krav a pukavci svých slepic. Struktura vnitřností paní Hicksové i všeho, co ji obklopovalo, byla očividně tak slabá, že se mi ulevilo, když jsme se dostaly domů, aniž vypadla z jejího vozu hřídel. Vstoupily jsme do domu a zjistily jsme, že Bob s panem Hicksem oslavili novorozené telátko lahví piva. Paní Hicksové naskočil po celém těle nesouhlas jako husí kůže, ale když jsem si já zapálila cigaretu, zbělela děsem. „Ne že by mi to tak vadilo,“ sdělila mi později, „vím, že jste z města, ale byla bych hrozně nerada, dybyste kouřila, až sem přídou ňáky mí známí, protože by si vo mně mohli myslet, že sem taková jako vy.“

Paní Hicksová byla spravedlivá žena a na tomto svém údělu pracovala tvrdě a nekompromisně. Nejenom tím, že docházela do kostela a pomáhala chudým a opuštěným, ale pečlivě dozírala na činnost a způsob života celého společenství. Věděla, kdo pije, kdo kouří, kdo, kde a s kým spí, a tyto poznatky „hlásila“. Informovala manžely o zbloudilých manželkách a manželky o zanášejících manželech a rodiče o nepovedených dětech. Sbírala a distribuovala své informace cestou do města a z města a zřejmě udržovala a spravovala obrovský špionážní systém, který běžel na plné obrátky čtyřiadvacet hodin denně.

Mít paní Hicksovou v obci bylo jako chovat Sherlocka Holmese na záchodě, a proto si každý dával zatracený pozor na to, kam šlápne.

Překvapilo mně, když jsem zjistila, že Birdie Hicksová měla nějakou matku - byla tak čistá, že jsem se domnívala, že se možná vylíhla z katalogu Sears a Roebuck, oddělení domácích oděvů.

Ale za jednoho teplého večera onoho jara jsem nechala doma Boba u záznamů o vejcích a u dítěte a statečně jsem vyrazila za paní Hicksovou ušít si na jejím šicím stroji pár záclon. Když jsem k nim přišla, seděla paní Hicksová s matkou a sestřenicí June vpředu na verandě, tloukly komáry a hovořily o potratech. Po vespolném představování jsem se k nim na chvilku posadila - než jsem rozbalila záclony a pravou příčinu své návštěvy. Pokládalo se to za slušné, protože v kraji, kde se lidé navštěvují, jenom aby si něco půjčili nebo vrátili nebo vyměnili, a kde každý lační po přátelství, se považuje za velmi nezpůsobné splnit účel návštěvy v rychlosti a odejít. Člověk musí sdělit svůj názor na úrodu a na politiku - pokud jste muž, zaklevetit - pokud jste žena, pak říci, za jakým účelem přicházíte, pak něco sníst, nezáleží na tom, v který Čas dne, pak opět pohovořit o politice nebo zaklevetit a nakonec neochotně odejet.

Seděla jsem na verandě Birdie Hicksové asi dvě minuty a uvědomila jsem si, že sice lačním po společenství a přátelství, ale že tahle návštěva pro mne budou muka, protože Birdiina matka, drobná a špičatá ženička s hřívou krátkých šedivých vlasů, připomínající odkvétající pampelišku, se tak usilovně snažila vypadat mladě, že se s ní vůbec nedalo hovořit, a její neutuchající činorodost drásala nervy zrovna tak, jako kdyby člověk pozoroval nafukování starého gumového balónku.

Když jsme se představily, pohodila hlavičkou na malém krčku a řekla: „Vo co, že ste si myslela, že sem sestra Birdie, a né její matka. Příští úterý mi bude štyryašedesát a nikdo by mi nehádal ani štyrycet. Ha, ha, ha! Nikdo. To je tim, že furt něco dělám.“ Načež vyletěla z křesla jako střela a poskakovala metr dvacet nad zemí chytajíc hmyz. Pak přistála držíc v tlapce vyšokovaného komára, dopadla svižně na chodidla, skrčila kolena téměř do podřepu, vyrazila do vztyku, obrátila se a mrkla na mne. Neumím mrkat a nic jiného se nezdálo být na místě, a tak jsem jenom seděla. Sestřenice June, baculatá a středního věku, se naklonila k paní Hicksové a řekla: ,,Fakt, Birdie, vona je furt jako holčička.“

Paní Hicksová odvětila poněkud podrážděně: „Prokristapána, mami, posaď se. Sem z tebe nervózní.“

Matinka se nakonec uhnízdila na zábradlí verandy, ale vystřelovala pohledy sem a tam, vrtěla hlavou a kolébala nohama a cítila jsem, jak je napjatá a každým pórem připravená na další skok.

Sestřenka June odložila vyšívání, ohrnula horní ret, obnažujíc obrovské Červené dásně řídce osazené drobnými zoubečky, a pustila se do nekonečné a domněle legrační příhody, která se odehrála na družstevní schůzi. Tolik se smála při svém vyprávění, že nebylo vůbec rozumět, co říká, a buď jsem nepochopila, o čem to bylo, anebo to možná nebylo o ničem, protože to znělo na způsob: „A … ha, ha, ha … ho, ho, ho, ho … hůůůůůůůůůůůůůů! No a pak mi ten člověk povídal … ho, ho, ho, ho, hehehe, hahaha, ůůůůůůůů … Myslela jsem, že bude po mně, hehehe hé … hahahaha … hohohoho … hehehehe … hahahaha.“

Matinka a Birdie si utíraly oči a nutily ji, aby pokračovala, a mně připadalo, že jsem vypadla ze hry, jako kdyby všichni zničehonic spustili portugalsky.

V zoufalství jsem začala rozbalovat balíček, ale z toho byl také trapas, protože rázem zmlkly uprostřed všeho kejhání, domnívajíce se, že jsem přinesla dárek pro Birdie. Koktajíc omluvy odplížila jsem se k šití sámečků, ale jejich zklamání nemělo očividně dlouhý život, protože jsem ve vrčení šicího stroje slyšela: ,,Hehehehe, hahahahahahahaha, a von řek …“ „No tak, June, co vlastně řek, hahahahaha? No, hahahaha, hohohohuhuhuhuha …“ a údery maminky hopsající za komáry a za mládím.

Došila jsem záclony a paní Hicksová nám přinesla kávu a báječné čerstvé koblihy a z čiročiré laskavosti a na omluvu mé setrvalé tuposti vysvětlila matince a sestře June: „Vona čte!“

Matinka, chystající se ke skoku na kamna pro kávovou konvici, se zarazila tak prudce, že málem přepadla do trouby.

„Aha,“ pravila, „tak to ste vy. Birdie mi vo vás všechno vyprávěla a já pro vás skovávám starý noviny.“

Měla jsem na jazyku: „Ale tak dobře zase číst neumím!“, když vtom vešel pan Hicks a matinka mu skočila na záda jako při hře na koníčka, což ho vůčihledně rozradostnilo, protože se jeho tlustá tvář rozzářila a pravil: „Vypadáš mladějc než Birdie, mámo. Mohla bys bejt její céra!“

Pohlédla jsem na Birdii a společně jsme hluboce pocítily, že ať matinka vypadá jakkoli mladě, co se nás dvou týče, je už na světě až moc dlouho.

Chtěla jsem odejít, než se setmí, a proto jsem si s sebou nevzala baterku, ale měsíc byl v úplňku a jeho nazelenalé světlo bylo dostatečné, pokud ovšem odečtu, že jsem zvysoka našlapovala přes stíny a padala do děr v cestě tak zprudka, že se mi rozdrkotala celá páteř.

Na vrcholu druhého kopce se najednou přes cestu přímo přede mnou kolébal veliký černý medvěd. Byla to tak příjemná změna po matince a sestřenici June, že jsem se zapomněla leknout. Ráno k nám přisupěla paní Kettlová zahalená z nějakých záhadných příčin do čepice ušité z vlněné punčochy a do starého hubertusu, ačkoliv bylo teplo a jasno. Chtěla si vypůjčit cukr. Zeptala jsem se jí, jestli zná matinku.

Odpověděla: „Jéžišmarjá, samosebou. Hopsá, jako by jí to furt svrbělo, a vříská: „Že vypadám mladě - myslela ste si, že jsem Birdiina sestra, že jó?“

Oba obrovské prsy a oba velké žaludky paní Kettlové žbluňkaly a třásly se, když napodobila čimčarající matinku.

,,Furt mluví vo tom, jaká je křehule - prej: „Byla jsem moc malinká na druhý dítě, vosumkrát sem potratila.‘ Ale dyž se člověk kouká na to její hopsání, tak se musí divit, že nepřišla vo všechno. Skáče jako ňáká blbá blecha a vypadá jako pitomej blázen!“ A za to jsem paní Kettlové rychle přinesla cukr a nádavkem přihodila balíček hrozinek.

Když toho druhého jara nadešel čas zasít obilí, zasázet brambory, řepu, tuřín a kapustu, rozhodli jsme se s Bobem, že než bych tyhle sezónní úkoly plnila navíc ke svým pravidelným povinnostem, bude lepší, když Bob někoho najme a udělá všechno najednou - a pořádně. Nejprve jsme se poptali u Hicksů, zda by věděli o někom, kdo vypomáhá, ale Hicksovi se tvářili vznešeně, co se téhle záležitosti týkalo, a naznačovali zcela oprávněně, že kdybych já byla schopnější, nemusel by Bob najímat vůbec nikoho. Že pan Hicks nenajal živáčka za celých dvacet let, co hospodaří, a že tedy nemají ani ponětí, koho by nám dohodili.

Tak jsme to zkusili u Kettlů. Kettlovi si samosebou na práci najímali. Tím, co utržili za smetanu, platili chasníka, který jim sbíral vejce a vozil krmení, následkem čehož museli prodávat vejce, aby nakoupili výživnější krmení pro krávy, aby krávy vydatněji dojily smetanu, která se prodávala k úhradě chasníka, který sbíral vejce, pročež si půjčovali od nás tolik zrní, kolik se jen odvážili, a když se už neodvážili propustili čeledína a nádavkem mu zůstali dlužni za dva týdny. Kuřata se opět vrátila do svých hnízd vpředu na verandě a snášela v zahradě, krávy žraly míchaná vajíčka a prasata všechno, co zbylo.

Kettlovi doporučili Petra Mosese, drobného staříka s tvářemi jako jablíčka, který „byl k ruce“ a kromě toho o sobě tvrdil, že je největší vlastenec ,,v celejch Spojenejch americkejch státech“. „Jen se koukněte na ty pitomý hory! Koukněte se na ty pitomý stromy! Koukněte se na ty pitomý ptáci! A koukněte se na tu pitomou vodu! Každá posraná věcička v celý týhle zatracený zemi je krása sama,“ říkával mi s uslzeným zrakem.

Předtím než začal Petr Moses pracovat pro nás, byl zaměstnaný u cestářů. Trhali tam dynamitem nějaké pařezy, aby se vyrovnala zatáčka, a Petrovou povinností bylo stát před odpálením na silnici s červenou vlaječkou a zastavovat auta. Přijížděl poštovní vůz a Petr ho mávnutím praporku propustil. „Jen jeď! Tak hernajs jeď!“ zařval a poštovní řidič projel a o chlup minul výbuch, takže mu pouze dva balvany prorazily přední sklo a na střechu auta padla plástev kůry. Zastavil, vylezl z vozu a vrátil se. „Jářku, Petře, povídal jsi, abych jel?“

„Samosebou, že jo,“ odvětil Petr.

„A proč, ty zatracenej nádivo,“ pravil řidič. „Dyť mi to málem bouchlo pod vozem a kamení mi prorazilo šajbu. Pročpak jsi mě nezastavil?“

„To přece nemůžu,“ řekl Petr. „Pošta Spojenejch státu americkejch je svobodná a nikdo jí nesmí zastavovat!“

Paní Kettlová nám vyprávěla, jak se za první světové války Petr vlastnoručně jmenoval úředním vykuřovačem sabotérů vojenské služby. Paní Kettlová líčila se vší nevinností: „Tady měli statek ňáký Němci a voni ty Němci měli dva syni, kerý měli narukovat, tak se skovali v seníku a Petr Moses se vo tom doslech a zašel tam nahoru a našel, kde sou, a vohlásil to těm vod vlády a voni pak přišli a ty mí kluci mušeli narukovat.“

A Petr Moses zase naopak přísahal, že Kettlovi mládenci jen hořeli touhou narukovat, takže byli nalezeni dole ve sklepě za skříní s marmeládou, když se dostavila vojenská policie.

Jedno z nejvýnosnějších hospodářství v kraji patřilo Maddockovům. Dvě stě padesát hektarů odvodněné a obdělané rašelinné půdy, stádo šestaosmdesáti guernsejských krav, dojnic, plemenný býk, který získal první cenu, prasata, králíci, slepice, včely, kachny, krůty, ovce, ovoce, maliny, ořechy, cihlový dům, nové moderní chlévy a kůlny, vlastní vodovod a elektrické vedení a nádherná zahrada - to jim všechno patřilo. Měli také pět synů, kteří vystudovali na zemědělské fakultě, a po okolí se vyprávělo, že studovala dokonce i sama paní Maddocková. Jezdívali jsme do města kolem jejich překrásné usedlosti. Jednou visela nad jejich poštovní schránkou tabulka s nápisem: ,,Med na prodej“ a já jsem Boba přemluvila, aby zastavil.

Projeli jsme vraty a dál po dlouhé štěrkované příjezdové cestě, která vedla kolem domu a dozadu do dvora. Zastavili jsme před přípravnou mléka, z níž vyšel mohutný a přátelský muž v čistých proužkovaných modrobílých šatech, představil se nám jako pan Maddock a pozval nás, abychom si prohlédli hospodářství. Vypadalo to tam přesně tak, jak jsme slýchali. Byla to esence soběstačnosti. Krávy zásobovaly mlékem slepice, slepice zásobovaly hnojivém ovocné stromy, ovocné stromy poskytovaly potravu včelám, včely opylovaly ovocné stromoví a tak dále v nádherném cyklu všeho sdíleného vším a všemi. Přesný protiklad hrůzného cyklu Kettlových, v němž Petr okradl Pavla, aby zaplatil Jirkovi, který si vypůjčil od Eda.

Maddockův dobytek byl čistý, vzhledný a výborně ošetřovaný. Chlévy vypadaly přesně jako reklama na kondenzované mléko - vydrhnuté do běla a zařízené posledními vymoženostmi v osvětlení, dojení, úklidu, čištění a krmení. Čeledníky byly čisté, pohodlné a vzdušné. Prasečí chlívky měly cementovou podlahu a byly bez poskvrnky. Slepičárny byly osvětlované elektrikou, s dvěma okny, bílé a čisté, Chlívky pro kachny, úly, stáje pro býky, teletníky, výběhy pro krůty, králíkárny a úpravna mléka byly nové, čisté a moderní.

Potom jsme šli do domu. Průčelí domu bylo z cihel - a tím to končilo. Pokoje byly tmavé - oken málo a malá. Kuchyň malá a přecpaná nábytkem, s výlevkou velkou asi jako umyvadélko ve vlaku. V jednom rohu stály na obyčejných dřevěných kozách dřevěné necky. Paní Maddocková byla právě tak tmavá, zachmuřená a nevábná jako její dům a nebylo divu. Sdělila mi, že se už sedmadvacet let nehnula z farmy. Ze vůbec nikdy nebyla ani ve městě, ani v docktownském zálivu. Když jsme se loučili, třásl nám pan Maddock mohutně rukama. „Tak,“ tázal se pyšně, „copak říkáte mému hospodářství?“ Teď teprve jsem dokonale pochopila paní Kettlovou. Existovala pouze jediná vhodná odpověď k dotazu pana Maddocka a já jsem byla přece jenom moc dobře vychovaná.

Mary MacGregorová měla ohnivě rudé odbarvené vlasy, veliké hospodářství specializované na výrobu mléka a chuť na kořalku. Opilá jako Dán vyšplhala na žací stroj a křikla na čeledína: „Pořádně mě přivaž, Bille!“ A Bill ji přivázal šňůrou na prádlo, vázacím drátem a popruhy, podal jí otěže a Mary vyrazila zpívajíc z plna hrdla a sekala oves v kroužcích a polokroužcích, šťastná jako blecha. Orala, válcovala, vláčela, sila, obdělávala a žala přivázaná k sedátku příslušného stroje a báječně zpitá.

Místní sedláci na Maryin účet řízně vtipkovali: „Měl by sis skočit dolů do údolí za Mary a zadovádět si s ní v žitě!“

Když Birdie Hicksová vyslovila Maryino jméno, spouštěla koutky úst a nadýmala nozdry. „Je to špatná ženská,“ říkávala paní Hicksová, „a myji nikdy nezveme na naše dámský večírky.“

Přeptala jsem se na Mary paní Kettlové. Pravila: „Je s ní krapet těžký pořízení, ale má vopravdu dobrý srdce. V celým kraji neni jedinýho člověka, kerej by si vod Mary nepůjčil peníze, a málokdo jí je potom zase vrátil. Ženský ji ale nemaj rádi a to všecko jenom kvůli tomu, že se jeden čas její starej válel s jednou děvečkou a vona je přistihla a vrazila svýmu starýmu do zadku vidle tak hluboko, že museli zavolat doktora, aby je vyříz. Mary povídala, že ho to aspoň vodnaučí, a taky že jó, protože dostal strnutí a vod tý rány po vidlích umřel. Mary z toho byla vopravdu celá pryč, ale řikala, že by to udělala znova, dyby se to celý mělo vopakovat.“

Mary prodávala smetanu továrnám na výrobu sýrů. Jednoho rána našla v padesátilitrové bandasce smetany utopeného skunka. Jednou rukou vytáhla skunka za ocas a druhou rukou pečlivě vyždímala z chlupů všechnu smetanu. ,,Mezi náma skunkama, smetana je smetana,“ pravila a odhodila mrtvolku na dvůr.

Smetanu prodala a zapřisáhla se, že to nikdy neprozradí živé duši, ale čeledín Bill to vyprávěl kdekomu a zejména zákazníkům, které viděl vycházet z továrny na sýry s tříkilovým bochníkem sýra.

Toho prvního jara na farmě nás nikdo nenavštívil, protože vůbec nikdo nevěděl, že tady jsme, a kromě toho jsme tehdy neměli nic, co bychom mohli komu půjčit, ani jsme sami vcelku nepotřebovali nic vypůjčit a nebyli jsme natolik zkušení, aby někdo vyhledával naši radu. To jsou totiž důvody návštěv - návštěvní doba se pohybuje od čtyř ráno do sedmi večer a nejvhodnější roční údobí je jaro. V létě je moc horko a příliš práce, na podzim se sklízí a v zimě prší.

Jaro je čas, kdy se staví, zasívá, oře, plodí, a proto zcela logicky je také čas návštěv a půjčování. To mi ovšem nikdo neřekl, poučila mě až trpká zkušenost.

Dobře se pamatuji, jak mě jednou, tu noc, než se to přihodilo, probudilo napjaté ticho, které v horách prorokuje déšť. Ležela jsem v husté tmě, zničehožnic úplně čilá a bdělá a zcela bez důvodu vyděšená a roztřesená neznámým děsem. Nikde nebylo slyšet ani hlásek a nikde se nic nehýbalo. Záclony strnuly uprostřed zhoupnutí, napůl v místnosti a napůl venku z okna. Žaluzie úzkostně změkly, šlahoun mé popínavé růže se tiskl k okennímu sklu, aby se nechvěl. Vánek se plížil po špičkách, stromy se natahovaly a skláněly naslouchajíce, jako by si tady v horách všechno hrálo hru na sochy. A pak signál: kap kap, kap kap kap, kap kap kap kap kap. Sad si vzdychl velikým měkkým hlubokým vzdechnutím, které se neslo přes spáleniště, přes hory, všude. Zakvákala žába, záclony se naduly jako kulaté bříško, roleta zachrastila, sova zahoukala omluvu a déšť se usadil ke svým pravidelným bubínkům.

Druhý den ráno jsem se probudila do světa plného chmur, do vzduchu, který studil až do morku kostí, k mokrým třískám, rozmrzelému Sporáku a do krajiny zubožené a schoulené. Tímhle způsobem nás jaro upozornilo, že si jím nesmíme být přespříliš jisti.

Od čtyř hodin ráno až do půl osmé jsem krmila kuřata a slepice, probouzela Sporák a vařila snídani. Pokaždé kdykoli jsem vyšla z domu, promokla jsem na kůži deštěm, jenž byl měkký, nadýchaný jako peříčko a rozvonělý, ale pronikavý jako požární stříkačka. Když jsem spotřebovala trojí oblečení a pořád jsem byla k uzoufání provlhlá a studená, navlékla jsem si flanelové pyžamo, vlněné bačkůrky a koupací plášť a v tomto oblečení jsem setrvala až do snídaně. Byl to nádherný přepych šourat se v tomhle domáckém, postelovém oblečení a připravovat snídani po všech těch měsících, kdy jsem běžela naplno ráno od čtvrt na pět a kdy snídaně nebyla nic jiného než vteřinová zastávka kolem páté nebo půl šesté. Bob vstoupil do místnosti a tvářil se, jako by mě přistihl, jak mažu chleba máslem úplně nahatá. Trpělivě jsem mu vysvětlovala důvod svého oblečení a právě jsem vztekle nalévala kávu, když do dvora vjelo auto. „Panebože, snad k tomu ke všemu nepřijel někdo na návštěvu, zrovna dneska ráno v půl osmé!“ modlila jsem se. Ale přijel.

Majitel hospodářství v západní části kraje se svou bystrozrakou manželkou. Manželé Wigginsovi. Pan Wiggins se chtěl poradit, jak má krmit kapouny, aby pěkně přibývali, a paní Wigginsová si mě chtěla prohlédnout. Její zájem byl velmi pochopitelný, jelikož pravděpodobně věděla od Birdie Hicksové, že kouřím a čtu knihy a že jsem strašlivá hospodyně a neschopný zmatkář, ale skutečně nemusela proto sedět na tvrdé židli v koutě kuchyně, kam nejvíc táhlo, se sukní přitaženou kolem kolen, jako by na svého manžela čekala v čekárně hodinového hotelu.

Každičkým vymyslitelným znamením a upozorněním jsem uprošovala Boba, aby mě nenechával samotnou s touhle jednočlennou vyšetřovací komisí, ale Bob zdivočel ve vteřině, kdy spatřil nějakého dalšího zemědělského podnikatele, a proměnil se v hnusného, nafoukaného a pánovitého chlapa a já jsem byla smetena ze svého příjemného postavení rovnoprávného jedince a manželky a svržena dolů do nudného houfu, kterému se říká ženské. A tak jsem samozřejmě zůstala sama s paní Wigginsovou. Pokoušela jsem se odskočit si, vyklouznout do ložnice, hodit na sebe domácí šaty a bleskově všechno uspořádat, než se probudí naše děťátko, ale zrovna v té chvíli se naše štěně rozhodlo, že se pozvrací, a namísto aby to vyklopilo na jednom místě, zhysterčilo a běhalo dokolečka po kuchyni a blinkalo tu i onde, ale převážně poblíž nabroušeného pohledu paní Wigginsové. Zdvihla nohy až na nejvyšší příčku židle a řekla: „Psy jsem nikdy neměla ráda.“ Její stanovisko mi bylo jasné a pochopitelné, ale nikterak neřešilo situaci. Navíc se Sportovi, našemu velkému loveckému psu, podařilo protlačit se kolem mne, když jsem otevřela zadní dveře, abych vyhodila kbelík s hadrem, a vřítil se dovnitř, aby plácnul nejprve jednou a potom druhou zablácenou tlapkou do naškrobeného klína paní Wigginsové. Zaječela, jako by jí byl ukousl nohu rovnou v kyčli, a to samozřejmě vzbudilo Aničku. Chytila jsem Sporta a pevně jsem ho zaklínila za Sporák, oba jsme se po sobě vyčítavě podívali, setřela jsem všechny jeho nesčetné ťápoty, opláchla jsem houbou paní Wigginsovou a vzala do náruče Aničku. Koupala jsem své děťátko a paní Wigginsová mě zpravovala břitce a úsečně, jako by rozdávala karty, o tom, jak je v sedm ráno hotová s krmením a úklidem všech slepic, má podojeno pět krav, přecezené a odstředěné mléko, uklizenou úpravnu mléka, uvařenou snídani, zaděláno na chleba, složené prádlo k žehlení a upečený koláč.

Vynaložila jsem veškeré sebeovládání, kterého jsem byla schopna k tomu, abych nezaječela: „NO A CO MÁ BEJT?“

Paní Wigginsová nepochybně získala pěkně šťavnaté sousto pro příští dámský večírek, ale já jsem se také poučila a od té chvíle jsem mohla ve čtyři hodiny a sedm minut ráno přijmout jakoukoli návštěvu počínaje paní prezidentovou.

JAK JSEM SE NAUČILA NENÁVIDĚT DOKONCE I MALÁ KUŘÁTKA

Předtím než jsem soužila s Bobem, jsem se s kuřaty střetla pouze jedenkrát, a to mi bylo jedenáct.

Ležela jsem na břiše v naší síťové houpačce, zavěšené mezi dvěma gravensteinskými jabloněmi v zahradě u domu v Laurelhurstu, vytahovala jsem stébla trávy, cucala sladký stonek a pozorovala Layettu, bábinčinu oblíbenou barredrockskou slepici, jak žene hejno svých čtrnácti doma vysezených načepýřených žlutých kuřátek spadanými lístky jabloňových květů a pod nízkými kvetoucími kdoulemi. Tento sentimentální útržek mého dětství měl hodně daleko ke stovkám a stovkám nažloutle bílých, pípajících, páchnoucích, mrňavých nesmyslů, které zjara proměnily můj život ve zlý sen.

Přiznávám se, že jsem se nemohla našich kuřátek dočkat a že jsem strávila mnoho šťastných hodin v očekávání jejich příchodu, kontrolujíc teploměr, blažená v teple a čistotě nové líhně.

Ale k svému žalu jsem zjistila, že kuřátka jsou hloupá, že smrdí, že je člověk musí krmit, dávat jim pít a dohlížet na ně přinejmenším každé tři hodiny. Nesnaží se naprosto o nic než o to, aby se nacpala pod líheň a dala se zabít, aby nastrkala své pitomé hlavičky do napajedel tak hluboko, až se utopí, aby se napila studené vody a pošla, aby dostala B.W.D., slepičí mor nebo nějakou jinou chorobu, která znamenala okamžitou smrt. Tyhle mrňavé příšerky si navzájem klovou oči a uďobávají si nohy, až jim z nich zbudou jen krvavé pahýly.

Má kuřecí příručka říkala, vyhýbajíc se jednoznačnosti: „Některá kuřata mají silné sklony ke klování a jiná ne.“ Připomínalo mi to již zmíněný atlas hub, v němž se pravilo: „Některé jsou jedovaté a jiné ne.“ Slepičí příručka dále pokračovala: „Příčiny, proč kuřata klovou, jsou přeplnění slepičárny, nedostatečné větrání nebo kanibalismus.“

Naše kuřata měla ve srovnání s údaji vytyčenými příručkou spoustu vzduchu a podle mého názoru také spoustu naprosté bezcharakternosti, kterou doplnila seznam svých odporných vlastností.

Od chvíle, kdy nás to celé vůbec napadlo, se dostalo kuřatům veškeré možné péče a ohleduplnosti a kuřata se nám za to odvděčila tak, že se snažila pokud možno všechna se proměnit v kohouty anebo pochcípat. Věděla jsem, že Layettiny děti tohle nikdy nedělaly, což byl nezvratný důkaz převahy vlivů prostředí nad dědičností a argument proti příliš přísně řízené výchově.

Skutečně jsem vybičovala celé své špatně organizované jáství, abych doslova a do písmene učinila zadost kuřecí příručce, i když to vyžadovalo, abych trávila každou celou třetí hodinu v líhni, kde jsem odměřovala krmení, vymývala napajedla, odstraňovala krvácející a umírající do kouta první pomoci, a abych ve svém volném čase přitloukala mrtvá kuřata na prkénka, rozřezala mrtvolky od hlavy až k patě a střídavě nahlížela do kuřete a na velice složitý nákres snažíc se rozpoznat, na co prokristapána to kuře pošlo. Vždycky úplně marně. Do své malé záznamové knížky, do níž jsem měla zapisovat údaje o krmení a úmrtí, jsem já, nezbednice, vyplňovala k údajům o dni a počtech úmrtí: „Kuromoří vejcorážka a sebevražda.“

Když Bob naše záznamy kontroloval a všiml si mých úsměvných záznamů, neúsměvně je vymazal a vepsal úpravným rukopisem: „Nezjištěno.“ Co se týče pracovní náplně (jejich), se mužským nedostává jakéhokoliv smyslu pro humor.

Moje kuřecí příručka byla velice podrobná, a to až do té míry, že udávala počet minut, za které má určitý počet kuřat spořádat určité množství potravy, a co se má kuřatům dávat každičký den až do věku šesti týdnů. Stálo tam dokonce, i co se má dělat s podlahou, hřady, napajedly, krmítky a ostatním čtyři dny před líhnutím.

Ze své zkušenosti bych tyhle rady z předlíhněcího údobí doplnila takto: „Čtyři týdny předtím, než se mají vylíhnout kuřata, odjeďte na dlouhodobý výlet na Bermudy.“

Dobře si pamatuji, jak ve mně klokotala krev Lukrécie Borgie, když jsem ve své kuřecí příručce četla: „Jediný doušek studené vody může být pro kuřátko osudným.“

„Nepovídejte,“ myslela jsem si, olizujíc si rozpraskané a horečnaté rty s toužebným pohledem na jezírko plné ledové vody. Ale mé kuřevražedné sklony se proměnily v ryzí hysterii, když jsem četla dále: „Voda je snad vlahá, když ji lijete do napajedel, ale jste si jisti, že vlahá zůstane?“

„Panebože, není dost na tom, že za chvíli potáhnu ruce po zemi za sebou od tisíců věder vody a že Sporák obdržel seznam trvalých odběratelů teplé vody z rezervoáru, cožpak se ještě musím nechat trýznit takhle pitomými otázkami? Proč si, ty jeden otravo, nevlezeš pod líheň a nesáhneš, jestli ta voda zůstane teplá? Co se mne týče, já naleju do napajedel každé tři hodiny teplou vodu a svoje prokletí a risknu to.“ Takto jsem reagovala na doporučení své slepičí příručky.

Další líbezný odstavec nesl nadpis „Omámená kuřata“. „Jestliže je větší počet kuřat v bezvědomí (nebo se chovají ,zpitoměle‘) a přesvědčili jste se, že líheň není přetopená, ani že neuniká plyn, musíte tahle kuřata a kuřata, která pořád pípají, odeslat do nejbližší patologické laboratoře (zjistit, kdo je zpitomělý?). Jestliže laboratoř oznámí, že jde o B.W.D., je lepší všechny prostory dezinfikovat a začít s novými kuřaty.“ Co je to B.W.D., se mi nepodařilo zjistit, ale pro mne to byla šifra značící nejpříjemnější zprávu na světě. Možná by bylo lepší začít s novou várkou kuřátek, ale ze všeho nejlepší by bylo nepochybně nastoupit do vlaku směrem na Mexiko.

Zajímalo mě, jaký je vztah ostatních farmářských manželek ke kuřatům. Není snad v naší rodině něco, co mi brání navázat kladný vztah ke kuřatům, nebo je mezi ženou a kuřetem zásadní rozpor? A proto jsem měla radost, když na mne jednoho jarního jitra zavolala ze silnice paní Hicksová a pozvala mě, abych s ní zajela za paní Kettlovou, kam jela vrátit nějaké ošatky na chleba. Obě - paní Kettlová i paní Hicksová - pěstovaly kuřata a považovala jsem to za báječnou příležitost ke srovnávací studii a také k tomu, abych na chvíli vyklouzla ze svého zapřažení.

Malá Anička byla vykoupaná, nakrmená a spala v kočárku na zahradě, a tak jsem se ještě rychle podívala po ostatních mláďatech, abych se přesvědčila, že jsou také dobře nakrmená a že spí, hodila jsem Bobovi několik mlhavých směrnic, pověsila zástěru na sloupek u vrat a vyrazily jsme. Paní Hicksová, až po okraj naplněná nějakým novým a vynikajícím žlučobudičem, byla veselá, až rozverná. Ne tak paní Kettlová, která zachmuřeně vyčachtala, aby nás uvítala, a cestou kopala do svých milovaných podvraťáků.

Nejprve jsem se domnívala, že se mi ta rozlehlá kuchyň zdá přeplněná jenom proto, že tu panuje atmosféra špatné nálady - ale pak jsem si uvědomila, že se kolem kamen ozývá hlasité a stále hlasitější pípání. Paní Kettlová chovala svá kuřátka v kuchyni. Prostor za velikými kamny, kde obvykle sídlila bedna na dřevo, pantofle a podělávky pana Kettla a chlapců, několik jízdních kol, kusy postrojů, noviny, psi a kočky a součástky aut, se proměnil v líheň. Byl ohrazen zrezavělými žaluziemi, které se opíraly o křesla, a zahříván roztodivnou sestavou lahví, plechovek a zavařovaček plných horké vody, a žilo tu dvě stě kuřátek, těšících se očividnému zdraví a spokojenosti. Žádná B.W.D. Žádná dezinfekce, žádný teploměr - a také žádná choroba. „Tak tohle by měl vidět ten pan spisovatel slepičí příručky,“ pomyslela jsem si trpce.

Paní Kettlová poskytovala v kuchyni útočiště také novorozenému selátku, které samojediné přežilo z vrhu sežraného vlastní matkou. „Ta stará svině je sežrala všechny až na tohodle malýho chudáčka, čubka jedna,“ podotkla paní Kettlová, jejíž terminologie byla vždycky barvitá, i když občas poněkud zmatená.

O kuřatech se příliš bavit nehodlala. „Taťka je vobjednal loni na podzim, ale nedostal se k tomu, aby postavil kurník, eště než přišly, tak je halt musim mít tady.“

Pípající kuřata a prasátko hopsající na ostrých kopýtkách pod našima nohama paní Kettlové vůbec a ani za mák nevadily a nikoho nenapadlo, že se snad tato zvířátka do domácnosti nehodí. Co však paní Kettlové vadilo, byla skutečnost, že její starší sestra, kterou před dvaceti lety potkalo to štěstí, že se provdala za muže bohatého i významného, měla tu drzost, že poslala paní Kettlové ranní poštou coby štědrý dárek obrovský a v barvě vyvedený portrét sebe samé ve velké večerní. Paní Kettlová postavila fotografii na stůl a podepřela ji prasklou cukřenkou a sklenicí s marmeládou.

Zuřivě se škrábala a mávala polévkovou naběračkou a záštiplně se posmívala: „Tak se na to koukněte, no jen se koukněte - to sme fešandy, dyž si to tak hasíme na večeři nahatý jako kurvy?“ (Šaty měly velice decentní výstřih ve tvaru véčka.) „A vověšená šperkama, kerý ten tvůj starej dostal za to, že podplácí ty chlíváky vod vlády. No, co se mě tejká, můžeš si strčit svý drahokamy i svýho zlodějskýho manžela někam …“ Tvář paní Kettlové se rozjasnila.

„A jestlipak víš, kam si ten tvůj posranej vobrázek pověsím? Na hajzl!“

V tomto okamžiku jsme se s paní Hicksovou obrátily k odchodu, ale když jsme jely přes kopec, slyšely jsme mohutné rány, jak paní Kettlová zatloukala skobu, na niž hodlala pověsit zlatě zarámovanou fotografii své sestry.

Paní Hicksová mě pozvala na šálek kávy a podívat se na její kuřata. Samozřejmě že jsem okamžitě přijala, a tak jsme kodrcaly kolem našeho hospodářství a druhou stranou zase dolů.

Silná a výborná káva s hustou žlutou smetanou mi byla předložena s onou božskou a zcela nestravitelnou lahůdkou - se smaženým chlebem. Paní Hicksová totiž pletla z chlebového těsta kroucené šištičky, které házela do rozpáleného tuku a za minutu nebo dvě vyplavaly jako velikánské zlaté koblihy. Ty potom obalovala v práškovém cukru a mazala jahodovou zavařeninou. Rozhodně nebyly malé, spíš pěkně při těle, ale přesto jsem snědla tři a paní Hicksová jich snědla pět, než jsme zamířily ke kurníku.

Pak jsem se pokusila zlehka a pružně seskočit z verandy, ale zjistila jsem, že jsem byla zničehožnic vybavena těžkými kuličkovými ložisky. Smažený chleba se ve mně kutálel ze strany na stranu, což mi vnukalo pocit, že se procházím po kymácející se palubě parníku. Podívala jsem se po paní Hicksové, ale ta plula přede mnou jako pírko. Pírko nepírko, můj názor na její játra se změnil od základu a zapřísáhla jsem se, že si v budoucnu dám dobrý pozor na to, co zbývá z mých vlastních jater.

Slepičárna, v níž paní Hicksová chovala kuřata, páchla tak silně dezinfekcí, že mi vhrkly slzy do očí, a kuřata, která vypadala, jako by vypučela z prken podlahy, unaveně odpočívala kolem stěn svého neposkvrněného moderního příbytku. Jak říkávala naše bábinka: „Moc velká čistota vydrhne srdce z těla,“ ale trvalá bezduchost se zdála být měřítkem čistoty a čistotnosti paní Hicksové.

Na zpáteční cestě jsem v místech, kde byla silnice zvlášť špatná, musela svůj smažený chléb pokaždé přidržet a v zatáčce jsem ho přehodila zleva doprava nebo zprava doleva, zatímco se paní Hicksová zjevně těšila naprostému pohodlí a vesele žvatlala. Zeptala jsem se jí na procento úmrtnosti jejích kuřat a ohromeně jsem se dozvěděla, že z pěti set ztratila pouze pět kuřat. Řekla: „Těch pět pošlo hned den nato, co jsme je dostali, a myslim, že nebyly v pořádku a jenom pro případ, že by to bylo něco nakažlivýho, sem tem vostatním nalila do napajedla trochu lyzolu a pak už byly všechny v pořádku.“

Já si ale myslím, že to doopravdy bylo tak, že okamžitě, když kuřata dorazila, svolala je paní Hicksová na schůzi a sdělila jim: „Tady šéfuju já a žádný choroby nebo chcípání nebudu trpět. První kuře, který přistihnu při chcípání, dostane co proto, a to je mý poslední slovo.“ A kuřata, vydezinfikovaná zevnitř i zvenčí, zůstala naživu - jinak …

Paní Hicksová byla skutečně pozoruhodná žena. Vypadala útle a křehce, ale odvedla tolik práce, že jsem byla unavená, jenom když jsem to poslouchala. Starala se o kuřata, telata, prasata, krůty a krocany, kachny a vejce - nádavkem k tomu, že udržovala dům čistý jako operační sál, že pekla, vařila, prala, myla, šila a žehlila. Pan Hicks si v zimě, tak jako ostatní hospodáři, doplňoval výdělek krátkodobou výpomocí v Docktownu nebo v dřevařských táborech. Tehdy paní Hicksová plnila všechny své běžné úkoly a večer a ráno dojila deset krav, odstřeďovala mléko, krmila a napájela koně a pořád ještě jí zbyl čas na to, aby odvezla vejce do města a posbírala zprávy ze své špionážní sítě.

Za zvlášť těžkých a namáhavých dnů, když jsem si otloukala nohy o dvířka Sporáku a proklínala špatné světlo petrolejových lamp, jsem závistivě myslela na paní Hicksovou, která právě v tu chvíli pravděpodobně stála ve své přečisté kuchyni s neposkvrněnou zástěrou na neposkvrněných šatech a uvažovala, jestli by teď, po umytém nádobí, neměla upéct piškotový koláč nebo trochu buchet na dámský večírek. Pouhopouhé pomyšlení na ni a její neúnavnou zdatnost mě ponoukalo, abych přestala kouřit a propadla péči o žlučovody.

Jednou se pan Hicks v lese poranil a poslali ho do nemocnice do města a paní Hicksová tam zůstala s ním. Bob a já jsme si na několik dní vzali na starost jejich hospodářství. Nemohla jsem převzít všechny povinnosti paní Hicksové, ale spolu s Bobem jsme si vedli docela dobře, až na to, že jsem odstřeďovala mléko, které jsme od Hicksů kupovali, zřejmě špatným kohoutem, protože smetana nepřipomínala prvotřídní mléko jako ta, kterou jsme dostávali celé jaro a léto, ale vtékala do láhve pomalu a byla tmavě žlutá a hustá. Bobovi jsem o tom nepověděla, protože si strašlivě potrpěl na fair play a pravděpodobně by nenechal kámen na kameni, dokud by nepřišel na to, v čem to vězí, ale všimla jsem si, že těch několik dní si dával smetanu na všechno kromě masa.

Každý den jsem odemykala zadní vchod Hicksových, po špičkách se vplížila do domu a otírala prach ze žlutého dubového nábytku a bojovala s nesmírnou chutí rozházet všechno v zásuvkách i ve špižírně - to ve mně zřejmě zbylo z dob, kdy jsem chodila za úplatu hlídat děti a doplňovala jsem si svých mizerných pětadvacet centů za odpoledne tím, že jsem snědla všechno, co nebylo v domě mých zákazníků přibito hřebíkem.

Práce uvnitř posvátného území čistotnosti paní Hicksové se osvědčila na nějakou dobu jako silný podnět, takže jsem se přistihla, že vyškrabuji špendlíkem špínu z koutů vlastního domu a oplachuji i pendlovky v kuchyni.

Čekala jsem na její návrat se samolibým pocitem člověka, který splnil všechno, jak se patří, a ví, že bude pochválen. Paní Hicksová byla Bobovi i mně strašně vděčná a ona i pan Hicks nám znovu a znovu opakovali, jací jsme laskaví sousedé, ale když jsme se u nich nazítří s Bobem zastavili na své cestě do města, abychom se zeptali, jestli pro ně můžeme něco zařídit, měla paní Hicksová plné necky vařící vody a lyzolu a mýdlových vloček a drhla stěny a podlahy kurníků, teletníků, prasečníků, chlívků pro krůty a krocany, chlívků pro kachny a kurníků pro malá kuřátka, o nichž jsme s Bobem předpokládali, že jsme je udržovali ve vzorné čistotě. Vzdala jsem se.

Z Boba se stal nejlepší slepičí farmář v kraji. Byl vědecký, byl důkladný a neměl zábrany v podobě tradic a pověr. Bob nevěřil, že je možné pěstovat slepice na chov i pro vejce - tvrdil, že jsou to samostatná podnikatelská odvětví a podle toho že se s nimi má zacházet. Podle jeho teorie měla nosná farma udržovat snůšku svého hejna nosnic na devadesáti až šestadevadesáti procentech, a to tak dlouho, jak je jen v průběhu roku možné. Kdyby se však mělo slepic využívat i pro chov i pro vysezení vajec, vyčerpaly by se náročným plánem snůšky a kuřata by byla neduživá.

Zřejmě věděl, co dělá, protože jeho slepice snášely vejce a nebyly nemocné a pokaždé jsme na nich vydělali. Bob tvrdil, že by vydělal, i kdyby vejce stála méně než patnáct centů za tucet, ale tak málo jsme nikdy nedostali, myslím, že nejnižsí cena vůbec byla devatenáct centů, a to bylo na jaře, kdy byla všude spousta vajec - ale Bob nebyl z těch, který by sliboval něco, co by nemohl splnit. Bob také říkal, že tajemství úspěchu pěstování slepic jedním člověkem tkví v udržení práce v rozsahu, který jeden člověk může zvládnout. Odhadoval, že jeden člověk - tedy jeden muž - může pečovat o patnáct set kuřat (za předpokladu, že jeho manželka je zčásti tažná kobyla) a vydělat na pohodlné živobytí - ale že s většinou lidí byla ta potíž, že když zvládli pohodlně patnáct set kuřat, domnívali se, že si mohou troufnout na dva a půl tisíce kuřat. A potom to začalo: museli si najmout pomocníka - museli rozšířit budovy i zařízení, a aby se větší vydání vyplatilo, potřebovali pět až deset tisíc slepic namísto dva a půl tisíce slepic. Znělo to docela rozumně a jestliže to říkal Bob, tak to pravděpodobně rozumné bylo.

Průměrná bílá leghornka snášela 150 až 220 vajec. Její odchov přišel na 2,25 až 2,50 dolaru, totéž co její nákupní cena a podíl na zařízení. Vejce vynášela v ročním průměru 31 centů za tucet. Z tohoto předpokladu jsme si vypočítali, že prvním rokem může slepice při troše dobré vůle snést 204 vajec, tedy sedmnáct tuctů, které při jedenatřiceti centech vynesou 5,27 dolaru. Po odečtení 2,35 dolaru za slepici a 2,40 dolarů za krmivo zbýval první rok čistý zisk asi padesát centů na slepici. Druhým rokem představovala vejce čistý zisk až na krmivo, ledaže jste chtěli rozdělit cenu nových kuřat a snížit původní náklady na slepici.

V sousedství byla vynikající slepičí farma. Měla 455 nosnic, které snášely průměrně 243,5 vejce za rok, tedy celkem 111 027 vajec, a po odečtení ceny krmiva představovaly čistý zisk 3,46 dolaru na slepici. Naše záznamy ukazovaly, že jsme druhým rokem nebyli za touhle farmou o moc pozadu a měli jsme 1000 slepic.

Měla jsem na starosti všechny záznamy o vejcích. Do velikého kuchyňského kalendáře jsem zapisovala počet vajec, která jsme sebrali při každém sbírání. Na konci každého dne se tahle čísla přepsala do deníku a později do týdenních záznamů spolu se zápisem o krmení, které se dováželo jednou týdně. Byl to velice jednoduchý systém, ale když nadešel čas, kdy bylo třeba spočítat procenta týdenního a měsíčního výnosu, dokázala jsem zjistit, že naše slepice povily v bolestech sto padesát procent základní snůšky, a pak jsem se musela pracně vracet a pátrat, jak daleko vzadu a v které oblasti mých počtů - sečítání, násobení nebo odčítání - tkvěla chyba.

Pro stanovení ceny mladé slepičky byl zásadně důležitým činitelem podíl kohoutků v chovu a já jsem s tlukoucím srdcem pozorovala malá kuřátka, abych zjistila první stopy hřebínků, podle nichž jsme rozpoznali, jak na tom jsme. Jakmile jsme je mohli rozlišit, oddělili jsme kohoutky do krmných klecí, kde se krmili a zápasili a kokrhali, dokud nenadešel čas zabít je a prodat na trhu.

Všechno ostatní, o co jsem se kdy starala od narození, mi přirostlo k srdci tak, že bych to byla musela odvrtat a vydloubat, ale dospěla jsem tak daleko, že mi vysloveně působilo radost pozorovat Boba, jak vráží zabijácký nůž do hrdel padesáti kohoutků a věší je, aby vykrváceli. Jediný pocit, který jsem měla, když jsme je škubali, byla hrdost, že naši kohouti mají pěkné maso a že jsou baculatí.

Vycvičila jsem se tak, že jsem dokázala škubat kuřata zcela odborně - kus za dvě minuty a bez natržení kůžičky - ale od té doby neustále přemítám, jak bych tento svůj jediný um společensky uplatnila - něco na způsob mistrovství ve skocích do vody a v plavání - případně předvedla s důrazem na estetickou stránku věci, jako hru na housle nebo klavír. Protože, abyste věděli, já skutečně překrásně škubu kuřata.

Téměř současně, kdy se kohouti připravovali na trh, bylo třeba naučit slepičky hnízdit v kurnících a nikoliv na stromech, kde se stávaly snadnou kořistí sov a divokých koček. To znamenalo, že jsme s Bobem každý večer za soumraku vyšli do zahrady a shazovali kdákající a křídly plácající ptáky z vrcholů stromů. Drželi jsme je za nohy hlavou dolů, a když jsme jich nasbírali veliké kytice, tak veliké, jak jsme jen stačili udržet, odnášeli jsme je do slepičáren a posadili na hřady. Nejprve jsem si připadala jako sokolník a bavilo mě to a připadalo mi to napínavé, ale když po čtrnácti dnech spousta tupohlavců pořád ještě dávala přednost spánku pod širákem a možnosti být zabit, zjistila jsem, že se kloním ke světovému názoru „jak si kdo ustele, tak si lehne“.

Slepice jsou blbci. Každé jiné stvoření, které člověk krmí tři sta pětašedesát dní v roce, by se vás naučilo znát a třebas i milovat. Ale kdepak slepice. Pokaždé, když jsem otevřela kurník - Kdák! Kdák! Kdáááák! A ti idioti vyletěli do povětří a lítali dokola a mlátili do sebe navzájem. Bob byl o něco úspěšnější - ale jenom trošku a jenom proto, že mu slepice vůbec nevadily, nebo proto, že neječel a nenadskakoval, když mu vadily.

Následující rok na jaře postavil Bob veliký nový výběh pro dospělé slepice - starý výběh se musil zorat a osít jetelíčkem, který dezinfikoval zem a poskytoval zelené krmení pro slepice. Časem jsme měli čtyři takovéhle dvory, které jsme obměňovali, takže naše slepice měly vždycky čisté zelené hřiště. Ostatní pěstitelé slepic vrtěli hlavami nad takovým pošetilým mařením času a půdy. Také si odfrkávali nad tím, že dáváme kuřatům podmáslí a zelené krmení celý rok. Byli vychováni k tomu, že manželky nezbytně musí dostat nádory, že malé děti nezbytně musí mít záchvaty a kuřata tipec. Před zeleným krmením a čerstvým vzduchem je třeba mít se na pozoru a slepice si nezaslouží nic jiného než malý a špinavý dvorek.

Bob si ostatních farmářů nevšímal, a když byl nový výběh hotový, vytáhli jsme malá padací dvířka a dívali jsme se na slepice, které se hrnuly ven, klevetily, zlobily se, zpívaly, kdákaly, vybíraly si oblíbená místa a jako blázni pospíchaly potěšit se a zadovádět si. Přímo zářily zdravím a jarem a zdaleka nevypadaly tak odporně jako obvykle.

Když začaly mladé slepičky snášet, vyřadili jsme s Bobem staré slepice. Dělali jsme to vždycky večer. Zvedli jsme nějakou starou slepici z hřadu, prohlédli jsme jí hlavu, barvu hřebínku, tělo, nohy, a když jsme si nebyli docela jisti, přeměřili jsme šířku pánve - dobrá nosnice měla mít kolem pěti centimetrů. Kuřata jsme mohli vyřazovat přímo ve dvoře, ale nebylo snadné je chytit. Dobré nosnice vypadaly mateřsky, měly plné, jasně červené hřebínky, veliké oči, široké a krátké zobáky a těla pěkně kulatá, širokoboká, s těžištěm pěkně při zemi. Byly to také pracovité, hrabavé slepice, dobře jedly a kdákaly jakoby hlubšími hlasy, které připomínaly ukolébavku.

Špatné nosnice, bezdětné příživnice, se vyznačovaly právě tak typickými znaky. Měly malé a světlé hřebínky, malé oči, ostré Špičaté zobáky, dlouhé nohy, úzké boky a většinu času trávily klevetěním, rvačkami a kvůli ničemu propadaly ječivé hysterii. Špatné nosnice zřejmě také podléhaly velké spoustě ženských potíží, měly zvětšená játra, červy a výhřezy - snížené dělohy. Zlé pro ně bylo, že na rozdíl od svých lidských protějšků jediná operace, která pro ně existovala, se konala sekyrou na krk.

Upřímně jsem se snažila mít slepice ráda. Ale nedokázala jsem se jim přiblížit tělesně ani duševně a koncem druhého jara jsem nenáviděla všechno, co se slepic týkalo, kromě vajec. Zvlášť jsem nenáviděla čištění kurníku.

Pro tento úkon vybral Bob pokaždé den, který by se byl báječně hodil na velké prádlo nebo by byl ideální na práci v zahradě. Na slepičí farmě je totiž rozednívání nad jasným a překrásným dnem nepochybnou předzvěstí nějaké obrovské, kosti lámající práce.

Naše slepičárna byla velikánská a složitě protkávaná trámy, zákruty a přístavky. Čistit tyhle místnosti znamenalo nejdřív vydrhnout vařící vodou a louhem prkna pod hřady (které se denně škrábaly a dezinfikovaly vápnem). Potom se vidlemi vyházela sláma a odškrábal alespoň centimetrový nános z hliněné podlahy. Poté se malým kartáčem - vlastně malinkým kartáčkem - vybílily všechny štěrbiny a pukliny ve zdech a Bob vystříkal strop hašeným vápnem. Pak ještě ostříkal stěny, zkritizoval mou práci na škvírách (jediné, v čem neuspěl, bylo, že mě nedonutil chytat čmelíky po jednom) Potom jsme nastlali na podlahy čistou slámu, naplnili krmítka, opláchli a naplnili napajedla a nakonec vpustili slepice, které sem vpadly jako velká voda - plné čmelíků, slepičinců a jak jsme doufali, vajec.

TROPICKÁ NÁDHERA

Semenářské katalogy považuji za záležitost nesmírně vzrušující. A podle mého názoru jsou semenářské společnosti podniky velice laskavé, protože se vás nikdy na nic nevyptávají, když si jim napíšete o katalogy. Pohledem na zpáteční adresu v levém horním rohu obálky mohly zajisté rozpoznat“„, a přesto nedělaly drahoty a pokaždé mi bez vytáček zaslaly hýřivě ilustrované katalogy zaměřené převážně na tropickou květenu, s úchvatnými vyobrazeními pomerančovníků, obložených plody a květy, citrónovníků, magnólií, avokád, pepřovníků a jiných oslnivě zbarvených a teplem dýšících jmen jako kana, Iberská ohnivá lilie, Mexický plamen, Africká sedmikrása.

Za šedavých a mokvavých listopadových dnů jsem se soustředěně zahleděla do loňských katalogů a za hodinu nebo za dvě jsem se dokázala rozhlédnout po rozbředlé krajině a neroztřásla jsem se jako ratlík, protože jsem přímo slyšela bzukot včel, cítila jsem letní parno a viděla, jak se dvorek topí v tropickém jasu.

Když na jaře došly nové katalogy, přímo jsem je zhltla s tužkou v ruce a sestavila seznam, obvykle ve finančním objemu kolem 279 dolarů, takže jsem byla pak nucena škrtat a škrtat. Pak jsem si napsala o semena a trávila dny v rozechvělém očekávání. Pokaždé jsem podlehla a v rozporu s dobrými předsevzetími a zdravým rozumem jsem objednala u malé a neznámé společnosti, která obchodovala polotro pickými semeny, nějakou ohnivou květenu, a pokaždé mi ta společnost spolehlivě zaslala semena zahradní řeřichy místo Květu měsíčního třpytu z belgického Konga („často dosahuje květ v průměru jednoho metru“), Kalifornský mák místo Východoindických plamínků, a nikdy nevložili do balíčku víc než tři semínka. Nebyl to tedy podnik přehnaně počestný, ale hřála jsem si dlaně nad obrázky jejich katalogů.

Bob, který si všechna svá semena objednal a obdržel již několik týdnů přede mnou od velké a dobře známé místní firmy, rezignovaně poslouchal moje horečnatá líčení, jak bude vypadat zahrádka před naším domem v expozici obrovských kan, jak se kolem celého domu budou pnout Plamenné květy, tykve a úžasné růže z Konga, jak celý náš plot bude pokryt „zcela neobvyklými a mimořádnými květinkami jednoletými“ - načež vykopal podél celé zeleninové zahrádky záhon, pohnojil ho slepičinci, navezl zeminu a zasázel hrachory. Mraky porážky se stahovaly nad mou hlavou stejně neodvratně jako stáří.

Příští rok zjara zhotovil Bob pro mou tropickou hvězdnou zahradu květeny pevný kovový rámec pařeniště. Abychom byli přesní, z Bobovy strany nešlo sice o spontánní akci, zatloukal hřebíky dost nenaladěně a se zaťatými zuby, mumlaje cosi o lidech, kteří pracují metodou „stokrát nic umořilo osla“, ale byla to krása umístěná na jižní stranu, mělo to tři díly, panty a podpěry, takže jsem mohla víko zvednout a podepřít. Když to bylo hotové, nedalo se dělat nic jiného než čekat, až přijdou semena a až se země lehce vyhne z pravidelného kmitání své osy, a úspěch bude můj.

Mezitím bylo třeba pracovat na zeleninové zahradě. Orali jsme a vláčeli jsme a váleli lehounkou a nakypřenou ornici a já jsem vzpomínala na obyvatele Nové Anglie, kteří si svou půdu přímo tvořili z humusu a potu, a cítila jsem se provinile.

Naše zemina byla tak báječná, že když byla připravena k sázení, mohla jsem do ní zabořit paži až k rameni. Byla to přirozeně sypká ornice a pohnojená slepičinci a kompostem byla přímo nemravně úrodná.

Bob vyznačil záhony rovné jako pravítko, na milimetr pravidelné a semínka mu vzešla jako vojáci ve vojenském ukázněném rozestupu. Jakmile nějaké semeno zasadil, pustilo se bez meškání do klíčení a vyrazilo na vteřinu jako podle jízdního řádu. A pak už to postupovalo spolehlivě a zázračně jako úroky v bance. Semeno dozrálo, zúročilo se tak, jak bylo určeno, v přesném počtu dnů, a sklízeli jsme další dobrou investici.

Bobova zahrada byla záležitost symetrie a krásy. Vroubily ji velké trsy rebarbory, jejíž červeně žíhané stvoly byly silné jako moje paže a tak křehké, že se lámaly a tekla z nich šťáva. Mezi rebarborou rostla petržel, pažitka, bazalka, tymián, šalvěj, majoránka, anýz a kopr. Tahle zelenina se přiživovala na neustálém zalévání močůvkou, jíž jsme napájeli rebarboru. Bob tvrdil, že dávám petržel do všeho kromě zmrzliny, ale připouštěl, že rajská omáčka, guláš, dušené ledvinky, špagety nebo sekaná byly bez čerstvé bazalky bez chuti - když už jste tyhle pokrmy jednou s bazalkou ochutnali. Máta rostla kolem kůlny jako husté křoví a já jsem se pořád bála, že se rozroste ještě někde jinde, přímo dychtila po růstu.

Od hrachorů k rebarboře se táhly asi patnáct metrů dlouhé řady raného i pozdního hrášku, mrkve, vodnice, řepy, naťového celeru, kořenového celeru, salátu, čekanky, brokolice, kapusty, květáku, artyčoků, kukuřice, pastináku, fazolí, okurek, rajčat, dýní, ředkviček, cibulí (sladkých a plochých bermudských cibulí, které byly veliké a nepálivé jako jablka) a kapustiček.

Na druhé straně u líhní - přesně řečeno u tehdejšího umístění líhní, zřídil Bob záhon chřestu, který by podle mého odhadu (pokud by vzešel) mohl uspokojit poptávku na trhu v části Spojených států od řeky Columbie k Tichému oceánu.

Naše údobí plodnosti a plodivosti bylo krátké. Ještě v pozdním jaru jsme mívali mrazíky a málo opravdu horkých dnů. Ale mírné zimy a dlouhá chladná jara zřejmé dodávaly zelenině křehkosti, kterou jsem nikde jinde nezaznamenala. Nic tu nebylo tuhé, trpké nebo hořké a dokonce i mrkev, kterou jsme nechali přes zimu v zemi (omylem), byla příští jaro křehká a sladká. Byl to skutečně zahrádkářský ráj, až na to, že jsme nemohli pěstovat burské oříšky, baklažány, melouny či papriky a vlašské ořechy jsme museli dobře zakrývat právě tak jako meruňky, a i tak jim často zmrzly květy.

Nezdálo se mi spravedlivé, že výnos a úspěchy Bobova zahradničení byly tak spolehlivé a setrvalé a moje pokaždé pro kočku. Spousta mých semen nejenomže nevzklíčila, ale úplně zmizela. Jiná vzešla přes noc jako na povel, anebo naopak se neobjevila, dokud jsem se nevzdala naděje a nezasadila nad ně něco jiného. A potom to vylezlo všechno dohromady a vznikl zmatek a zlá krev.

Moje semínka vzešla vždycky v chuchvalcích, ať jsem je zasadila do země v jakémkoli pořadí. Veliký chumáč - pak dlouho nic, tu a tam pár chloupků, jednotlivá rostlina a pak další chumáč. Moje rostlinstvo bývalo také obvykle nezdravé a neduživé a jsem přesvědčena, že jsem na severní polokouli vnesla širší paletu rostlinných chorob než kdokoli jiný. Zasadila jsem třeba řeřichy a měsíčky a vzešly pokryté plísní, typickou pro jihoafrickou džungli, nebo himálajskými bradavicemi.

Nakonec jsem došla k názoru, že dotek mých dlaní není pro rostliny požehnáním, nýbrž zatracením, a že zkrátka nebylo mým údělem stát se druhým Mauglím ani Pasáčkem z hor, protože já jsem tu divokou mladou zeleň nenáviděla a ona nenáviděla mne. Na rozdíl od Boba, který chytil Přírodu pod krkem a jehož hrachory rozkvetly jako gladioly na tří metrových stoncích.

Zahradník, od kterého jsme kupovali květinové cibule, mi dal všechny hlízy svých krásných jiřin a ponechal si jen příšerky s vodnatými palicemi, zbarvené fialově v odstínu jater a jedovatě růžové. Pravil: „Měla byste si najít jinýho koníčka, sou takový lidi, který prostě nemaj ten cit. Jo, měla byste si najít něco jinýho na pobavení.“

HORA A MOHAMED

Ten první rok nevěděl nikdo nebo věděl jen málokdo, že žijeme na farmě nahoře v horách, a proto nás podomní obchodníci obcházeli. Já jsem tuhle příjemnou rozkoš života na venkově neznala až do jednoho zasmušilého dne na začátku podzimu.

Bob byl v lese a já jsem šukala po domě, toužila jsem po své kouzelné veliké a hlučné rodině a nenáviděla jsem hory, když vtom přistála na dvorku malá černá dodávka, z ní vyskočil drobný mužík, připlížil se k zadnímu vchodu a zaškrábal na něj jako myšička. Letěla jsem ke dveřím a tak jsem ho nadchla srdečností přivítání - nevěděl totiž, že jsem se rozsrdečnila při pohledu na kohokoliv - že utíkal rychle zpátky, vyšplhal se do dodávky a vracel se, klopýtaje pod tíhou čtyř velkých černých kufrů. Když otevřel první kufr, pochopila jsem, že konečně stojím tváří v tvář autorovi děl předepsaných pletacími příručkami. Dlouhý zapínací svetr na způsob dlouhé trubice s obrovským šálovým límcem. Paličkované večerní šaty. Užmoleně háčkovaný noční kabátek, zdobený tisíci pentličkami. Velikánský kulich. Pulovr buďto v prsou svíravě malý, anebo překypující až ke kolenům. Jack Pletař to tady měl zkrátka všechno, převážně rozhnědlé nebo tak jasně růžové, že by se bylo slušelo přikrýt je něčím krapet nahnědlým, nebo zbarvené do orchidejová.

Jack Pletař byl na své zboží tak hrdý, že jsem nabyla dojmu, že to vyráběl sám, a představovala jsem si ho, jak zastavuje dodávku v půli kopce, jak vyšplhá do korby, aby napaličkoval další večerní róbu nebo si trochu zapletl na novém velikánském purpurovém kulichu.

Měl ale také několik hezkých šatů pletených z vlněné příze; byly měkounké a lehké jako peří a nezdobené kanýry. Jedny jsem si zkusila a roztrpčilo mě, že výstřih sahal téměř k rozkroku a sukně byla tak úzká, že když jsem se postavila zpříma, vypadalo to, že mi sedinka slouží coby tykadlo, tápající, kam může dopadnout.

Odmítala jsem jednu nabídku po druhé a Jackova malá vodnatá očka byla čím dál tím smutnější a jeho černý obleček oblýskanější a chatrnější a už jsme si oba téměř zoufali, když přinesl ponožky - opravdu nádherné, vlněné ponožky. Okamžitě jsem objednala dvanáct párů pro Boba a pozvala Jacka na večeři. Ale on objednávkou očividně okřál a stroze odmítl, sbalil zboží a odjel směrem ke Kettlovým, kde nepochybně povečeřel poté, co prodal veškeré své svetry včetně těch šatů těhotných očekáváním sedadla.

Bob se navrátil z lesa a upozornil mě, že těch dvanáct párů ponožek, co jsem objednala, jsou o dvě čísla menší. Snažila jsem se rozhodnout, jestli se mám rozběhnout tmou a deštěm k paní Kettlové a sdělit Jackovi správné rozměry, nebo přijmout nesprávná čísla a podstoupit dlouhý proces výměny. Rozhodla jsem se ve prospěch nesprávných ponožek a odšourala jsem se do postele. Životní elán mi spadl ke kotníkům jako prasklé podvazky.

Pak přišly vánoce a objednávání dárků poštou. Všechny vánoční dárky jsem vybrala a zakoupila podle katalogů, což bylo báječné, protože jsem si nejdřív vybírala, co bych si koupila, kdybych si mohla koupit, cokoliv bych chtěla, a teprve potom, co si doopravdy koupím. Největší úskalí mého objednávání bylo, jestli mám risknout zboží „vyvedené v pestrých barvách“. Kromě hospodářských strojů prakticky všechno přicházelo v úvahu v provedení růžovém, modrém, zeleném, béžovém (nikdy žlutém) a „vyvedené v pestrých barvách“. Znělo to, jako by smíchali všechny zbytky barev, jako jsme činívali při barvení velikonočních vajíček. Prokázala jsem sílu vůle a charakteru a omezila jsem se na jednoznačné zbarvení, ale cítila jsem, že jsem se dopustila omylu. Co kdybych zemřela a Bob objednal na dobírku rubáš „vyvedený v pestrých barvách“ a já bych ho vůbec nespatřila? Také mě fascinoval překrásný a mnohoznačný výraz „květinové pozadí“. Jelikož květina může být cokoli od pomněnky až po orchidej, bylo to nepochybně kupování zajíce v pytli. A tak jsem pro svou rodinu zakoupila spoustu „květinových pozadí“.

Pak přišlo jaro a KAMNÁŘ. Už v lednu začal náš Sporák trpět silnými zažívacími potížemi. V místě, kde míval rošt, zela díra a já jsem musela zakládat svůj oheň jako ohnivou ofinku jen po okraji ohniště. „Vzalo ho to“ v lednu, ale teprv v březnu se s tím dalo něco dělat. My horalé jsme neletěli do města kvůli novému roštu. Ničili jsme si své už beztak přepjaté nervy až na pomezí úplného zhroucení v úporné snaze vařit na okružním ohni nebo na tom lehounce zavlahlém dechu vanoucím z nádrže na popel u nohou Sporáku, kam padaly kousky roštu a všechno dřevo, a čekali jsme na mytickou postavu, které se říkalo Kamnář a která prý chodila krajem na jaře.

Jedno ráno jsem dospěla do stadia, kdy jsem úskočně plánovala, že rozsekám jednu či dvě židle a založím si ohniště ve výlevce, abych dohnala Boba k okamžité akci - když vtom vstoupil KAMNÁŘ. Spolu s ním i náklad různých součástek kamen a sporáků a nářadí, manželka a tříletá dcera. Kamnář rychle a okamžitě Sporák vykuchal a rozčtvrtil, což jsem toužila provést té velké černé potvoře celou zimu, rozprostřel vnitřnosti a střeva po celé kuchyňské podlaze a odešel do slepičárny, aby upozornil Boba na nesčetné příležitosti k neúspěchu ve slepičářském podnikání.

Tohle škarohlídství nepramenilo z maniodepresívních rysů kamnářovy osobnosti, nýbrž bylo odrazem farmářských vztahů ke světu. Farmáři chtěli být trudnomyslní a chtěli, aby byl trudnomyslný i každý, kdo je navštěvoval. Kdyby slepice vašeho souseda snášela dennodenně dvoužloutková vejce, všechny jeho krávy se otelily jalovičkami, kdyby splatil celou hypotéku, pšenice mu sypala půl metráku z klasu a i kdyby právě objevil na svém pozemku naftový pramen - o těchto radostných událostech nebylo vhodné hovořit. Místo toho jste se museli podívat na slepice a prohodit: Když slepice moc nesou, jsou náchylný na nemoce.“ Soused mrzutě nakopl krmítko a odvětil: „A taky klesaj ceny vajec.“

Když jste pak vešli do chléva, podívali jste se po jalovičkách řkouce: „Letos máme v údolí plno tuberkulózy. V některejch stádech až padesát procent.“ Soused na to: „A taky tu řádí Bangova nemoc.“ Pak jste se zachmuřeně opřeli o ohradu kolem obtěžkaného pšeničného pole a mínili: „To by bylo škody, kdyby přišla průtrž mračen.“ A soused: „Deště za sklizně, to by byl můj konec.“

Poučila jsem se, že se farmáři podobají onomu druhu žen, které čerpají zvrácené potěšení ve snižování vlastních úspěchů - těch, co prohlašují: „Tenhle koláč je úplně příšernej!“ Načež vám nabídnou piškot tak lehounký, že si ho musíte přidržet, aby neodletěl, než se do něj zakousnete.

Naši farmáři byli ukrutní zasmušilci a manželky našich farmářů byly jemné. Farmářské manželky, které se vyznačovaly silou, odolností a energií lokomotiv, apetitem dinosaurů, byly - podle nich - tak jemné, že kdybyste se o ně nedopatřením zlehounka otřeli, zvadly by jako gardénie. Vždycky jim bylo nanic, polykaly hektolitry zázračných meducín a bez výjimky byly ony i veškeré jejich potomstvo po porodu tak nedomrlé, že spaly v doze na cigarety a nosily snubní prsten místo náramku.

Kamnářova manželka - „Říkejte mi Myrtle“ - a Darleen, drobounké bílé dítě s nožičkama a ručičkama jako nitečky, se usadily v domě, zatímco kamnář s Bobem vykročili na svou chmurnou obchůzku po hospodářství.

Když se přiblížil čas oběda a Sporák ještě ležel na operačním stole, Myrtle a já (za nepravidelných a slabých úderů jejího ucházejícího srdce) jsme připravily obložené chleby a uvařily čaj na vařiči. Nabídla jsem, že ohřeju pro Darleen trochu polévky nebo zeleniny, ale Myrtle namítla, že „to dítě jí v jednom kuse - je silná jako kobyla“.

Kobyla pojedla k obědu sušenku a jeden hrášek. Pak se pověsila na opěradlo matčina křesla a pobrekávala. Myrtle se nenamáhala, aby se k ní obrátila nebo aby se přerušila v jídle, nýbrž ji uklidňovala výhrůžkami na způsob „rozsekám ti zadek na cucky“, „hodím tě na krk tátovi“, „že tě zamknu do auta“, „asi pošlu pro bubáka“ - což však Darleen vesměs ignorovala a pokračovala v pobrekávání a věšení se na křeslo. V zoufalství jsem navrhla, že by si Darleen mohla na chvilku lehnout, ale Myrtle pravila: „Todle dítě nezavřelo voko vod tý doby, co je vodkojený, ta spát nemusí, je silná jako kobyla.“

Ačkoliv Darleen vypadala jako stavebnička z drátků na čištění dýmky, určitě měla výdrž. Nepřestala pobrekávat a viset na židli až do pěti hodin, kdy odjeli.

K mému velkému překvapení se pan Myrtle po obědě pustil zdatně a odborně do práce a složil Sporák zase dohromady včetně nového roštu a nového a důkladnějšího roštovadla. Bohužel se do práce pustila také Myrtle a trvala na tom, že mi nastříhá šatičky na Aničku z osmi délek barchetu a mušelínu, který jsem si přinesla den předtím z města. Měla jsem i střihy, ale Myrtle jimi pohrdla jako úplným nesmyslem.

Když jsem se vrátila z jedné z nesčetných cest do slepičárny, k dětskému kočárku, do zásobárny nebo k pařeništi, našla jsem Myrtle stříhající na poslední šatičky. Naskládala nastříhané části oděvů na hromadu, odvedla Darleen na záchod a s posledním „uvidíme se napřesrok, jestli to mý srdce eště vydrží“ - „přestaň, Darleen, nebo tě praštím“ - „teď by ty kamna měly ňákou chvilku sloužit“, zmizeli.

Po večeři jsem vyzkoušela nastříhané šatové polotovary. Někde muselo dojít k nedorozumění. Leželo tu osm velikých kulatých dílů, z každé délky jeden, a osm okrajů, z nichž byly okruhy vystříhány. Nedokázala jsem určit, co byly šatičky a co byly odstřižky. Položila jsem malou poslušnou Aničku na postel a pokoušela jsem se ji vpravit do těchto podivných součástek, ale nevyšlo nám z toho nic jiného než základ osmi staromódních čepců a osm vkusných kanýrků ve stejné barvě na Aniččin tlustý zadeček.

Buďto byl nápad Myrtle tak geniální, že jsem na něj byla příliš hloupá a nepochopila jsem ho, anebo byla Anička špatně tvarovaná. „Co se dá dělat, domluvíme se napřesrok, Myrtle,“ pravila jsem, oprášila jsem noční stolek jedním tím kolečkem a zbytek jsem odložila do spodní zásuvky, kde to zůstalo po celou dobu našeho života na farmě.

Po několik týdnů následujících po kamnářově návštěvě bylo jasné a krásné počasí a my jsme dřeli jako šílenci, abychom drželi krok s jarem, které se před námi řítilo jako splašený býk, předkládalo nám nové úkoly a napomínalo nás, abychom staré úkoly dlouho nezanedbávali. Každý večer zajížděl Bob s naší dodávkou do malého údolí pod domem, naplnil desetilitrové bandasky na mléko vodou a ráno, jakmile jsem se oblékla, jsem naplnila rezervoár ve Sporáku a kotel na prádlo a mezi ostatní běžnou prací jsem celé dny prala. Prádlo se nadouvalo a pleskalo, bíle se odráželo od azurově modré oblohy a tmavozelených hor a večer jsem si přinášela náruče čistého šatstva voňavého květy a větrem a teplem a suchého.

Tři týdny jsem den co den prala a každý večer žehlila a připadala si jako kase v pohádce Hrnečku, vař, protože prádla pořád přibývalo. Koneckonců jsem už od září skladovala hromady špinavého prádla v hostinském pokoji a prala jsem jenom to nejnutnější a to, co jsem mohla usušit nad kamny. Když se narodila Anička, musela jsem prát každý den, a tak jsem do ložnice pro hosty házela všechno.

Konečně jsem jednoho rána našla místnost prázdnou. Odklusala jsem zpátky do kuchyně, vylila vodu z kotle do výlevky a zhroutila se u Sporáku. A v tu ránu se slunce zastřelo těžkým mrakem a ze spáleniště zafičel vítr. Začalo pršet a já jsem usnula.

Z tvrdého spánku jsem se probírala ztěžka, jako když člověk skočí hluboko do vody a zvolna, zvolna vyplouvá na povrch, a vtom jsem zaslechla údery na zadní dveře. Omámeně jsem tápala ke vchodu a otevřela jsem. Byl to zástupce firmy s léky a zdravotnickým zbožím. Vtrhl dovnitř a přivedl mě k vědomí tím, že se mi zhluboka zadíval do očí a pravil: „Prej ste měla dítě. Máte zas všecky orgány na svým místě, kam patřej?“

Odborník přes zdravotnictví prodával koření, krémy na ruce, speciální léky, kávu, mýdlo, prášek proti blechám, prášek proti vším, parfémy, čokoládu, všemocné módní výstřelky - a kromě toho si fandil, že je zázračný lékař samouk, a zatímco otevíral dveře své dodávky a vynášel zboží, kladl velice důvěrné a velice osobní otázky.

Uklidnila jsem ho, co se mých orgánů týkalo, a on mi na oplátku sdělil podrobnosti o své kýle a určitě by mi ji byl ukázal, kdybych byla jen trochu víc zavedená zákaznice. Pověděl mi o jednom ošklivém nádoru na vaječníku nahoře na severu, o snížené děloze v blízkosti města a o pár nevyléčitelných případech zácpy v západním údolí a lišeji kroužkovém u Docktownu - zatím prý tenhle lišej nezabíral na žádnou mastičku, co měl po ruce.

Uvařila jsem šálek kávy a připravila chléb se šunkou a lékař samouk se mě podrobně vyptal na každičkou podrobnost Annina zrození. Potěšilo ho, že jsem jela do městské nemocnice a ne do Seattlu. Samosebou že větší potěšení bylo na mé straně, protože jsem nikdy v životě nestrávila tak příjemné dva týdny.

Městskou nemocnici spravovaly jeptišky a stála na kopci s výhledem na celý záliv. Můj pokoj byl vysoký asi šest metrů, měl čtyři vysoká okna s vnitřními okenicemi, všechno k jihu, staromódně kroucený a vyřezávaný javorový nábytek, koupelnu se splachovacím záchodem a světle žluté stěny. Sestřičky měly vlastní krávy, slepice, krůty a krocany a zahradu. Pekly si chléb a nepokládaly za nic mimořádného, když mi k snídani přinesly svůj malinový kompot, který chutnal tak čerstvě, že člověk skoro viděl orosené maliny, a velký růžový plátek domácí šunky, míchaná vajíčka a rohlíčky tak lehounké, že se mi chtělo zapudrovat si jimi krk, horkou silnou kávu se smetanou, kterou jsem musela z konvičky vyškrábat.

Zhýčkaly mě tak, že bych nikdy nepomyslela na jinou nemocnici, protože mi předkládaly domácí zmrzlinu a v neděli pečené kuře a čaj s horkými zázvorkami nebo čokoládový dort a čajové pečivo k přesnídávce.

Večer si ty roztomilé sestřičky přinášely ke mně do pokoje šití a povídaly jsme si a chechtaly jsme se, dokud je matka představená nevyhodila a nezhasla mi. Vyhlídky na dva týdny strávené v tom nebeském místě se pro mě staly setrvalým pokušením, abych zůstala těhotná až do konce života, ale přes veškerou důvěrnost našeho vztahu jsem tohle lékaři samoukovi nesvěřila.

Dalšími podomními obchodníky byli zástupci ovocnářských školek, kteří nám identifikovali naše ovocné stromy a prodali nám vlašské ořechy, lískové ořechy, kaštany, meruňky a broskve. Prodavači obuvi, kteří nepřiváželi vzorky, jenom obrázky, a když mi pak došly hnědé mokasínové střevíce, které jsem si objednala, zjistila jsem příčinu této formy nabídkové služby. Střevíce byly těžkopádné, se silnou podešví z tvrdé nepoddajné kůže, sešité pevnými stehy - bábinka by o nich řekla, že byly „spečený“ tvrdou podšívkou - a pevným předsevzetím, že je nikdo nikdy nenatáhne na nohu. Byly tak přecpané jazyky a vyšíváním a podšívkou, že v nich nezbylo žádné místo pro nohu. Možná že někdo s nohou baculatější a méně kostnatou, než jsem měla já, by si dokázal střevíce obout, ale velice pochybuji. Dala jsem do nich kopyta a uklidila je do skříně, kde se na ně prášilo, dokud se Anička nenaučila lézt. Jednou je tam našla a od toho dne se staly její zamilovanou hračkou. Nacpala do nich stavebnicové kostky a tahala je sem a tam jako vláček a nikdo ještě nevynalezl pevnější a vděčnější hračku.

Jednou z mimořádných vlastností tohoto přímého vztahu výrobce - zákazník byl přátelský, neprofesionální poměr a přístup těchto zástupců. Na penězích vůbec nezáleželo. Veškeré písemné úkony se konaly na manžetě, a když měl člověk v domě peníze, dobře, když neměl, mohl zaplatit příště. Bylo to tak jednoduché a příjemné, pokaždé zůstali na večeři nebo na oběd a my jsme proto kupovali víc, než jsme potřebovali, a často víc, než jsme si mohli dovolit. Při objednávce zboží poštou se peníze musely posílat hned s objednávkou, což bylo nevýhodou pro lidi mého typu, kteří letí na nabídky na způsob: „Dvoukilové balení jetelíčkového pleťového krému za pouhé čtyři dolary devadesát osm - splatných při dodání“ (nebo až budete schopni).

A pak jsme také měli Korzetovou dámu a Dámu přes domácí šatečky. Jezdívaly společně a jedna mě nacpala do korzetu a druhá na mne navlékla domácí šatečky. Korzetová dáma měla pichlavé černé oči a veliké poprsí a břicho zřejmě opancéřované ocelí, protože kdykoli jsem se jí dotkla, bylo to, jako bych narazila do sudu s benzínem. Tahle obchodnice pracovala na tak vysoké obrátky, že téměř ve stejné vteřině, kdy vypnula motor vozu, ocitla jsem se ve své ložnici vysvlečena do naha a soukaná do stěžejní součástky oblékání - do korzetu. Nejprve ho svinula jako záchranný pás, já jsem si vkročila do příslušných otvorů a ona to pomalu a namáhavě rozvinovala a tahala přes moje stehna, boky a břicho, až se dostala až nahoru - pak mě ohnula, navlékla mi ramínka na ramena a trhem mě postavila spatmo. Měla jsem nohy slepené dohromady, nemohla jsem ani ukročit, a bradu jsem musela držet vzhůru, protože jsem měla poprsí až u ramen.

„Koukni, Elo,“ zvolala Korzetová dáma na Domácí šatečky, „nevypadá vohromně?“

Domácí šatečky, které vypadaly přesně jako Korzetová dáma, až na to, že měly pichlavé modré oči, řekly: „No, to je tedy vylepšení, vo jakým se vám, drahoušku, ani nezdálo!“

Popolezla jsem po centimetru až k zrcadlu a pohlédla na sebe. Tehdy jsem byla hubená jako nit a zapracovaná do šněrovačky jsem vypadala přesně jako zkumavka, z níž nahoře něco vybublává. Přestože jsem vypadala „vohromně“, musela jsem chodit a občas i sklonit hlavu, a tak jsem svlékla základní dámskou součástku oděvu mnohem rychleji a zdaleka ne tak opatrně, jak na mě byla navlékána.

Korzetová dáma byla vzteky bez sebe a nesnažila se to utajit. Zatímco Dáma přes domácí šatečky ukazovala své zboží, Korzetová seděla na kuchyňské židli s nohama široce roztaženýma - ale se zataženým břichem a vztyčeným poprsím - a kamenným zrakem hleděla z okna.

Některé domácí šatečky byly docela hezké, i když v nich převládala jedovatě modrá a fialová barva, a nebyly předražené. Objednala jsem si čtverý a dva páry hedvábných punčoch, které, jak se později ukázalo, byly v nadměrné velikosti, a tak jsem je darovala paní Kettlové.

Ještě k nám chodili další podomní obchodníci, ale ti byli jen přechodní, nenavštěvovali nás pravidelně a nebyli důležití. Jsem přesvědčena, že tahle donáška obchodu až k vám, namísto abyste si vy chodili do obchodu, je pěkný nápad a silně přispívá k všeobecné spokojenosti.

Koneckonců, když člověk ví, že odborník přes zdravotnictví má v zásobě jen vůni „Jetýlek polní“ a „Divoká růže“, nenapadne vás, abyste kňourali po Chanelu 5, a když víte, že Dáma s domácími šatečky nabízí pouze jedovatě modrou, naučí vás to zatraceně rychle oblíbit si jedovatě modrou, protože je pořád lepší než kus pytle. A kromě toho vám to tak nepřijde, protože víte, že všude vůkol na horách i v dolinách se všechny dámy odívají do jedovatě modrých domácích šatiček a páchnou po jetelíčku polním a divoké růži.

Část čtvrtá

Léto

Muž pracuje až do noci, však ženin úděl bez konce ženě, té není pomoci.

KDO KOMU UBLIŽUJE?

Kdo si vlastně vymyslel, že vám divoká zvířata neublíží, když vy neubližujete jim? Ať už to byl kdo chtěl, docela určitě bydlel v činžáku a zrovna si dočetl knížečku o srnečkovi Bambim. čím déle jsem žila v horách, tím mi bylo jasnější, jak mnoho měl do sebe bábinčin slogan: „Zvířata sou bestie a divoký zvířata sou divoký bestie.“ Protože z tohoto zorného úhlu se ta divokost stávala úmyslnou a zlomyslnou.

Trápení s divokými zvířaty nám nadešlo s létem. Samozřejmě že jsme měli neustále co dělat s netopýry, lasičkami, sovami, jestřáby, krysami a myšmi, ale teď hovořím o veliké, divoké zvěři, jako jsou medvědi, kuguáři, divoké kočky, skunkové, vysoká a kojoti.

Naše léto přicházelo brzy - kolem května. Slunce se slastně protáhlo a zazívalo už kolem páté a před šestou bylo vzhůru, úplně oblečené a připravené pustit se do každodenní dřiny. Dny byly horké a jasné a dům vypadal jako vánoční dáreček - celý zabalený do růží a zimolezu, jehož těžká vůně táhla do našich oken, když vál vítr správným směrem, a když vál nesprávně, utěšovala jsem se, že zrovna tenhle hnůj dodal růžím a zimolezu tak pronikavý a sytý odér.

V létě mi práce připadala snazší. Prádlo bělilo sluncem a rychle schlo, dřevo nevlhlo, naopak přímo dychtilo po podpalu, podlaha ve slepičárně se nerozbahnila a cestičky vedoucí k hospodářským budovám byly upravené, suché a tvrdé. Bylo příjemné vyjít do chladivého ticha časného letního

rána a okopávat nadýchanou mrkvičku a něžně zelené stužky kukuřice, rozsazovat salát a fazole a nadějně pátrat po projevech života v pařeništi, dokud mne odtud nevyhnala báječná vůně překapávané kávy, upozorňující, že je čas připravit snídani.

V létě jsme se vydávali do města časně ráno a vraceli jsme se domů dřív, než nastalo skutečné parno.

Jednoho rána jsme nakrmení a vymydlení nastoupili už v sedm hodin do naší dodávky, ale když jsme sjeli na okresní silnici, zjistili jsme, že dodávka ochořela přes noc tuberkulózním kašlem, který ji natolik vyčerpal, že nedokázala vylézt ani do mírného svahu zpátky k našemu domu, a o zlověstně strmých srázech lemujících nás na východě i na západě nemohla už být vůbec žádná řeč. Asi hodinu se snažil Bob přemluvit dodávku, aby se vydala k městu, a pak se ji v zoufalství pokoušel odvést po cestě nahoru do garáže. Dodávka klopýtla pár kroků dopředu a potom sklouzla zase zpátky, vyčerpaná a bez dechu. Nakonec jsem byla vyslána, abych vytáhla zpod některého z Kettlových aut některého z Kettlových chlapců, jenž by se pokusil rozpoznat, v čem je ten zádrhel.

Položila jsem Aničku do kočárku, nařídila Bobovi, aby na ni dohlédl, klusala jsem dolů ke Kettlovým a přemluvila Elwina, aby šel se mnou a dal vůz do pořádku. Elwin nelaskavě přislíbil a vybral si k dopravě vůbec tu nejpříšernější ze všech rachotin, takže jsem se raději pustila pěšky zkratkou přes spáleniště.

Pěšina vedla nejdřív kolem potůčku Kettlových, byla pěkně zřetelná a prošlapaná a zastíněná porostem mladých stromků. Potom se proměnila v nebezpečné prodírání skrze obrovité zuby větví a v přelézání přes velikánské hromady odřezků a klád. Razila jsem si cestu trnitým křovím, šplhala jsem po kmenech, které se buď děsivě pohupovaly nad tmavými a jakoby bezednými kalužinami, nebo úplně povolily, takže jsem zůstala zavěšená na tenounkých větvičkách a nohama šátrala, kam se postavit nad jámami zarostlými trnitým křovím.

Pořád ještě tu zůstalo mnoho obrovských panenských jedlí, protože kácením stromů byl pověřen malý, nedbalý dřevařský podnik a lesy stály tmavé, chladivé a tiché. Občas zašvitořil nějaký pták, po kládách přehupkala veverka, na chvilku se zastavila a změřila mě nehybnýma očima, ale praskání větviček, šustění křoví a švitoření, které mě provázelo celou předchozí cestu, ustalo. Konečně se zase jako zázrakem objevila pěšinka a strmě se vinula nahoru podél rokle a nedotčeným panenským lesem.

Asi v půli této cesty domů jsem si najednou uvědomila nepříjemný pocit, jako by mě někdo sledoval. Zaslechla jsem praskání křoví na druhé straně rokle - dokonce jsem zahlédla houpající se větve. Ale když jsem se zastavila, zvuky utichly a nakonec jsem přesvědčila sama sebe, že si všechno jenom vymýšlím. Pak jsem seskočila na zem z jednoho padlého kmene a za roklí se ozvala ukrutná rána. Byla jsem si jistá, že takovýhle kravál si nemohu vymýšlet, a zase jsem se zastavila a poslouchala a tentokrát praskání nepřestalo a znělo to, jako by to, co to bylo, mířilo přes rokli rovnou na mne. Vzala jsem nohy na ramena a konečně jsem doletěla vyděšená a udýchaná domů a vrhla se Bobovi do náruče. Bob mě útěšlivě popleskával a pravil, že není pravděpodobné, že by mě bylo něco sledovalo.

Než jsem popadla dech k náležité a případné odpovědi, objevil se Elwin s naší dodávkou ve vleku a začal ji rozebírat až na nejmenší šroubečky a matičky. Bob zatím vzal Sporta a Kettlová erdelteriéra a zašel do lesa podívat se po nějakém pěkném cedru na kůly do plotu. Ve vteřině se zase vrátil pro pušku - psi jsou prý nějak neklidní, trochu se tedy porozhlédne.

Elwinovi i mně připadalo, že výstřely z pušky jsme zaslechli až za několik dlouhých hodin. Vystřelil čtyřikrát nebo pětkrát po sobě a pak bylo ticho. Mrtvé ticho. Volala jsem, žádná odpověď. Dostala jsem strach a prosila jsem Elwina, rozpláclého pod dodávkou, aby vylezl a podíval se, co se děje, ale Elwin jen vystrčil hlavu, zatřásl ofinou, která mu padala do očí, vycenil pitomě zuby od ucha k uchu a řekl: „Dyž nepříde domu, bude asi mrtvej a co bysme z toho měli, abysme byli mrtví vobá, ha, ha, ha!“ načež se opět soustředil na šátrání pod dodávkou.

Po dalším dlouhém čekání se přišel Elwin napít vody a po dvou nebo třech naběračkách si otřel ústa do rukávu a řekl: „Tak to teda vypadá, že ste vovdověla, ha, ha, ha.“ Určitě bych ho byla zabila, kdyby ta dodávka už byla spravená, ale očividně spravená nebyla, a tak jsem se musela spokojit jen s vražedným pohledem a mrazivým mlčením.

Konečně se přibelhal Bob - s košilí rozervanou na cáry, s obrovskými krvavými škrábanci na prsou a s rozjásaným úsměvem na rtech. „Šláp jsem do jámy po kořenu polomu a skočila po mně medvědice. Vypálil jsem někam směrem k ní pět ran a jedna ji musela dostat, protože je dočista mrtvá. „ „A co ten šrám!“ pravila jsem slabým hlasem.

, Jo tohle,“ odvětil a jen tak mimochodem se podíval na zkrvavělá prsa. „To se muselo stát, když Joe“ - láskyplně podrbal erdela za uchem - „ze mě tahal toho medvěda. Joe ji chytil za zadní nohu, zrovna když skočila, a asi mi zachránil život.“ A potom vyšplhali s Elwinem do rachotiny a vyjeli pro medvědí mrtvolu.

Já jsem připravila jód, obvazy, prášky pro spaní a veškeré své sebeovládání, protože Bob, který byl statečný a nedbalý před Elwinem, se mnou o samotě se bude tvářit, jako by mu medvědice natrhla obě plíce a tlusté střevo, a stráví nesčetnou šťastnou hodinku v očekávání prvních příznaků otravy krve. Taky jsem si uvědomila, že nepadlo ani slůvko o tom, jakou úlohu vlastně v té bitce sehrál náš vlastní pes.

Bob s Elwinem se vrátili hodně pozdě a na střeše auta měli naloženého velikého černého medvěda, který smrděl po jodoformu (Elwin mi sdělil, že to je přirozený pach medvědice), a pověděli mi, že na stromě jsou dvě medvíďata. Ptala jsem se po Sportovi, ale Bob odpověděl, že ho neviděl, že zmizel ve chvíli, kdy erdelteriér Joe chytil stopu. Podívala jsem se směrem ke Sporáku a s úlevou jsem zahlédla velice skleslou špičičku tmavě rudého ocásku.

„To je v pořádku, chlapče,“ zašeptala jsem. „Za nějakou chvíli ti tam přistrčím kostičku, abys věděl, že ty a já jsme - co se týče medvědů - zajedno.“

Bob nachystal pro Joea přepychovou hostinu - Joe byl pes tak vychrtlý, že jsme mohli sledovat, jak každé sousto putuje jeho útrobami. Zeptala jsem se Elwina, proč je Joe tak hubený, a dostala jsem geniální odpověď: „To nevim - měl by bejt v pořádku. Dyť ho mlátíme!“

Ale co, Elwin spravil dodávku, která běžela cílevědomě a hlasitě. Za těch pět dolarů, co dostal od Boba, si prý zakoupí mlžné reflektory k tomu svému strašlivému potahu, jenž toho času neměl vůbec žádná světla.

Elwin odjel a já jsem se zaváháním připomněla, že jsem možná měla pravdu, když se mi zdálo, že mě dopoledne něco sledovalo, ale Bob odvětil: „To nevypadalo na medvěda. Samosebou, mohl to být medvěd, teď dozrávají maliny - ale spíš to byly veverky.“

Po této nehoráznosti se zhroutil na své bolestné lože a dovolil mi, abych mu ošetřovala rány a naslouchala zkazkám o medvědím nájezdu.

Tak tedy - ubližovali jsme té medvědici? Pochopitelně, někteří lidé řeknou, že lesy jsou pro medvědy přirozeným prostředím a že jim Bob ubližoval už jenom tím, že tam byl. Ale ty lesy byly naše lesy!

Vylíčila jsem tenhle medvědí lov podrobně a barvitě své rodině a maminka mi odpověděla, že by si strašlivě přála mít medvědí kůži, a bábinka napsala: „Držte se pořád jen v průseku,“ a já jsem si okamžitě připadala jako pionýrská manželka v dlouhých kalikových šatech a ve slamáku - „a prosim tě, dávej pozor na to dítě a proč se vlastně neodstěhujete zpátky do města ?“

Ještě jsem se z medvědice úplně nezotavila, když začaly dozrávat ostružiny. Byly to drobné ostružiny na nízkém ostružiní - ne ty himálajské, rostoucí divoce a přehojně, ty zrály až později a zdaleka nebyly tak chutné - a my jsme jich chtěli nasbírat co nejvíc na želé, na kompot a na víno.

Minulé této jsme trávili hodiny a hodiny ve žhavém slunci na staré dřevorubecké mýtině blízko Kettlových a poškrábaní, popíchaní a popálení jsme plnili dvacetilitrové plechovky báječnými ostružinami. Džem a zavařenina i víno, které jsme pak vyrobili, za tu námahu opravdu stály - říkali jsme si v zimě, když se spáleniny a Škrábance dávno zahojily a slunce se téměř nenávratně vzdálilo. Teď tedy znovu nastal ostružinový čas a ani dítě mě nemohlo zadržet, abych se znovu nepustila do sbírání, protože Bob našel úplně nové místo - takové, kam jsme mohli dítě vzít s sebou.

Jednou večer, po večeři, jsme se ozbrojili Bobovým elánem, obtěžkali dvěma dvacetilitrovými bandaskami, dvěma sádelnými hrnci, dětským kočárkem, Sportem a štěnětem a putovali jsme asi kilometr nebo tak nějak skrze lesy za naší usedlostí na paseku černou zralými ostružinami.

Asi před dvaceti lety stávalo na téhle pasece malé hospodářství, ale farmář - starší pán - si stěžoval, že slýchá, jak v noci pláčou v lese děti, a většinu času trávil ve městě, kde přemlouval šerifa, že musí zorganizovat záchranné výpravy pro ty „malinký děťátka“.

O tom starém mládenci nám pověděla paní Kettlová, když se dozvěděla, že tam chceme sbírat ostružiny. Vysvětlila nám, že „ty malý děťátka“, co pláčou po lese, jsou kuguáři, jejichž naříkavý řev se dost podobá dětskému pláči, a že se zdejší lesy kuguáry přímo hýbou. Bob nad tou historkou mávl rukou a prohlásil, že to, co stařík slýchal, byli určitě kojoti.

Kuguáři nebo kojoti, stařík se z toho dočista zbláznil a museli ho odvézt a nikdo ze široka daleka se nedal pohnout k tomu, aby se na farmu nastěhoval. Staříkovi věřitelé si rozebrali dobytek, sousedi rozkradli nábytek a nářadí a farmu obsadila horská příroda.

Vozovka, která kdysi spojovala naši farmu se staromládeneckou usedlostí, úplně zmizela pod popadanými kmeny stromů, šlahouny, brusinkami a borůvkami, dokud ji neobjevil Bob, když se z jara snažil prodrat ke kmeni velikého cedru. Proklestil stezku, aby tam mohl dopravit pilu a dobýt dřevo, a dokonce i já jsem poznala, že tu kdysi byla cesta - když mi to Bob vysvětlil a ukázal - protože byly vidět dvě vyjeté koleje a chůze ve sledu kolejí byla o něco méně namáhavá, než když jsem jen sklonila hlavu a drala se křovím. Posunovat dětský kočárek po poddajném, křovinatém terénu plném kořenů byl úkon, z něhož se mé dítě neobyčejně radovalo a já jsem dostávala mořskou nemoc.

Od našeho brambořiště až k porostu mladých stromků, které vyznačovaly hranice starého hospodářství, se táhl hustý, nepřístupný a neprostupný les. Stromy byly v průměru tlusté dva a půl až tři metry, vrcholky se vznášely v nedozírnu a dole, u jejich nohou, bylo vlhko a stinno.

Zem pokrýval hustý, měkounký zelený mech, který se obtáčel také kolem polomů a pařezů, zdobených vysokým kapradím, něžnými vlákny netíku, silným, nezdravě vyhlížejícím lišejníkem a narudlým borůvčím, obsypaným plody. Podrost byl měkký, vzduch tichý, nikde ani hlásek kromě našeho hekání a funění, když jsme vyprošťovali kočárek ze spárů nějakého kořenu nebo ho přenášeli přes zničehožnic se zjevivší močál.

Bob mi ukázal výstražně zvednuté prsty stromu, pod nímž ho napadla medvědice, a já jsem si náhle vzpomněla na mláďata, která zmizela za oné noci po smrti jejich matky. Bob mě uklidnil - prohlásil, že se určitě pohybují tady někde v blízkosti a že od té doby dorostla na velké medvědy. Podstatně se mi ulevilo, když jsme došli k mlází u starého hospodářství a když jsme zase zaslechli známé zvuky ptáků a hmyzu. I vzduch tu byl jiný; nazelenalá hedvábnost lesní atmosféry ustoupila osvěžující vůni obvyklého podvečera v horách. Sport a štěně, kteří nás následovali s vážností a neobvyklou důstojností, se začali honit v křoví, chňapali po sobě a poštěkávali a my s Bobem jsme tlačili kočárek travou sahající nám až po prsa a mířili jsme k bílé kostře stavení a stodoly, kde rostla spousta ostružin.

Konečně jsme se usadili a ostružiny veliké jako náprstky zazvonily o dno sádelňáků a začal nás zahalovat soumrak a hejna komárů, kteří vylétali z lesů jako kouřové spirály a cílili přímo ke kočárku. Plácala jsem po nich a rozmávávala jsem je, zatímco Bob sbíral ostružiny, ale nebylo to nic platné. Komáři zalézali do štěrbin proutěného kočárku, do Bobových nohavic, za krk a do rukávů. Popadla jsem dítě, Sporta a štěně a pustila se zpátky domů.

Při návratu potemnělým lesem mi přišlo zatěžko tlačit kočárek a současně pátrat krátkozrakýma očima v podrostu vpředu i vzadu po kuguárech, kojotech a medvědech. Znervózňovalo mě také vědomí, že vidím tak špatně, že by do mě muselo jakékoli divoké zvíře dloubnout zadkem a zařvat, abych ho vůbec rozpoznala.

Tolik jsem pospíchala, abych už byla na naší farmě, že Sport a štěně nabyli dojmu, že závodíme, a zmizeli z dohledu a nechali mě v šeru samotnou. Nalevo i napravo kolem mne se s mohutným praskáním lámaly větve a hlasité pleskání velkých křídel vířilo hluboké ticho nad mou hlavou. Vyvádělo mě to z míry, protože jsem se pokoušela zaslechnout zvuk A pak, právě ve chvíli, kdy jsem málem začla ječet: „Hrome, buďte zticha, ať něco slyším!“, jsem zahlédla naše brambořiště a hned před sebou útulnou budovu naší usedlosti.

Ukládala jsem dítě do postýlky, když do místnosti vběhl Bob.

„Štěkali psi? Slyšela jsi něco?“ vyptával se mě bez dechu a rozrazil dveře skříně a začal vyhazovat pušky.

Ukázala jsem mu Sporta a štěně, kteří se přetahovali vpředu na dvorku, a otázala jsem se ho, jaký zvuk měl na mysli?

Netrpělivě odfrkl: „Klečel jsem a sbíral jsem ostružiny pod listím (kde se schovávají ty největší a nejzralejší) a najednou na mě padl nepříjemný pocit, jaký máš, když tě něco pozoruje a ty to nevidíš. Rozhlédl jsem se a vysoká tráva mezi mnou a lesem se pohybovala, jako by tam procházelo nějaké zvíře, nejspíš šelma, protože nebylo slyšet ani zašustění. Vůbec nic. Naskočila mi husí kůže, když jsem si představil, že kolem mě přešlo něco tak blízko, že bych na to dosáhl, kdybych natáhl ruku, a že to ani nezaševelilo.“ Vzpomněla jsem si na svou cestu lesem s dítětem v kočárku a ta špetka krve, co mi ještě zbyla, mi hrůzou ztuhla v žilách. „Myslíš, že to za tebou šlo domů?“ vykoktala jsem a začala jsem obcházet místnosti a zamykat a ucpávat okna i dveře. Bob neuznal tak směšnou otázku za hodnou odpovědi, zapískal na Sporta a cpal si do kapsy náboje. Když se Sport neochotně připlížil, chytil ho Bob za obojek a odešli, aby důkladně a zevrubně prohlédli okolí domu. Já jsem se schoulila ke Sporáku a bála jsem se jít si lehnout, protože jsem zjistila, že náš jediný zámek u zadního vchodu by mohl utrhnout i chudokrevný vrabec. Odtáhla jsem si do kouta kuchyňskou sedačku, a používajíc ji jako stolku, začala jsem psát domů:

„Drahá maminko, v příloze zasílám stříbrné příbory na salát. Prosím tě, vyměň je za nějaké pevné pasti na medvědy a za dobrý lovecký nůž. Nemyslíš si, že to je přehánění manželských povinností žádat mě, abych těch několik minut denně, když zrovna nenosím vodu, nepeču, nezavářím, nezahradničím, nedrhnu podlahu a nepečuji o slepice a prasata, věnovala odhánění divoké zvěře? Začíná to vypadat, že jsme zcela obklíčeni medvědy a kuguáry, ačkoli žijeme v době magnetického oka, automatických bojlerů na teplou vodu a televize.“

Když jsem zalepovala dopis, vrátil se Bob a ohlásil, že u slepičích výběhů našel malé hromádky peří, ale žádnou jinou stopu. Povídal, že podle jeho názoru to byl kuguár, ale že to mohla také být veliká divoká kočka. Také řekl: „Sport je docela určitě nejpitomější zvíře na světě a nedokázal by vystopovat pečenou kachnu na dvacet kroků.“ Sport mu rychle podal packu, ale Bob se otočil na podpatku a praštil puškou do stojanu. Já jsem hodlala zavřít okna ložnice na závoru a chtěla jsem, aby s námi spalo dítě, Sport i štěně, ale Bob tak nehoráznou zbabělost zamítl a trval na obvyklé míře nočního vzduchu.

Druhý den ráno našel Bob v prachu cesty stopy zvíci kávového podšálku a mířící přesně k našemu domu.

„Je to kuguár a je to kus,“ ohlásil s nadšením. Pak se odebral se Sportem a s puškou do údolí zorganizovat loveckou partu.

„A já mám toho kuguára zvládnout laskavým slovem a sichrhajckou?“ zavolala jsem za ním rozmrzele.

„Kdybych se měla ještě někdy vdávat,“ uvažovala jsem trpce, když jsem zapřela křeslo pod kliku kuchyňských dveří, „šla bych jen po domáckém typu, pokud možno po hazardním hráči se zeleným stínítkem nad očima - takový ten, co vysedává ve dne v noci pod střechou a v umělém osvětlení a jehož nádherně sinalá barva dokazuje, že celé dlouhé roky nevykročil na vzduch.“

A bylo to ještě horší. Bob se vrátil z údolí a dožadoval se, abych nakrmila a napojila slepice a posbírala vejce, zatímco on pojede do tábora dřevorubců pro Crowbara a Geoducka Swensenovy, což byli nejlepší lovci v kraji a jediní, jež hodlal poctít svou důvěrou a svým kuguárem.

Odmítla jsem splnit tyto povinnosti s odůvodněním, že nevytáhnu paty z domu, dokud se tu bude ten kuguár volně pohybovat. V domě bylo strašné horko se všemi okny a dveřmi pozavíranými, ale podle mého názoru bylo příjemnější utopit se v kaluži vlastního potu, než aby mě rozervala divoká zvěř úd po údu.

Bob se propráskal dveřmi a slepičárnou a zase odjel. Vrátil se asi v půl páté s Crowbarem, Geoduckem a Crowbarovým velikým psem na medvědy.

Zatímco Bob plnil své večerní povinnosti, leželi Crowbar s Geoduckem ve stínu nákladního vozu a lili do sebe každý půl litru pálenky. Bob se připojil k nim a k třetímu půllitru. Poté si nahodili na ramena pušky a zmizeli do lesů hned za slepičím výběhem.

Téměř okamžitě začal štěkat pes a já jsem sledovala jeho rozčilené ňafání a tím i postup lovu kolem našeho hospodářství. Navzdory svým ranním zuřivým výhrůžkám jsem musela otevřít okna - samosebou jenom ta, na kterých byly žaluzie - abych mohla dýchat a abych přihlížela lovu. Po žaluzii lezl krásný chroust se zlatýma nohama, měděným bříškem a duhovým, sytě modrým zadečkem a vypadal jako živá jehlice do kravaty. Koťátko chytilo malinkého krtečka a mučilo ho na cestičce k přípravně krmení.

Sluníčko začínalo zívat a couvalo k posteli ukryté za vzdálenými horami, dobytek vydával tiché a spokojené podvečerní zvuky, kachny se naposledy potápěly v rybníčku dole pod sadem a vzduch zchladl nocí, když vtom štěkání psa zdivočelo a soustředilo se v lesích u staré studánky za brambořištěm. Pak se ozvaly dvě rány. Nato křik, štěkání a konečně se objevili lovci a na nosítkách upravených z pušek a z loveckých kabátů nesli kuguára.

Kuguár měřil od hlavy až ke špičce ocasu tři a půl metru a byl to největší kuguár, kterého tu v kraji kdy zastřelili (alespoň podle Crowbara a Geoducka). Byl to staroch s prošedivělou hlavou, ale s nejstudenějšíma žlutýma očima a s největšími a nejostřejšími zuby, které jsem kdy viděla.

Bob byl šíleně pyšný a obšťastnil mě nesčetnými whiskou prosycenými polibky, láskyplným popleskáváním a rozborem každého centimetru, po němž lovecky obcházel našich osmdesát hektarů, lícením kuguára, který skoro vyšplhal a posléze doopravdy vyšplhal na nevysokou olši, kolikrát Bob zalícil, kolikrát téměř vystřelil, ale pak nevystřelil a jak nakonec kuguára obklíčili a jak došlo k rozhodující ráně.

Odmítla jsem alespoň tisíckrát whisku od Crowbara a Geoducka, kteří byli zřejmě vyčalouněni půllitrovými lahvemi, z nichž si dlouze a kloktavě zavdávali po každé větě, načež otřeli zdvořile hrdlo láhve špinavým rukávem a nabídli mi. Bob s nimi držel krok doušek za douškem a kuguár narůstal co do rozměrů i dravosti. Když se nakonec propracovali do stadia, že jim bylo úplně jedno, kdo vlastně vyhrál, a kuguár byl vlastně „vohromnej pašák“, odejeli s úlovkem, s loveckým psem a s puškami naloženými vzadu v dodávce. A já jsem se odebrala do postele s pěkně šťavnatou knížkou o milování v činžáku, jehož ložnicová okna jsou široce rozevřená do sametové letní noci.

Krátce po příhodě s kuguárem odjel Bob jednoho rána s dodávkou do východního údolí, aby vypomohl nějakému farmáři při sklizni sena, a když jsem stála ve vratech a hleděla, jak mizí vůz za hřebenem posledního kopce, přikráčel zadním vchodem skunk a usadil se u Sporáku. Rychle jsem zavřela Sporta a štěně, kteří byli naštěstí venku u slepičárny, do Sportova výběhu. A potom jsem se pokoušela skunka vylákat. Vybudovala jsem cestičku z mléka, masa, vody a ovesných vloček. Skunk zamrkal a přimáčkl se ke kamnům a nehnul se.

Byl to vlastně skunk skvrnitý, menší druh skunků, ale smrděl zrovna tak hnusně a byl velice energický.

Dovolil mi vcházet a vycházet ze špižírny, která byla proti Sporáku, na druhé straně kuchyně, ale když jsem se přiblížila jen o malý krok, zprudka se postavil a výhružně si mě měřil.

Když se konečně Bob vrátil, velmi unavený a vyhladovělý, dřepěla jsem na bobku na dvorku a pokoušela se ohřát dětskou láhev nad čmoudící hromádkou odřezků, zatímco skunk odpočíval v kuchyni. Bob vstoupil hlasitě a pánovitě hlavním vchodem a skunk elegantně odkráčel zadními dveřmi, a ještě než zmizel v lesích, výsměšně se po mně přes rameno ohlédl. Zřejmě se v noci vrátil, protože jsme slyšeli, jak Sport hlasitě štěká ve sklepě pod naší ložnicí, a potom se místnost naplnila tím nejpronikavějším a nejodpornějším ze všech pachů - skunkovinou. Spali jsme s nosy zacpanými kolíčky na prádlo nejen onu noc, ale celý týden. Vykoupala jsem Sporta a promydlila ho ostrým mýdlem a chlórem, ale smrděl ještě několik neděl.

Těchhle několik příkladů je důkaz, že divoká zvěř si pokaždé začínala první, a my jsme měli štěstí, že Bob neztrácel nervy a byl výborný střelec.

ZAVAŘOVACÍ HRNEC ALIAS PEKELNÝ STROJ

Koncem června, když už kuguáří historka poněkud vyčichla, jsme se s Bobem několikrát časně ráno vydali k té opuštěné usedlosti a nasbírali jsme dvacet litrů ostružin - a měli jsme zavařovací sezónu! Jak jsem ji nenáviděla a jak jsem se jí děsila! Želé, džemy, kompoty, naložené pěstované maliny, hrášek, špenát, fazole, řepa, mrkev, ostružiny, divoké maliny, jablečný protlak, rajčata, broskve, hrušky, švestky, kuřata, zvěřina, hovězí, škeble, losos, rebarbora, třešně, kukuřice, kyselá zelenina a ryngle.

Police ve spíži na podzim jen sténaly a skřípaly pod tíhou přírodního bohatství a nejhorší bylo, že jsme nedokázali sníst ani desetinu. Nakládání a zavařování je duševní porucha, právě tak jako každá jiná forma hromadění věcí.

Nejprve zasadíte příliš mnoho čehokoli, potom promrháte dlouhé hodiny v paprscích prudkého slunce okopáváním a pletím, a nakonec si koupíte zavařovací hrnec a všechna ta přehnaná množství zavaříte - aby se to nepromrhalo.

Abych byla upřímná, nemám vůbec ráda nic doma zavařovaného a veškerý čas, který mi zbyl, jsem trávila studiem literatury o botulismu - o otravách konzervovanou potravou. Naopak Bob miloval zavařování z celého srdce a z celé duše. Vstoupil do špižírny - rozsáhlejší než většina kuchyní - a jevil čistou radost a potěšení z pouhopouhého pohledu na dlouhé řady lesklých sklenic. Šťastné pohody jeho mysli se ani v nejmenším nedotklo, když jsem mu sdělila, že ačkoliv Hicksovi v současné době konzumují předloňské hovězí, pilně a soustředěně se připravují zavařit dalších sto padesát litrů. Ženy tady v tom kraji nebyly souzeny podle překypujících svetrů, nýbrž podle překypujících spíží. Manželé se nestyděli dokořán otevřít dveře svých spíží a vyzvat návštěvu k sázce, kdo má víc.

Když jsem začala vytahovat zavařovací sklenice, víčka, cukr a zavařovací hrnec, upozornila jsem Boba, že loňské ostružiny chutnaly jako kuličky vlny a že jich ještě máme pětadvacet litrů. Byl ale tvrdý jako kámen, a tak „hurá, jde se na věc“ - nastalo léto, nastalo zavařování.

Pokaždé když jsem šla do zahrady, hroutila jsem se pod tíhou toho nezvládnutelného břemene. Ještě nikdy jsem nemusela čelit toliké úrodnosti a plodnosti. Šlahouny hrachu se prohýbaly pod útěžkem naducaných lusků, fazolové tyčky klesaly pod obrovskými fazolemi, středně velkými fazolemi a malými fazolkami a dalšími a dalšími květy, mrkve vystrkovaly ze země nahá ramena, aby mě upozornily, že jsou už úplně hotové, šťavnaté letní tykve a melouny se mžikem hodiny proměnily z květů v plody a z jediné větve toho starého třešňového stromu, který nám stínil kuchyňská okna, jsem načesala kbelík třešní.

Všeho tu bylo mnohem víc, než jsme mohli kdykoli zužitkovat nebo zavařit, a s tím přebytkem už se nedalo nic dělat. Pokoušela jsem se posílat zeleninu známým a příbuzným, ale poštovné a poplatky za dopravu lodí a čas, který ty úkony zabíraly (kromě skutečnosti, že v Seattlu měli báječné zeleninové trhy v přístavu), mě přesvědčily, že to je nesmyslná snaha. Posílala jsem veliké košíky své úrody Kettlovým, ale vzhledem k tomu, že taťka postával každý den u silnice a škemral na farmářích, aby mu dali všechno, co nepotřebují, měli i Kettlovi všeho víc než dost.

Natrhala jsem hrášek a odnesla ho ve velké nákupní tašce k paní Kettlové, ale vzadu na jejich verandě jsem narazila na dva velké koše hrášku ohnilého a obsypaného muškami, což mě rozzlobilo, a připadala jsem si trapně.

Přebytky se nedaly prodat ani na trhu, protože městský trh měl dost zboží od svých vlastních zahradníků. Měla jsem z toho plýtvání špatné svědomí, a tak jsem úplně dobrovolně, z vlastního svobodného rozhodnutí zavařila pětasedmdesát litrů fazolek, a teprve pozdě jsem si všimla článku v novém čísle zemědělského časopisu, jenž přinášel husí kůži nahánějící zprávu o smrtelných případech otravy po doma zavařovaných fazolkách.

Všechny první ceny na krajské výstavě zavařovaných potravin získala Birdie Hicksová. Nepochybně v létě a začátkem podzimu vůbec nespala a neustále zavařovala, protože mě chodila navštěvovat ráno ve čtvrt na osm načesaná a naškrobená, aby mi sdělila - zatímco její ostříží zrak zaznamenal, že jsem ještě neumyla nádobí po snídani, neuklidila, nevykoupala a nenakrmila Aničku a nevydrhla podlahu - že právě dozavařila šestatřicet litrů kukuřičných klasů, pětadvacet litrů rajských jablíček, dvaaosmdesát litrů zelených fazolek a dvacetilitrový hrnec sladkokyselé zeleniny s koprem.

Birdie Hicksová zavařovala půlené broskve, naskládané v lahvích přesně tak jako na obrázku v kuchařce. Byly nádherné a chutnaly jako klih. Rajská jablíčka zavařovala celá a nerozvařila se jí, a když je otevřela, vypadla z láhve úhledně a neporušeně, ale nechutnala jako vůbec nic. Maminka mě naučila přidávat k broskvím pár jader a špetku hnědého cukru a k rajským jablíčkům hodně hřebíčku, cibule a na jemno nasekaný celer - ale kromě toho dávám přednost ovoci a rajčatům zavařovaným v otevřeném hrnci.

Ke konci léta začala snášet větší kuřata a Bob probíral slepice. A protože ceny kuřat klesaly, sám od sebe, mnou naprosto nepodporován, došel k názoru, že bych měla slepice konzervovat. Mé sužované duši připadalo, že se Bob musel nesmírně a mimořádně namáhat, aby si vymyslil všechny věci, které bych měla strkat do zavařovaček. Že se mu vysloveně hnusil každý okamžik mého života, který jsem netrávila se zrakem upřeným na manometr a sluchem zaostřeným směrem k pojistnému ventilu. Že už nikdy nevstoupí do kuchyně jinak než klesaje pod košem něčeho, co jsem měla zavařovat. Nejdřív jsem chtěla zavraždit jeho, pak sebe a nakonec jsem v slzách rezignovala.

Když mi přinesl první tři zaříznuté slepice, podotkla jsem kysele, že tady nepracuje pod tlakem pouze zavařovací hrnec. Ani slůvko odpovědi.

A kvůli téhle mé poznámce potom tvrdil, že jsem to udělala schválně. Přísahám, že neudělala, i když jsem byla hluboce přesvědčena, že se nade mnou konečně Bůh slitoval - zavařovací hrnec totiž vybuchl. Byl to nejšťastnější den mého života, ačkoliv mě to málem zabilo. Příklopka proletěla kuchyňskými dveřmi, stěny byly posety kousky křídel a dalšími drůbky, podlaha plavala ve šťávě a tlusté víko z litého hliníku se roztříštilo vedví a praštilo do stropu takovou silou, že v něm vyrazilo přesně nad sporákem dva půlměsíce. Zpívala jsem radostí. Nevěděla jsem, jak se to stalo, a vůbec mě to nezajímalo. Byla jsem volná! Volná! VOLNÁ! Po večeři jsem chodila po domě, stírala zbytky kuřat z obrazových rámů a z ložnicového zrcadla a bzučela jsem si tichý popěvek. Bob mě zamyšleně pozoroval. Pak uchopil katalog firmy Sears a Roebuck a začal vyhlížet větší, rychlejší a odolnější zavařovací hrnec.

TENHLE PŘEKRÁSNÝ KUS ZEMĚ

Tetička Vida znovu usrkla kávy, propláchla si ústa, jako by káva byla dezinfekce, a pravila: „Vyřešili jste problém lidské existence. Našli jste odpověď na otázku, co to je štěstí! V tomhle smutném světě žijí tisíce lidí, kteří pouze doufají, že jednoho dne dosáhnou tvrdou prací a mnohými oběťmi to, co vy s Bobem máte už teď!“

Bylo devět hodin ráno a já s Bobem jsme byli na nohou od čtyř a předchozí večer jsme se dostali do postele až po půlnoci. Tetička Vida právě snídala. A tahle pasáž o těch lidech, co doufají, že jednoho dne dosáhnou tvrdou prací a oběťmi to, co máme my s Bobem, tahle pasáž mě dorazila. Co předpokládala tetička Vida, že s Bobem děláme těch šestnáct až osmnáct hodin denně? Že vineme věnečky z pampelišek a tančíme kolem májky? Byla jsem přepracovaná, protože jinak bych si tetičky Vidy nevšímala, ježto s tetičkou Vidou byla strašlivá otrava. Zachovávala si tvář jenom tím, že neustále zdůrazňovala, jak nádherný je „tenhle kus země“. Byla ve svém obdivu tak důkladná, že když k nám přijela na návštěvu, vysílala jsem Boba, aby ji občas někde sebral a přivedl domů odpočinout si. Bála jsem se totiž, že by se v tom bílém žáru nadšení mohla roztavit a vcucnout do země.

Znovu se zhluboka napila kávy a žvatlala dál o našich čistých duších a upřímných tvářích, o Bohu, jenž na nás shlíží, o klidu a míru a bylo dost velké štěstí, že na mě vtom zavolal Bob, abych si přišla pro ty kohouty, co zrovna zabil.

Samosebou, tetička Vida byla tak jako tak pitomá, ale naši ostatní hosté pitomí nebyli. Byli to Bobovi blízcí příbuzní, moji blízcí příbuzní a další zajímaví a inteligentní lidé, ale byli všichni v zajetí stejných představ.

„Nádherná scenérie, překrásné hory, božské jídlo - jací jste to šťastlivci!“ říkávali, když se valili od stolu.

Opomněli si všimnout, že zatímco leželi v lenivém spánku, vdechujíce kořennou vůni posilujícího vzduchu neposkvrněného kouřem a výpary, čistého vzduchu, po kterém trávilo, Bob a já jsme čistili a škubali kuřata, čistili škeble, zakopávali odpadky, myli nádobí, balili vejce, loupali hrášek a nakonec o půlnoci nebo v půl jedné jsme se dovlekli do postele.

„Mýt se v tomhle starodávném dřezu je přímo rozkoš,“ říkávali. Mně osobně by také nevadilo mýt se ve starodávném dřezu, kdyby někdo jiný ráno vstal a podpálil ve starodávném sporáku, nanosil a ohřál staromódní vodu a kdybych já věděla, že za den nebo za dva se vrátím do města a spláchnu venkovskou špínu ve starodávné vaně.

Když mě poprvé přijela navštívit moje rodina, zajímali se víc o setkání s Kettlovými než o prohlídku našeho hospodářství. Vzala jsem je tam, ale chudák paní Kettlová byla celá přešlá ostychem a donutila nás, abychom se posadili do salónu, a tak ukrutně se snažila o „nóbl móresy“, že uvedla pouze dvě věty svým „ Jéééžišmarjá“.

Když jedna z mých sester obdivovala ozdoby visící z krbové římsy, pravila paní Kettlová: „Jó, já sem nechtěla, aby mi tu tydle posejřený krámy visely, ale holky si nedaly říct.“ Načež zmlkla ve smrtelných rozpacích.

Otázala jsem se jí, kde koupila linoleum, protože jsem potřebovala něco na zem do kuchyně. Odpověděla: „Asi před deseti léty sem přišel ňákej chlap s takovejma hezoučkejma vzorečkama, že se nad nima srdce smálo, a já sem si vybrala takovej pěknej vzoreček, ale dyž ten zatracenej krám přišel, měl ouplně jinou barvu a dyž ten chlap se sem napřesrok vrátil, pověděla sem mu, kam si to má str … str … -“ a paní Kettlová znachověla a ponechala větu poletovat vzduchem jako mucholapku, která visela pod lampou.

Elwin, kterého jsme představovali návštěvě, zavřel oči, pevně je stiskl a otevřel je, teprve když jsme odcházeli. Jediný taťka si zachoval svou úroveň. Přidusal dozadu na verandu obklopen oparem vůně chléva a dobré vůle, a když několikrát pořádně a od srdce zadupal, aby uvolnil zpečený hnůj z bot, vrazil do salónu a srdečně každému potřásl rukou.

„Moč mě těší, moč mě těší,“ zářil a usadil se jak dlouhý tak široký na vycíděný kožený gauč.

Maminka se obrátila k paní Kettlové: „Nevadilo by vám, kdybych si zapálila?“

„Ale vůbec né, vůbec né,“ zabučel taťka.

„Kušte tšeba čelou škatuli, dyž chčete. Pšál by ši někdo čvaňháčka?“ a burácivě se rozchechtal, když vylovil z kapsy ocucaného špačka.

Když jsme upravili dům natolik, že jsme mohli zvát návštěvy, bábinka odjela ke svým sestrám do Colorada, takže jsme byli ochuzeni o její názor na naše hospodářství. Ale po té epizodce s kuguárem jsem pochybovala, že bychom ji byli dokázali přemluvit, aby nás navštívila, i kdyby byla někdy jevila velké nadšení, což nejevila.

Bobova sestra, módní návrhářka, a její umělecký manžel přijeli na týden to druhé léto a byli to kouzelní hosté. Držela jsem se jich jako klíště ve snaze nadýchat se trochu svatozáře jejich skvělého intelektu.

Anděl v podobě Geoducka Swensena dorazil pár minut před jejich příjezdem s pytlem dungeneských krabů, s kbelíkem drobných škeblí a s dalším kbelíkem škeblí srdcovek.

Ze srdcovek jsem k snídani smažila omelety, když jsem je předtím až do půlnoci vyškrabovala z mušlí, odkrajovala tmavší části krku a žaludku, mlela a přemítala, co udělám se skořápkami, které příšerně smrděly, jakmile ležely chvíli na slunci. Srdcovky jsem upravila podle receptu paní Hicksové, až na to, že tam, kde recept předepisoval dvě vejce, jsem já použila vajec šest nebo dvanáct, podle toho, kolik lidí jsem potřebovala nakrmit. Do těstíčka jsem také dala dvojnásobné množství škeblí a nakonec jsem přihodila hrst jemně rozsekané petržele. Každému, kdo ochutnal omelety ze škeblí v podobě velkých těstovitých lívanců, v nichž plavou dva či tři kousíčky škeble - tak jak je zvykem ve většině restaurací - doporučuji, aby někde okamžitě sehnal pár škeblí a upravil si je na můj způsob. S čerstvě natrhanými jahodami, se silnou kávou a hustou smetanou paní Hicksové (zjistili jsme, že se dá koupit pod názvem šlehačka) byly omelety ze škeblí přímo nezapomenutelné.

Popravdě řečeno, veškeré naše jídlo bylo pozoruhodné díky přírodním zdrojům kraje. Mým návštěvníkům dokonce chutnala i místní pálenka, nejlepší, jakou Maxwell Fordjefferson vyráběl, a která byla opravdu dobrá protože Jeff byl vyhlášený kořalečník široko daleko a pocházel z dlouhého pokolení kentuckých kořalečníků. Sám nikdy nepil a svoji whisku zkoušel hmatem. Tvrdil, že těch pět litrů, které dal Bobovi těsně předtím, než přijeli naši hosté, bylo dobrých na omak a nevonělo zle.

Přes všechno to dobré jídlo a hmatatelnou jemnost whisky slyšel Bobův švagr kojoty, kteří celou noc tesklivě vyli, a cítil zarážející blízkost hor. Pozoroval majestát panenských stromů rozprostírajících se v dlouhých kilometrech, ale také postřehl, jaký pocit samoty a opuštěnosti tahle perspektiva vzbuzuje. Těšil se z křišťálové nádhery letního rozednívání, ale pomohl mi podpálit dřevo. Chutnala mu pramenitá voda, ale pomohl mi ji nanosit. Prohlížel Bobovy záznamy o snůšce vajec a obdivoval zdatnost našich slepic, řízených Bobovou mistrnou rukou, ale pravil: „Se slepicí se nedá komunikovat, a to mi u ní vadí. Kdybyste při péči o slepice vycedili krev vlastního srdce, nezískáte od nich nic než kdáknutí. Kočky můžete hladit, se psem se pomazlíte a na koni jezdíte, ale se slepicí se nedá dělat vůbec nic, jenom ji sníst.“ Jerry také řekl: „Podle mého názoru je tohle báječné místo na pokání, ale peklo pro život.“

Bobova sestra řekla: „Ale Jerry, to měsíční světlo, hory, ten klid a to jídlo! Je to prostě sen.“ Jerry odvětil: „No jo, ale my bychom si raději zakousli chleba se šunkou v nádražní restauraci v New Yorku, viď, Betty?“ Vynutil si, abych mu ukázala všechny své kresby, a řekl, že v mých akvarelech je velká síla a že nesmím přestat malovat. Pokoušela jsem se vymyslet uskutečnitelnou oběť, jakou bych se mu odvděčila.

Bob s mými kresbami zacházel vždycky jako s určitým druhem nevyléčitelné choroby na způsob malárie a já jsem se na něj rychle podívala, abych viděla, jak zareaguje na Jerryho názor. Vůbec neposlouchal - četl si v odborném časopise o kroužkových červech.

Když u nás byla Bobova sestra s manželem, vyjeli jsme si na nádherný výlet. Zamířili jsme dolů k Zálivu Objevu, pak nahoru do Port Angeles a dál k jezeru Crescent a Sutherland. Byl to výlet, který dokázal, že občas i splněné přání je hezčí než očekávání.

Aničku jsem nechala u paní Hicksové, pan Hicks slíbil, že nám sebere vejce a nakrmí slepice, prasátko, tele a další a v devět ráno jsme už byli na cestě. Takový den si člověk ve vzpomínkách uloží jako poklad a občas ho vezme do rukou, mazlí se s ním a vzpomíná.

Hned na začátku nás uchopila pevně za ruce cesta k Zálivu Objevu a pevně nás vedla; neposkakovala a nekroutila se kolem hor, aby zvědavce k smrti vyděsila, což je zvykem horských cest. Jeli jsme mezi stráněmi rododendronů, řadami velkých cedrů a jedlí nahoru v mírném stoupání a povlovně krouženými zatáčkami, až jsme se dostali k vrcholu hor, k pevně oplocené vyhlídce jménem Vraní hnízdo. Bylo tam dost místa a mohli jsme s vozem zacouvat a otočit.

Vystoupili jsme na samém krajíčku, takže mezi námi a zálivem sta a sta metrů pod námi nestálo nic než žlutá silniční zídka - všechno, co bránilo v rozhledu, bylo odstraněno.

Byli jsme vysoko a den byl tak jasný, že jsme viděli úžinu Juan de Fuca a Victorii v Britské Kolumbii. Neodbytně se mi vtírala představa, že kdybych si bývala vzala s sebou brýle, mohla jsem zahlédnout starý Londýnský most a pařížský Vítězný oblouk.

Tenhle záliv pojmenoval kapitán Vancouver, který vyhledal zdejší klidné vody v roce 1792, když potřeboval opravit svou loď Objev, a za odměnu pokřtil záliv na Záliv Objevu a malý ostrůvek, zarputile sedící v bráně a odrážející bouřky a nájezdy vysokého moře, pojmenoval Ochranný ostrov.

Záliv má tvar podkovy, je zářivě modrý a překrásně lemovaný bělostným břehem a tmavými lesy. Dívali jsme se, jak daleko vpředu malý dřevařský vláček složil náklad sirek a znovu s funěním supěl do kopce. Ostře a jasně zazněly signály píšťaly jeřábu někde v horách za námi. Přímo dole jsme rozeznali malinké tečičky pobřežních domků a vůbec si nedokážu představit, že mohly stát na tak nebezpečném místě, protože jediný nedbale skopnutý kamínek tady shora mohl strhnout cestou tolik dalších, že by rozbořily střechu. Tu a tam se statečnýma nohama držel holého útesu nějaký strom, opíral se proti větru a vlasy mu vlály přímo k moři.

Když jsme se rozloučili s vyhlídkou, cesta nás ohleduplně znovu položila mezi stromy, které nás chránily před úzkost nahánějícími rozhledy, a než jsme se nadáli, přejížděli jsme po mostě přes přílivem zaplavované písčiny. Jeli jsme kolem vody až do Dungenessu, proslaveného lovišti krabů, a pokračovali Sequinskou nížinou - krajem bohatým dobytkem a mléčným průmyslem. Kulili jsme se mezi pěkně udržovanými ohradami, mezi stády čistých a upravených guernseyek seyek a mezi prostornými sýpkami, až jsme se dostali nahoru, na dlouhý hřeben kopce a do předměstí.

První, co nám padlo do oka, byla veliká reklama firmy Penny a byli jsme v Port Angeles. Port Angeles děkuje za svůj rozmach zřejmě papírnám a jejich zápachu a leží na úžině Juan de Fuca proti Vancouverskému ostrovu. Je to krásné město, jehož všechny ulice končí u vody. Dlouhá kosa vybíhá do zálivu jako napřažená paže. Domky a zahrady hnízdí na stráních, které se strmě zdvihají nad průmyslovou oblastí a pak se zase úslužně napřimují do náhorní roviny s výhledem na Victorii v Britské Kolumbii, na pohoří Olympik a na nákladní lodě plující v temné modři průlivu.

Poobědvali jsme v nejlepší restauraci, naškrobené bílými ubrusy a lepší společností. Bob měl na sobě flanelové kalhoty a sportovní sako a tak příšerně se sem nehodil, že mi skoro nechutnalo.

Když jsme se dostali zpátky k Zálivu Objevu, byl už soumrak, ale Bob chtěl za každou cenu zastavit u „Zámečku“, což byl rozpadlý a opuštěný starý statek, rozprostřený na výběžku nad Zálivem Objevu proti Vranímu hnízdu. Před mnoha a mnoha léty prý jakéhosi dřevařského magnáta ze zvláštních mužských důvodů napadlo, že by se tohle místo báječně hodilo jako sídlo pro jeho mladou jihoamerickou nevěstu. Ale ona (a já se jí nedivím) tu setrvala dva měsíce a poté poslala politiku dobrého sousedství k čertu a utíkala domů tak rychle, jak jí její drobné jihoamerické nožky dokázaly unést. Dřevařský magnát z toho byl na větvi, urazil se, všechno to tu pozamykal a už se sem nikdy nevrátil.

Hlavní budova, viktoriánská dáma vysokého stylu, se ježila kopulkami, balkónky a komíny. Polorozpadlé verandy a nezasklená okna dodávaly celku vzhled vrásčité a bezzubé stařenky. Vzadu se krčila hromada příbytků pro služebnictvo a domky správců, na druhé straně příjezdové cesty byly chlévy a hospodářská stavení. Po okraji celého výběžku byly rozesety budovy, sady a zahrady, tak zarostlé mlázím, jedlemi a ostružinami, že jsme rozpoznali, co kde bylo, jenom když jsme klopýtali přes rozbité kousky plotů.

Do hlavní budovy jsme vstoupili, když už byla úplná tma, a rozvrzaná prkna, úlomky padající omítky a míhající se netopýři nám naháněli husí kůži a my jsme šeptali, dokud nepřišel Bob, který se zdržel prohlídkou nějakého starého pluhu. Bob hlasitě přidusal, mlátil dveřmi a pronášel své komentáře zvučně a srdečně. Taneční sál grošovaný stíny vydechoval atmosféru dávných snů a romantiky, a Bob začal oklepávat stěny, aby poznal, kudy vedou nosné trámy.

,,Možná že by se ti sem vešly tři nebo čtyři stovky slepic, kdybys to tu a tam vyspravil,“ poznamenala jeho sestra chladně. Bob se dobrosrdečné rozesmál.

,,V tomhle domě, i když je tak starý, je pár báječných trámů,“ odpověděl, „kdyby mi je dali levně, vyplatilo by se strhnout to a odvézt dřevo k nám na farmu na novou slepičárnu.“

Vyvolal takovou bouři odporu, že přestal se svým hovorným komercialismem, ale zatímco jsem si já prohlížela malé jeviště na konci tanečního sálu a představovala jsem si jihoamerické hudebníky hrající lítostivé nevěstě plnokrevnou jihoamerickou hudbu, Bob - jak jsem mu poznala na očích - v duchu kladl pod okna hřady a kukaně.

Nahoře se táhly nekonečné chodby a asi dvacet ložnic, ale pouze jediná a těsná koupelna s vysokou vanou z šedého mramoru. Hlavní ložnice v průčelí domu měla balkón toužebně se naklánějící k vodě hluboko pod námi.

Když jsme vystoupili do druhého poschodí, posvítil nám měsíc na rozbité schody, na pavučiny v koutech a do rozpadlých přístěnků a Bobova sestra a já jsme zatoužily po teplé kávě. Ale Bob, neustále kurážný a veselý, nás donutil vystoupit na chatrný balkón a shlédnout dolů na světélkující trup staré plachetnice, ležící na dně zálivu. Svírala jsem křehké zábradlí pokryté pavučinami a husí kůží a čekala jsem, že mi každou chvíli padne na rameno chlupatá ruka a já se otočím a budu stát tváří v tvář Drákulovi.

Nostalgicky jsem si představovala náš útulný dům, pečené studené kuře, horkou kávu a všechny přízemní budovy útulně připláclé k zemi.

Kdykoli se zavíraly dveře za některým odjíždějícím hostem, zavíraly se také nad společenskou konverzací u večeře, nad chutí uspořádat květiny ve vázách a lakovat si nehty. Když odjela Bobova sestra s manželem, uložila jsem své akvarely ke svému prvnímu korzetu a trudnomyslně tisknouc k srdci nový zavařovací hrnec jsem zapadla do starých kolejí.

O SLUŠNÉM VYŠÍVÁNÍ A NESLUŠNÉM ČTENÍ

V důsledku sobě vlastní organizační neschopnosti jsem si při stěhování na farmu přibalila místo knih krabici starých školních učebnic a dětských povídek. V zoufalství a v opuštěnosti jsem nejdříve přečetla Pět malých pepřů, Aldenovu Encyklopedii a Dějepravu. Četla jsem to každé zvlášť, dohromady, na střídačku a znovu a znovu. Také jsem četla časopisy, noviny a jakékoli a veškeré katalogy. Půjčovat knihy jsem si nemohla, protože moji sousedé zásadně nečetli. Čtení bylo známkou lenosti, vychloubačnosti a celkového rozpadu osobnosti.

Horalské hospodyně vyšívaly. Vyšívaly ubrusy a potom je vybílily, takže to vypadalo, jako by byly ne vyšívané, ale zašívané. Vyšívaly povlaky na polštáře tvrdými škrabavými puntíčky a květinkami. Vyšívaly a obšívaly každičký steh na šatečkách svých dětiček a vyšívaly, paličkovaly, háčkovaly a jinak zohavňovaly své vlastní spodní prádlo, kapesníky, ubrousky, pentle, dečky, přehozy, prostěradla a ubrousky. Nazývaly to „vozdobování“ a říkávaly: „Mušim si vozdobit pár polštářů.“

Byl to úkon, kterému se věnovaly od kolébky až po hrob, leč protože se mi nelíbí a nemám ráda vyšívání v žádné formě, rozhodla jsem se, že mě mohou třeba přikřížkovat na kříž, ale že se to učit nebudu. Jsem ten typ žen, které naši průkopničtí otcové s nadšením odevzdávali Indiánům za rukojmí.

Psala jsem domů dlouhé prosebné dopisy, aby mi vybrali a poslali mé knihy, ale bydleli jsme tak daleko od jakékoli hlavní cesty a k odeslání čehokoli většího než dopis bylo zapotřebí tolika lidí a tolika zařizování a vyjednávání s dopravními autobusovými společnostmi, přívozem, řidičem autobusu a farmáři na trase, že jsme se nakonec rozhodli, že se nic posílat nebude. Maminka slíbila, že je přivezou, až k nám poprvé pojedou.

Na první návštěvu přijeli tak obloženi cukrovím, cigaretami, ovocem, časopisy a dárky do domácnosti, že jsem se styděla poptat se na knihy, na které očividně zapomněli. Následující návštěvy dopadly jako ta první. V mezidobí jsme si horečnatě dopisovali o knihách, posílali jsme si sem a tam seznamy a hádali jsme se, kdo komu půjčil čí knihu, ale potom se na knihy vždycky zapomnělo.

„Zapomněli jsme je na přední verandě!“ „Zapomněli jsme je v garáži!“ „Jsou naskládané v hale,“ naříkali, ale já jsem znala pravdu:

Za prvé byla většina mých knih rozpůjčena, nikdo samo sebou nevěděl komu (jako například první vydání Ďáblova slovníku Ambrose Bierce, které jsme nikdy nevystopovali), a za druhé balení knih není přesně ta práce, do které se člověk pustí jen tak pro radost, a tak to pořád odkládali, a když nadešel čas odjezdu, prostě na to zapomněli.

Pokaždé když jsme jeli do města, jsem marně hledala nějakou půjčovnu knih a hodlala jsem zjistit, kde je veřejná knihovna, a pokaždé jsme se vraceli domů s krmením pro slepice a s nákupem potravin, ale bez knih.

Kdyby byl Bob oné větrné soboty prvního listopadu nezaparkoval tam, kde zaparkoval, pravděpodobně bychom byli nikdy nenašli knihkupectví, přidřeplé a přikrčené na hlavní ulici mezi továrnou na sýr a holičstvím.

„Podívej se,“ křikla jsem rozčileně na Boba, „tady je nový obchod!“ a ukázala jsem na mírně pokřivený nápis, bojácně hláskující svůj název. Když jsme knihkupectví navštívili, pochopili jsme, že ačkoliv to byl vskutku nový obchod - pro město něco jako zázrak - jeho otevření se velice podobalo kytici zvadlých květin.

Dveře knihkupectví se otevíraly na nesprávnou stranu, takže jsem se - shazujíc věci z poliček - nejdřív připlácla bez dechu ke zdi, než jsem se slušně vpravila do místnosti.

Slečna Wetterová, majitelka a prodavačka, čpěla mazáním na revma a vypadala, že se snaží seč může, ale že mnoho nemůže. Byla velice hubená, věku jakéhokoli po pětatřicítce a měla vadný slzný váček u pravého oka. Neustále si zvedala brýle a otírala oko, vytahovala sukni a stahovala svetr. Byla neobyčejně hluchá a mluvila nosem. Její zboží, ceny a nálada byly na prachnízké úrovni.

Prohlédla jsem si zásobu knih a podle názvů jsem usoudila, že jí je zanechal nějaký odumřelý příbuzný. Bylo tam několik životopisů Krista, Brewstronovy Milióny, Široká cesta Jeffreryho Farnola, Zarathustra od Francise Mariona Grawforda, Šejk, několik Eleanor Glynnových, Zane Greyů a Kathleen Norrisových. A pak několik knížeček básní, vázaných v zářivých květovaných vazbách: Moje knížečka básní, vázaná v maceškách, Básně, které miluji v pomněnkách a Ruku v ruce v sedmikráskách. Také několik knih pro děti, hodně staré dějepisy a jeden nebo dva slovníky. Jediné pozoruhodné, co bych mohla říci o zboží v tomto knihkupectví, bylo, že ve srovnání s ním se telefonní seznam jevil jako počteníčko.

Ptala jsem se po nějaké detektivce. Přesně jsem pravila toto: ,,Máte nějaké detektivky?“ Slečna Wetterová odvětila: „Je to hdozně bilá pdáce, botkám boc bilých lidí.“

Promluvila jsem hlasitěji: „Nemáte tu něco napínavého?“ Odpověděla: ,,A seb na to saba.“

Já byla zřejmě taky.

Zařvala jsem: „DETEKTIVKY! NĚCO NAPÍNAVÉHO! DETEKTIVKY!!“

Pohrabala se v zásuvce pod pultem a nakonec našla malý zápisník, šťastně se usmála a řekla: „Dolar bděsíčně a můžete si bokaždý bučit dvě kdížky.“

Vylovila jsem z kabelky starou obálku a vypsala seznam knih, po nichž jsem prahla, zaplatila dolar a zakoupila nějaké nové časopisy. Když jsem odcházela, sundala si slečna Wetterová brýle nejméně poosmé, otřela slzící oko a záhadně prohlásila: „Seb debrve da sdánce sedumdesát dba!“

Chtělo se mi odpovědět: „Děvenko, jsi ještě mnohem víc pozadu, než si myslíš.“

Za čtrnáct dní jsem jela znovu do města a vyhledala slečnu Wetterovou. Zainstalovala si ve svém krámku velice páchnoucí petrolejová kamínka, ale jinak to bylo druhé dějství - stejná scéna, stejné kostýmy, stejné knihy, neslyšela ani slovo z toho, co jsem povídala, a hloubala v seznamu, který ode mne byla obdržela, tak, jako bych jí ho dala před půlhodinou a ne před čtrnácti dny. Napsala jsem to všechno znova, ale nebyla jsem si docela jistá, že slečna Wetterová není také slepá.

Tímto způsobem jsme pokračovaly až do února. Pak jsem požádala Boba, aby zašel do knihkupectví se mnou a zkusil, jestli by se mu nepodařilo se slečnou Wetterovou něco udělat. Nejprve se vzpouzel a namítal, že se mu vůbec nezdá, že by mi mohl být k nějakému užitku, pokud nechci, aby ji obrátil nohama vzhůru a knihy vytřásl. Ale hleděla jsem na něj psím zrakem a tak jsme vstoupili společně do knihkupectví. Bob zapojil celou stopadesátiwattovku svého šarmu, ani o čtvrtinu nezvýšil svůj přirozeně tlumený a zastřený hlas a hrome! - slečna Wetterová rozuměla každičkému jeho slovu. Oko jí slzelo zcela minimálně a minimálně ho otírala, minimálně se tahala za svetr a vytasila dvě detektivky, z nichž jsem já četla pouze jedinou.

Také mu sdělila - mne si vůbec nevšímala - že se jí podařilo nedávno zakoupit velice pěknou pojízdnou knihovnu a že čeká na zásilku knih, jsou prý už na cestě. Bob byl veledvorný - málem jí zulíbal ruce a já jsem se tak nadchla nadějí, že dostanu nějaké knížky, že jsem velkomyslně mohla ignorovat, že mne ignoruje, a slečna Wetterová zářila tak, že jsem se bála, aby jí žíly nepopraskaly ve švech.

A od toho dne měl Bob i nadále se slečnou Wetterovou ohromné úspěchy a vracel se domů obložen knihami a brožurkami na téma Malá farma - velké výnosy; Coccidiosis - její příčiny a léčba; Kolik slepic může zvládnout jeden farmář a tak dále, a mně nosil první knížku či spisek, který padl do ruky jemu nebo slečně Wetterové.

Přislíbená knihovna, kterou slečna Wetterová údajně zakoupila, se nedostavila, anebo, jak jsem se domnívala, hned když nám o koupi pověděla - to byla knihovna stejného druhu jako její vlastní a nové „Životopisy Kristů“ a „Druhy hnojiv“ a různé příručky se stmelily s její vlastní knižní zásobou k nerozeznání.

Do jedné zásilky, kterou pro mne slečna Wetterová vybrala a kterou Bob doručil, zařadila titul „Operní díla - vyprávění přístupné předškolní mládeži“ a „Naši jedenáctku“. Zkrátka a dobře o knihovně slečny Wetterové nemohu říct nic lepšího, než že pokud to byla knihovna pojízdná, nechtěla bych zažít, jaká by byla ve stavu nepojízdném.

Koncem onoho druhého léta mi slečna Wetterová zaslala seriál článků vystříhaných z nějakých novin (s plánovanou a důmyslnou zlomyslností). Bylo to o nějaké paní a jejím manželu, jenž byl dost k ničemu. Tenhleten párek se dobrovolně usídlil na pobřeží Tichého oceánu v krajině necivilizované a barbarské. Hrdinka byla velice, velice zdatná a uměla všechno, dokonce se živila mořskou trávou a nedopustila, aby její manžel sáhnul na jakoukoliv práci. Neměla elektřinu, vodu, rádio, záchod, koupelnu, biograf, sousedy ani peníze a byla šťastna. Děsné se jí to líbilo. Jsem úplně přesvědčena, že mi to slečna Wetterová poslala (a možná že v tom měl prsty také Bob), aby zdůraznila, jak úplně nezdatná jsem já. Zbytečně se namáhala, bylo mi to jedno.

Články na mne zapůsobily úplně stejně jako jedna knížka, kterou Drahábabička poslala Mary a Clevovi a mně, když jsme ještě byli malí. Útlý svazeček měl tmavě červenou obálku, ocelorytinové ilustrace a překypoval moudrými myšlenkami na způsob: „Ptáčci ve svých hnízdečkách jsou svorní a nehádají se“; „O malé pilné včeličce“; „Když se ruka k ruce vine, tak se dílo podaří“; „Přežíváme ve své práci“; ,,S chutí do toho, půl je hotovo“; „Ranní ptáče dál doskáče“ a další a další v tomto tónu.

Knížka se nám nijak zvlášť nelíbila, protože obrázky byly ošklivé a obsah nudný. Mnohem raději jsme měli „Otrhánka Péťu“, kde byly děti s vypoulenýma očima a ulámanýma nohama a zcela bezcharakterní. V té malé červené knížečce bylo jedno heslo, které nás dokázalo úplně rozzuřit. Znělo: „Když se ti práce nepodaří napoprvé, snaž se, snaž se, snaž se znovu!“ A na obrázku dřepěla na malé židličce ulízaná šilhavá holčička, na cudně zkřížených nohou měla špičaté zapínací střevíčky a šila šatičky na panenku. Šatičky, na kterých právě pracovala, měly vystřiženou kulatou díru pro hlavu, rukávy jako roury od kamen a kolem té ohavné holčičky ležely na podlaze tucty beztvarých oblečků, které už zřejmě úplně zvorala.

Když jsem dočetla do poloviny druhé pokračování, které mi slečna Wetterová poslala o té statečné Robinsonce, ztotožnila se mi úplně s tou šilhavou vzornou holčičkou. Myslím, že to byla ona v dospělém věku.

Nemám nic proti tomu, aby lidé překonávali nesnáze. Upřímně řečeno, tuhle vlastnost jsem v hrdince článku obdivovala a všechno by bylo docela prima, kdyby se s tím byla spokojila. Ale to ona ne - musela hysterčit, jak je šťastná, že je jí zima a nemá střechu nad hlavou, takže to vypadalo, jako by si z rozmařilosti zajela na prázdniny na Tahiti. Tvrdila, že si nepostavili ani stan - spali na zemi, aby byli blíž Duchu přírody, a místo stropu a stěn jim sloužily stromy a hvězdy. To tedy přehnala. Mrskla jsem článkem přes celou místnost, protože kdekdo ve zdejším kraji ví, že od září až do konce června musíme mít buďto střechu nad hlavou a kolem sebe čtyři stěny, nebo porost z husího peří. A kdybychom si lehli na zem a hleděli k nebesům - jak ona tvrdila - na víc než na patnáct minut, utonuli bychom v setrvalých lijácích.

Byla jsem tak pobouřena nad tím nesmyslným zkreslením skutečnosti, že jsem o tom vyprávěla paní Kettlové. Řekla jsem jí: ,,Ta ženská píše, že spolu spali venku na zemi úplně celý rok.“

Paní Kettlová očividně nepochopila pointu, protože odpověděla: „No, ta teda muší mít kuráž, že vo tom takle votevřeně píše. Mertie Williamsová líhala venku s Chetem Andrewsem a chyt je její táta a to bylo pravý peklo. Byl by Cheta střelil, ale poněvadž měl s Mertie už tak dost trablů, byl rád, že měl vejmluvu a že se jí vdavkama zbavil.“

Paní Kettlová pracovala na ozdobném přehozu. Seděla na černé kožené houpací židli, podlaha kolem ní byla poseta starými novinami a přišívala na vybílený čistý pytel od krmiva malé osmiúhelníčky barevných odstřižků, asi tři centimetry v průměru. Uprostřed vzorku byl veliký jednobarevný osmiúhelník, k jehož každému cípu byly přišity další osmiúhelníky a k jejich vrcholkům zase další. Okraje každého kousku byly pečlivě zahrnuty a drobným stehem přišity k velkému osmiúhelníku a k pytli. Z rozsáhlého klína paní Kettlové spadala kaskáda velikého dokončeného kusu přehozu. Bylo to velmi hezké. Sdělila jsem svůj názor paní Kettlové a ona odpověděla:

„Tydle deky šiju každej rok, vod tý doby, co sem se vdala. Mám je naskládaný ve skříni v hostinským pokoji - řekla bych, že to bude vopravdu hezká památka, co po mně zůstane dětem, až umřu. Měla byste taky šít ňáký deky, místo abyste četla takový pitomý knihy. Když člověk šije deku, tak se vohromně uklidní. Pojte sem, já vám ukážu, jak se to dělá.“

Hmátla dolů a vytasila čistý složený pytel od krmiva a veliký modrý osmiúhelník. Navlékla mi jehlu a přišila středový osmiúhelník na pytel. Pak sáhla za sebe a přisunula na kamna konvici s kávou a obě jsme si sedly k šití.

Paní Kettlová povídala: „Takhle tu sedim a šiju a přemejšlim. Dyš sem se vdala, chodila sem celá čistá a vyparáděná a snažila sem se udržovat dům a děti taky v čistotě, ale taťka je děsně línej starej pacholek a pořád sem se s nim musela jenom štěkat a štěkat a rvát, aby spravil plot, uklidil chlív, aby si utřel nohy, aby se převlík, a nakonec sem to vzdala. Řekla sem si, toho svýho starýho už na čistotnýho nepředělám, tak se mušim předělat já a nebejt čistotná, nebo bysme se museli celej život jenom hádat, hádat a hádat, a tak sem čim dál tím víc polevovala a přišla sem na to, že na tom vlastně vůbec nezáleží, ať je to takhle nebo jinak. Je sice pravda, že mi nosí hnůj do světnice na botách a nečistí chlívy a minulej tejden sme dostali ze sejrárny upomínku, že sme poslali špinavou smetanu, ale má hrozně dobrý srdce a nikdy nezved ruku ani na jedno dítě a vůbec bych neřekla, že by na tom Birdie Hicksová byla s tim jejim křesťanským drhnutím vo tolik lepší.“

Ztěžka se postavila na nohy a pokračovala: „Vyndejte pár sušenek z tý flašky v koutě ve špajzu a já naleju kafe.“ Za nějakou chvíli jsem se vydala domů obtížena vystříhanými osmiúhelníky a návodem na přehoz. Po večeři jsem dokončila jeden díl, a ačkoliv jsem už měla do krvava rozpíchané prsty a skoro jsem oslepla, pobíhala jsem po domě a přidržovala jsem dečku, abych viděla, jestli se hodí na stěnu k záclonám nebo jenom jako přehoz. Bob odmítal projevovat jakékoli nadšení nad mým nádherným novým úspěchem a vytrvale pokračoval v četbě Amerického slepičího farmáře a oddával se neobyčejně nudným pojednáním o slepičím moru. Předčítal nahlas a klesal hlasem na konci každé řádky bez ohledu na obsah. Hodiny na přihrádce nad kuchyňskou výlevkou hlasitě tikaly, Sporák žvýkal své příděly dřeva, Sport kňučel ze spaní, občas zahoukala sova, kojoti se pustili do každonočního vytí a v kraji se rozprostřel večer.

Následujícího večera jsem rozhodnou a rozhodnutou rukou uklidila přehoz na dno zásuvky k šatičkám, které nastříhala „Řikejte mi Myrtle“, roztřídila jsem poslední příděl časopisů od paní Hicksové a spokojeně jsem si sedla k povídce o vraždě v baru.

Paní Hicksová mi laskavě uštědřovala všechny staré noviny a časopisy. Přinášela mi je pečlivě zabalené do svého pohrdání každým tištěným slovem. Omluvou toho, že se takové ohavnosti vůbec vyskytují u ní v domě, byla touha po receptech a návodech na ruční práce a skoro pokaždé se jí podařilo ztratit konec románu nebo detektivky.

V časopisech pro paní a dívky jsem si přečetla tisíce vyprávění o dívkách jménem Ricky, Nicky nebo Sticky a chlapcích, kteří se jmenovali Brent, Kent a Trent. Všichni vydělávali obrovské částky v reklamních kancelářích a dívkám se dostalo naprosto nespravedlivé odměny za to, že byly pitomé a mimořádně protivné - měly veliké byty plné tepla, světla a moderních vymožeností. Jediné, co mě nutilo číst tyhle historky den za dnem, byla naděje, že Ricky, Nicky a Sticky na to nakonec stejně doplatí, ať už to autoři a autorky vědí nebo ne, protože Brent, Kent a Trent přes všechen svůj zázračný obchodní čich a vtipnou konverzaci jsou přece jenom Američani, muži a prototypy průměrnosti (což autoři naznačovali), a proto buďto Ricky, Nicky a Sticky k smrti otráví, protože budou pořád mluvit kolem dokola o slepičích farmách, anebo si nakonec vyzvednou těch svých sto tisíc dolarů a slepičí farmu doopravdy koupí.

„A pak se na vás, holky, kouknu, jestli vám bude do smíchu a jak budou ty vaše naondulované hlavinky vypadat a jak vám to půjde od ruky,“ ušklebovala jsem se, když jsem trhala časopis na kusy a pak zase pečlivě slepovala průsvitnou lepicí páskou, abych si mohla večer přečíst další povídku a znovu se naštvat.

Věrna Marie Jeffersonová, manželka toho kořalečníka, mi posílala stovky Pravdivých příběhů, Pravdivých doznání Pravdivých lásek, Světů snů apod., které si kupovala kvůli obrázkům, jelikož neuměla Číst. Zvládla jsem je všechny a byla jsem okouzlena a zastyděla jsem se. Já si tu stýskám a vůbec nevím, co je skutečné utrpení. Byl snad Bob zloděj? Byl snad Bob vrah? Měla jsem matku alkoholičku? Kouřily moje sestřičky hašiš? Tak na co si vlastně, herdek, stěžuju?

Doplňkem k této četbě byla moje korespondence. Psala jsem dopisy. Psala jsem dlouhé dopisy každému, koho jsem znala, a když jsem tak psala, přemítala jsem, jak je možné, že já, která nemám vlastně o čem hovořit a co sdělovat, dokážu popsat čtyři nebo pět stran, zatímco William Lyon Phelps nenapsal nikdy víc než pár šťavnatých řádek.

Mezi dopisy, které jsem dostávala, byly pravidelné každoměsíční od Drahé babičky, pokaždé nadepsané: „Drahá malá nevěstinko,“ což mě velice dráždilo, protože’ jsem si připadala jako desetiletá školačka s copánky a naboso, vláčená k oltáři obrovským chlupatým surovcem. Dopsala jsem mamince a žádala jsem ji, aby donutila Drahou babičku změnit oslovení, které na mne působí depresivně, ale maminka odpověděla způsobem sobě vlastním: „Proč bych to dělala? Jí se to líbí a tobě to neublíží.“

Abych pravdu řekla, dopustila jsem se velké chyby, že jsem se své rodině o malé nevěstince vůbec zmiňovala, protože od té doby byly všechny dopisy nadepisovány a někdy dokonce i adresovány na obálce - Panně nevěstince.

Jednou odjel Bob zařizovat nějakou obchodní záležitost a nechal mě na usedlosti přes noc samotnou - lépe řečeno myslel, že mě nechal samotnou. Bylo léto a dusno. Obcházela jsem hospodářství, plníc své povinnosti, a kolem horských vrcholů se sbíraly obrovské černé a výhružné mraky a obloha temněla a natékala bouřkou.

Když jsem šla naposled do slepičárny a vracela se zpátky a zbývalo mi jen nakrmit kachny a prasátko, s překvapením jsem našla na dvorku Elwina Kettla v jedné z jeho starých „limuzín“. Povídal: „Máma řikala, že bude bouřka a že u nás máte přespat. Se slepicema bude všechno v pořádku. Vodvezu vás sem hned časně ráno. Máte si s sebou vzít flašku pro mimino a ject hned.“

Pozornost paní Kettlové mě dojala, ale nebyla jsem si zcela jista, jak bude zorganizováno přenocování. Zbytečně. Paní Kettlová mě odvedla nahoru do pokoje pro hosty, který byl čisťounký a bez poskvrnky a s velkou mosaznou postelí, zdobenou překrásným sešívaným přehozem. Na zemi ležel pěkný oválný koberec, na oknech načechrané čisté záclonky a pak tam ještě stála veliká komoda s vyšívanou dečkou a podlouhlým vyšívaným jehelníčkem, perleťová souprava hřebenů a kartáčů na vlasy („v luxusním provedení“ - jak pravil katalog) a s vázou velkých Červených růží z krepového papíru.

Bylo tam velmi útulno, zatímco za oknem do sebe šťouchaly a dloubaly a výhrůžně vrčely tmavé mraky a ve vrcholcích stromů kňučela meluzína.

Paní Kettlová mi ukázala skříň plnou deček, dětských botiček a praménků vlasů dětí, zásuvky sekretáře naplněné vánočními dárky, ještě v krabicích a nikdy nepoužité a sestávající převážně z nočních košil s krajkovými sedélky, z ručníků a žínek, osušek a háčkovaných deček.

Když jsme si to všechno prohlédly, vypukla bouřka naplno, hromy řvaly a blesky se křížily a déšť neústupně bušil do střechy nad našimi hlavami. Paní Kettlová mě musela opustit a vyšla shledat nějaké plechovky a kastroly kvůli střeše, která protékala už alespoň deset let. Taťka se ještě nedostal k tomu, aby ji spravil, a vítr rok co rok odtrhl další šindele, do domu zatékalo víc a víc, až dozrála situace do stadia, kdy paní Kettlová chovala nahoře na chodbě obrovskou řadu plechovek, konvic a kastrolů. Při prvních krůpějích deště je všechny rozložila po horním poschodí. Anička a já jsme dostaly přidělené dvě prázdné kávové konvice - jedna měla spát u nohou postele a jedna u skříně. Když jsem Aničku svlékala a připravovala do postele, podmalovávala nám tuto večerní scénku hudba kapek, tleskajících na dně plechovek.

Nakrmila jsem Aničku a uložila jsem ji do postele a zašla jsem do kuchyně za Kettlovými. Skončili už také se svými povinnostmi a seděli kolem kuchyňského stolu, četli noviny a rozprávěli o tancovačce, na kterou se chystali starší chlapci a která se konala asi sto kilometrů odtud. Jediný pojízdný vůz neměl světla a Elwin ho zřejmě hodlal řídit po horských cestách jenom po čichu. Mamina Kettlová mírně protestovala: „Elwine, už si vobrátil na střechu tam na tý cestě tři vozy a dva spadly až na dno rokle. Měl si štěstí, že si je vobrátil na střechu zrovna na tom místě, ale jesli sjedeš ze silnice tam u těch starejch dřevařů, nevodneseš to jenom ňákou zlomenou rukou nebo nohou.“ Elwin odvětil: „Ále, dyť já mám tu silnici přečtenou jako knížku.“ „A na kerý stránce toho svýho čtení si byl, dyš si sjel ze silnice tenkrát potřetí?“ zeptala se mamka.

Elwin na to: „No jo, ale to sem jednou píchnul, jednou se mi zlomila osa a potřetí sem měl smyk.“

Taťka pravil: „Jenom aby ši vědíl, že ža švuj funuš ši platíš šám.“

Elwin se rozmrzel: „Jo, tak to bych teda podle tebe měl vylízt z rakve a jít dělat, dokuď nebudu mít na ten fůnus?“

Všichni se zasmáli a taťka řekl: „To nejni k žádnýmu smíchu. No, a čo bude š večeří, mámo?“

A tak jsme tedy s maminou nosily na stůl veliké mísy vařených fazolí, vařené makaróny a pečené brambory. Na stole už stála nakládaná zelenina, chléb, zavařené broskve a sušenky. Všichni jsme popíjeli kávu, silnou, ale ne trpkou, čerstvě vařenou po mém příjezdu.

Po večeři jsme s maminou sklidily nádobí, ale nemohly jsme je mýt, protože se nejprve musili nad výlevkou opláchnout starší chlapci (nic moc) a upravovat si vlasy do slavnostního účesu na tancovačku. Když konečně odjeli s napomenutím, aby se vrátili včas k dojení a aby jeli pomalu (což bylo zřejmě napomenutí zbůhdarma), umyly jsme konečně s maminou nádobí, zatímco taťka a další tři chlapci rozebírali v koutě kuchyně jízdní kolo.

Prostor za kamny a kolem bedny na dřevo už nenesl stopy kuřecí líhně, k níž sloužil zjara, nýbrž se odtud táhl těžký odér z taťkových zavlhlých šatů, z pracovních obleků a z mnoha párů bot - což se všechno sušilo a pařilo kolem trouby.

Odér neodér, v kuchyni Kettlových bylo lidské teplo, které se nedalo srovnat se samotou mé čisté kuchyně nahoře v horách. Kettlovi - nepochybně v důsledku svého existenčního zápasu - měli silně vyvinutá rodinná pouta. A toho bouřlivého večera mě laskavě a srdečně přijali mezi sebe. Byli jsme „my Kettlovi proti všem“.

Pracovaly jsme s paní Kettlovou na přehozu, tu a tam jsem přiložila dřevo do kamen a pomlouvaly jsme každého, kdo měl víc světských statků než Kettlovi. „Karlík Johnsonů mušel koupit dvaasedumdesát sloupů kvůli tomu, aby si zavedli do statku eletriku, a eště navrch jim s tim mušel pomáhat a myslíte, že byla Netinka spokojená? Nebyla. Že prej eště potřebuje eletrickej sporák, pračku, eletrickou žehličku a lux. Jééééžkový voči, povídám jí, čovek by řek, že si ňákej mrzák.

Já sem prala na patnáct dětí a všecko na valše a jenom s ruční ždímačkou a eště mě do žádný nemocnice nevodvezli. To sem jí pověděla.“

„Žastavil šem še tam včíra,“ podotkl taťka, míchaje na kamnech nějakou děsivě zapáchající kaši k spravování duší, „a Karlík zrovna žabíjel, tak sem mu žek vo kuš bůčku, páč už žabíjel druhý prase a páč nemohli voni dvá šníšt čelej bůček, ale ten šmradlavej pacholek žek: ,Pane Kettl, ještlipak víte, že já porážim dobytek, protože potřebuju mašo?‘ a já šem še tak dožral, že šem tam žapomněl to krmení pro šlepiče, čo šem ši vypučil.“

Mamka Kettlová pravila: „No, já bych mu na to pověděla, aby si ty svý bůčky strčil někam.“ Já jsem řekla: „A co jiného by s takovou spoustou masa mohli dělat?“

Mamka pravila: „Ale, asi to daj ňákejm Netinejm příbuznejm. Vona je příbuzná s každým parchantem široko daleko.“

Já jsem řekla: „Nic si z toho nedělejte, až budeme zabíjet naši Gertrudu a Elmera, dám vám všechny žebírka a bůčky, kolik jich dokážete sníst.“

Mamina řekla: „Vy s Bobem ste vopravdu dobrý sousedi, Betty. Ale pámbů ví, že některý tydle hajzlové asi vůbec nevedl, co znamená bejt soused. Přistav to kafe na kamna, táto.“

Kolem půl desáté jsme si šli všichni lehnout. Já jsem se oblékla do svého svátečního flanelového pyžama a zrovna jsem se chystala sfouknout svíčku, když mě mamina zavolala do jejich ložnice, přes chodbu. Uchopila jsem svíčku a po špičkách přešla síň, která se táhla podél celého domu a z níž vedlo osmero dveří kromě mých a Kettlových. Trochu jsem váhala, než jsem vstoupila, ale mamina stála u okna zahalena v obrovském flanelovém županu a kývala na mne.

„Postavte svíčku na toaletku a pojte sem,“ šeptala rozechvělým hlasem. Měla široce rozevřené okno a vlhký noční vzduch přinášel sladkou vůni mokré země a nejrůznějších květin a bylin, které obrůstaly ve velkých trsech okno ložnice Kettlových. „Koukejte, támdle dole u jižních vrat uhodil blesk do starýho javoru,“ ukazovala mi.

Podívala jsem se a rozeznala obrysy uraženého javoru. Ležel přes cestu a druhá polovina, potrhaná a krvácející, se rýsovala proti průzračné obloze letní noci. Déšť ustal, ještě když jsme seděli u večeře, a z bouřky nezbylo nic než tenhle umírající strom a kap, kap, kap, odkapávání děravých okapů.

Mamina hleděla na padlý strom zarmouceně, až morbidně ještě několik dalších minut. Pak opatrně a důkladně zavřela, vzala svíčku z prádelníku a postavila ji na křeslo vedle postele, odkud se ozývalo rytmické a těžké oddechování a občasné zachrápání. Taťka zřejmě tvrdě usnul, sotva dopadl na lůžko, a asi byl strašlivě unavený, protože jsem zaznamenala, že má na hlavě plstěný klobouk, stažený hluboko přes uši, a obvyklé vrstvy špinavého spodního prádla a špinavých svetrů.

Mamina ztěžka dopadla na postel, takže taťka vyletěl a naklonil se do značně nebezpečného úhlu, ale neprobudil se.

„Taťka nosí dycky do postele klobouk. Říká, že jinak nastydne na hlavu,“ podotkla mamina a já jsem si uvědomila, že jsem fascinovaně a neslušně civěla na taťku, jehož knír se zachvěl při každém zachrápání, zatímco obočí se při každém nadechnutí výhrůžně svraštilo. Spěšně jsem uchopila svíčku a odešla.

Když jsem se uvelebila vedle Aničky a položila tvář na jeden z nejsvátečnějších polštářů paní Kettlové, věděla jsem, že se ráno probudím s obtiskem květinového koše na tváři.

Francouzské uzlíčky jsou nejtvrdší, připomněla jsem si ospale a zavrtala jsem se hlouběji do postele. Ještě jsem zauvažovala, jestli si taťka zul holínky.

S LUKY A ŠÍPY

Indiáni z pobřeží Tichého oceánu se podobali obrázkům v kalendářích vydávaných Velkou severní železniční společností právě tak málo, jako se šneci podobají vodním vážkám. Je sice pravda, že většina Indiánů, které jsem znala, byli míšenci, ale i těch několik plnokrevných, jež jsem viděla, mě v žádném případě nepovzneslo do vytržení. Indián od tichomořského pobřeží je ouřezkovitý, s bočitýma nohama, snědý, ploskonosý, má plochý obličej, je špinavý, nezdravý, tupý a podlý. Mezi tou spoustou, kterou jsme poznali, bylo také pár výjimek.

Mezi ty výjimky patřili bratři Swensenovi, Clamface, Crowbar a Geoduck. Byli to Bobovi přátelé. Ke svým přátelům jsem je počítat nemohla, protože si žen vůbec nevážili a Bobův vztah ke mně vůbec nedokázali pochopit. Bob byl tak vynikající lovec, výborný střelec, mrštný a silný a mužný a přesto, když jsem já, pouhá manželka, požádala, aby mi přinesl nějaké dřevo, namísto aby odfrkl: „Stará, drž hubu“ nebo mě vzal dobře mířeným levým hákem pod bradu, poslušně mi vyhověl.

Většinou se netajili svým znechucením nad tímto Bobovým postojem. Mlátili své manželky, aby měli nějaký pohyb, a ani na chvilku by je nenapadlo snížit se k nemužným úkolům jako štípání dřeva nebo nošení vody, právě tak jako by nikdy nepřicházelo v úvahu pomáhat s prádlem.

Přinášeli Bobovi zvěřinu, metráky zvěřiny, škeble, kraby, ústřice, bažanty, křepelky, lososy a whisky. Někdy také přinášeli nezdůvodněné a obávám se, že nezdůvodnitelné kýty jehněčího nebo telecího a toho druhého léta se jednou večer objevili při večeři s lískou plnou uzených lososích bříšek. Vdusali do kuchyně a postavili lísku doprostředka místnosti. Potom Geoduck uchopil špinavýma rukama jednoho uzeného lososa a opatrně odřízl Bobovi plátek na ochutnání.

Často mě rozčilovalo, že se mnou jednají s menší vážností než s Bobem, ale tohle nebyl ten případ. Četla jsem, že Indiáni si libují ve shnilých lososech, a ačkoliv jsem mohla předpokládat, že Clamface, Geoduck a Crowbar byli na tohle příliš civilizovaní, špína na ruce, která se lososa dotýkala, byla nejméně týden stará a bůhví, kdo všechno na tu rybu sahal v celém průběhu lovu, čištění a uzení.

Zlomyslně jsem se zašklebila na Boba, když si s roztaženým chřípím a našpulenými rty kladl lososa do úst. Po prvním zažvýkání ale z jeho tváře zmizela veškerá nechuť. Úplně dobrovolně šel a uřízl si další plátek a pak uřízl jeden pro mne a trval na tom, abych ho okamžitě snědla. Jestliže ten losos byl původně shnilý, nemohu prohlásit nic jiného, než že my Indiáni milujeme shnilé lososy. Bylo to báječné, ale s klesajícím srdcem jsem si uvědomila, že k mým zavařovacím povinnostem přibude povinnost udit lososí bříška, a abych se to naučila, budu se vší pravděpodobností nucena strávit několik dní ve vigvamech Clamface nebo jeho bratrů nebo prostě tam, kde bydleli.

S bratry Swensenovými jsme se seznámili asi tak za týden po tom, co jsme se na hospodářství nastěhovali, a když jsem pozorovala, jak se vyvíjí Bobovo přátelství s nimi i s dalšími Indiány, pochopila jsem, proč se muž o tolik snadněji přizpůsobí novému prostředí a novým lidem než žena.

Muži jsou co do přátelství mnohem méně nároční. Žena chce, aby její přátelé byli dokonalí. Utvoří si představu, obvykle dost podobnou sobě samé, položí přítelkyni do téhle formičky a trápí se a přežvykuje každý malý nedostatek, který není v souladu s obrazem, jejž si vytvořila. S něčím, co nedosahuje devadesátiprocentní shody, se vůbec nezabývá a těch devadesát procent bere, jenom pokud zbývajících deset se slibně utváří, takže se dá počítat, že v krátké době dozraje v úplnou totožnost. Přátele, jejichž nedostatky bijí do očí nebojsou nenapravitelné, odkládá jako špatně padnoucí šaty, i kdyby to mělo znamenat, že nebude mít vůbec žádné přátele, protože je bez přátel zřejmě šťastnější než s nějakou nedokonalou bytostí, jíž by byla nucena činit ústupky.

Mužský má kamaráda. Tečka. A s tímhle kamarádem se kamarádí proto, že oba chodí střílet kachny. Skutečnost, že slovní zásoba přítele sestává výhradně z jednoslabičných výrazů, že se myje zřídkakdy, že žvýká tabák a neustále si odplivuje, většinu času je úplně opilý a ženské nemůže ani vidět - to všechno nemůže na přátelství mít vůbec žádný vliv. Jestliže si muž těchto nepatrných trhlinek na přítelově dokonalosti vůbec všimne, všimne si jich velice zběžně, asi tak, jako zaznamená jeho výšku, barvu očí, šířku ramen - a vřelé přátelství přetrvá ve své vroucnosti mnoho a mnoho let.

Jednoho letního večera, když odjel Bob na nějakou zemědělskou schůzi a já jsem se vůbec ničeho nebála a cítila jsem se naprosto bezpečná, protože bylo denní světlo ještě v osm hodin večer, vjel do našeho dvora Geoduck s nějakým kamarádem a neurvale hulákali po Bobovi.

Zrovna jsem balila vejce a měla jsem krabice na vejce a třídičku rozložené kolem sebe uspořádaně a pěkně po ruce, leč nemohla jsem z toho pořádku vylézt, a tak jsem křikla zrovna tak nezdvořile: „Bob tady není, odjel na zemědělskou schůzi.“

Načež k mému velkému překvapení Geoduck a jeho kamarád otevřeli dveře zadního vchodu a vklopýtali do kuchyně - oba byli nezřízeně opilí. Ten Geoduckův kamarád bylo nepříjemné mrňavé stvoření s placatým nosem, úplně šilhavýma očima, na pánevních kostech mu nejistě visely mastné montérky a nízké čelo přetínala klikatá jizva, lemovaná živým masem.

„Ste tu sama, jó?“ zeptal se, přičemž ukrutně šilhal a pohupoval se na patách. Vztekle jsem se podívala na Geoducka, který se ke mně doposavad choval sice lhostejně, ale nikdy nepřátelsky.

„Geoducku,“ pravila jsem přísným hlasem, „Bob odjel na zemědělskou schůzi a nevrátí se dřív než po desáté.“ Vyčkávala jsem, ale Geoduck ani jeho přítel se nehnuli. Geoduck se drze rozhlížel po kuchyni. „Docela primově ste si to tu volepili,“ řekl.

Odvětila jsem: „Tak abyste šli, Geoducku, a to hned!“ Kamarád řekl: „A co dyš se nám vocuď nechce, viď, Geoducku?“ Upřel jedno oko na mne a druhé na Geoducka. Také já jsem se dívala na Geoducka, pohledem, o němž jsem doufala, že je prosebný, ale jeho obvyklé hogo fogo se jaksi zhroutilo a pitomě se smál a civěl skelným zrakem.

„A co dybys nám dala něco zakousnout?“ řekl Kamarád, přičemž se naklonil směrem ke mně, vrazil do bedýnky s vejci a shodil na zem citlivou váhu na vejce. Ruce se mi třásly tak, že jsem ji nemohla ani postavit. Hlavou mi probíhaly obrovské novinové titulky: „Opuštěná farma scénou tragédie - mladičká farmářova žena znásilněna a zbita!“ „Geoducku,“ zašeptala jsem třesoucím se hlasem. „Vezměte si toho člověka a zmizte odtud.“ Geoduck se pitomě zachichotal. Mezitím se opilý kamarád odkymácel směrem ke dveřím ložnice, kde spala moje malá Anička. To mne probudilo k životu a dodalo mi nadlidskou sílu. Vyskočila jsem rovnýma nohama, překotila všechny prázdné bedničky na vejce a košík s vejci, přeletěla jsem ke skříni, v níž choval Bob své pušky, otevřela dveře, chytila první zbraň, která mi padla do ruky, namířila hlaveň na Kamarádovo břicho a zavřeštěla jsem: „Vypadněte, střebo nelím!“

Buďto „střebo nelím“ něco znamená po indiánsku, nebo se Geoduck opravdu lekl té flinty, protože vypadal, že nabyl vědomí, a řekl: „Perlo, kašli na věc a dem.“ A šli rovnou čarou přes můj krásný záhon trvalek a zavřenými vraty a já jsem se vrátila k balení vajec, což mi za chvíli uklidnilo nervy, ale stálo to pěknou hromadu rozbitých křapek.

Bob se vrátil chvilku po desáté a já jsem mu uraženě a roztrpčeně vyprávěla, co jsem zažila. Bob nevypadal ani krapet pobouřeně. Abych nepřeháněla, dokonce řval nadšením, když jsem dramaticky popisovala Geoduckova hnusného kamaráda a řekla jsem mu, že se jmenoval Perla.

„Perla,“ řekl stíraje z očí slzy smíchu. „To je opravdu překrásné, typické loupežnické jméno.“

Řekla jsem navztekaně: „Bobe, trvám na tom, abys pověděl Geoduckovi, že se mi musí omluvit nebo že nesmí nikdy překročit práh našeho domu.“

Bob řekl: „Ale Betynko, vždyť on to nemyslel vůbec ve zlém. Nejspíš se jenom tak úplně opil, že byl ochotný zapomenout, že jsi jenom ženská, a chtěl k tobě být laskavý.“

Geoduck byl Bobův kamarád a tím to haslo.

Asi tak za týden přijel jednou ráno Geoduck a Clamface a Crowbar, aby pozvali Boba a mě na indiánský výlet. Domnívala jsem se, že to je něco jako nabídnutí dýmky míru, což je gesto, kterého se od Indiána ženě dostane tak zřídkakdy, že tedy musím přijmout.

Když odjeli, řekl Bob: „Swensenovi si asi myslí, že když se dostaneš do indiánské společnosti a všichni tě poznají, nebude tě už nikdy nikdo otravovat.“

Odpověděla jsem nakvašeně: „Podle tvého názoru je znát a milovat totéž? A že až tihle ožralkové zjistí, že jsem vysloveně nóbl dáma, budou se mnou chodit rozprávět o umění, místo aby se kolem mne motali a vypadali, že mě každou chvíli znásilní?“

Bob řekl: „Nesmysl, Indiáni nikoho nenásilní.“

„Dokud udržím v ruce pušku, tak tedy určitě ne,“ odpověděla jsem chrabře.

Následující neděle byl poslední den v srpnu - poklidný, horký a nad krajinou se vznášel ranní opar. Skvělý den pro výlet na pláž - dokonce i s Indiány. Geoduck a Clamface pro nás přijeli kolem jedenácté. Oba byli báječně opilí a nedovolili, abych s sebou vzala jakékoli jídlo kromě mléka a zeleniny pro Aničku. Naložili nás včetně mých pochybností na zadní sedadlo vozu a odfičeli jsme dolů z hor, do Docktownského zálivu. Tam již bylo shromáždění asi dvaceti indiánských rodin - celoindiánských i poloindiánských. Ženy prostíraly na pláži stoly z prken položených přes kmeny vyplavené z moře. Na stoly nanosily asi pět pytlů vařených krabů, prádelní hrnec čerstvě vařených škeblí, ze kterých se ještě kouřilo, ošatky smažených kuřat, mísy bramborového salátu a bochníky čerstvého chleba. Všechno to vytahovaly z kufrů svých aut.

Desetiletá a ještě mladší indiánská děvčátka si hrála na pláži a dohlížela na mimina, indiánští chlapci lovili z loděk ryby a chytali kraby a zbytek shromáždění, včetně dívek přes deset, se válel kolem aut, všichni pili kořalku z pětilitrových konví (které drželi na prsou a usměrňovali ukazovákem).

Byl odliv, voda klidně a smírně ustupovala pod závojem mlhy a písek se pařil v horkém slunci. Malý ostrůvek byl zčásti zahalen mlžným oparem, ale strmé břehy zvučely radostnými výkřiky malých výzkumníků. A nad námi se táhla vůně mořské trávy, škeblí, dřeva a kouře. Neviděla jsem tu žádné jelenicové šaty ani čelenky z peří a z dálky to mohlo vypadat jako obyčejný výlet. Ženy byly oblečené do domácích šatů a svetrů (většinou hnědých), měly načervenalé bavlněné punčochy, sešlapané střevíce a stínítka na oči. Úplně všichni měli stínítka na oči a nevím, jestli to byla známka rasové slabosti zraku nebo jestli se ten týden prodávala v konzumu stínítka coby výstřelek módy pro tuto sobotu a neděli. Děti měly plavky a jejich malá hnědá tělíčka mohla patřit kterýmkoli opáleným dětem. Jenom oblast kolem aut byla typicky a neomylně indiánská a dychtila jsem uniknout odtamtud dolů na pláž. Sebrala jsem Aničku, koupací plášť a tašku, ale než se mi podařilo utéci, musil mě Geoduck představit některým svým známým.

První byl mladý párek - drobná a hubená dívka, asi devatenáctiletá a štíhlý, vlasatý a tupě vypadající mládenec. Podali jsme si ruce a dívka řekla: „Mněsenarodily dvojčataabylysrostlý naprsíčkách asouvešpiritusu vmuzeuvňujorku!“

Já jsem řekla: ,,Ale to je milé.“

Dívka pokračovala: „A koukněte se tudle na Evžu,“ trhla svým manželem a smýkla jím směrem ke mně. „Koukněte,“ prudce mu zvrátila hlavu a rozevřela mu doširoka ústa. „Koukněte, von nemá žádný zuby. A chtěla byste je vidět?“

Samosebou, že jsem chtěla, a tak dívenka otevřela dveře jejich vozu a hrdě ukázala hluboké otisky zubů na přístrojové desce. „Evža se napařil a naboural do stromu.“ Oba i s Evžou pyšně poodstoupili, abychom se všichni mohli podívat.

Nakonec sice neochotně, ale přece jenom definitivně opustila Evžův skus i Evžu a hnala Aničku a mě dolů na pláž. Představila mě všem shromážděným ženám najednou se slovy: „Todle je kamarádka vod Clamface, Geoducka a Crowbara a jmenuje se Betty.“ Pak dodala: „Jéžiš, zlato, dejte to svý dítě támdle mezi ty vostatní děti. Koukněte se, jak se všichni príma bavěj.“

Podívala jsem se a spatřila jsem, jak se několik batolat plazí v písku a mořské trávě, zatímco starší děti cválaly kolem nich a přes ně, kopaly do nich a házely jim písek do očí. Jedno batole ocucávalo mrtvou mořskou hvězdici. Upozornila jsem na to Evžovu manželku, ale ta se jen uchichtla a řekla: „Pánové, sadila bych se, že tomu malýmu smradovi bude dneska v noci blbě.“

Šla jsem tam a vzala jsem dítěti hvězdici a hodila jsem ji do vody, načež dítě začalo řvát a kouslo mě do nohy. Přiběhla jiná malá holčička a povídala: „Ty pitomče, proč si nenajdeš taky ňákou svou hvězdici.“

Uchýlila jsem se s koupacím pláštěm a s Aničkou pod záštitu velikého stříbřitého kmenu. Písek byl jemný a bílý a za kmenem byly pěkné rýhované růžové mušličky, které tam vyplavil některý vysoký zimní příliv. Nasbírala jsem je a Anička je zahazovala a moc hezky jsme si hrály, dokud nepřišla malá stará Indiánka, jejíž obličej se podobal sušenému fíku. Usadila se vedle nás, zřejmě okouzlena vlnitými vlásky mé Aničky, protože na ně pořád sahala rukou, suchou jako pařát mumie, a blekotala něco mně naprosto nesrozumitelného. Znělo to jako: „Jok, jok, gak“ - ale možná že to také bylo: „Gak, gak, jok.“ Ať to bylo, co chtělo, odpovídala jsem: „Ano, také si to myslím,“ protože jsem byla hrdá na krásné vlasy své Aničky.

A pak se mnou ta malá stará Indiánka začala mluvit anglicky. Byla hrozně hluchá a úplně senilní, ale vysvětlovala mi (asi pětasedmdesátkrát), že je poslední z celého indiánského kmene. Že ten její indiánský kmen byl strašně bojovný a pořád válčil, až jich v roce 1855 po veliké válce s několika jinými kmeny zbylo jenom devadesát.

„A teď jenom já,“ dodala. „Všechny ostatní ženit bílé a smísit krev.“

Byla to přívětivá, drobná ženička a hrozně si se mnou chtěla povídat, ale měla velké potíže s angličtinou a byla tak křehká a stará, že s ní byla těžká řeč. Připadalo mi, že má starosti s degenerací svého lidu. Řekla: „Já byla hodná holka. Pro mne jen jeden muž. A žádná whisky. Ostatní -“ pohybem paže obkroužila celé výletní shromáždění - „samý špatný. Mají boláky a špatný ruce.“ Ukázala na malé děvčátko schoulené u matky blízko nás, u jiného kmene. Dítě mělo jednu ruku kratší a na konci pahýl se dvěma prsty. V tomto povzbuzujícím a veselém okamžiku byl ohlášen oběd. Velice ostražitě jsem jedla výhradně škeble a kraby, které vytahovala z vařící vody jedna čistá žena se zdravýma rukama. Bob seděl vedle mne a se srdcem otevřeným pojídal kdeco - byl mezi svými přáteli. Indiáni přišli od svých aut a rozvalili se kolem kmenů a jejich manželky jim nosily jídlo. Všichni byli opilí pod obraz, ale pořád ještě dobromyslní. Posmívali se, když mi Bob čistil a loupal kraby.

Po obědě se natáhli na slunce a spali a nikdo nehnul ani prstem, aby odklidil odpadky, skořápky krabů, mušle, kosti kuřat, papírové talíře, papírové šálky a ostatní kostičky, kterých bylo až po kotníky.

Kolem půl třetí se probouzeli a začali znovu jíst a pít. Pak se muži vrátili k vozům a ženy naskládaly nedojedenou potravu do košů. Jak přibývalo času a odpoledne se měnilo v podvečer, byli muži čím dál tím opilejší, hlasitější a hádavější. Dva nebo tři se poprali a několik žen dostalo zvučně napohlavkováno za to, že se do toho pletly. Kolem šesté zapálili na pláži veliké ohně a pochytali děti, které byly ve vodě celý den, a převedli je k ohni, aby uschly. Kolem sedmé se ženské skupiny zmocnil zřejmý neklid a pokusily se sehnat dohromady vzpouzející se manžele, dcery a syny.

Nějaká Indiánka se snažila odejmout svému patnáctiletému synovi džbán kořalky. „Pocem, dej mi to svinstvo,“ kvílela. „Bude z tebe stejnej mrzák jako z táty.“ Sáhla po džbánu, ale chlapec držel kořalku tak, aby na ni nemohla dosáhnout. Nakonec ji otráveně vybídl: „Hele, stará, vodprejskni, di si k svýmu nádobí,“ a položil jí dlaň na obličej a strčil do ní. Dopadla zvysoka doprostřed silnice a její manžel, který seděl na stupátku auta, hned za chlapcem, se smál, až smíchy plakal.

Jiná Indiánka tahala zpod vozu asi dvanáctiletou dcerku, která tam ležela v náručí úplně starého mužského. Vytáhla děvče za vlasy, postavila ji, a stále držíc bujnou kštici, otáčela jí hlavu ze strany na stranu a pohlavkovala. Děvče bylo tak opilé, že se jen chechtalo a kolébalo dopředu a dozadu, a nakonec ji vyčerpaná matka hodila na zadní sedadlo vozu, kde se dívka stulila do klubíčka a okamžitě usnula. Starý Indián, od kterého matka dceru vyprostila, zůstal ležet pod vozem se zavřenýma očima a s konví kořalky, přitisknutou k prsům.

Pokoušela jsem se najít Boba, Clamface, Crowbara nebo Geoducka, ale dozvěděla jsem se jenom, že šli dolů na pláž střílet do terče. Když se konečně vrátili, už se stmívalo. Odjížděli jsme a naše společnost teď sestávala ze staré Indiánky, poslední svého kmene, z matky batolete, které ocucávalo hvězdici, z něčího manžela, který zůstal ležet v bezvědomí na zemi, a ze dvou manželek, jejichž manželé v opilství odjeli bez nich.

Geoduck jel celou cestu s jedním kolem ve vzduchu nad roklí a v protisměru. Naříkala jsem si na to, ale vysvětlil mi sprostě a nesrozumitelně, že se mu takhle lepší jede. Protože jsem věděla, že kousek před námi na cestě k našemu hospodářství je na téhle straně prudký sráz - cesta klesala od tří set metrů ke stům metrů - prosila jsem Boba, abych mohla vystoupit. Bob odpověděl: „Neměj starosti, miláčku, Geoduck řídí výborně, viď, kamaráde?“

Konečně jsme přijeli domů, kde nás čekal kořalečník Maxwell Jefferson. Nabídl se, že nám nakrmí slepice a dobytek a sesbírá vejce. Zatopil i ve Sporáku a uvařil kávu. Vzal mi z náruče Aničku a odnesl ji domů a pak nějakým způsobem vyprostil Boba z auta a poslal zbytek společnosti pryč. Když jsem ukládala Aničku do postele, slyšela jsem, jak uděluje Bobovi kázání o nerozumném zákoně, který: „ … dá do basy střízlivýho a bohabojnýho člověka za to, že pálí kořalku, ale nikdy nic neudělá těm pitomcům, co ji pijou.“

Nazítří jsem vyprala všechno naše šatstvo v lyzolu a rozhodla jsem se naprosto neoblomně, že se už nikdy nezúčastním společenského života Indiánů.

Sharkey, starý Indián, který bydlel v Docktownském zálivu a který mi daroval mou první obrovskou Škebli, k nám jednou přijel pro Boba, aby mu pomohl naložit zboží na loď - měli nedostatek přístavních dělníků, zboží, které nakládali, podléhalo rychle zkáze a obchodní společnost hledala v horách každého, kdo měl ruce a nohy, aby jim vypomohl.

Bob mi předal hospodářství a odešel se Sharkeyem, a když se vrátil, měl dalšího indiánského kamaráda na život a na smrt.

Sharkey měřil kolem dvou metrů a měl postavu á la buldozer. Měl obrovskou hlavu, největší hlavu, kterou jsem vůbec kdy viděla, a když jsme se s ním poprvé seznámili, měli jsme oba dojem, že je obětí nějaké zákeřné choroby žláz s vnitřní sekrecí a že jeho obrovský hrudník, právě tak jako jeho hlava, mají chorobné rozměry. Nebylo tomu tak, jak zjistil Bob u příležitosti toho nakládání na loď.

Nejdřív se měly nakládat celé půlky hovězího. Z přístavní hráze na palubu parníku spustili pevnou desku a Bob a jiný stejně silný dělník vzali společně na ramena s velkým hekáním a strkáním polovičku krávy a nesli ji po můstku na loď a do podpalubí, kam hovězí skládali. Vraceli se pro další náklad a ohromeně spatřili Sharkeyho, který kráčel s půlkou krávy na každém rameni. Když došel doprostřed můstku, dřevo se prolomilo a on i ta kráva spadli do vody, do hloubky čtyř metrů. Bob ho vylovil, ale Sharkey byl tak navztekaný, že ta neschopná společnost sestrojila mizerný můstek, že dal výpověď a zbytek dne strávil chytáním ryb na konci mola.

Vedoucí ho uprošoval, aby se vrátil, protože vydal za dva silné dělníky, ale Sharkey ani nezvedl hlavu. A od toho dne spolu s Bobem zažili mnohou šťastnou chvíli chytáním lososů, ale nakládat na loď Sharkey už nikdy a pro nikoho nešel.

Sharkey a Swensenovi mi nevadili, ale ostatní Indiány jsem neměla ráda, a kdykoliv k nám přišli, naplnila jsem kamnovec vodou, a když odešli, vydrhla jsem celý dům od střechy až ke sklepu lyzolem. Bob mi říkal Birdie Hicksová druhá.

Bylo mi to jedno. Rudí bratříčci sem, rudí bratříčci tam, já jsem zkrátka neměla Indiány ráda a čím víc jsem je poznávala, tím víc jsem docházela k názoru, že vzít jim tuhle krásnou zemi byl báječný nápad. K Hiawathovi měli hodně daleko.

VŠECHNY DĚTI MAJÍ ZÁCHVATY

Moje Anička se opalovala, jedla zeleninu, maso a rybí tuk. Naši sousedé považovali tento postup za něco na způsob zaříkávání. Ačkoliv jsem paní Kettlové ukázala tištěné směrnice ve vládním věstníku, pro který jsem si zvlášť poslala, paní Kettlová byla přesvědčena, že to jsou zase „nějaký švindle těch politikářů“ a že to všechno sklátí mou Aničku předčasně do hrobu. Její děti a děti jejích dětí - a vůbec všechny děti, se kterými měla něco společného - dostávaly vepřovou, bramborovou kaši, kyselou zeleninu, pivo - a měly křeče. Počet „záchvatů“ (byly to vlastně křeče), které dítě přežilo, se stal měřítkem otcovy mužnosti, matčiny kuchařské zdatnosti a odolnosti dítěte.

Kettlovi seděli večer kolem krbu a mamina Kettlová nadhodila: „Tak přemejšlim, jestli to byl Karlík nebo Berta, co tenkrát měl za jeden den sedumnáct záchvatů. Jééééžišmarjá, to byl den!“ Vzdychla, zahleděla se do minulosti a děti ji pobízely: „Maminko, maminko, vyprávěj nám vo tom. A taky nezapomeň, jak byl tenkrát Elwin celý dvě hodiny úplně modrej.“

A mamina Kettlová začala: „Tak počkejte, to bylo tenkrát, Elwinovi necelej rok a já už sem chodila hodně dlouho s Ernestem. Bylo vopravdu hodně horko a Elwin měl celej den to letní bolení. Byl mrzutej a já jsem ho hned po večeři dala do kolíbky a houpala sem ho v kuchyni, dyž úplně zničehonic jako by ztvrdnul a začala vod něj jít pěna a zčernal

a já sem viděla, že má záchvat, a tak sem mu dala na hlavu mokrej hadr a za chvilku z toho byl venku. Asi tak hodinu byl v pořádku a pak dostal druhej - pak eště jeden - a potom dostal tak vošklivej záchvat, že sem se polekala a poslala sem tátu pro doktora, ale auto mělo všecky kola píchlý“ („Chčel sem je spravit celej tejden,“ vložil se do toho taťka.) „A pak Elwin jako by zmodral a koulel vočima a vypadal tak strašně, že sem myslela, že bude po něm, a začala sem řvát, ale táta napustil do umejvadla vařiči vodu a hodil do ní Elwina i se šatama a se všim, jenom hlavu mu držel venku z vody, ale teprve za hodně dlouhou chvíli se z toho Elwin začal dostávat. Jééééžišmarjá, to dítě vám bylo docela změklý, ouplně jako hadrovej panák a celej bílej! Vypadal jako kus tlustýho vepřovýho bůčku. „

Kradmo jsem se podívala po Elwinovi, jak bude reagovat na toto nelichotivé přirovnání, ale právě tak jako většina malých dětí ve velké rodině měl takovou radost z toho, že je středem pozornosti, že by mu zřejmě nebylo vadilo, ani kdyby mamina řekla, že vypadal jako prasečí střevo. Opíral se lokty o kolena, bradu měl položenou ve špinavých dlaních, veliké modré oči upřeně hleděly na maminu Kettlovou skrze kštici neupravených vlasů, visících mu do čela, a s pozorností ovčáckého psa, který čeká na kost, seděl v blaženém očekávání, jak to bude dál.

A mamina Kettlová pokračovala: „No, nakonec sem kluka uložila do postele a pak sem se koukla na kuchyňský hodiny -“ všechny hlavy se otočily směrem ke kuchyňským hodinám na poličce nad dřezem - „a jééééžišmarjá, to dítě vám mělo záchvat ouplný dvě hodiny.“

V tomto okamžiku se Elwin napřímil a hrdě se rozhlédl po shromáždění. Povstal a několikrát se otočil kolem dokola a celá rodina se shodla na tom, že Elwin je kus chlapa, když si člověk pomyslí, že kdysi dokázal zmodrat na celé dvě hodiny.

Jednoho letního rána jsem vynesla Aniččinu postýlku na přední verandu a položila jsem do ní Aničku bez šatiček, aby se opálila. Vtom přišla zahradou paní Kettlová vypůjčit si vejce, protože jí slepice začaly zanášet v hlubokém lese dole u potoka. Spatřila nahaté miminko a zděsila se: „Přece tu nechcete to dítě takhle nechat, že né?“ ptala se nevěřícně.

„Samozřejmě že ji tu nechám,“ odpověděla jsem. „Opaluje se každé dopoledne.“

Paní Kettlová pravila: „Josífkova manželka má dítě jenom vo dva dny starší, ale byly by z něj dvě takovýdle. A vůbec ho nevopaluje.“ S nelibostí dloubla do Aniččina pevného, kulatého zadečku s dolíčky. „Jó, z Janinýho miminka by byly dvě takovýdle.“

Asi o týden později jsem měla příležitost srovnat Janino dítě s Aničkou. Bob najal Josífka Kettla, by mu zapojil motorové čerpadlo na vodu. Joe přijel ráno kolem desáté a přivezl s sebou manželku Janu a Jiříčka - velké bílé mimino. Jana byla krásná dívka, asi devatenáctiletá, měla jemné hnědé vlasy, veselé oči a důlky v tvářích. Jiříčkovi bylo osm měsíců a vypadal jako nakynutý z těsta. Nepochybně byl velikánský a tlustý, ale byl také netečný a mrzutý, a kdykoli zakňoural, rozepnula Jana blůzku a nakojila ho. Mezi desátou dopoledne a pátou odpoledne ho kojila šestkrát, a pokud ho nekojila, tak ho vyhazovala do vzduchu, drbala, lechtala, převalovala a natřásala a neúnavně klevetila.

Dávala jsem Aničce zeleninu, rybí tuk a jablečnou šťávu a Jana se zhrozila: „Propánakrále, děvenko, vy si teda zahráváte. Jiříček nedostává vůbec nic jinýho než mateřský mlíko, tu a tam kousek brambory se šťávou a vobčas ňáký cukrátko a koukněte, jak je velkej a tlustej.“

Otázala jsem se Jany, jestli Jiříček mívá záchvaty. Odpověděla: „Eště ne, ale určitě je dostane. Jako všechny ostatní děti.“

Bylo teplo a dusno, ale Jiříček měl pletené botičky, košilku plínky, flanelovou košilku, bílou košilku, šatičky a pletený kabátek. Když ho Jana vynesla ven do zahrady, přikryla mu velikánskou bílou hlavičku plenou, jelikož se děti nesmějí vystavovat čerstvému vzduchu v žádné podobě. Miminka, která vozili na procházku, byla i za horkých letních dnů zabalena jako malí Eskymáčci. V ložnici, obvykle sdílené s mnoha dalšími lidmi, byl uchován původní vzduch a místnost byla pečlivě utěsněna proti každému čerstvému závanu.

Dětem se zřejmě tento způsob líbil, protože to vydržely, přežívaly a vyrůstaly. A jejich životy byly docela určitě mnohem poutavější a zajímavější než životy moderních miminek s pravidelným rozvrhem hodin, se sterilními kojeneckými lahvemi a se zákazy pobytu v zakouřených místnostech.

Dítě z farmy následovalo svou matku, kamkoli šla - když popíjela kávu, dostalo dítě kávu, pila-li maminka pivo, přihnulo si i mimino, které trávilo také přemnohou šťastnou chvíli v biografu, na tancovačkách nebo kolovalo z ruky do ruky a z klína do klína při přátelském potlachu v začouzené teplé kuchyni.

Mimina si tu přišla na své. A přes všechnu andělíčkářskou svépomoc se ustavičně plodilo a rodilo. Děti byly téměř neustále špinavé, unudlané a zapáchaly. Některé neoplývaly inteligencí, ale všem se dostávalo něhy a lásky. I mužští, často hrubiánští ke svým manželkám a obvykle krutí ke zvířatům, se nestyděli za svou lásku k dětem a zastavovali se, aby pohýčkali dítě, které potkali cestou, a svou vlastní drobotu, počůranou a uslintanou, s sebou nosili na každou návštěvu.

Anička, buclatá, s růžovými dolíčkatými tvářičkami a kudrnatými rusými vlásky, byla středem obdivného zástupu, kdykoli jsme ji vyvedli, a pouze zásluhou mé neoblomné vůle neprojevila zálibu v nakládané zelenině, pivu, kávě - a nedostávala záchvaty.

POZOR, PADÁ!

Když jsem za letních dílů plela na zahradě nebo česala ovoce, sklízela zeleninu nebo věšela prádlo, slýchala jsem z dřevorubeckého tábora, který k nám byl nejblíž, krátké a pronikavé tút nebo tútút nebo tutútút. Tohle tútání byly signály houkačkou pro jeřáb při nakládání dřeva. Zněly vesele a byly příjemnou proměnou ve velikém příkrovu ticha, jenž visel za letních dnů nad horami. Ale někdy houkala houkačka dlouze a smutně několik minut a to znamenalo, že se někdo zranil nebo zabil. Tenhle zvuk mě zastudil chladnými prsty na zádech a já jsem se zapřísáhla, že nikdy nedovolím, aby Bob pracoval v lese tak jako mnozí jiní farmáři.

Všichni chlapci Kettlovi pracovali v lese a vyprávěli příšerné zkazky o rozmačkaných nohách, rozdrcených rukách, o jeřábnících padajících z vrcholků obrovských stromů, o dřevorubcích usmrcených padajícími větvemi, o tom, jak řidiči traktorů každou chvíli převrhnou náklad a klády je rozmačkají.

Kettlovi pracovali pro malé společnosti, pracovali motorovými pilami a pokácené dřevo odváželi na pilu nákladními auty. Dřevorubecký tábor, odkud se k nám neslo to houkání, patřil velikánské společnosti. Ta společnost vlastnila tři pracoviště, to znamenalo, že měla tři velké nakládací jeřáby, a k nim vedly tři vlečky, takže mohli kácet současně na třech horských stráních. Bob měl mezi dřevorubci mnoho dobrých přátel. Byli to Tom a Mike Murphyovi (oba později

zahynuli při pracovním neštěstí v lesích), předáci právě v téhle velké společnosti. Vlastně to byli dozorci. Oba byli ještě svobodní, velice klidní, hrozně pili a byli ukrutně ostýchaví. Pak jsem znala Cecila Moreheada, vysokého dva metry a považovaného na nejlepšího dřevorubce v kraji - také se ještě neoženil, také byl velmi klidný, také ukrutně pil a také to byl stydlín. Kdykoli se některý z těchhletěch tří zpil, přijel nás navštívit. Tom se jednou rozhodl, že má chuť na vaječný koňak, a přijel mě požádat, jestli bych mu ho připravila. Samosebou jsem slíbila, že mu ho připravím, načež se vrátil do vozu a přinesl kbelík vajec, pět litrů smetany a pět litrů whisky.

„To chceš pohostit celý tábor, Tome?“ zeptala jsem se»

„Ale kdepak, Betynko,“ odvětil. „Krapet mě bolí hlava a řek jsem si, že by kapka vaječnýho koňaku neuškodila a že bych moh vzít vo něco víc, abysme se napili všichni tři.“

Mike byl stejný. Někdy se objevil a přinesl maso na bifteky tlusté pět centimetrů a z každého by se bylo uživilo šest hladových lidí. Mike nosíval pro každého po dvou. Jednou jsem nazítří po takovéto hostině vzala jeden plátek paní Hicksové a dva paní Kettlové a pak jsem musela bezmocně stát a dívat se, jak každá ta dobrá žena položila báječný křehounký biftek na studenou pánev nad slabounký ohýnek se spoustou nakrájené cibule a mrkve. Věděla jsem naprosto určitě - i když jsem u toho nebyla, že budou mít k večeři maso úplně vysušené, šedivé, tuhé a bez šťávy, něco na způsob tlustého mokrého hadru. Jednou jsem se zmínila paní Kettlové, že by mohla biftek hodit na horkou pánev a připravit narychlo na prudkém ohni a že potom je maso měkké a šťavnaté. Odpověděla:

„To nejni, holka, nic pro mě. Takovýdle maso sem jedla v hospodě a pokaždý to bylo samá krev. My máme rádi maso dobře udělaný. Ale vopravdu dobře.“

Tom pozval jednou Boba a mě na poker do společenského domu v dřevařském táboře. Chvíli jsme se dívali - pak Tom vytáhl svazek bankovek měřící v průměru asi patnáct centimetrů - odloupl padesát dolarů a mírným hlasem pravil bankéři: „Vona si přihodí.“ Dokoupila jsem na straight a vyhrála jsem dvaasedmdesát dolarů. Když jsem potom ukázala karty, všichni zasténali a několik hráčů znechuceně odešlo. Bob zasedl místo mě a prohrál všechno až na tři dolary.

V pozdním létě, když už vzduch voněl nádechem podzimu, nás Tom pozval na návštěvu do dřevorubeckého tábora, abychom se podívali, jak to vypadá při plné práci. Nechala jsem Aničku u paní Hicksové a jela jsem s Bobem do hor, kde se zrovna kácelo. Cestou jsme míjeli ošklivě obnažené kopce, které kdysi bývaly porostlé překrásnými zelenými lesy, a hleděli jsme na dlouhé kilometry rubanisek, ohavných, na troud vyprahlých a neomluvitelných. Pro takovouhle spoušť prostě neexistovala žádná omluva. Malé společnosti byly velice nedbalé a nehospodárné, ale výsledek jejich zmaru byl nepatrný a nedůležitý ve srovnání s obrovskou zkázou, která zůstávala v patách velikánských společností.

Rozměr dřevorubeckého tábora mě překvapil. Bylo to vlastně malé městečko s obchody, noclehárnami, jídelnami, skladišti, kůlnami na nářadí a se správními budovami a kancelářemi podél cesty. Na druhé straně silnice stálo asi čtyřicet nebo padesát domečků pro manželské páry a jejich rodiny. Všechny budovy byly hnědé s bílými trámy a mnoho domků bylo obehnáno světlými laťovými ploty.

Tom už na nás čekal a představil nás hlavnímu vedoucímu, úkoláři a několika dalším pohlavárům. Potom jsme nastoupili do mašinky a jeli do hor. Vláček sestával z dlouhého řetězu plochých nákladních vozů, na které se nakládaly kmeny odvážené do Docktownského zálivu. Stáli jsme na schůdcích lokomotivy a dřevorubci seděli na vagónech. Jeřáb, přistavený na konci vlečky, byl vlastně pojízdný velký parní stroj, poháněný benzínem a nikoli dřevem.

Parní stroj měl záporu pro rameno jeřábu. Za druhou záporu se používalo nějakého stromu v lese. Soustava ocelových lan a navíjecích bubnů zdvihala kmeny do vzduchu a ukládala je na ploché vagóny. V kabině jeřábu byl muž, který podle signálů houkačky buďto ,,pomalu couval“ nebo „zastavoval“ nebo „zdvihal“.

Možná že existovaly ještě jiné signály, ale už jsem to zapomněla. Hleděla jsem na muže, kteří upevňovali na klády řetězy, a pak zase na ty, kteří připevňovali hák jeřábu a dávali pokyny houkačce.

„Hú,“ vykřikl ten, co to připevnil. Muž u houkačky zmáčkl knoflík a tím spustil elektricky ovládanou píšťalu parního stroje jeřábu a ta zapískala ,,tút“.

Muž v kabince potom buďto povolil lano nebo couvl nebo prostě udělal to, co mu písknutí nařídilo.

Když byly řetězy upevněny a všechno bylo připravené, muži od řetězů a ti druzí se odklidili z cesty a ten, co zavěsil hák, vyvřískl: „Hú, hú, hú!“

Muž u houkačky zmáčkl knoflík třikrát, píšťala jeřábu odpověděla tút, tút, tút, a obrovský kmen se vyhoupl do vzduchu, kde se pak několik minut kymácel sem a tam. Pak ho odtáhli k jeřábu a na vlak. Bylo to sice velice napínavé na pohled, ale strašlivě jsem se bála, protože mě Tom nutil, abych mačkala knoflík houkačky. Byla jsem tak nervózní, že jsem dala signál táhnout, když muž u háku potřeboval povolit lana a řetězy ještě nebyly připevněné.

Muži dole u klády zařvali a Tom popadl houkačku a dal znamení zastavit.

Zaslechla jsem, jak dřevorubci křičeli: „Kerej zatracenej pitomec …,“ ale pak zavolal Tom: ,,Majzla na pusu, pánové, je tu dáma.“

Připadala jsem si trapně a byla jsem ve strašných rozpacích a s povděkem jsem odešla dřív, než dřevorubci mohli vylézt a zjistit, ,,co se to tam dole hrome vlastně děje“.

Potom jsme šli zpátky po cestě k vlaku a celou cestu jsem slyšela tlumené, ale šťavnaté kletby dřevorubců, kteří zjistili, že si s jejich houkačkou hrála nějaká „ženská“.

Druhý den jsem zase pracovala na své zahradě, a když jsem zaslechla známé tút, tút z dřevorubeckého tábora, pomyslela jsem si blahosklonně a přátelsky: „Hodil jsi tam trochu moc lana, trhni s tím zpátky asi tak o metr.“

Ale později jsem zaslechla žalostné kvílení houkačky oznamující neštěstí a můj pocit smutku byl silnější než předtím, protože teď jsem ty chlapce znala, viděla jsem, jak pracují, pochopila jsem, v jakém neustálém nebezpečí se pohybují.

Teprve za čtrnáct dnů jsem se dozvěděla, že to houkali nad naším drahým kamarádem Cecilem, kterému padající strom poranil hlavu.

Přišel nás navštívit, když ho propustili z nemocnice, s hlavou ještě obtočenou obvazy.

„Lebka mi křápla jako vajíčko,“ vysvětloval nám vesele. „Ňáká větev mě praštila po hlavě tak silně, že mi to prej zarazilo nohy na čtvrt metru do země, povídali kluci. Já si ne pamatuju vůbec na nic, než že sem zavolal ,Pozor, padá!‘ a pak jsem se už probudil až v nemocnici a hlava mě bolela jako střep.“

Spravili mu hlavu ocelovými plátky a kromě toho, že ho neustále bolela, byl v úplném pořádku, ale s dřevorubectvím byl konec.

A právě Cecilův nápad to byl, abychom se zajeli podívat na skluz dřeva v zátoce. Jednou večer prohodil jen tak mimochodem: „Nemyslíte, že by to byla docela legrace, kdybychom se vypravili na výlet, vzali si jídlo s sebou a zajeli se zítra podívat na skluz dřeva na vodu? Líbilo by se vám to, Betty?“ Jestli by se mi to líbilo! Pánové! I kdyby byl navrhl výlet na hřbitov na křižovatce nebo piknikový oběd v márnici, souhlasila bych s nadšením. Je sice pravda, že náš společenský život nabral koncem toho druhého léta víc větru do plachet, ale stále ještě jsem nepotřebovala žádný záznamník, protože dokonce i já jsem si dokázala zapamatovat, že dneska je úterý a že od příštího úterka za tři neděle se bude konat Bobova schůze farmářů a že moje následující společenská povinnost je účast na vánoční besídce ve škole, kterážto se bude konat asi tak za čtyři měsíce od pátku večer

Zabalila jsem k obědu pečené kuře, plněná vejce a rajská jablka z naší zahrady a doma pečený chléb. Cestou jsme koupili pět litrů vychlazeného podmáslí za deset centů a košík nádherně zralých broskví za pětadvacet centů. Vypadalo to slibně, ať už bychom zamířili kamkoli.

Zátoku tvořil jakýsi přirozený kanál, vyhloubený dávným ledovcem, dlouhý sto dvacet kilometrů a široký tři kilometry. Zátoka začínala jižně od Docktownu a táhla se hustými lesy podél obrovských Šedých skal, z jejichž rozpukaných stěn vyrůstaly sukovité a umělecky rozložené jedle, podél písčitých břehů s potůčky, lemovanými vrbami a hezkými malými můstky. Oblévala ústřičnaté mělčiny, letní tábory, malá městečka a dřevařské podniky. Silnice sledovala zátoku, a to tak zblizoučka, že člověku připadalo, že jedeme po pláži, a když jsme konečně dojeli do cíle své cesty, našli jsme tam krásný jemný bílý písek a malinký potůček vtékající do zálivu. Zaparkovali jsme pod vrbou, přešli přes cestu a stáli jsme přímo proti skluzu dřeva a na místě, kde jsme se hodlali naobědvat.

Protější břeh byl od nás vzdálený asi osm set metrů a byl to příkrý sráz, po němž se rozprostíral skluz dřeva.

První kmen se skulil, když jsem převinovala Aničku. Zaslechla jsem hrozivé hučení, podobající se vzdálenému výbuchu, a otočila jsem se právě včas, abych zahlédla vodotrysk, který vyletěl do výšky několika desítek metrů, roztříštil se jako světelná raketa, rozprášil krůpěje vody do všech stran a potom zvolna klesal jako ve zpomaleném filmu.

Když se voda uklidnila a vyčistila, vyhoupl se kmen z víru vlnek a zčeřil hladinu v kruzích stále se rozšiřujících, až se dostaly až k břehu, na který narážely v malých šplouchavých vlnkách. Byla to tak nádherná podívaná, že se zdálo neuvěřitelné, že tu můžeme tak pohodlně sedět na pláži, jíst kuře a pozorovat, jak se kmen za kmenem řítí dolů. Po obědě jsme si šli zaplavat do vlažné slané vody zálivu. A pak jsme se vraceli domů sluncem pozdního odpoledne.

Na zpáteční cestě horami, které vypadaly Čistě a chladivě ve své tmavozelené nádheře, jsem se zeptala Cecila, jak dlouho myslí, že nám naše lesy ještě vydrží. Byl velmi škarohlídský.

„Podívejte se,“ řekl, „vidíte tyhle červené vlaječky?“

Znala jsem je, objevovaly se téměř na každých třech a pěti kilometrech.

„Tyhle vlaječky znamenají ,Pozor na vozy s vlekem‘ a vozy s vlekem znamenají vlekovou cestu a každá vleková cesta znamená kácení dřeva. Čím menší dřevařský podnik, tím je to horší. Nesprávně řízené těžení dřeva - to je zrovna tak, jako když mizerný střelec střelí bez míření do velkého zástupu lidí, ačkoliv chce zasáhnout jenom jednoho člověka. Může se stát, že se do něj strefí hned napoprvé, ale spíš zastřelí nejdřív dva nebo tři tucty nevinných lidí a teprv potom se strefí.“

Na zpáteční cestě jsem napočítala sedmadvacet červených vlaječek. Možná že některé z nich byly staré, některé třebas patřily podnikům dodávajícím telegrafní tyče, ale i deset vlaječek by bylo příliš mnoho.

Bob byl tak nadšený dřevorubectvím, dřevorubci, životem v dřevorubeckých táborech a dřevorubeckým soudružstvím, že požádal Cecila, aby mu ukázal, jak pokácet obrovský cedr vzadu za naším hospodářstvím. A tak se jednou zrána vydali vyzbrojeni Cecilovou dvoustrannou sekerou s úzkým a smrtelně nebezpečným ostřím a Cecilovou pilou, která byla tak břitká a přesně seřízená, že s ní zacházeli jako s mýdlovou bublinou.

Chvíli jsem slyšela zvučné rány sekery, potom bouchání a potom bzounivou melodii pily. Bob na mne zahalekal, abych přišla za nimi. Vůbec se mi tam nechtělo. Jestli nás to praští po hlavě oba, kdo nám dojde pro pomoc? Kdo se postará o dítě? A kromě toho to bylo mimořádně nebezpečné, protože ten strom měl špatný sklon. Bob nepřestával hulákat, tak jsem sebrala veškerou odvahu a pustila se k nim. Našla jsem je oba, jak stojí na odrazných prknech vklíněných proti sobě do kmene stromu, asi půldruhého metru nad zemí. To bylo nezbytné proto, aby nemuseli řezat strom v nejširší části, dole u kmene. Na východní straně stromu vysekali sekerou hluboký zářez. Pila se už propracovala téměř celým kmenem. Strom se houpal a příšerně sténal. Já bych byla pokládala za báječný nápad, kdyby ti dva slezli z prken a vrátili se zpátky do domu a přenechali dodělávku příští bouřce, ale Bob i Cecil se mužně zachechtali a pustili se do dalšího řezání. Najednou pilu vytáhli a začali vší silou sekat sekerou. Pak oba seskočili. Cecil zařval ,,Pozor!“ a Bob odpověděl „Pozóóór!“ a obrovitý strom padl k zemi a vydal zvuk, jako když zhluboka nadechneš. Padl mezi dvě jedle a souběžně s cestou, takže k němu byl dobrý přístup a mohl se snadno zpracovat. A padl skutečně na centimetr přesně tam, kam Cecil určil, že padne. Cecil byl machr, ale jeho rozbitá lebka dokazovala, kdo měl doopravdy sílu a moc.

Část pátá

Podzim

V mlhavém rozbřesku já dávný podzim zřel. Stál, aniž vrhal stín, jak ticho, naslouchal tichu.

HOOD

A NIKDE ANI KAPKA

Studna vzadu za domem vyschla na jaře, pramen na úpatí ovocného sadu zmizel během léta a v srpnu a v září jsme nosili vodu od pramene v údolí vzdáleného šest set metrů od domu, pokud jsme si nadběhli zkratkou přes spáleniště, a dva a půl kilometru po silnici.

Když náš pramen vyschl, upřímně mě to potěšilo, protože Bob musel dovážet vodu dodávkou v padesátilitrových konvích a nemusela jsem se cítit provinile, kdykoliv mě přistihl, že si myji obličej víckrát než dvakrát denně.

Bob dělal s vodou takové drahoty, že měl člověk pocit, že jsme rozbili tábor na poušti, nikoli v nejvlhčí oblasti světa - vyjímajíc některé části Kanady.

„Potřebuji vodu!“ provolávala jsem neustále.

„Zase vodu?“ odpovídal Bob. „Už zase chceš vodu? Vždyť jsem teď přinesl dva kbelíky.“

„Vím, že jsi přinesl dva kbelíky vysvětlovala jsem trpělivě. „Dva kbelíky jsou dvacet litrů. A dvacet litrů se přesně vejde do kamnovce ve Sporáku. Kromě toho, že musím naplnit rezervoár, musím uvařit kávu a dvě vejce pro tebe, kaši pro Aničku a dvakrát jsem si svlažila rozpraskané rty. Tudíž nemám vodu.“

Bobovi ztvrdla ústa a pustil se dolů do sadu, aby nabral další dva kbelíky. Ty mi pomohly s první várkou dětského prádla. Pak jsem musela prádlo ještě máchat, koupat Aničku, vařit čaj, mýt nádobí, drhnout podlahu, zavařovat, vařit večeři a mýt nádobí po večeři - nemluvě o občasném mytí vlasů, koupání a oplachování obličeje. Na to jsem si nosila vodu sama - bylo to mnohem snazší než dohadování.

Odhaduji, že jsem nosila denně nejméně Šestnáct kbelíků, šestnáct desetilitrových věder, čili sto šedesát litrů vody po tři sta šedesát dní. Může potom někoho překvapit, že jsem měla pocit, že tahám ruce po zemi a že se mi ježily vlasy při pohledu na cokoli mokrého? Že mě mučily přeludy vody tekoucí z kohoutků u umyvadel a vidiny splachovacích záchodů? Nevěřila jsem svým uším, když mi jednou ráno Bob jakoby nic oznámil: „Zítra začnu klást trubky k vodovodu.“

Už dlouho značkoval, kudy vodovod povede, vyzdíval pramen a objednával zařízení, ale nic nevypadalo na to, že by z toho opravdu mohla téci zázračná voda. Ale trubky, to bylo něco jiného. Den ze dne jsem mohla doslova pozorovat, jak se ke mně krok za krokem blíží voda.

Pak přivezli třicetihektolitrový vodojem - totiž součástky, z nichž se měl vodojem sestavit a které k mému velkému zklamání vypadaly jako hromada kovových tyčí. Bob strávil den v lesích, kde vybíral čtyři rovné, bezvadné a u silnějšího konce přibližně půl metru tlusté sloupky, na nichž měla spočinout nádrž na vodu.

Já jsem zevrubně prohlížela stránky katalogů, které popisovaly vybavení koupelen, ale Bob rozhodl, že koupelnu nezbytně umístí tam, kde se nádherně rozrůstaly moje rododendrony, postrádající hlavní kořen. Jestli prý mi to vadí. Ani co by se za nehet vešlo. Vyrvala jsem je a naházela vedle dřevníku. Heslo dne znělo - „Sloužíme vodě!“.

Podzim v horách byl nádherný. Slunce vycházelo v šest, ale bylo váhavé, nepálilo tak jako v létě a až do devíti si mnulo ospalé oči. Potom se vyjasnilo a hřálo, ale léto to nebylo, přestože půda byla ještě teplá a dýně nepřestávaly kvést, protože když jsem se podívala k obloze, ztrácely se vrcholky stromů v mživém oparu a nad velkým spáleništěm se až do poledních hodin převalovala mlha, podobající se kotoučům kouře.

Podzim se v mých představách stále ještě úzce snoubil se školou, a kdykoliv jsem zahlédla první zrudlé listí a zaslechla první chraptivé houkání mlhových signálů, přímo jsem cítila, jak mě tlačí nové školní střevíce. Vzpomněla jsem si na loňský podzim, jak jsme časně zrána jeli po cestě dole v údolí a potkávali jsme vymydlené děti, které čekaly před vraty domků na školní autobus a v rukou pevně držely krabice s obědem. Přemítala jsem, jestli budeme ještě bydlet na farmě, až začne Anička chodit do školy. Zdálo se mi, že pro malé, šestileté prvňáčky musí být vyučování od osmi do půl páté hrozně dlouhé.

Když jsem si jednou ráno takhle rozjímala o tom i onom, křikl na mne Bob, že je naše vodárna celá hotová - kromě vody. Nezasvěcenému oku se to muselo jevit jenom jako podsaditá, pevná podlážka, na které spočívala kulatá dřevěná nádrž na vodu. Pro mne to bylo krásnější než zahrady Semiramidiny.

Bob halekal z podlážky: „Mám pocit, že bych tu měl vztyčit americkou vlajku.“

Byla jsem tak rozčilená, že jsem se rozhodla, že zajdu dolů a povím to paní Kettlové. Strčila jsem do kočárku Aničku, kbelík hodně velkých vajec a půl čokoládového dortu a vyrazili jsme se Sportem a se štěnětem, kteří běhali kolem nás. Byla to krásná procházka, tváře nám zrůžověly a ve výborné náladě jsme se kulili do posledního kousku cesty - k verandě Kettlových. Soustředěně jsem se proplétala s kočárkem kolem automobilových os, blatníků a jiných součástek a nářadí, když vtom mě k smrti vyděsilo zařvání taťky Kettla. Otočila jsem se právě včas, abych ho zahlédla, jak vyrazil z přípravny mléka do chléva, a abych spatřila, jak se jejich vodojem, umístěný na čtyřech rozkročených tenkých nohách na podlážce ve výšce asi deseti metrů, zakolébal, zahekal a zřítil s obrovskou ranou na střechu přípravny mléka.

Gejzír vody zaplavil dvůr a polekal starou bílou prasnici i s prasátky, takže se cvalem pustily skrze vyhozenou postelovou matraci, takto součást plotu - a zmizely v ovesném poli.

Za nějakou chvíli se všechno uklidnilo a taťka se opatrně vyplížil z chléva a zpod auta se ozval Elwin: „Hele, tati, neupadlo ti náhodou něco, ha, ha, ha?“

Zezadu z verandy se přišourala mamina Kettlová a dlouho jenom stála a hleděla. Potom zašeptal taťka: „Ta mrcha mě málem doštala! Mohlo bejt po mně!“

Mamina řekla: „Prokristapána, co se tu stalo?“

Pan Kettle se bojechtivě podíval na díru ve střeše přípravny mléka a na rozbitý vodojem.

„Ale, počeboval šem jen malej koušek špalku, aši dvačet na dvačet. Jak šem moh vedít, že ta beštije špadne.“

Paní Kettlová pravila: „Cože jsi vlastně dělal, táto?“

Pan Kettle řekl: „Počeboval šem malej špalíček do bedny na jabka a myšlel šem, že to ty voštatní nohy udržej. Užíž šem aši půl metru š tý nohy u chlíva.“

Mamina řekla: „No, ať mě veme čert, povídáš, že si uříz kousek z podstavce na vodojem? A jak si herdek myslel, že to bude držet - jen tak v luftě?“

Obrátila se zpátky k domu. Šla jsem za ní. Nechaly jsme tam taťku, který pořád ještě šeptal: „Nebyl to ani metšíček. Takovej malej koušíček.“

Elwin rozradostněně kokrhal: „Já sem věděl, co se stane, dyž sem viděl, jak to ten starej cvok řeže, ha, ha, ha.“ Nazítří ráno už před sedmou stál pan Kettle u našich zadních vrátek: „Slyšel šem, že ši tu žavádíte vodu,“ povídal, když slézal ze sedadla staré dodávky a s úspěchem zmařil Bobův plánovaný únik přes zahradu.

„Chči še jenom pšeptat, eši vám nežbyde ňákejch pár metrů štarý trubky, ňáký šrouby nebo ňáký dževo (pokud možno dvacet na dvacet na novou vodárnu), a pak še chči žeptat, eši bystě mi nepomohli pár dní še senem. My sme še letos děsně zpozdili, ale kučí nám nepomůžou a my to š mámou sami nestačíme.“

Bob odpověděl dost zostra: „Samosebou, že mi nezbyly žádné trubky. Dost těžko jsem sehnal peníze na těch šest set metrů, co jsme potřebovali, a jak vám mám pomáhat se senem, když musím zakopat asi půl kilometru potrubí ?“

Taťka však nebyl ani v nejmenším vyveden z míry; na chvilku se zamyslel a pak pravil: „No, víš, Bobe, my šme tendle měšíč utržili došt málo ža šmetanu a tak šem myšlel, že ti buďto žbyly ňáký štarý trubky nebo že si jich možná vobjednal moč a nešpotčebuješ je, tak že by mi jako pošloužily.“

Bob znechuceně odkráčel, ale panu Kettlovi to zřejmě nevadilo, a když odjížděl, vesele mi zamával. Věděla jsem, že zítra přijede pro něco jiného.

Zakopávání trubek pokračovalo tak pomalu, že si nakonec Bob musil zjednat pomoc. Kořalečník Jeff nám poslal svého dobrého zákazníka, který byl toho času bez práce. Dobrý zákazník zdatně pracoval a zdatně jedl, ale byl strašlivě tlustý a po každém obědě se usadil v kuchyni do houpací židle, rozprostřel si do klína noviny, rozepnul kalhoty a tvrdě usnul. Dozajista měl nárok na hodinu odpočinku v poledne. Měl právo udělat si pohodlí a snažil se chovat skromně. Ale cítila jsem, že ten otevřený poklopec je políček do tváře mé důstojnosti. Promluvila jsem si o tom s Bobem, ale Bob to považoval za strašnou legraci a odvětil, že máme štěstí, že jsme získali Dobrého zákazníka, ať už zapnutého či rozepnutého. A brzy jsem měla stejný dojem, protože Bob onemocněl. Bylo to naše první setkání s chorobou jakéhokoliv druhu, kromě podrápání medvědem, prstů rozbitých kmenem stromu a jiných ordinérních neduhů. A přišlo to zničehonic.

Jednou ráno, když se rozdrnčel budík, zahuhlal Bob: „Debůžu bstát - je bi zle.“ A bylo - Bob onemocněl. U každého jiného by se jednalo o docela obyčejnou rýmu, ale u Boba to byla málo známá, nesmírně závažná choroba, jejíž léčení hodlal řídit sám. Zcumlal si polštáře pod týl, takže se bradou dotýkal hrudníku, čímž dosáhl toho, že mnohem hůř kašlal. Odmítal číst, raději neustále potahoval nosem, smrkal a smutně hleděl z okna. Nutil mě, abych mu měřila teplotu, která hodinu co hodinu vyběhla ke žhavým sedmatřiceti, a řval bolestí, když jsem mu násilím vnutila do rozechvělého chřípí nosní kapky. Šíleně ho bolelo v krku - jak tvrdil - ale podle mého názoru by mu krk byl měl krvácet z toho, jak mě neustále volal.

Když ležel v posteli už druhý večer, přinesl mu Jeff pětilitrovku whisky a Glamface, Geoduck a Growbar každý po litru.

„Whisky,“ sdělili mi, když nalévali veliké frťany, „vyléčí všechno.“

„A jestli vyléčí i silné nutkání vraždit, vypiju půllitr nezředěné,“ pomyslila jsem si.

Bob ležel celý týden a Dobrý zákazník byl tak laskavý, tak ochotný celý ten týden, že už druhý den by mi nebylo vadilo, ani kdyby byl chodil úplně nahatý.

Nasekal mi spoustu jemných a suchých třísek a narovnal je tak výhodně na zápraží, že jsem rozpálila Sporák - ale skutečně rozpálila - už v půl páté a vydržel žhavý až do deseti do večera. Nejenže jezdil s dodávkou dolů do údolí a vozil mi tolik vody, kolik jsem potřebovala, ale napouštěl vodu do umyvadel a vaniček a také ji vyléval a nosil mi ven košíky s prádlem na věšení. Krmil kačeny, prasátka i krocany, které jsme si nedávno koupili a kteří nám pěkně tloustli. A potom postavil pro Aničku pískoviště a jel až do Docktownského zálivu pro jemný bílý písek.

Na počátku pobytu Dobrého zákazníka u nás jsem sedávala u stolu se žaludkem ztuhlým ošklivostí nad tím, jak do sebe hází jídlo a proto, že jsem věděla, že se za chvilku zase rozvalí do houpací židle, neupravený, rozepnutý a ošklivý.

Během toho týdne, kdy byl Bob nemocný, jsem sedávala u oběda rozplývajíc se něhou, dívala jsem se, jak do sebe hází jídlo, a přemítala jsem, proč se tohle božské stvoření neoženilo. Nakonec jsem to nevydržela a zeptala jsem se ho. Řekl: „Jo, mladá paní, já sem se nevoženil, protože nemám rád žencký. Žencký mi dou na nervy. Nemaj smysl pro pořádek, motaj se sem a tam a nikdy nic vopravdickýho neudělaj. Nedopusť pámbu, aby se ňáká motala kolem mě. “Strašně jsem se urazila a ještě k tomu zabučel z ložnice Bobův chraptivý smích - Bob nás totiž poslouchal.

Konečně bylo celé potrubí zakopané, motor se rozběhl a jednoho zářivého podzimního rána jsem zaslechla sladkou melodii šplouchání a cákání vody nasávané do vodojemu. Nádrž jsme vydrhli a vypláchli a nakonec naplnili a já jsem stála pod ní a říkala si modlitbičku a pak jsem šla do kuchyně, kde jsem zjistila, že jsme nechali roztočený kohoutek nad dřezem a že je na podlaze po kotníky vody. Vůbec mi to nevadilo - měli jsme zkrátka vodu v domě.

Druhý den jsem odskočila k paní Kettlové povědět jí

o vodě a podívat se, jak si vede od té doby, co jim spadla jejich vodárna. Dlouho předtím, než jsem došla až k domu, mi bylo jasné, jak si vypomohli. Z dálky jsem viděla na místě vodárny na obyčejných štaflích postavený dvouhektolitrový sud a čerpadlo do něj horlivě pumpovalo asi dva tisíce hektolitrů. Dvůr byl pod vodou, bílá pekingská kachna s kachňátky čvachtaly do kurníku a z kurníku, stará prasnice, která utekla do ovesného pole toho dne, kdy došlo ke zkáze, si před přípravnou mléka upravila překrásné bahniště a pokaždé, když se převalila z boku na bok, zčeřila se hladina blátíčka a drobounké vlnky škádlivě omývaly zbytky starých aut a vyhozený nábytek.

Paní Kettlová zbytečně a marně vymetala bláto z přípravny mléka, protože pokaždé, když se pohnula prasnice nebo některé podsvinče, vplavily dovnitř zase novou vlnu.

Zavolala jsem na paní Kettlovou zkraje té potopy a paní Kettlová přestala zametat, jenom aby vykřikla:

„V dřevníku sou ňáký šišky. Postavte zatím na kafe, já hned přídu.“

Za dlouhou chvíli přišla zruměnělá a mrzutá a pravila: „Víte, to svinstvo tam dole, to je jeden z tisíce malérů, do kerejch sem se dostala vod tý doby, co sem s tátou. Von je hodnej, to jo, ale von zkrátka nemá systém.“

Ale právě v tom se mýlila, protože taťka měl naprosto dokonalý systém, jak se zbavit kdykoli a jakékoli práce. Neměla jsem srdce zmínit se o naší tekoucí vodě.

Bylo posledního října. Jednou v noci mě vzbudilo veliké svištění větru, který se hnal lesy, což znamenalo, že přijde bouřka. Cítila jsem, jak křečovitě se dům rozechvěl, když vítr přirazil okenice a zachrastil v komínech. Hodiny hlasitě tikaly - tik, tik, tik, tik. Pomyslela jsem si: „Tohle je zimní bouřka. Už brzy přijde zima - dlouhá, pustá, šedivá, mokrá, zima plná samoty a opuštěnosti.“

Vítr výsměšně zavyl a střemhlav se vrhl do spáleniště, aby poděsil a potrápil křehké staré větve. Spadlo několik krůpějí deště. Cítila jsem, jak na mne padá obrovský stesk a tíseň jako mokrý obklad. A pak jsem z kuchyně zaslechla nějaký zvuk. Byl to zvuk něžný a tichý, ale setrvalý a rytmický a brzy jsem ho slyšela i přes tu bouřku, i přes tikání hodin, i přes nervózní záchvěvy domu. Bylo to přátelské odkapávání vodovodního kohoutku: kap, kap, kapity, kap. Náš kohoutek u vodovodu. To bylo ono - měla jsem vodu. Málem jsem na to zapomněla. Představa zimy nabyla jasnějších barev. Brzy jsem usnula, ukolébána a uklidněna tím, co se pokládá za nervy drásající zvuk - odkapáváním vodovodu.

SKLÍPEK

Do sklípku se původně ukládala kořenová zelenina, jako mrkev, brambory, červená řepa, řepa cukrovka a vodnice. Bývala to vlastně jen hliněná jeskyňka a zelenina se tam zahrabávala, aby v zimě nezmrzla.

Ale sklípky v horách byly mnohem složitější a pracnější - musely posloužit také jako skladiště ovoce a zeleniny v zimě a mléka, smetany a másla v létě.

Náš první sklípek byla dost chatrná kůlna vedle přípravny krmiva, s policemi a přihrádkami a s hliněnou podlahou. Během druhého jara a léta postavil Bob nový sklípek, konstruovaný na způsob hornické šachty; vytuneloval ho do útesu u příjezdové cesty. Sklípek mel vydřevený strop i stěny, které byly dvojité a vyplněné pilinami. Dále tu byly dveře, za které by se nemusel stydět žádný bankovní trezor, a podlaha vysypaná bílým pískem. Bob vyrobil také přihrádky na veškeré mé zavařeniny a kompoty, větrací police pro zimní hrušky, bedny na jablka a brambory, jeslové police pro dýně, kapustu, tykve a moje zabalená zelená rajčata a bedny s čistým pískem na celer a mrkev. Bylo tam dost místa i na hrnce s nakládanou zeleninou a police pro ukládání mléka, másla, sýrů a sádla. To neustálé zásobování a zajišťování na zimu by mi bylo mělo poskytnout pocit tepla a bezpečí. Neposkytlo. Mnohem spíš jsem si připadala, jako bych si zařizovala hrobku. Tu první zimu jsem trávila převážně v husí kůži, takže trvalo celé následující jaro a léto, než se mi pokožka zase vyhladila a lehla. A když jsem se teď chystala užít si to celé znova a od začátku, nechávalo mě úplně klidnou, kolik potravin budu mít k snědku. Bylo mi to úplně jedno a bylo mi mizerně.

Sklípek nastoupil v okamžiku, kdy skončila činnost zavařovacího hrnce. Zavařila jsem poslední litr kukuřice, hrnec vyprázdnila, vysušila, uložila do kvelbu a nadešel čas, abych si natáhla džínsy a pomáhala sklízet brambory. Hrozně ráda sklízím brambory, zvlášť když je dobrá půda a každý keřík dává různé brambory, velké i střední i malé. Druhý rok jsme měli tak obrovskou sklizeň brambor, že jsme zaznamenávali výnos brambor na keřík a rozčileně jsme na sebe pokřikovali pokaždé, když jsme překonali rekord. Brambory byly patnáct až třicet centimetrů dlouhé a pět až patnáct centimetrů široké, neměly žádná očka, a když se uvařily, byly suché, bílé a křehké. Sklidili jsme pět tun - nejlepší jsme schovali na sadbu, největší jsme uložili do bedny na pečení a kolem tří tun středně velkých brambor jsme napytlovali a prodali.

Měsíc po bramborách jsme dobývali mrkev, červenou řepu, cukrovou řepu i vodnici, celer a petržel. Mezi bramborami a kořenovou zeleninou přišla na řadu jablka, hrušky, dýně, tykve a zelená rajčata. Zelí, artyčoky, kapustičku a kapustu jsme nechali na zahradě spolu se zimním špenátem, vysokým až přes deset centimetrů, a se zimním osevem raného hrášku, ale celer ne. Celer jsme nechali na zahradě jenom jednou a byl pak ostrý a trpký, a tak jsme v říjnu vykopali celer i s vlhkou půdou a zasypali jsme ho ve vrstvách ve zvlášť temném a vlhkém koutě sklepa. Vydržel báječně.

V září jsme koupili lis na ovoce a já jsem nasbírala spoustu spadaných jablek a nosila jsem je před přípravnu krmiva a Bob je lisoval a vyráběl jablečný mošt a ocet. Naložila jsem pětadvacetilitrový hrnec zeleniny na sladko s třešňovými mi listy a pětadvacetilitrový hrnec kyselé zeleniny s česnekem a koprem.

Dole, na kraji velkého spáleniště, jsem našla trnku, obloženou tvrdými zelenými švestičkami, o kterých paní Hicksová tvrdila, že chutnají úplně jako olivy - když se správně naloží. Chtěla jsem to zkusit s půllitrem nebo litrem plodů, ale Bob chytil vítr a přinesl jich plnou vaničku. Bylo jich tolik, že se pod jejich váhou jen prohýbal, a byly veliké jako největší olivy a tvrdé jako střelné koule. Naložila jsem jich pětadvacetilitrový hrnec a zbytek jsem dala paní Hicksové. Pětadvacet litrů toho, padesát litrů onoho - dohromady to hodilo dvě stě zavařovaček.

, Jestli to tak půjde dál, budeme muset najmout jednu celodenní pracovní sílu, jenom aby odšroubovávala víčka sklenic,“ bručela jsem si sama pro sebe.

Ale pak jsem za jednoho jasného teplého dne zašla dolů do údolí a nasbírala bramborový košík hub a zkusila jsem je naložit úplně dobrovolně - sama od sebe. Kuchařská kniha mě instruovala, jak se mají nakládat houby, ale dodávala „nikdy nezavařujte divoké neboli polní žampiony. Jen odborník dokáže rozeznat smrtelně jedovatou houbu od normálního polního žampionu.“ Nenahnali mi strachu. „Co je drobná otrava houbami ve srovnání s nebezpečím otravy konzervovanými pokrmy ve velkém?“ řekla jsem si. „A kdybychom se nechali vystrašit nějakou tou houbičkou, kdo by potom jedl ty tisíce a tisíce lahví potenciální smrti zamaskované do podoby fazolí, hrášku, chřestu, řepy, mrkve, špenátu a masa? Cha!“ odfrkla jsem si, když jsem srovnávala drobounký knoflíček žampionu s obrázkem muchomůrky hlíznaté, který jsem si opřela o zavařovací hrnec. Muchomůrka nemuchomůrka, hodila jsem to do hrnce.

Můj vlastní nápad také byl natrhat vědro lískových oříšků a pytel jeřabin. Lískové oříšky rostly podle cest a byla jich spousta a z jeřabin se vařilo vynikající želé ke zvěřině.

Pak nadešel čas zabijaček. Už na začátku podzimu jsem uprosila Boba, aby převzal krmení našich prasátek, protože jsem si naši Gertrudu a Elmera přímo zamilovala a nechtěla jsem v zimě pokaždé brečet, kdykoliv bych k snídani opékala šunku nebo slaninu. Bob to nejdřív považoval za úplně pošetilé, ale pak mi začal vyprávět drobné příběhy, při nichž vepříci projevovali velikou inteligenci nebo oddanost, a pak, ani jsem nevěděla jak, jsem zničehonic prasátka krmila zase já.

V den zabijačky jsem vzala Aničku a šly jsme dolů za paní Kettlovou. Že se u nich také zabíjelo, jsem poznala podle hromady střev na příjezdové cestě proti kuchyňským dveřím. Vnitřnosti ještě nezačaly příliš zapáchat, zatím byly cítit jen jako vnitřnosti, ale ležel na nich černý, vlnící se příkrov much, zřetelně se odrážející od šedivé a lesklé hromady. Vzadu na verandě se válely kupy nařezaného masa, na nichž i mé neodborné a zběžné oko zaznamenalo kupičky muších vajec. Nevypadalo to příliš chutně a vkusně, ale Kettlovým to vůbec nevadilo, jak jsem soudila podle vůně pečeného masa, linoucí se z kuchyně.

Paní Kettlová zrovna uvařila konvici kávy a měla také čerstvé koláče a navzdory střevům a zabijačce a muším vajíčkům jsem brzy seděla za kuchyňským stolem a s velkou chutí jsem jedla a pila. Hromada vnitřností ležela přímo v mém zorném úhlu, ale přesto jsem si vzala další koláč a další šálek kávy a naslouchala jsem, jak paní Kettlová rozpráví o hromadách hnoje, které se znovu a znovu vršily kolem chléva, a o stále žhavém problému nedostatku peněz.

, Ještě před rokem by se mi při pohledu na tyhle vnitřnosti obrátil žaludek,“ vzpomínala jsem snivě. Urazila jsem za ten rok pěkný kus cesty - ale znamená to, že šplhám vzhůru k cíli nějaké vyrovnané moudrosti, nebo že kloužu dolů k nedbalosti a lhostejnosti? U večeře jsem se na to zeptala Boba, ale ten se na mne jen nechápavě podíval, neodpověděl a šel si lehnout.

Nazítří jsme dostali dlouhý a srdečný dopis od Bobovy sestry a jejího manžela. Přemlouvali nás, abychom koupili něco blíž Seattlu - co takhle na některém tom ostrůvku v průlivu - navrhovali. Bob si dopis přečetl, neřekl nic a hodil mi ho přes stůl. Tohle byla Bobova farma a Bobova práce a Bob tu byl šťastný a odmítal kohokoli, kdo by se mu pletl do jeho věcí. Neřekla jsem mu nic, ale po večeři jsem si sedla a napsala jsem své i Bobově rodině obsáhlé líčení našeho indiánského pikniku, zkazky o kořalečnících a o Kettlových. Pouhým přesným a věcným vylíčením ztratily zážitky svůj říz, ale doufala jsem, že vzbudím u našich rodin alespoň trochu účasti a soucitu.

Následující den kolem poledne byly vepřové kýty a slanina naloženy v soli. Bob řezal jabloňové dřevo pro udírnu a já jsem škvařila sádlo a mlela maso do jitrnic a přemítala: „Je to čistě psychická záležitost, a když zaujmu správné stanovisko, dokážu si i já chladně a nezúčastněně říct: tohle maso je obyčejné vepřové - mým čuníkům se vůbec nepodobá.“ A pak přinesl Bob hlavu Gertrudy a Elmera a požádal mě, abych je uvařila na ovar. Bylo to zrovna tak hrozné, jako kdyby mi přinesl hlavu Sporta a štěněte a chtěl, abych z toho udělala guláš. Bolestně jsem zavyla a vystrčila jsem ho z kuchyně a on to znechuceně vařil sám venku v kotlíku.

Poslala jsem vepřové maso paní Kettlové a Birdii Hicksové, ale pořád ještě zbývalo mnohem víc vepřového, než jsem v životě viděla, a šklebilo se na mne z kvelbu. Paní Hicksová se ochotně nabídla, že mi pomůže nasolit vepřové k fazolím, a poradila mi, abychom všechno, co nedokážeme v dohledné době sníst, rozemleli do jitrnic. Podle mého názoru jsme měli nejprve zabít jedno prase a pak teprve to druhé, ale Bob chtěl udit všechno maso najednou.

Pod Birdiiným dohledem jsem připravovala jitrnice a kulaté stáčené klobásy, které jsem pak nakládala do velikánského kamenného hrnce - vrstva sádla, vrstva klobás, vrstva sádla. Birdie tvrdila, že takhle připravené vydrží nekonečně dlouho a - nechápu sice proč - měla pravdu.

Také hory se připravovaly na zimu. Byly ohromně mazané a snažily se vypadat letně a jakoby nic, ale podle jejich obrysů jsem poznala, že na sebe už hodily navíc jednu vrstvu sněhu a že závoj mlhy, který jim vlaje kolem hlavy, se jim brzy položí jako bílá šála kolem krku. Ještě pořád přetrvávalo krásné, zářivé podzimní počasí, svítil jasně měsíc a měli jsme v hospodářství spoustu práce, takže mě prozatím jejich nepřekonatelná mohutnost nedrtila, i když tam byla - cítila jsem ji, ale zatím mi nevadila.

KDO KOHO VLASTNĚ HONÍ?

Na vyplašení zvěře jsem ještě ušla, soudil Bob, ale aport mi prostě nešel. Chtěla bych dodat na svou omluvu, že to bylo jenom tím, že jsem krátkozraká, ne že bych to snad dělala naschvál a že bych se nesnažila. Bob si ale kvůli tomu koupil psa a já jsem odhalila další nedostatek ve svém charakteru.

„Tenhle pes,“ zvěstoval mi pateticky Bob, když opatrně odvazoval velikánského kudrnatého zrzavého psa, kterého měl přivázaného na zadním sedadle dodávky, „je čistokrevný, dlouhosrstý setr s rodokmenem. Je to báječný lovecký pes a je ukrutně, ale ukrutně zlý a nebezpečný.“ Potom s opatrností, kterou jsem považovala za přílišnou, odvedl psa do přípravny krmiva a uvázal ho tam na tak silné lano, že by stačilo k zakotvení válečné lodi. Po celou tu dobu si nás ukrutně zlý pes prohlížel kamenným zrakem a zeleně světélkujícíma očima a nehnul ani brvou.

Bob potom obešel Psa ve velikém a bezpečném okruhu, aby se dostal ke kbelíkům s krmením, a dodal: „Pokousal ve městě už kdekoho, ale já psům rozumím - proto se o něj budu starat výhradně já. Nechám ho pořád uvázaného a budu s ním chodit jenom na lov. Myslím, že tak to bude docela bezpečné a že nikomu neublíží.“

Cvičitel psů důležitě odkráčel k slepičárně a Pes a já jsme se na sebe podívali. Měl pěkný cvočkovaný obojek s jmenovkou, ale z bezpečné vzdálenosti, kde jsem stála, jsem nemohla jeho jméno přečíst, a když se mi na mé přátelské cvrlikání: „No ty jsi pejsek, hodnej pejsek,“ nedostávalo ničeho jiného než studené světle zeleného pohledu, šla jsem si po svých a nechala jsem Psa psem.

Večer u stolu mi Bob vyprávěl, jak si s lékařem - když jsem já byla v nemocnici - povídali o lovu a honech a jak mu doktor pověděl o Psu. Nechtěl se však se Psem rozloučit, dokud nepokousal další dva pošťáky a tři poslíčky od dodávkové služby. Bob pak ještě hovořil o tom, jak postaví pro psa výběh obehnaný dva a půl metru vysokým pletivem, o tom, že člověk, který cvičí psy, musí mít nervy jako špagáty, o zlořádném hýčkání psů (když se k nim chováme jako k živoucím a citlivým stvořením) - v tomto místě jsem nenápadně přikryla ubrouskem štěně, které se mi rozvalovalo na klíně - a vedl jiné svalnaté mužské řeči o kázni a lovu a pak šel k Hicksovým zamluvit si pár koní na vláčení.

Pozdě večer jsem si vzpomněla, že jsem ještě nenakrmila kachňata, a zapomenuvši úplně na Psa, vrhla jsem se střemhlav k přípravně krmení a nabírala jsem otruby, když vtom mě něco dloublo zezadu do kolen. Otočila jsem se a za mnou stál Pes Ukrutný, Pes Hrozný a nabízel mi velikou chlupatou tlapu. Slavnostně jsme si potřásli rukama a já jsem si na jmenovce přečetla, že se jmenuje Sport, od něho jsem se dozvěděla, že nikdy nevrtí ocasem, že se chová vždycky důstojně a v hloubi srdce že to je ukrutně cudný a stydlivý pes.

Odhodila jsem veškerou opatrnost, odvázala jsem lano a vzala ho s sebou krmit káčata. Při té příležitosti jsem se rozhodla, že vyzkouším také teorii o jeho loveckých schopnostech, abych zjistila, jestli je také tak směšná jako ta o té ukrutnosti. Hodila jsem Sportovi kus klacku a vyzvala ho k aportu a on se vrhl za klackem a s klackem střemhlav až na kraj zahrady a tam ten kus dřeva zahrabal pod starou švestkou. Musím se přiznat, že jsem ho za to vzala do náruče a zulíbala, protože teď jsme tu byli dva, kteří se očividně minuli povoláním.

Když jsem zaslechla přijíždějící Bobův vůz, vytáhla jsem Sporta zpoza Sporáku a přivázala jsem ho do přípravny a tak to zůstalo. Sport věděl, že já vím, že není ani zlý, ani lovecký, ale rozhodli jsme se, že ještě chvíli ponecháme Bobovi jeho iluze.

Když zápolil Bob s medvědicí, která ho napadla, byl Sport úplně náhodou za Sporákem - sice trochu bez dechu, ale snažil se vypadat, jako by tam ležel celé dlouhé hodiny.

Když Bob a Crowbar a Geoduck Swensenovi a Crowbarův velikánský medvědářský pes stopovali kuguára, vyrazil Sport z lesů jako ohnivá čára, přilepil se na mne a třásl se a kňučel. Přikládala jsem to zuřivému útoku kuguára, který mu pravděpodobně ukládal o život, ale Bob řekl: ,,Spíš bych řek, že někde narazil na veverku.“ Tak tedy Bob už to věděl také.

Bob, Sport a já jsme si na podzim vyšli na lov. Ohromná sportovní záležitost pro Boba a Sporta - a pro mne samá práce a žádné uznání. Postup byl takový, že jsme se pustili na cestu a Sport v pravidelných intervalech mizel v lese, údajně, aby plašil křepelky nebo tetřívka. Mlátil tam sebou jako buldozer a potom se objevil hrozně šťastný a rozesmátý, ovšem bez čehokoli, co by se dalo zastřelit - kromě něj - a k tomu jevil Bob v průběhu dne čím dál tím větší chuť. Nakonec jsem se vrhla do křoví já a vyplašila jsem nějakého tetřívka, který se zvedl s plácáním křídel zrovna přede mnou, a já jsem se polekala tak, že jsem zakopla o strom a spadla do ostružin. Bob zamířil a obyčejně dostal jednoho nebo dva kusy, které potom zapadly do hustého malinoví. Pustila jsem se za nimi shrbená až k zemi, abych ty ptáky vůbec viděla, a Sport mi běhal mezi nohama a dopředu a za mnou. O prvního tetřeva jsem obyčejně zakopla nebo jsem na něj šlápla a druhý ležíval opodál. Úplně poškrábaná od ostružin a popálená kopřivami a sešlehaná větvičkami jsem sáhla po prvním tetřívkovi, ale to už ho našel také Sport, chytl ho a vyrazil, aby našel Boba. Slyšela jsem, jak ho Bob chválí a hladí, a podlézala jsem kmeny stromů, trní mi drásalo tváře a ostružinoví se mi otáčelo kolem nohou. Nakonec se mi podařilo vylézt, zamračila jsem se na Sporta a podala Bobovi tetřeva, kterého Bob klidně a bez komentáře převzal z mé ruky a zastrčil ho do lovecké brašny.

Bob se skutečně snažil Sporta cvičit. Pracoval na něm začátkem léta, týden každé odpoledne nebo tak nějak. Otevřeným kuchyňským oknem jsem slýchala zvuky prudkého rozporu mezi cvičitelem psa a psem. Z kuchyně to vypadalo, jako by Sport nechtěl nic jiného než si pohodlně sedět na zadku a podávat packu, zatímco Bob si přál, aby přikryl nebo odkryl nebo něco úplně jiného. „Pro kristáááčka … jak může existovat něco takhle pitomého?“ řval vyčerpaný cvičitel, když Sport horlivě a dychtivě nabízel druhou packu.

Rod, barva, postava a rodokmen - to všechno tvrdilo, že Sport je lovecký pes, ale nebyl. Byl to pes přátelský a společenský. Miloval lidi, teplo, Aničku a mne. Dával přednost čokoládě před psími suchary nebo masem a měl ukrutně rád hudbu. Stále ještě se na mé duši nezhojily jizvy vydrásané tehdy, když jsem poprvé slyšela Sporta výt. Byla první noc úplňku po sklizni a já jsem ležela spokojeně v posteli a hleděla do stříbřitého měsíčního světla, které se rozlévalo po rybníce, když náhle poklid večera rozťaly a na kusy rozervaly ty nejúděsnější zvuky. Znělo to, jako by k naší přední verandě připlul parník a dlouze houkal o pomoc - znělo to jako milostný řev orangutana - znělo to jako předsmrtné volání slona. Probudilo to Boba ze zdravého spánku a Bob vyletěl s rukou napřaženou po pušce. Zrovna když došel k oknu, zaznělo to znova, ještě hlasitěji, ještě příšerněji. Bob vystrčil hlavu a prsa z otevřeného okna a pak se strašlivě rozchechtal.

„Pojď sem, Betty,“ řekl. Přistoupila jsem k oknu a tam, pod námi, seděl v třpytu měsíčních paprsků Sport v trapných rozpacích, v jakých se může octnout jen setr, který si zbudoval pověst ukrutného a nebezpečného zvířete, a pak ho přistihnou při měsíčku, jak zamilovaně vyje.

Vždycky jsem dobře plavala - a plavu dobře dodnes - ale na lov kachen nebral Bob ani mě, ani Sporta. Chodíval na kachny do Dungeneských bažin a střílel čírky a lahůdkové kachny - obojí chutnalo po rybině a strašně mizerně se to škubalo - nebo chodil s Geoduckem a Clamfacem do nějaké tajné a soukromé rezervace, kde stříleli mallardské kachny. Chutnaly výtečně, ale škubaly se také mizerně.

Ta soukromá rezervace bylo jezero patřící jisté paní Petersonové. Jmenovalo se Petersonovo jezero. Paní Petersonová milovala kachny a za veškeré peníze, které jí plynuly z důchodu, nakupovala krmení pro tisíce kachen, žijících na jezeře. Když koupila jezero, nebyly tam vůbec žádné kachny, ale ona netoužila po ničem jiném než po kachnách, jak se svěřila Geoduckovi a Clamfacovi, kteří ji náhodou potkali, když tam lovili. Geoducka v té chvíli nenapadlo nic jiného, než že jí poradil, aby si natřela dům na zeleno, a pak že se tam určitě kachny nastěhují, protože zelená je jejich oblíbená barva. Paní Petersonová tedy natřela dům na zeleno a příští rok - nikdo neví proč - se na jezero nastěhovaly tisíce kachen. Paní Petersonová byla štěstím bez sebe a řekla Geoduckovi a Clamfacovi, že od toho dne tam mnohou oni a jejich přátelé lovit. Střílela velmi úspěšně po každém jiném, kdo vkročil na její pozemky.

Kachny paní Petersonové byly tlusťounké a přívětivé, a proto chodil Bob raději střílel kachny do slaných bažin, ale já jsem její kachny měla ráda. Mallardská pečená kachna s rýží na divoko a s jeřabinovým želé byla vynikající lahůdka.

Někdy, vlastně často, se lovci v horách ztratili. Zabloudili i takoví odborníci, jako byli Swensenovi. S Growbarem jsme se poprvé setkali také v důsledku toho, že zabloudil v lesích blízko nás. Bylo to prvního listopadu a já jsem tehdy ještě nebyla zvyklá na vytí kojotů a ležela jsem v noci několik hodin beze spánku, naslouchajíc těm morbidním zvukům, když vtom jsem z lesa na západ od našeho domu zaslechla dvě rány hned za sebou. Chvíli jsem počkala a pak se to zase znovu ozvalo - dvě rány. Vzbudila jsem Boba a řekla jsem mu to. Okamžitě vzal pušku a vypálil ránu na odpověď. Zase se ozvaly dvě rány a Bob odpověděl a potom zapálil v kamnech a postavil na kávu. Za chvíli jsme zaslechli dvě rány už mnohem blíž a Bob odpověděl. Tak to šlo dál v průběhu dvou konvic kávy a veškeré mé zásoby dřeva na ráno a myslím, že jsme s Bobem byli unavenější než lovec - Crowbar Swensen - o němž se tvrdilo, že zná hory lépe než vysoká zvěř - když v půl čtvrté zmoženě vstoupil do kuchyně. Vyprávěl nám, že první polovinu noci strávil na nějakém stromě a byl by tam zůstal až do rána, kdyby nebyl zjistil, že předchozí noc právě pod ním odpočíval kuguár. Crowbar byl úplně promočený a třásl se zimou, proto mu Bob nalil velikou sklenici whisky, kterou jsme si přivezli z města, a nabídl mu suché šaty. Crowbar do sebe hodil whisky bez zachvění a bez ředění, pohrdl kávou a suchými šaty a sotva se jen nepatrně rozednilo, odešel pro svého jelena.

Přesně za rok nás Crowbar pozval na výlet, aby nám ukázal nejlepší honitbu vysoké zvěře na celém světě. Sjeli jsme dolů k úpatí hor a pak jsme se pustili po polní cestě, velice hrbolaté a úzké a vedoucí dlouhými a dlouhými kilometry přes spáleniště. „Todle tady je vopravdický spáleniště,“ sdělil nám Crowbar a pustil volant, aby nám oběma rukama naznačil ve velkolepém gestu úplnost a ohromnost pusté krajiny.

,,Dyš to tady hořelo, tak to byl největší lesní požár, jakej kdy svět viděl.“ Měl možná pravdu, protože všechno, co v tomhle kraji mohlo být považováno za pozoruhodné, muselo nezbytně být největší na světě.

Svítil měsíc, ale začala padat těžká mlha, takže se zdálo, že jedeme nekonečným močálem, jehož stříbřitá voda stoupá až ke kolenům miliónů a miliónů holých trosek stromů, které pokrývaly stráně a tiše stály po obou stranách cesty. Gesta klesala do údolí a zase stoupala až k hřebenům, ale vypadalo to, že nedojedeme nikdy nikam, protože scenérie byla stále stejná. Pokoušela jsem se upnout pozornost na jeden určitý strom na vzdáleném konci, abych si tak označila rychlost našeho postupu, ale pokaždé jsem ten strom zase ztratila. Bylo jich tam strašlivě moc a všechny stejně holé. Taková spousta pustých strání. Nikde ani živáčka, ani stopa života, i když mě Growbar ujišťoval, že se ve dne tyhle stráně a dokonce i cesty hemží zvěří. Jeli jsme dál a dál nížinami a dolinami plnými převalující se šedé mlhy, podél ježatých obrysů rýsujících se v bledém měsíčním světle. Vlhkost pronikala až k tělu a bylo stále chladněji a já jsem si myslela: „Takhle asi vypadá očistec,“ když konečně Growbar usoudil, že jsme viděli dost, obrátil vůz a vraceli jsme se domů. I jasnému slunci, modré obloze a ptačímu zpěvu by dalo hodně práce, aby tuhle krajinu rozveselily.

DÍVADLO A PHLÉÉSY

Prohlašovala jsem vždycky, že o společenský život nijak zvlášť nestojím. Tím jsem mínila dámské čaje, obědy, bridžové večírky, oslavy Silvestra a jiné velké sešlosti. Dočkala jsem se chvíle, kdy bych se za tyhle výroky byla kousla - po pravdě řečeno jsem se dočkala doby, kdy bych se za ně byla kousala nepřetržitě - téměř přežvykovala. Protože po několika letech strávených na slepičí farmě bych se byla plazila po rukou a kolenou přes střepiny skla, abych se mohla zúčastnit každoročního setkání Svazu rozených debilů.

Zábavy, jež nám skýtali slepičí farmáři, byly: sobotní tancovačky - konající se ve vzdálenosti od pětačtyřiceti do sto dvaceti kilometrů, biografy v přilehlých městech, školní besídky, které mohly zajímat pouze rodiče účinkujících, každý měsíc se konající dobročinné večírky, organizované a spravované Birdií Hicksovou a jejím gangem, jejichž cílem a náplní byly klepy a jídlo. A občasné soukromé večírky, jako například ten indiánský piknik nebo večírek na oslavu narozenin paní Kettlové, a potom trhy a jarmarky.

Bob a já jsme jakékoli společenské události říkali buďto divadlo nebo phlés v důsledku neobvyklého setkání, jež jsme zažili za našeho prvního roku na farmě.

Byl jasný podzimní den a my jsme si vyjeli chytat lososy. Zrovna jsme vrátili Sharkeymu člun a šli jsme dolů přes pláž k autu, když vtom jsme si všimli nějaké ženy s dětmi, které tu vyhrabávaly škeble. Žena na sobě měla roztrhané

vysoké gumové boty, mužské kalhoty, zástěru z pytle, rudý pletený šátek a z hlavy jí splývaly dva dlouhé mastné hnědé copy. S sebou měla čtyři děti - dvě lezly po čtyřech, protože to jinak neuměly. Všichni byli ukrutně špinaví a nevypadali zvlášť chytře. Nebylo to příjemné a povzbuzující setkání a Bob a já jsme přidali do kroku, ale marně, protože žena zdvihla hlavu, napřímila se a zavolala na nás. Zastavili jsme se a ona k nám přiběhla.

„Jsem paní Weatherbyová,“ řekla velice vznešeně. „A tohle je Mary Elisabeth“ - ukázala na největší a nejtmavší dítě, „Pamela Lorraine,“ to bylo jedno z těch usmrkánků, co lezli po čtyřech, „John Frederick,“ - oči Johna Fredericka se otevíraly jenom na škvířinku, takže se musel zaklonit, aby nás viděl - „a náš malinký Charles Lawrence.“ Charles Lawrence právě pojídal syrovou škebli. Začali jsme se představovat, ale ona nás přerušila mávnutím ruky: „Ale jéminkote, já vás přece dobře znám, znám vás ode dne, kdy jste se sem nastěhovali. Dokonce vím,“ zahrozila na mne špinavým ukazováčkem, „i to, že se čekáte.“ (Panebože, pomyslela jsem si, doufám, že mě neuhrane.) „Zrovna jsem zamýšlela s dětmi zajít domů na nějaké sousto a přejeme si, abyste šli s námi. Prostě musíte - omluvy se nepřijímají.“ Zasmála se mhouříc oči a vycenila zkažené zuby. Paní Weatherbyová mě úplně fascinovala a zmámeně jsem šla za ní. Bob nedokázal zvládnout situaci a následoval nás jako ovečka. Paní Weatherbyová cupitala před námi, občas se zastavila, aby vytáhla některé dítě z křoví a postavila ho zpátky na cestičku, která se vinula od pláže do lesa. Cestička byla poseta prázdnými konvemi, lahvemi, odloženým šatstvem a jinými krámy. Čím víc jsme se blížili k domu, tím hustší byl nános odpadků, až jsme se prodírali skládkou povážlivých rozměrů. Cestička skončila, my jsme vzhlédli a před námi stál dům, opile na nás mžoural, kolébaje se na nejistých nohou, a z jeho otevřených dveří se valily další konve a láhve jako láva z kráteru.

„Doufám, že nás omluvíte,“ volala paní Weatherbyová ze dveří, „za takhle nádherného počasí jsem se prostě nedokázala smažit v domě, a tak jsem nechala domácnost domácností a vyšly jsme si s dětmi na pláž.“ - A zřejmě tam setrvala přinejmenším pět let, pomyslela jsem si, soudíc podle toho, do jakých rozměrů se nahromadily ty drobné každodenní domácí povinnosti.

Měděný dřez byl tak navršený špinavým nádobím, pánvemi a hrnci a lahvemi, že se poznalo, že to je dřez jenom podle toho, že v tom odkapával kohoutek.

Dvířka sporáku sežral rez a postel, podlaha, židle, stůl, mycí stůl a staré vojenské lůžko byly úplně pokryty novinami a časopisy.

Paní Weatherbyová sundala náruč novin ze dvou rozviklaných židlí, odkopla pod dřez plechovky, které ležely před sedadly, a vybídla nás, abychom se posadili.

„Je to už hodně dlouho, kdy jsem hostila někoho jiného než místní obyvatele,“ pravila rozveseleně, „a tak to musíme pořádně oslavit.“ Sklonila se a začala se hrabat pod dřezem a konečně se vytasila s lahví.

„Je to jenom chianti, ale i chianti je víno,“ zasmála se a já jsem si všimla, že se jeden její těžký umolousaný cop zřejmě pod dřezem do něčeho namočil, protože byl mokrý a cosi z něj odkapávalo.

Vzala z přihrádky sklenice od marmelády, nalila do nich víno a každému svému uslintanému dítku namíchala vodu s vínem. Pravila: „Ve Francii pijí děti víno, tak proč by ho nemohla pít Mary Elisabeth, Pamela Lorraine, John Frederick a můj malý Charles Lawrence, i když nejsou Francouzi?“ (A taky ne děti, dodala jsem si vztekle sama pro sebe.) Vypadalo to jako hrůzná hra, protože ty děti byly ve skutečnosti uslintaní blbečci, ale pokračování bylo ještě hrůznější. Zatímco Bob a já jsme drželi sklenice s vínem a pokoušeli se sebrat odvahu k napití, vytáhla paní Weatherbyová z kouta nízkou sedačku, z níž smetla krabici plnou časopisů, vyšplhala na ni a začala se prohrabovat ve vysokém příborníku. Když byla takto zaneprázdněná, podívala jsem se kradmo po Bobovi. Seděl, civěl do vína a vypadal jako člověk, kterého zrovna praštili do hlavy železnou trubkou.

„A, tady to je,“ vyjekla paní Weatherbyová a slezla, svírajíc špinavýma rukama veliký šedivý uzel. Začala ho pomalu a opatrně rozbalovat a sdělovala nám své tajemství.

„Upekla jsem ho vloni vlastníma rukama,“ zdůraznila výjimečnost tohoto aktu, „ale ještě se mi nenaskytla příležitost na úrovni, a tak jsem ho zabalila a schovala, což mě nyní neobyčejně těší, protože o ovocném perníku se říká, že je lepší, čím je starší.

Podařilo se jí uzel rozbalit a moje první myšlenka byla: „To se mi jenom zdá, to přece nemůže být pravda!“ Ale byla. Z povážlivě špinavého kusu prádla, přesně řečeno něčích dlouhých podvlékaček, se vykutálel perník. Byl malý a tmavý a já jsem se úpěnlivě modlila, aby se na všechny nedostalo, ale paní Weatherbyová nabídla nejprve Bobovi a mně a teprve potom ukrojila tenounký plátek každému z malých usmrkánků. Potom usedla na stoličku, loktem se elegantně opřela o špinavou výlevku, v jedné ruce se vznešeně zahnutým malíčkem přidržovala perník, prsty druhé ruky svírala sklenku vína a vyprávěla nám, jak „interesantně kuriózní“ jsou místní obyvatelé.

„Když jsem se přistěhovala sem, mezi tyhle kuriózní lidi, velice jsem se zhrozila, jak jsou ignorantní a jak naprosto postrádají jakoukoli formu kultury a kulturního vyžití. Tehdy jsem pravila panu Weatherbyovi: „Vůbec si nedokážu představit, jak přežiju tuhle zimu bez symfonického orchestru, bez divadla a bez phlésů.“

Zakoulela očima a udíbla si perník a čekala, jak zareaguji. Zeptala jsem se: „A co jste si počala?“ Paní Weatherbyová odpověděla: „Inu, má drahá, sestavila jsem kulturní kroužek. Měli jsme se scházet každý druhý čtvrtek, samozřejmě s občerstvením, jak se sluší a patří - a naším cílem bylo společné studium, kulturní vyžití a diskuse. Předpokládala jsem, že první, k čemu se zaměříme, bude hudba - zpočátku pochopitelně jenom docela prosté melodie - potom by přišlo něco silnějšího a ještě silnějšího, až nakonec bychom byli schopni vychutnat celou symfonii. Vypracovala jsem značně rozsáhlý program, ale sešlo z toho. K svému velkému zármutku jsem zjistila,“ usrkla si vína, „že místní lidé jsou skutečně prosté děti přírody a jací jsou, takovými si přejí zůstat.“

Dokázala jsem si představit paní Kettlovou, jak oznamuje paní Weatherbyová, kam si má strčit symfonii včetně kulturního vyžití.

Paní Weatherbyová pokračovala: „A také jim tu chybí jakýkoli smysl pro spolupráci. Občas jsem se nabídla, že jim vypomohu s drobnostmi ve škole, ale ještě pořád se zlobí kvůli tomu škandálu s teplými obědy a nechtějí se mnou mít nic společného.“ Čekala, až ji vybídnu, a tak jsem se otázala: „O jakém skandálu s teplými obědy mluvíte?“

Odpověděla: „Ale o tom jste přece jistě slyšela?“ „Neslyšela,“ odpověděla jsem. „To bylo tak,“ jala se paní Weatherbyová vysvětlovat. „Konala se zase jedna ta farmářská schůze a ženy mluvily o tom, že by se ve škole měly podávat teplé obědy. Já jsem namítla, že nic takového nemohu schválit, dokud mi nebude umožněno, abych prohlédla, jestli zařízení kuchyně odpovídá hygienickým požadavkům. A na mou věru,“ pravila paní Weatherbyová, „z toho řevu, který následoval, by nezasvěcený mohl soudit, že jsem uvedla v pochybnost legitimní původ přítomných dam.“

Věděla jsem, že kdybych se teď podívala na Boba, vyprskla bych smíchy, proto jsem vstala, poděkovala jsem paní Weatherbyové za svačinu a odešli jsme.

Když jsme se usadili do auta, řekl Bob: „Bože, to byla ženská! Dočista cvok!“ Ale ve mně se rozrůstal nepříjemný pocit - příšerné tušení, že kdybych na to měla dost času, stala by se ze mne také taková paní Weatherbyová, pochopitelně bez těch blbečků.

Odkud sem vlastně přišla? Kdo to byl, ta paní Weatherbyová? Kdo byl její manžel a co se s ním stalo? Zeptala jsem se na to paní Kettlové a ta mi odpověděla: „Vodkaď přišla, to nikdo neví. Sharkey tvrdí, že ji přines příliv. Je vdaná a za muže má úplně nejnemožnějšího a nejvožralejšího Indiána široko daleko, kerej ji každou sobotu v noci zmlátí, až zůstane ležet bez sebe. Nikdy vo sobě nikomu nic neřekne. Dyž se tu vobjevila, tvářila se děsně nafoukané a chtěla nás poučovat vo muzice - divadla a phlésy,“ paní Kettlová pokynula pohrabáčem jako taktovkou a přivřela oči na znamení naprostého pohrdání „ - ale žádnej soused nechtěl vo takovejch blbostech ani slyšet, a tak vona nechodí nikam, je furt doma v tom svým hnojníku nebo jde s dětma na pláž a hrajou si se škeblema.“

Ubohá, ubohá paní Weatherbyová neměla tedy ve svém životě vůbec nic než ta jména Mary Elisabeth, Pamela Lorraine, John Frederick a Charles Lawrence. Převalovala si je na jazyku a tiskla je ku půnebí a vychutnávala až do poslední kapičky. Pokusila jsem si také převalovat na jazyku Annu Alžbětu, ale bylo to docela obyčejné a nevzrušující. Prozatím mi nehrozilo žádné bezprostřední nebezpečí.

S „divadlem“ jsem se poprvé střetla na vánoční besídce ve škole, kam jsem šla s paní Hicksovou. Tato zábava byla pozoruhodná a vyznačovala se především vůní hnoje, který se táhl z posluchačstva a vznášel se nad ním jako mračno much, a dále „Valčíkem sněhových vloček“, předvedeným deseti Indiány černými jako uhel. Sněhobílé na nich bylo pouze bělmo očí.

Naším dalším dotekem „sladkého života“ byl „phléés“, neboli tancovačka. Ples totiž byl ve skutečnosti venkovská tancovačka, která se konala každou sobotu, týden co týden, rok co rok. Někdy se tancovačka konala až ve vzdálenosti sto dvaceti kilometrů, někdy ve vzdálenosti čtyřiceti kilometrů, ale vždycky se k ní jelo přes úděsné horské silnice. Nikomu to však nevadilo a všichni se zúčastňovali. Farmáři s sebou brali manželky i děti, protože byli členy zemědělských sdružení a tancovačky se konaly pod záštitou těchto různých zemědělských organizací. Farmáři a jejich manželky tančili, pomáhali s prací, přiváželi s sebou občerstvení a chovali se slušně. Dřevorubci a dělníci z pil a zaměstnanci dřevařských závodů jezdili na tancovačky, aby se tam opili. Ani na vteřinu je nenapadlo, že by snad mohli tančit. Chvilku postávali po okrajích sálu a stydlivě přihlíželi, pak odešli a ukrutně se opili, obvykle se pěkně porvali a k ránu je bylo možno nalézt spící v autech nebo v restauracích s celonočním provozem v některém vůkolním městečku. Indiáni tančili, pili a prali se. Byli také příčinou nařízení, že každý, kdo jednou vešel, musel zůstat v sále, a pokud se vzdálil, musel zaplatit znovu. „Uďáli to kvůlivá tomu,“ vysvětlovala nám paní Hicksová, když nás vyprovázela na první tancovačku, „aby si párky nevodbyly jeden taneček a nešly pak do auta, kde pijou a - však víte co.“ „Nevíme. Co?“ zeptal se Bob rošťácky.

Teprve koncem září za našeho druhého roku na farmě jsme pocítili nutkání zúčastnit se tancovačky, a ani tehdy to nebyl Bobův nápad, ale „tancovačka jednou za dva roky tě snad nezkazí natolik, abys pak opovrhla prostým životem,“ pravil a zasmál se a slíbil Hicksovům, že s nimi půjdeme.

V životě jsem nebyla na žádné venkovské tancovačce, a nevěděla jsem, co si mám vzít na sebe, ale když jsem se na to zeptala Boba, přeměřil si mě svým nejvznešenějším pohledem, a proto jsem se oděla do večerního a do krokodýlích lodiček, a jakmile jsme dojeli k cíli, shledala jsem, že jsem mohla mít na sobě cokoli od šatové zástěry až po velkou večerní Paní Hicksová měla modré kytičkované šaty, rty lehce zbarvené do oranžova, tuhé, ještě vlhké lokýnky, spadající hluboko do čela, a tváře měla zmalované tlustou vrstvou jasně červené rtěnky. Punčochy měla tlusté a tmavě oranžové a nohy vtěsnala do špičatých lakových lodiček s vysokými podpatky, které ji nutily chodit s vystrčenou sedinkou.

Pan Hicks měl vycházkový oblek s nejtěsnějším a nejtvrdším límečkem na světě a pozoruhodný účes s pěšinkou uprostřed. Po stranách měl úplně mokré vlasy sčesané kolmo dolů, až na pár vlasů vpředu, které pečlivě ulízal dozadu, jako by je měl přišpendlené vlásničkou. Dodávalo mu to vzhledu pečlivé elegance, naneštěstí zastřené silným pachem lyzolu. Paní Hicksová ho pravděpodobně donutila, aby si ho nalil do koupele. Paní Hicksová byla naparfémována Rawleigh č. 5 a lyzolem. Bob byl jako ze škatulky, strašlivě hezký a mírně opilý.

Přesně v půl deváté jsme dojeli do budovy, kde se konala tancovačka. Byl to veliký čtverhranný dům, před nímž už stály stovky aut, ze kterých vystupovali účastníci, pokřikující na přátele v jiných autech, úzkostlivě svolávající děti, které lezly po chladičích, přes blatníky a do jiných aut. Zřejmě se tu parkovalo bez jakéhokoli systému, člověk prostě vjel, kam vjel, a vypnul motor. Avšak paní Hicksová odlodivodovala pana Hickse ke zcela určitému místu vzadu za budovou, hned vedle vozovky, takže jsme měli zajištěný odjezd, kdykoli se nám zachce. Potom jsme šli dopředu, kolem několika aut, na jejichž zadních sedadlech už posedávaly dvojice a pily, až k přední verandě, kde se prodávaly lístky. Bob zakoupil vstupenky a podal je uvaděči, který na ně narazítkoval červeným tiskátkem zaplaceno a stejně nám orazítkoval hřbety rukou, a pak jsme šli dovnitř. Taneční sál byl obrovský a nádherně osvětlený. Byl vyzdobený zaprášenými pruhy zeleného a růžového krepového papíru, vytopený nejméně na třicet stupňů a přecpaný tančícími. Orchestr na zvýšeném stupínku uprostřed sálu sestával z klavíru, akordeonu, foukací harmoniky, houslí, trubky a saxofonu. Hudebníci hráli horlivě, hlasitě a potili se. Kolem všech čtyř stěn stály lavice, obložené šatstvem a - jak jsem zjistila později - spícími dětmi různého věku. O přestávce jsem se dívala, jak se matky prohrabují v kabátech, dokud nenašly své dítě, spěšně mu vyměnily plenky a velmi často rozepnuly blůzky, obnažily velké bílé prsy a v průběhu příštího kousku kojily děcko.

Našli jsme si volnou lavici, svlékli pláště a sbalili je. Birdie Hicksová si natřela na tváře další vrstvu rtěnky a mohli jsme začít. První tanec jsem tancovala s Bobem a byl to jeden z těch rychlých hopsavých kousků, které jsou potěšením a radostí venkovských tanečníků. Nějakou chvíli jsme to vydrželi, ale pak jsme ustoupili k okraji sálu. Dívali jsme se na všechno to poskakování a točení a Bob mne upozornil, že musím jít tančit s každým, kdo mě požádá, protože i pouhý náznak vybíravosti by mi vypálil znamení snoba a okamžitě a neodvolatelně bych si zruinovala celou společenskou kariéru. Když se taneček chýlil ke konci, zašel Bob na kus řeči k nějakému svému dřevorubeckému kamarádovi a já jsem stála připravená poslechnout jeho příkazů a tančit s prvním, kdo mne požádá. Samosebou, že první, kdo mne požádal, byl malilinkatý Filipínec Manuel Lizardo, který šišlal. Neuměl totiž vyslovovat r, a to do té míry, že jsem mu téměř nerozuměla, a byl tak mrňavý, že jsem těžko slyšela, co vůbec říká. Kalhoty měl vytažené až do podpaží a museli jsme na tanečním parketě tvořit nápadnou dvojici - já shrbená nad Manuelem jako kvokající slepice a Manuel v záklonu a s vyceněnými zuby mě bavil legračními průpovídkami na způsob „Ta múšika žve tak hlašitě, že to vypadá, jako by tady bučelo štádo kláááv. Hahahaha! Hohohoho!“ Když si nakonec stoupl na špičky a zařval to na mne počtvrté, pochopila jsem, oč jde, a povinně se zasmála. Bob kolem mne přešuměl ladně, lehce a rychle s překrásnou a napohled hrozně zkaženou Indiánkou, která se na něj tak lepila, že jsem cekala, že až se od sebe rozpletou, spatřím na jeho saku obtisk Indiánčiných vzorečkováných šatů. Snažila jsem se zachytit jeho pohled, ale pracoval velmi soustředěně a nezvedl ani jedno oko.

Po každém tanci se tanečníci vzali za ruce a chodili kolem dokola sálu, dokud nezačala zase hrát hudba nebo než se vyměnili partneři. Na konci třetího tanečku ztratil Manuel svůj úsměv a přestal šprýmovat a já jsem dumala nad tím - co vlastně v sobě mají ostatní přítomné ženy a já to zřejmě nemám - když vtom mě přispěchal zachránit pan Hicks. Pevně mě uchopil v pase, naklonil se dopředu a cílevědomě rázoval kolem sálu. Následkem toho jsem se já musela zaklonit a cupitala jsem pozpátku po špičkách v prostoru mezi nohama pana Hickse a čekala jsem, že co chvíli učiním přemet vzad přes jeho železnou paži. Konečně přestala hudba hrát a já jsem poprosila pana Hickse, abychom se na příští tanec posadili. Pan Hicks se galantně nabídl, že posedí se mnou, ale okamžitě si ho vyžádala Birdiina maminka, která přihopskala v růžových taftových šatičkách a v drobounkých špinavých teniskách. ,,Depak, já nevydržim chvilku posedět, já sem holt holka s čertem v těle!“ zaštěbetala a pan Hicks nasadil svěrák a odkráčel. Když mě míjeli po prvním okruhu, všimla jsem si, že mu matinka visí přes ruku jako kus hadru, kudrnatá hlavička jí nadskakovala a malinké špinavé tenisky se marně pokoušely dosáhnout na podlahu.

Pak přeplula kolem sestřenice June s Manuelem, a soudě podle jejich hohohání a hahahání, sedla si vrána k vráně. Kolem celého sálu tancovaly a rošťačily a praly se děti a narážely do dospělých tanečníků. Tančily spolu také ženy a dokonce občas i tři lidé a ječeli nadšením nad svou originalitou. Všichni se ukrutně bavili.

Náhle přestala hudba hrát a celý ten dav včetně orchestru se nahrnul na jeden konec sálu, kde se ta zhýralá mladá Indiánka tahala za vlasy s nějakou farmářskou manželkou a častovaly se šťavnatými a přiléhavými přívlastky, jako například: „Ty pidlovoká céro slepičářský kurvy!“ a „Ty smradlavou škeblí vodkojená, špinavá Černá čubko!“ Ta Indiánka byla ale mnohem opilejší, takže ji vyhodili, zase se začalo hrát a tančili jsme až do večeře, která se podávala v půlnoci v přízemí na dlouhých stolech a sestávala z párků, bramborového salátu, dortu, zmrzliny a velikých hrnců kávy.

Po večeři jsem tančila dvakrát s Bobem a jednou s velice opilým námořníkem, který mi vytkl, že „se mnou nejni vůbec žádná sranda“, protože jsem nedovolila, aby mě podržel za kotníky a spustil z okna dolů, kde stál asi o šest metrů níž jeho kámoš s flaškou. „To si mě teda děsně zklamala,“ pravil mrkaje a kolébaje se. „Je mi líto,“ odvětila jsem, „ale mám velmi přísného manžela.“ Vtom jsem zahlédla na druhé straně místnosti Birdiinu matinku, číhající a připravenou ke skoku na dalšího tanečníka. Chytla jsem námořníka a posunula jsem ho ve směru matinky. „Támhleta malá paní v těch růžových šatech je přesně to, co hledáte,“ sdělila jsem mu. „Vím, že by se ukrutně ráda napila od vašeho přítele.“

Jestli matinku spustili z okna ke kamarádovi, jsem se nikdy nedozvěděla, protože jsme odešli, když ještě tančili, ale dovedu si ji živě představit, jak se třepotá mezi oknem a námořníkem na jedné straně a kamarádem na druhé jako jojo na provázku. Holka s čertem v těle.

Když jsme vyrazili na dlouhou cestu domů, začala nás paní Hicksová častovat útržky klevet posbíraných na tancovačce. Poslední, na co si vzpomínám, bylo: „A Helena, manželka vod mladýho Cartwrighta, ztratila matku a pak vejcovod a voba vaječníky …“ Ospale jsem dumala, jestli to všecko poztrácela při tanci, a pak jsem usnula s nosem zabořeným do Bobova ramene, jež páchlo lacinou indiánskou voňavkou.

Zcela mimořádná a nejvýznamnější ze všech (pěti) společenských událostí, k nimž jsme byli pozváni během našeho pobytu v horách, byla večeře na počest narozenin paní Kettlové. Byli jsme jediní hosté mimo okruh rodiny a to byla velká čest, protože to bylo shromáždění Kettlových na půdě Kettlových, a poprvé jsme je viděli všechny pohromadě - jako jediné společenství.

Jednoho parného červencového rána přijeli k nám pan, Kettle s Elwinem vypůjčit si trochu vaječného krmení pro kuřata. Pozvala jsem je na kávu, ale taťka odmítl. Pravil: „Štlašně ládi byšme žašli, ale víte, vona má žejtra máma naloženiny a my tady š Elwinem počebujem šchraštit někoho, kdo by nám píchnul še šenem, abyšme to mohli požádhě vošlavit. Myšlíte, že by ši Bob našel ňákou tu chvilku?“

Odvětila jsem: „Bob má spoustu práce s vodovodem a vím naprosto bezpečně, že vám nemůže vypomoci. A co vaši chlapci? Nemohli by vám to seno sklidit?“

Elwin pravil: „Cha, cha, cha! Ty že by šli na seno? Dyť pracujou v lese.“ Taťka pravil: „No tak to vidíte, takle je to dycky, kučí nám nepomůžou a ta naše štará máma to pšeče nemůže dělat úplně šama.“ Já jsem řekla: „Myslela jsem, že budete sklízet vy a Elwin.“

Elwin se zaškaredil: „Já si musím dát do rychtiku eště do soboty auťák.“

Taťka pravil: „Vloni nám to pošekal pan Olšon a máma vobračela a kupila, já šem měl děšný trable še žádama - ale dyš má máma ty naroženiny, tak šme chtěli udělat požádnou večeži a my bysme chtěli, abyšte k nám taky pšišli, to žnamená, že máma bude mít plný ruče práče a nemůže hlabat.“

Pravila jsem pevným hlasem: „Vím naprosto bezpečně, že Bob nemá čas a nemůže vám pomáhat sklízet seno.“

„No, to je teda průšer,“ pravil taťka, „ale nezapomeňte pšijít na večeži.“

„Nezapomenu,“ řekla jsem. „V kolik hodin?“

„Ále, aši tak v půl pátý,“ odvětil taťka. „A jen tak mimochodem, každej šebou něco vežme. Víte, jako dyš še jede na vejlet.“

„Upeču dort,“ přislíbila jsem, a to ho zřejmě uspokojilo, protože sebral vaječné krmivo a Elwina a odjeli. (Vrátili se znovu v září a škemrali o pomoc s tímtéž senem.)

Přes dorty jsem nebyla žádný velký odborník, a proto jsem se rozhodla, že to, co by se nedostávalo na kvalitě, nahradím rozsahem. Žádná z mých kuchařek neobsahovala směrnice na nic většího než dvouposchoďový dort, i jala jsem se násobit dvěma a třemi a do soumraku jsem zhotovila první poschodí dortu - veliké, těžké, čtverhranné a bytelné.

Nadešlo další ráno, zamlžené, ale teplé, dokonalý den na oslavu a dokonalé ráno na pečení dalších vrstev dortu.

V poledne bylo všechno hotové a polité růžovou a bledě modrou glazurou. Vypadalo to úděsně, ale slavnostně, a abych tu pouťovou nádheru podtrhla, vysázela jsem na jednu stranu červenými bonbóny nápis „Šťastné a veselé narozeniny“ a nahoru do prostředka jsem zapíchla americkou vlaječku.

Bob zajel do konzumu pro pár hedvábných punčoch a pro narozeninovou pohlednici a cestou se zastavil pro Birdii, aby nám počkala u Aničky. Úderem čtvrté jsme naložili dort a vyrazili. Sjížděli jsme dolů do údolí, a čím níž jsme jeli, tím víc se oteplovalo, a když jsme se dostali až ke Kettlovům na dvůr, byl už vyslovený pařák. Dvůr vřel auty, jelikož se dostavilo všech patnáct dětí včetně manželů a manželek a dalších přišvagřených členů rodu. Paní Kettlová zářila v čistých domácích růžových šatech, které postrádaly u krku dva knoflíky, takže když nás vítala, zahlédla jsem, jak její velké bílé prsy vykypěly na povrch jako vařené knedlíky.

Podala jsem jí náš dárek a mamina mě políbila, rozbalila balíček a pravila: „No zaplaťpámbu, že už nemusim nosit ty zatracený děravý punčochy.“

Usměrnila mě, abych odložila dort dopředu na verandu, kde jsme měli jíst. Pronesla jsem tedy krabici tmavou předsíní a nikdy nepoužívanými dveřmi hlavního vchodu a s bouchnutím jsem dort položila na dlouhá prkna podložená podpěrami na řezání dřeva, která tu sloužila jako stůl a byla přikrytá ubrusem z růžového krepového papíru, zakotveného velikými kameny. Podlaha byla vydrhnutá, skoro všechny slepičince byly odškrábané a zábradlí a šeříkové keře vrhaly příjemně chladivé stíny. Na strop byly připevněny dvě mucholapky a už se černaly mouchami a houpaly a třásly se pod dalšími nápory hmyzu.

Vlaječka na mém dortu zvadla a naklonila se, protože se poleva rozehřála a změkla, a připadalo mi, že se chystají sklouznout i „Šťastné a veselé narozeniny,“ a tak jsem dort odsunula do většího stínu a teprve potom jsem se vrátila do horké kuchyně a k zástupu hostí.

Ještě než jsem odešla z verandy, postřehla jsem, že ať chceme nebo nechceme, záchod nezůstane během večeře nepovšimnut. Proto jsem po příchodu do kuchyně navrhla, aby postavili na přední stranu boudičky něco na způsob dveří nebo zástěnu. Paní Kettlová odvětila: „Je to vopravdu dobrej nápad, ale myslim, že tu neseženete žádnýho muskýho, kerej by to udělal. Ale děte a křikněte na ně, sou všichni vzádu na verandě.“

Křikla jsem, ale mužští měli plno práce s ostružinovým vínem a kořalkou, s pampeliškovým vínem a pivem a sdělovali si vzájemně zkušenosti se střílením a se svými úlovky a nedostalo se mi žádné jiné odpovědi než pohněvaného a rozzlobeného pohledu od Boba, že ruším.

My ženy jsme pily kávu a připravovaly jsme bramborový salát, krájely jsme sekanou, otevíraly nakládanou zeleninu a rovnaly chléb na mísy. V přecpané kuchyni bylo k zadušení, ale musely jsme topit v kamnech, kde se pekly koláče a vařila se čerstvá káva. Otevřela jsem dveře do salónu v naději, že se vzduch trochu vyčistí průvanem, ale děti se okamžitě nahrnuly do nově vzniklého prostoru, a proto mamina Kettlová vstala, pevnou rukou je vyházela a dveře znovu zamkla. Nedotknutelnost salónu neměla být znesvěcena ani o narozeninách. Děti se honily a cválaly z kuchyně přes předsíň ven předními dveřmi, dolů z verandy, kolem domu na zadní verandu a znovu skrze kuchyň. Kličkovaly pod horkými plechy pečiva, strkaly prsty do zavařeniny a dostaly nařezáno, válely se po podlaze se psy a přicházely, abychom jim rozpínaly nebo zapínaly kalhotky, a žvatlaly. Na velké houpací židli u sporáku se střídala nepřetržitá řada kojících matek a ostatní křesla skýtala podporu kulatým zadkům pomocnic a kuchařek. Vedla se řeč o sexu, o dřevorubectví, o sexu, vaření, o sexu, šití, o sexu, o mzdách, o sexu, o záchvatech a pak také výhradně o sexu. Všechna neslušná slova, která jsem kdy slyšela, a mnoho neslušných slov, která jsem nikdy neslyšela, se používala samostatně i ve zcela nových a neobvyklých vazbách. Když děti své matky rozzlobily neboje jenom lehce podráždily, byly nazývány tak neuvěřitelně hrubými názvy, že ve srovnání s nimi bylo „ty špinavěj smrade“, „zatracenej zkurvysynu“ a „smradlavej parchante“ výrazem něhy a lásky. Ještě nikdy jsem se nepotkala se žádnou společenskou skupinou, která by měla tak velice zapotřebí očistný lék mé bábinky, leda snad přítomní mužští, kteří, jak mi vyprávěl Bob, pokud zrovna neodbíhali z verandy, aby si potají kradli benzín, automobilové nářadí a součástky nebo rychlostní páky a kloboučky na rychlostní páky, si hlasitě svěřovali příběhy, jež dokazovaly jejich sexuální zdatnost buď před svatbou, nebo po svatbě.

Paní Kettlová se občas zasmála, ale zřejmě byla v rozpacích právě tak jako já. Krájely jsme brambory a natvrdo uvařená vejce a vyprávěly jsme si o zavařování a obě jsme s ulehčením uvítaly, když se konečně začala v obrovské konvici vařit voda na kávu a nadešel čas, aby se prostřel stůl a vneslo pohoštění.

To už byli vzadu na verandě všichni opilí pod obraz a jejich hlasy nabyly na hlučnosti a bojovnosti. Nějaký malý kluk, protivný rošťák, který už předtím zlobil a trápil mladší děti, přiletěl rozječený ze dvora, kde ho honila, ale bohužel nedohonila a nesežrala stará prasnice. Mamina poslala Elwina, aby přivedl z chléva pana Kettla, a pak jsme byli seřazeni a vpochodovali jsme na verandu k večeři.

Když jsme se všichni usadili, navrhla jsem, abychom zazpívali slavnostní fanfáru. V tom jsem se dopustila chyby, což jsem pochopila, když už bylo pozdě, protože po slavnostní fanfáře následovala jiná píseň a pak ještě jedna „daremná“. Poslední písničku přerušila mamina tím, že praštila vidličkou do stolu a žádala, aby „vokamžitě přestali“. Všichni zajásali „Koukněte na maminu - to holt je celá naše máma!“ a začala se podávat krmě. Elwin předtím povídal, že taťka přijde hned, ale objevil se teprve, když jsme se propracovali ke zmrzlině. Na ochranu proti mouchám si narazil na hlavu a stáhl až přes oči černý slaměný klobouk paní Kettlové, na jehož šošolce nadskakovala veliká růžová květina. A před průvanem ho měly zabezpečit brčálově zelené pletené dámské propínací šaty se skládanou sukýnkou. Ta sukně mu ale zřejmě překážela při dojení, protože si vyšpendlil okraj postrojovými přezkami - něco na způsob baletní sukénky. Kromě toho měl černou pracovní košili, montérky, vysoké gumovky a kouřil cigáro. Dusila jsem se smíchem, abych nevybuchlá dřív než ostatní, kteří si jistě téhle legrace také všimnou, a dívala jsem se na Boba, který na mě varovně vrtěl hlavou. Užasle jsem se rozhlédla kolem sebe. Nebylo tu živáčka, kterému by taťkova výstroj připadala v čemkoli kromobyčejná. Taťka obdusal stůl, radostně se usmívaje na každého přítomného, a vyšplhal se na křeslo vedle paní Kettlové, nonšalantně přehodil zahnojenou botu přes jeden roh stolu, k čemuž paní Kettlová podotkla pouze: „Dal si si s tim dojenim na čas, asi vystydlo kafe, taťko. Helenko, todle sou ty pletený šaty, co mi Myrta poslala z New Yorku, Že to je vošklivá barva, viď?“

Po večeři se muži vrátili dozadu na verandu, my ženy jsme sklidily ze stolu a umyly nádobí a Bob a já jsme odjížděli, právě když se rozvíjela pěkná rvačka kvůli tomu, kdo ukradl co z čího vozu.

Můj dort měl velký úspěch.

Do biografu jsme chodívali málokdy ze dvou velice rozumných příčin:

1. Znamenalo to jet Vozem do vzdálenosti sto až sto padesáti kilometrů.

2. Nazítří jsme museli vždycky vstávat ve čtyři ráno.

A kromě toho si Bob stěžoval, že se mu na sedadlech v biografu špatně sedí, protože má příliš dlouhé nohy. Vždycky prospal všechno kromě týdeníku. A já jsem se časem stala tak předpojatá, že ať byla zápletka dramatická nebo nedramatická, hlídala jsem výhradně hrdinku, jestli pracuje anebo jestli se těší vymoženostem moderního života. Když nepracovala a zřejmě měla spoustu příležitostí koupat se často ve vaně plné horké a voňavé vody, přestalo mě to okamžitě bavit. Za takových okolností přece houby záleží na tom, která ženská toho chlapa dostala.

Na jarmark se vypravím kdykoli a kamkoli. Jarmark je pro mě vrcholem zábavy. Každý na něm najde něco, co ho zajímá, člověk má moře času pro radost, a co teprve všechny ty báječné vůně - pražená kukuřice, káva, cukrová vata a ovocné želé. Už doma jsme jezdívali na celý den na západowashingtonský veletrh v Puyallupu. Vypravovali jsme se tam výhradně pro zábavu, nezajímalo nás, kdo za co dostal vyznamenání, občas jsme vídali udělování cen v oddělení květin, kde jsme museli čekat na maminku, která kupovala cibulky a semena.

Na náš krajský jarmark jsem jela z důvodů i hledisek tak rozdílných, že to bylo, jako bych se trhu účastnila poprvé. Trh se konal koncem září, docela blízko Města. Město leželo v podivně suchém klimatickém pásu, který se táhl touhle provlhlou zemí, takže nehrozilo nebezpečí, že bychom snad promokli, jako se nám často stávalo v Puyallupu, naopak, když trh zahajoval, brodili jsme se po kotníky v prachu, jenž se musel každé ráno splachovat, což dodávalo vzduchu příjemnou jarní vůni.

Jarmarku jsme se zúčastnili jako opravdovští farmáři. Zabalila jsem několik tuctů plenek, mnoho lahví, přikrývky a polštářky, aby Anička mohla v dodávce spát, síť proti moskytům, abych ji chránila před mouchami, a staré boty na prohlídku ohrad se zvířaty a v osm hodin ráno už jsme byli na hlavní silnici.

V horách byla zima a mlha, ale Město bylo zalité zářivým sluncem a prováté slaným mořským vzduchem. Voda byla tmavě modrá, lemovaná šošolkami bílé pěny jako krajkou, hory světle modré s ostrými bílými obrysy, stráně měkce zlatavé a stará, tmavě rudá soudní budova hleděla na Město s důstojností a dobrotivostí velké katedrály. Ačkoliv bylo časně ráno, jelo po silnici již mnoho dalších vozů a nákladních aut, a když jsme zabočili do prostor jarmarku, kypěl tam život a činorodost jako v pozdním odpoledni.

Zaparkovali jsme dodávku pod velkou sekvojí blízko restaurace, já jsem vyprostila Aničku z pletených punčocháčů, přezula se do starých střevíců a byli jsme připraveni. Ze všeho nejdřív jsme samozřejmě museli zajít na šálek kávy a čerstvé domácí koblihy. Na sedačkách u pultu vedle nás seděli sami farmáři s manželkami a dětmi. Všechny děti dostávaly napít kávy a kousnout horkých mastných koblih a já jsem si připadala krutě a hamižně, protože jsem pila a jedla a Aniččiny kulaté modré oči sledovaly každý můj hlt jako očička malého štěňátka. Po kávě jsme se šli podívat na výstavu slepic - a samo sebou jsme si mysleli, že některé bílé teghornky, které získaly cenu, nebyly ani o trošku lepší než naše slepice. Boba velice zajímaly australorpky - černé slepice, které prý snášejí stejně dobře jako bílé leghornky, ale přitom mají maso chutné jako rodajlendky nebo vlašky. Připadalo mi to přehnaně slibné, než aby to byla pravda, ale farmář, který je vystavoval, se zapřísahal,,že tyhle slepice jsou vůbec ten největší vynález hned po elektřině.

Od slepic jsme šli k prasátkům, u nichž bylo prostředí podstatně příjemnější časně ráno než později během dne, a pak k ovcím, kozám a králíkům.

To už byla Anička ospalá, a tak jsem ji odnesla zpátky k vozu a ponechala Boba jeho osudu a pokynům, v které restauraci se sejdeme v poledne.

Připevnila jsem Aničku k sedadlu auta obložila jsem ji celou, vespod i navrch přikrývkou, kterou jsem pak přišpendlila k čalounění. Od sedadla k volantu jsem přivázala síť proti moskytům a Anička okamžitě a ochotně usnula. Já jsem trávila zbytek dopoledne v oddělení, kde se vystavovaly zavařeniny a ruční práce. Cítila jsem, jak se dmu pýchou, když jsem zjistila, že Birdie Hicksová získala modré stužky za všechny svoje zavařeniny a že na význačném místě trůní přehozy paní Kettlové. Bylo tam také několik opravdu krásně háčkovaných a pletených přehozů a několik zcela hnusných deček, zhotovených z pytlů na konci roztřepených a zdobených různobarevnou bavlnkou. Vzpomněla jsem si, že jsem četla návod na tyhle výtvory v jednom z farmářských časopisů. Byla u toho perokresba přikrývky s třásněmi, dlouhými alespoň dvacet centimetrů. A pod tím bylo napsáno: „I v obyčejném pytli na zrní se tají krása.“ Jistěže ano, pokud není zohavena hnusnými bavlnkami.

Vystavovali i další geniální využití předmětů denní potřeby. Například katalog firmy Sears, Roebuck úporně stočený a nalakovaný průsvitným lakem a převázaný růžovou mašličkou. Bílá jmenovka pod tímto výtvorem pravila, že se jedná „o nenákladnou zarážku do dveří“ - Ethalyne Weatherbyová. V duchu jsem si poznamenala, že se musím někoho zeptat, jestli to je „naše“ paní Weatherbyová.

Byly tam vázičky z lahví od kečupu, kolíčky na prádlo zdobené motýlky z krepového papíru, to celé za účelem přichycování záclon; háčkovaná pouzdra na stříbrné příbory, kytice květin z krepového papíru a sametu, obrovský pohřební věnec a přehoz z bílých gardénií vyrobených z organtýnu, s tmavě zelenými listy z voskovaného plátna a s nápisem: „Odpočívej v pokoji“, stvořeným z bílých drátků na čištění dýmek; vyšívané obrázky, krabičky na zápalky z opalovaného dřeva a stovky ozdobných polštářků. Tematika polštářků zahrnovala širokou paletu citů od „Mařenka a Jeníček - věrné milování“, kterýžto nápis byl vypracován černými korálky na třešňově růžovém hedvábí, až po třiadvacátý žalm, vyvedený na černém sametu.

Byla to velice zajímavá a úchvatná výstava, dokazující, co s lidmi dokáže udělat pocit samoty a opuštěnosti.

ZHASNI TU ZÁPALKU!

Červenec, srpen, září a dokonce i říjen byly měsíce, kdy v horách hrozila katastrofa požáru přesto, že ustavičně pršelo. Když měl člověk tu smůlu, že bydlel blízko Kettlových, hrozilo nebezpečí ohně kterýkoli měsíc. Tvrdilo se, že ten veliký požár rašeliny v údolí rozškrtli Kettlovi a že jednou v létě taťka, aby si ušetřil námahu sekat trávu, palouk podpálil a zpopelnil současně přední verandu. Kettlovi vypalovali křoví v kteroukoli roční dobu, a když se ohýnek rozrostl a vypálil dva nebo pět hektarů cizího lesa, byla to prostě smůla.

Na severozápadě a zejména v oblastech poblíž slané vody je křovinatý podrost velmi bujný a roste s tropickou rychlostí. Černý bez, divoký jasmín, ptačí zob a olše narostly v jednom roce o dva až tři metry a byly příčinou, proč se musela půda čistit a mýtit každý rok. Když se s tímhle podrostem nic nedělá, vznikne mezi starým a novým podrostem vrstva suchého troudu. A pak je nebezpečí ohně trvalé.

Bylo to koncem října, v našem druhém roce, když k nám vzrušeně vjel do dvora Elwin Kettle, aby nám pověděl, že jim hoří stodola.

„Táta složil do stodoly mokrý seno a vono to, mrcha, samo vod sebe chytlo. Hoří stodola a už začíná hořet i křoví v rokli. Máma mi řekla, abych vám vyřídil, že to asi pude sem na vaší stranu, protože fouká jižní vítr.“

Vyděsila jsem se a běžela jsem do slepičárny pro Boba.

Bob pravil: „Ale, nebojím se, že by z toho něco bylo,“ vzal však dodávku a jel za Elwinem zpátky k nim na farmu. Vrátil se až v poledne, černý od hlavy až k patě a velmi rozzlobený. Tvrdil, že je úplné přesvědčený, že taťka zapálil stodolu, aby vyřešil problém hnoje. Stodola shořela, ale oheň se od Kettlových rozšířil a žene se strašlivou rychlostí roklí.

Řekl, že jestli se oheň dostane přes silnici, máme po farmě. Zeptala jsem se, jestli pomáhají Kettlovi hasit, ale Bob odpověděl: „Pomáhali jenom tak dlouho, dokud byl oheň na jejich pozemku. Jakmile se dostal za jejich plot, šli zpátky domů, že musí hlídat dům a hospodářská stavení. Když jsem se vracel pro vůz, viděl jsem je všechny na zadní verandě, pili pivo, smáli se a povídali si.“

Bob mi nařídil, že mám celé odpoledne postřikovat vodou naši střechu a suchou trávu v zahradě a připravit potravu pro hasiče. Pak odjel sehnat pomocníky.

Celé odpoledne hrčela nahoru po silnici auta a potom sjížděla dolů ke Kettlovým. Bob udělal poplach a farmáři ochotně přijížděli. Později jsem se dozvěděla, že Bob šel ještě mnohem dál - požádal o pomoc také hospodského Maxwella Forda Jeffersona a Jeff informoval všechny své zavedené zákazníky. Já jsem navařila hektolitry kávy a připravila stovky obložených chlebů a kolem čtvrté se začali scházet unavení bojovníci s požárem, začouzení a špinaví. Jedli chleby, pili kávu a nadávali na Kettlovy. Roklí se valil kouř, takže se slunce zastřelo mrakem, a když jsem rozsvěcovala lucerny a krmila slepice, pálily mě oči. Každá skupinka brigádníků přinášela nové a stále děsivější zprávy. „Na několika místech je už oheň skoro u silnice.“ „Vítr je pořád silnější.“ „Jak jednou chytnou stromy, budeme mít co dělat, abychom zachránili holý život.“

Kolem sedmé zaklepal na zadní dveře Max Jefferson. Byl úplně sám. Zašeptal svým měkkým, jako rozteklým hlasem: „Řek sem si, že sem skočím, abyste si nedělala starosti, zlato. Sehnal sem největší vožraly z celejch Spojenejch států a hasej jako diví, protože myslej, že mám na týdle straně svou palírnu.“

Jeff byl vysoký, snědý, měl pružnou postavu a staromódně dvorné chování, jižanský přízvuk a nažloutlé oči, které viděly i potmě a postřehly v místnosti každý východ, ještě než překročil práh. Popíjel kávu a jedl obložené chleby a pohupoval se, pohodlně usazený v kuchyňském křesle, občas se prsty dotkl pistole v náprsní kapse a blýskl velikými bílými zuby. Dopil kávu a řekl, že má pro mě něco v autě, šel ven a vrátil se s padesátilitrovým soudkem whisky. Postavil jej opatrně doprostředka kuchyně. ,,Todle je moc fajnová whisky,“ řekl. ,,Visela na stromě a měla by bejt hladká jako samet.“ Než jsem mu mohla poděkovat, vyklouzl ze dveří a ztratil se.

Uložila jsem Aničku a pak jsem šla dopředu na verandu, dívat se na oheň. Od našeho domu byl vzdálený jenom asi jako přes dva městské bloky a praskání a hučení bylo úděsné. Požárníci hlásili, že uchránili před ohněm dřevo kolem vodojemu a že se uklidňuje vítr. Chodila jsem bezradně sem a tam kolem brigádníků, kteří se najedli a odešli, a snažila jsem se rozhodnout, co bych vzala, kdybychom museli utíkat. Nakonec se výběr soustředil na Aničku, soudek whisky a zvířata. Uložila jsem Školní odznak a maturitní prsten do peněženky, stříbro do zavinovačky a byla jsem připravena.

Večer kolem osmé přijela paní Hicksová se dvěma čokoládovými dorty, kilogramem másla a půllitrem smetany. Vítr se už uklidnil a kouř klesal a bylo ho všude plno, ale pozavírala jsem dveře a okna, aby se v domě dalo dýchat. Současně s paní Hicksovou dorazila skupina pomocníků a nejprve jsme je musely nakrmit, teprve potom jsme si mohly sednout na kus řeči. Nalily jsme si kávu a posadily se k rozhovoru o ohni. S potěšením jsem si všimla, že si paní Hicksová v nervozitě přitáhla ke sporáku soudek whisky, položila na něj polštářek a usadila se, způsobně popíjejíc kávu.

Přiběhl rozčilený Bob, špinavý k nepoznání, a žádal, abychom mu pomohly postříkat a naložit na dodávku několik set pytlů s krmivém, které byly uskladněné v kůlně u dílny. Při práci mi sdělil, že Jeff donutil Kettlovy, aby pomáhali, a to tak, že na ně namířil pušku. Říkal také, že chudák mamina Kettlová se za to za všechno tak stydí, že se celá uplakaná přišla zeptat, jak by mohla být k užitku. Navařila prý kávu a opekla topinky a nakrmila spoustu brigádníků.

Potom Bob odjel s mokrými pytli a s deseti konvemi na mléko naplněnými vodou a já jsem se zašla podívat, co tomu říká naše jalovička. Stála na svém místě klidně, ale nežrala. Naše jalovička měla velmi hezký malý chlév, hned za chlívky pro prasátka, v nejvzdálenějším místě od obytného domu, a tak jsem ji odvázala, přivedla pod verandu a připoutala ke staré třešni. Sport a štěně mě sledovali, kam jsem se hnula, kňučeli a prosili, abych jim vysvětlila, proč je tu tolik kouře a rozruchu. Kdykoli jsem se v průběhu toho dlouhého a příšerného dne na chvilinku zastavila a podívala se k nohám, seděl tam Sport, zeleně světélkující oči mu přetékaly láskou a podával mi svou velikou, měkkou packu. Kolem desáté jsem já necítila ruku a on packu a byla jsem strašlivě unavená a vyděšená a vykřikla jsem na něj: „Sporte, neotravuj mě pořád!“ A Sport se na mě podíval pohledem, který pravil: „Tak já ti tady nabízím, že za tebe umřu, chci tě potěšit v těžké chvíli, kdy potřebuješ útěchu, a ty jsi na mne ošklivá.“ Dala jsem mu šest plněných čokoládiček a zašoupla jsem ho za Sporák, kde zůstal celou noc, chvilkami se třásl a neustále kňučel. Birdie Hicksová odjížděla asi v půl jedenácté a musela jsem jí slíbit, že kdyby se něco stalo, zůstanu u ní třeba nadosmrti.

Birdie odjela a já jsem se usadila u Sporáku s časopisem

a pravděpodobně jsem usnula, protože mě vzbudilo hlasité volání dole na cestě.

„Už je to tady,“ pomyslela jsem si. „Tak hrome, co teď, mám nejdřív vzbudit Aničku, nebo počkat na Boba?“ Roztřásla jsem se zimou, proto jsem přiložila do Sporáku, uvědomujíc si, že to je gesto poněkud nadbytečné vzhledem k tomu, že za chvíli bude celý dům v plamenech. Položila jsem balíček plenek na soudek whisky, peněženku jsem strčila do plenek a pohlédla jsem z okna, abych zjistila, jestli je jalovička ještě pořád přivázaná u třešně, a byla jsem připravená. Slyšela jsem hlasy na příjezdové cestě a srdce se mi divoce roztlouklo. „Kde zůstal Bob? Že by shořel i s dodávkou?“ Pak se otevřely dveře zadního vchodu a vešel Jeff, vyhlížející jako černošský zpěvák. Řekl: „Je to oukej, zlato, voheň se vobrátil do spáleniště a každou minutu začne pršet. Bejt váma, začal bych krájet šunku a vosmažil bych ňáký vajíčka a postavil bych na kafe, táhnou sem davy vyhládlejch lidí.“

Vyběhla jsem a odvázala jalovičku a odvedla jsem ji zpátky do chléva. Kouř byl tak těžký, že se podobal husté mlze, ale ve vzduchu byla cítit chladivá vlhkost.

Smažila jsem vejce a šunku a slaninu, opékala topinky a vařila kávu až do pěti ráno. Současně jsem poslouchala podrobné líčení tohoto ohně a všech dalších požárů na pobřeží, počínaje prvopočátečním osídlením. Taťka Kettle se svými hochy to všechno znali a všude byli a vůbec se chovali jako hrdinové a nikoliv jako provinilí žháři a původci zkázy, a jelikož nás všechny prodchl duch přátelství a kamarádství, vyvolaný úspěchem a mým soudkem whisky, nikdo tu hru nekazil a nechali taťku znovu a znovu vyprávět, jak to všechno bylo, jak poprvé ucítil kouř, co udělal potom, jestli přišel o nějaký dobytek a tak dále a tak dále. Byla jsem moc ráda, když taťka konečně celou sešlost zprudka rozpustil tím, že upozornil, že bývalo starým zvykem, kdykoli nějaký

farmář potřeboval postavit novou stodolu, aby se všichni přátelé a sousedé sešli a pomohli mu ji postavit. A protože taťka byl taťka, nedalo mu to, aby nedodal: „A šlyšel šem, že každej šoušed šebou něco pšineš, napšíklad jeden pšineš hžebíky, jinej žaše šloupky, tšetí tšeba šindele … a než dokázal dokončit tuhle velikánskou lež, vyplížil se ze dveří kdekdo, kromě Boba a Jeffa.

VYHRÁL TO BOB

Druhý den pršelo a z požáru nezůstalo nic než stráň posetá lesklými černými pahýly, občasné ostré zapraskání, vinoucí se spirály kouře a štiplavý zápach. Bob spal až do poledne, potom nejistě a zmámeně vstal, vypil šálek kávy a odjel do města na pilu pro trámky k přístavbě slepičárny. Hodlal na jaře pěstovat pětadvacet stovek kuřat, což by znamenalo do podzimka i při důkladné probírce starého hejna dva tisíce nosnic. Také hodlal koupit krávu, to bylo v plánu na březen, a stovku mladých krůt a pět selat. A musel pohovořit s nějakým farmářem ze západního údolí - měl prý na prodej malou elektrárnu.

Naše perspektivy byly výborné, ale moje nadšení kleslo pod bod mrazu. Požár a nedostatek spánku mě úplně vyčerpaly a ani kouzelné slovo „elektrické osvětlení“ nedokázalo rozptýlit chmurnost mých vyhlídek. Můj život na farmě dospěl do jakéhosi vrcholu a trápilo mě, co bude následovat. Měli jsme před sebou další dlouhou smutnou zimu a mně bylo mizerně a ztrácela jsem půdu pod nohama, jako kdybych nastupovala na parník bez pasu a bez zavazadel. Opírala jsem se o dřez a mrzutě jsem se dívala z okna do deště a na vodu, která lila z okapů, když vtom do dvora vhupkala postava v dlouhých, vlajících bílých šatech, bez kabátu a prostovlasá. Ten den jsem reagovala zpomaleně, protože jsem rozvážně hleděla, jak to divné stvoření proběhlo vraty, jak se jí kolem nohou plácají mokré šaty, jak se vrhla k třešni, zdvihla Aniččinu dřevěnou kachničku, přitiskla ji k ňadrům a začala tančit kolem stromu. Najednou jsem se probrala. Něco tady nebylo v pořádku. Ta ženská měla oholenou hlavu a byla zřejmě blázen.

,,Tak tohle je přesně to, co ještě potřebuji,“ vzpomínám si, že jsem si horečnatě pomyslela. „Tohle je tedy úplný konec.“ Věděla jsem, že v domě není jediný zámek, který by tu ženskou udržel venku, kdyby se rozhodla vniknout dovnitř. Bála jsem se tolik, že jsem se pravděpodobně psychicky vůbec nelišila od své návštěvnice. Krev mi ztuhla v žilách a byla jsem naprosto bezvládná. Říkala jsem si: „Musím zamknout dveře. Tím získám čas.“ Nějak jsem se dostala ke kuchyňským dveřím a zamkla jsem je. Na kuchyňských dveřích byl takový ten směsný zámek sestávající z malé černé krabičky s malinkou zástrčkou nahoře - vylomila by ho i žížala. Moje šátrání vzadu u dveří přilákalo pozornost té ženské a ona přeběhla přes dvůr - lezla jako krab - a podívala se dovnitř kuchyňským oknem. Koulela očima a divoce se smála, utíkala od okna k oknu a hrála si se mnou na schovávanou. Opírala jsem se o kamna a kňourala jsem: „Proboha, co mám dělat? Co jenom mám udělat?“ Když vtom jsem si najednou vzpomněla, že v dětském pokoji, kde spala Anička po obědě, je otevřené okno a vytažená roleta. Chytla jsem pohrabáč a vyrazila k dětskému pokoji, který byl proti obývacímu pokoji na druhé straně domu. Nedokázala jsem běžet. Bylo mi, jak bych se brodila vodou, která mi sahá až do pasu. Potřebovala jsem veškerou sílu, která mi zbyla, jenom k tomu, abych posunula jednu nohu před druhou. Když jsem konečně dorazila do dětského pokoje, ta ženská už tam byla a měla v otevřeném okně hlavu a ramena. Napřáhla jsem pohrabáč a slabým hlasem jsem zakrákala: „Vypadni odtud. Jdi pryč!“

Přestala koulet očima a přestala se smát a podívala se na mě.

mě. Obličej se jí svraštil a vypadala, jako by se chtěla rozplakat. Potom pomalounku odstoupila od okna, obrátila se a odhopsala přes zahradu směrem ke Kettlovým.

Hleděla jsem za ní, dokud nezmizela za první zatáčkou silnice, pak jsem padla bez síly na postel a říkala jsem si: „Tak a teď dostanu hysterický záchvat. Vyletím do povětří jako raketa.“ Ale Anička se vzbudila a svým kouzelným způsobem, jak to jenom malé děti umějí, projevovala nesmírnou radost, že mě vidí, a žvatlala a napřahovala ručičky a tím to všechno skončilo.

Bob se vrátil asi za hodinu a přivezl nové časopisy a cigarety a cukroví a nákladní vůz dřeva. Přímo vybublával nápady a plány týkajícími se farmy, a tak jsem počkala až po večeři a pak jsem mu pověděla o té bláznivé ženské. Vůbec jsem se nesnažila vylíčit, jak strašlivě jsem se bála, protože jsem už věděla, že Bob a já jsme naprosté protiklady, co se citových vjemů týče. Ještě než jsem domluvila, bylo mi jasné, co řekne, a také to řekl: „Proč jsi nevzala pušku? Pamatuj si jednou provždycky, že s nabitou puškou v ruce zvládneš všechno.“ Což sice platilo pro Boba, ale nikoliv pro mne. Držím-li v ruce nabitou pušku, má mě puška v hrsti a kromě toho zkrátka a dobře, když jednou jste ten typ, co ve chvíli nebezpečí popadne pohrabáč namísto pušky, jste prostě tenhle typ a musíte se s tím vypořádat.

Po večeři jsme s Bobem a s Aničkou jeli ke Kettlovým zjistit, jestli viděli tu bláznivou ženskou. Paní Kettlová nebyla vůbec rozčilená. Řekla: „Ale jó, byla tu celý vodpoledne. Je to zcvoklá sestra ňáký ženský dole ze západního údolí. Skoro furt je zavřená v blázinci, ale když si ušetřej, vemou si ji domu na návštěvu. Vona nic nedělá, je jenom cvok.“

„A kde je teď?“ zeptal se Bob.

„No teďka je přece dole u Larsenů,“ pravila paní Kettlová. „Zatelefonovali pro šerifa a von ji asi pošle zpátky do blázince.“

„Mě v cvokárně nic netěší, protože tam nejsou hoši,“ zpíval Bob, když jsme jeli domů, a já jsem si myslela: „Ta paní dole v údolí musí být ještě zoufaleji opuštěná než já, když je jí milá i takováhle společnost.“

Bylo zase ráno a bouřka nabývala na hutnosti, pod otevřenými okny se tvořily kaluže vody a déšť svištěl a protékal i pod dveřmi. Znovu byla naše kuchyň vyzdobena dětským prádlem a Sporák se k nám obrátil zády a odmítal přežvykovat topivo a dostal zácpu z popela. Bob, zabalený do nepromokavého pracovního obleku, se pustil do práce na nové slepičárně. Po obědě jsem umyla nádobí a uložila Aničku, vyzbrojila se pršipláštěm a šla jsem mu ven pomáhat. Loupala jsem kulatinu na rozpěry a odměřovala trámky. Běhala jsem pro kladivo, pro pilu, vodováhu a metr. Byla jsem mnohem obratnější než minulý rok, ale přestalo mě to úplně bavit.

„Chtěla bys začít štípat šindele na střechu?“ zeptal se Bob. Hrozně ráda jsem štípala šindele a byla bych měla být nadšením bez sebe, ale tentokrát jsem ze sebe nevypravila nic jiného než unavené: „No dobře.“

Při večeři vybočil Bob ze všech vyjetých kolejí neslýchaným návrhem, abychom si zajeli do města do biografu. Požádal prý Maxe Jeffersona, aby pohlídal Aničku, a tak jsme si pospíšili s večeří a s krmením, oblékli se, přiložili do kamen a posadili se a čekali. Uplynula čtvrthodina a nám bylo jasné, že už první představení nestihneme, a tak jsme zase svlékli kabáty a zapálili jsme si cigarety. Seděli jsme a kouřili a uvědomovali si jeden druhého. Bob zkoumavě prohlížel ohořelý konec sirky, kterou zažehl naše cigarety, a pomalu ji obracel ve svých štíhlých, hnědých prstech. Dívala jsem se na něj a hodiny odtikávaly minuty.

„Myslíš, že přijede?“ zeptala jsem se konečně. „Ale ano, bude tady každou chvíli,“ odpověděl Bob nedívaje se na mne, a já jsem si pomyslila: „Proboha, my se chováme jako dva cizí lidé, kteří se zničehonic octnou spolu ve společné ložnici v hotelu.“

Hodiny tikaly a Bob řekl: „Objednala jsi ty panty?“ A já jsem odpověděla: „Bože, já jsem zapomněla,“ a provinile jsem vyskočila a zamířila k příborníku, kam jsme ukládali katalogy.

„Teď se neobtěžuj,“ řekl Bob a vstal a hodil cigaretu do kamen. Vrátila jsem se a sedla jsem si. Bob rozhraboval bezcílně oheň, stále ještě zády ke mně.

Zapálila jsem si další cigaretu a přemítala jsem: „Společná práce muže a ženy je báječná věc, pokud nedospěje k bodu, kdy si manžel uvědomuje víc tíhu spočívající na manželčiných ramenou než ramena samotná.“ A řekla jsem: „Myslím, že Jeff už nepřijede.“

Bob pravil: „Asi ne,“ a posadil se a zapálil si další cigaretu.

Hodiny tikaly a my jsme si šli za nějakou chvíli lehnout. Říjen se vytratil a na jeho místo vklouzl listopad. Ráno jsme vstávali do setrvalého bubnování deště na střeše a večer jsme leželi v posteli a naslouchali stálému a pravidelnému bubnování deště na střeše.

Jednou v sobotu jsme jeli do Města, ale když jsem se vrátila domů, věděla jsem, že to bylo tuhle zimu naposled - tolik kilometrů v zimě a v dešti, to byla pro Aničku, cestující s námi v dodávce, příliš namáhavá jízda.

Přišla tedy zase zima, ale to vědomí nebylo naprosto v ničem vzrušující. Nečekaly nás žádné představy veselého koulování a stavění sněhuláků, netěšili jsme se na útulný domov pevně uzavřený před bouřící vichřicí, žádné dramatické změny v počasí. Hory se jenom úplně pravidelně a postupně uzavíraly deštěm, deštěm, deštěm, meluzínou a samotou.

Těsně před vánocemi si vyjel Bob bez vysvětlení do Seattlu. Byl pryč tři dny. Druhý den mi došel petrolej a měli jsme tu nejhorší horskou bouřku, jakou ty hory za tak krátkou chvíli dokázaly připravit. Vítr ječel kolem domu, stromy se mlátily do prsou a kvílely a noc na nás hodila černý a plesnivý příkrov už před čtvrtou odpoledne. Rozsvítila jsem svíčky, které ochable prskaly, prohrábla jsem Sporák, položila jsem Aničku na zem vedle Sporta a vyšla jsem zaopatřit zvířata. Všechna havěť byla ustrašená a dávala hlasitě najevo, že by chtěla strávit noc se mnou v domě, ale zůstala jsem neoblomná, nakrmila jsem je a napojila a pozavírala jsem před tou hnusnou vichřicí všechny budovy, chlévy a kůlny.

Když jsem se utahaná, vyčerpaná a promočená vrátila do domu, zjistila jsem, že se zadní dveře otevřely dokořán, že vítr zhasil svíčky, a Anička řvala. Třesoucíma rukama jsem znovu rozsvítila svíčky, prohrabala Sporák a připravila večeři. Přesně v půl šesté jsme byli všichni v posteli. Všichni ve stejné posteli. Anička a já pod peřinou, Sport, štěně a koťata v nohách postele.

Nechala jsem svíčky hořet celou noc, protože bylo těžké rozhodnout se, jestli je lepší uhořet za živa nebo se vyděsit k smrti.

Konečně svítalo další šedivé a divoké ráno. Ve tři odpoledne se vrátil Bob a vypadal a voněl báječně městsky. Byl tak veselý, že se mi nechtělo povědět mu, že jsem zase neobjednala petrolej, a v následujícím rozčilení jsem na to dokonce i zapomněla, takže jsme strávili další večer při mdlém světle svíček.

Bob přinesl novinky. Báječné novinky, které mi sdělil, když se převlékal. Jel do Seattlu na radu úředníka banky, který mu dal tip na slepičí farmu, jež byla na prodej. Mně

o tom nic nepověděl, protože mě nechtěl zklamat, kdyby se ukázalo, že z toho nic nebude. Ale bylo. Budovy byly dobré a pěkně stavěné, ačkoliv potřebovaly opravit a nalakovat, cena byla sice dost vysoká, ale zase ne příliš vysoká a dům byl moderní. A nádavkem k tomu ke všemu měla banka kupce na naši farmu. Kupce za hotové.

Bouřka pokračovala, svíčky zhasly. Sporák zůstával pouze vlažný, ale já jsem to nevnímala. Vznášela jsem se po domě, hnána vidinou podlah pokrytých linoleem, koupelen s vanami, elektrických sporáků a splachovacích záchodů. Připadalo mi, že teď bude můj život jedinou velikou radostí.

Po večeři jsme seděli u kuchyňského stolu a v prskajícím světle svíček jsme sčítali hromadu svých zisků. Totiž Bob počítal. Já jsem horlivě plánovala, kolik hodin denně ušetřím moderním zařízením. Řekla jsem Bobovi : ,,Když budeme mít ve slepičárně elektrické osvětlení a tekoucí vodu a tak dále, mohli bychom vstávat přeď sedmou nebo možná i v půl osmé, viď?“ Bob horlivě počítal. Odhoukl: „Hm, cože?“ Opakovala jsem znovu: „Myslím si, že při elektrickém osvětlení a s tekoucí vodou ve slepičárně bychom mohli vstávat až kolem sedmé nebo v půl osmé?“

„Ale na tom se přece nic nezmění,“ odpověděl Bob. „Slepice se musí stejně nakrmit a čím dřív je nakrmíš, tím dřív začnou snášet.“

A to jenom dokazuje, že slepičí podnikatel není v žádném případě svým vlastním pánem. Šéfuje mu slepice.

OBSAH

ČÁST PRVNÍ: POVINNOST ŽENY 9

1. A budu šťastná 11

2. Jak se hází hrách na stěnu 28

3. „Kdo, já?“ neboli „Hrome, tak se tvař zemědělsky! 50

ČÁST DRUHÁ: LISTOPAD 63

4. Porážka 65

5. Vstřebávám se 81

6. Jsem zablokovaná, aneb zkrátka nemůžu 95

ČÁST TŘETÍ: JARO 105

7. Mávnutí proutku 107

8. Lidé 112

9. Jak jsem se naučila nenávidět dokonce i malá kuřátka 141

10. Tropická nádhera 155

11 .Hora a Mohamed 160

ČÁST ČTVRTÁ: LÉTO 171

12. Kdo komu ubližuje? 173

13. Zavařovací hrnec alias Pekelný stroj 186

14. Tenhle překrásný kus země 190

15. O slušném vyšívání a neslušném čtení 199

16. S luky a šípy 214

17. Všechny děti mají záchvaty 226

18. Pozor, padá! 230

ČÁST PÁTÁ: PODZIM 239

19. A nikde ani kapka 241

20. Sklípek 249

21. Kdo koho vlastně honí? 255

22. Divadlo a phléésy 262

23. Zhasni tu zápalku! 282

24. Vyhrál to Bob 288

Betty MacDonaldová

Vejce a já

SOUDOBÁ PRÓZA

Z anglického originálu The Egg and I vydaného nakladatelstvím Penguin Books Ltd, Harmondsworth, Middlesex roku 1961 přeložila Eva Marxová Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Miloslav Fulín. Vydalo nakladatelství Vyšehrad v Praze roku 1989 jako svou 823. publikaci Vydání šesté, ve Vyšehradu první. Stran 296. Náklad 99 000 výtisků AA 14,53 (text 14,23, il. 0,30) VA 14,81 Z fotosazby písma Baskerwille-Digiset z n. p. Svoboda, Praha vytiskl Mír, n. p., závod 3 Praha 1, Opletalova 3 Cena vázaného výtisku 35 Kčs (mirv2). Nakladatelství Vyšehrad Praha 2, Karlovo náměstí 5 3382389 13/34 605/856 Cena 35 Kčs