George MacDonald

Snílci

(Pohádková romance)

PŘEDMLUVA

Zašel jsem ke Stánku s knihami a vybral si jeden svazek ve špinavém přebalu: byli to Snílci, pohádková romance od George MacDonalda. Pak přijel vlak. Stále ještě vzpomínám na nosičův hlas, jak vyvolává názvy zastávek v kouzelném saském dialektu: „vlak do Bookhamu, Effinghamu, Horseley“. Hned toho večera jsem se dal do čtení své nové knihy Putování pohádkovými lesními kraji, přízrační nepřátelé, dámy dobré i zlé, to vše bylo natolik blízké mé představivosti, že jsem mohl být sveden a nepostřehl změnu. Bylo to, jako bych byl ve spánku přenesen přes hranici nebo jako bych v jednom světě zemřel a nemohl si vzpomenout, jak se stalo, že žiji v novém. Z jistého úhlu se totiž tenhle nový svět dokonale podobal starému. Potkal jsem tu vše, co mě okouzlovalo již u Maloryho, Spensera, Morrise a Yeatse. Ale z jiného úhlu se všechno změnilo. Tehdy jsem ještě neznal (a ještě dlouho trvalo, než jsem nalezl) jméno pro tu novou vlastnost, pro onen zářivý stín, který dopadal na Anodovy cesty. Teď už vím. Byla to svatost.

C. S. LEWIS: Zaskočen radostí

Z dlouhé Lewisovy chvalořeči na dílo skotského spisovatele George MacDonalda (1824-1905) a zejména na jeho Snílky jsme zde citovali jen několik vět. K nim by bylo možné připojit slova uznání od G. K. Chestertona, J. R. R. Tolkiena a dalších známých postav anglické literatury 20. století. Přesto se leckterý čtenář, který se k MacDonaldovu dílu odváží přistoupit, nejprve diví, co dotyční na jeho knihách vlastně viděli. Mnozí se nechají odradit autorovou častou řemeslnou neobratností a květnatostí jeho viktoriánských vět. Ostatně spisovatelovy stylistické nedostatky nezastírali ani ti, kdo jej ctili. Proč je však jim navzdory dál vydáván, čten a obdivován?

MacDonald za svůj život napsal řadu realistických románů, z nichž - Lewisovými slovy — „jen málo je

13$

dobrých a velmi dobrý není žádný“. Kdyby bylo jen těchto textů, možná by v dějinách literatury zapadl a zůstal zapomenut. Je však též autorem dvou pozoruhodných fantastických romancí, jejichž sepsání od sebe dělí bezmála čtyřicet let. První z nich - Snílci („Phantastes“, 1857) - vznikl v době, kdy se autor ocitl na prahu středního věku, druhý - Lilith (1895, česky 2001) - ve stáří, kdy se již pomalu chystal na smrt. Oba texty jsou však i přes časovou propast a tematické odlišnosti hluboce vnitřně spřízněné, oba platí za průkopnická díla moderní fantastiky a spolu s několika kratšími pohádkami jsou nejzajímavějším MacDonaldovým odkazem.

Ačkoliv je MacDonald jen průměrný stylista a básník, exceluje jako tvůrce mýtů. Skrze archetypální postavy ve smyšlených, kouzelných světech vypráví o našem světě způsobem, jakým by to prostřednictvím realistického románu nebylo možné. Jeho fantastika neslouží v první řadě k útěku od skutečnosti, ale k jejímu odhalení. Nejde přitom o pouhou alegorii, v níž obrazy bývají jen převlečenými pojmy a v níž lze konkrétní osoby a události jednoduše převést na teze. MacDonald ponechává svému příběhu mnohoznačnost a z představivosti nedělá otrokyni rozumu. Dobře si je vědom, že vyprávění - a zejména pohádkové - dovede říci věci, které nemůže adekvátně vyjádřit žádný traktát ani kázání.

Dnes, v době renesance fantastiky, není třeba - tak jak by to bylo nutné ještě v první polovině 20. století tolik upozorňovat na skutečnost, že příběhy, v nichž vystupují víly, skřítkové a mluvící stromy, nemusejí být určeny jen dětem. Je spíše třeba zdůraznit, že MacDonald - podobně jako Lewis či Tolkien - nepíše fantastiku v první řadě únikovou, která by člověku chtěla poskytovat úkryt před šedivostí světa kolem, nýbrž takovou, která chce krásu světa odkrývat a přivádět k jeho smyslu. I když dnes na knihkupeckých pultech rozhodně nescházejí haldy sci-fi a fantasy literatury, stále zde není mnoho knížek, v nichž by se

14$

představivost pozvedla z roviny pouhé zábavy a rozptýlení až na rovinu mýtu.

MacDonald byl původním povoláním kalvínský kazatel, svou náboženskou obec však musel opustit, neboť pobuřoval popíráním nauky o věčnosti pekla. Zároveň se s přísností protestantské církve, k níž náležel, neslučovalo ani jeho nadšení pro literaturu německého romantismu, zejména pro Novalise a E.T.A. Hoffmanna. Napětí mezi jeho křesťanským vyznáním a romantikou, které bylo jedním z určujících vnitřních zápasů jeho mládí, se promítlo i do Snílků. V těch sice najdeme prvky alegorie, rytířské romance i pohádky, především jsou však iniciačním románem, v němž jedenadvacetiletý, tedy na prahu legální dospělosti stojící hrdina Anodos, hledá v pohádkovém světě a v jeho zdánlivě nesouvisejících výzvách cestu k dospělosti duchovní. Jeho jméno znamená v klasické řečtině „bezcestí“ neboli bloudění a zároveň „vzestup“. Obojí výklad pak má své opodstatnění: jde skutečně o putování vzhůru a ven z citového a postojového zmatku, který nutně provází krizi identity spojenou s dospíváním chlapce v muže.

Základním tématem Anodových bloudění a hledání je láska - láska v první řadě romantická, v podobě touhy po dokonalé kráse, jež byla zahlédnuta v tváři milované bytosti. Zamilovanost však hrdinu pudí k tomu, aby si ženu, k níž je přitahován, přivlastnil. Hledá v ní naplnění, ale přiblížením se plnosti naopak vzdaluje - a navíc přitom zraňuje i milovanou. Jeho sobecká láska je následně poznamenána zklamáním a vinou. Teprve skrze řadu jen zdánlivě náhodných dobrodružství, která jsou ve skutečnosti zkouškami, je veden k jiné lásce, která je sebezřeknutím, sebevydáním pro druhé.

MacDonald tak v postavě Anoda hledá odpověď na vlastní vnitřní spor mezi romantismem a křesťanstvím. Uspěje jen částečně. Jeho řešení místy spočívá v nesourodém kompromisu mezi obojím, jindy se však pozdvihne na rovinu fascinujícího paradoxu, když

15$

jeho hrdina odpověď na duchovní žízeň nalézá v tom, že se sám stane pramenem. Snílci jsou v tomto ohledu základním dílem na cestě ke smíření mezi vírou a imaginací, kterou ještě lépe prošlapali a po níž ještě dále došli již zmínění Chesterton, Tolkien a Lewis. Anodos nesmí mladickému prahnutí po pravé lásce a dokonalé kráse podlehnout, jinak skončí jako poživačná Olše ze šesté kapitoly, nesmí ji však ani potlačit, jinak dopadne jako sedlák z kapitoly sedmé - zaslepený přízemní skepsí (byť snad ne svou vinou). Je třeba, aby nalezl úzkou stezku mezi bláznivým romantismem a chladným realismem, aby se touhou nenechal zotročit, ale ani ji nezabil, nýbrž proměnil a přivedl k cíli. Toto téma se vine celým příběhem, ve zkratce je pak zpracovává pohádka o studentu Cosmovi ze třinácté kapitoly, která se odehrává ve středověké Praze. Jistou variací na hledání pravé lásky je v knize tematika pátrání po pravém duchovním dětství, které není ani dětinskostí ani falešným dospěláctvím. Toto pravé dětství je zároveň i pravou dospělostí. S pomocí angličtiny řečeno: dospělý člověk nesmí být childish (dětinský), jeho dospělost však nikdy není úplná, pokud není childlike, tj. pokud nenese - tak jako tváře těch, kdo dozráli ke svatosti - stopu dětské radosti, nevinnosti a úžasu.

Vedle těchto ústředních témat kniha otvírá i řadu dalších: například otázku básnické tvorby, smyslu pohádek, otázku náhody a prozřetelnosti, mateřské tváře božství nebo problematiku Stínu, v níž autor jakoby předjímá psychologické myšlení C. G. Junga. Dodejme na závěr, že každé dobré mytopoetické dílo je na rozdíl od alegorie otevřené mnohým interpretacím. Sám MacDonald podobně jako Tolkien odmítal poskytovat ke čtení svých knih návod a zdůrazňoval: „Pokud neumím nakreslit koně, nebudu přece psát TOTO JE KŮŇ pod to, o čem jsem se pošetile domníval, že by to jím mělo být. Jakýkoliv klíč k imaginativnímu dílu by byl téměř, pokud ne zcela, nesmyslný.“ Pokusy o výklad jsou sice možné, vždy je

16$

však nutno pamatovat, že říkají méně než samotné vyprávění, které lze na základě jeho symbolické povahy číst na několika rovinách. MacDonald se domníval, že „pravé umělecké dílo musí mít mnoho významů. Čím opravdovější je, tím více jich bude mít.“

Vše, co bylo tedy autorem této předmluvy dosud řečeno v dobře míněné snaze usnadnit čtenáři přístup k více než sto padesát let staré knize, je tedy třeba brát s rezervou. Mytická vyprávění vždy sama sdělují mnohem víc než jejich výklady. A tak, šťastnou cestu!

Š.S.

17$

{Jak se snílci snadno halí v tvary,

co z pramenů nitra načerpali.}

FLETCHER: Purpurový ostrov

Je možné si představit příběhy bez vnitřní soudržnosti, ale přitom plné asociací, podobné snům, a básně, které sice pěkně znějí a jsou plné krásných slov, ale přitom postrádají jasný smysl a souvislost a z nichž jsou srozumitelné nanejvýš jednotlivé sloky jako zlomky nejrozličnějších předmětů. Tato pravá poezie může mít pouze přibližný alegorický smysl a nepřímý význam tak jako hudba. Proto je i příroda tak ryze poetická jako laboratoř vědce nebo kouzelníka, jako dětský pokoj, jako truhlářova dílna.

Pohádka se podobá snovému výjevu bez souvislosti, souboru podivuhodných věcí a událostí - například hudební fantazii, hře aiolské harfy nebo přírodě samé.

Ve skutečné pohádce musí být všechno zázračné, tajemné a vnitřně provázané; všechno tu musí být živé, každá věc svým vlastním způsobem. Celá příroda tu musí být podivně propojena s celým duchovním světem. Čas anarchie, bezvládí, volnosti, přirozeného stavu přírody tu přichází vstříc času našeho světa… Svět pohádky se zcela vzpírá světu racionální pravdy, a právě proto se mu podobá jako chaos dovršenému stvoření.

NOVALIS

18$

«I»

{Zdálo se, že před ním stojí duch, se kterým jsou záhadně

spojeny vlnící se lesy, tichý pramínek, skotačivý potok i šero večera, jehož temné stíny dále tmavly A duch, jako by tím vším promlouval, a kromě něj a těch věcí, jimiž hovořil, nebylo již nic}.

SHELLEY: Alastor

Jednoho rána jsem se probudil se zmatkem v hlavě s takovým, jaký obvykle provází návrat vědomí. Jak jsem tak ležel a díval se oknem svého pokoje směrem k východu, nad zvlněným obzorem právě pronikl skrz mraky slaboučký paprsek broskvové barvy a ohlásil příchod slunce. Mé myšlenky - poztrácené kdesi v hlubokém a bezesném spánku - se znovu začaly shlukovat a před užaslým vědomím mi opět vyvstaly ony podivné události včerejší noci. Oslavil jsem včera jedenadvacet let, a dosáhl tak věku právní dospělosti. Při té příležitosti jsem mezi jiným obdržel také klíče od starého sekretáře, v němž můj otec uchovával své osobní dokumenty. Hned jak mi byla dopřána chvíle klidu, nechal jsem v místnosti se sekretářem zažehnout svíce. V pokoji bylo světlo poprvé po mnoha letech; od otcovy smrti tam totiž nikdo nevkročil. Voskovice stačily stěží na osvětlení tmavých závěsů u stěn a v mnoha zákoutích jen prodlužovaly stíny. Jako by tu temnota sídlila příliš dlouho, než aby se nechala snadno vyhnat; jako by obarvila načerno i zdi, jichž se teď držela jako netopýr. Místnost byla prodchnuta tajemnem, které se soustředilo hlavně kolem tmavé dřevěné skříně, k níž jsem v tu chvíli s podivnou směsí bázně a zvědavosti přistoupil. Snad jsem zde měl tak jako geolog vynést na světlo něco z dávných vrstev lidského světa, z jeho fosilních pozůstatků, vášněmi sežehnutých a zkamenělých slzami. Možná jsem měl poznat, jak můj otec, jehož osobní minulost mi dosud

19$

zůstávala utajena, spřádal pavučinu svého života, jak se díval na svět a v jakém stavu ho opustil. Možná jsem však měl najít jen záznamy o pozemcích a rentách, o tom, jak byly získány a udrženy a jak se od cizích lidí přes bouřlivé časy dostaly až ke mně, který jsem o jejich původu netušil skoro nic.

Přistoupil jsem tedy k sekretáři, abych si konečně udělal jasno a zahnal pocit hrůzy, jež se kolem mě začínala těsně stahovat jako objetí smrti. Když jsem nalezl klíč, který pasoval do horní části skříně a s jistými obtížemi ji otevřel, přitáhl jsem si vysoké těžké křeslo a usadil se před změť přihrádek, škatulek a šuplat. Zejména mě však zaujala dvířka skříňky přímo uprostřed, jako by se právě tam mělo skrývat tajemství tohoto dlouho zapomenutého světa. Našel jsem od nich klíč, a jak jsem je otvíral, jeden z rezavých pantů se s prasknutím zlomil. Za dvířky jsem pak objevil několik malých zásuvek. Ve srovnání s těmi, které prostřední skříňku obklopovaly a které svou hloubkou dosahovaly až ke konci stolu, byly však tyto poměrně krátké. Usoudil jsem, že se za nimi musí nacházet ještě jiný prostor. A vskutku, ukázalo se, že jsou zasazeny do samostatného rámu, který bylo možné vytáhnout jako celek. Za ním byla jakási mřížka utvořená z malých dřevěných závorek. Po mnoha marných pokusech tou mříží pohnout jsem nakonec narazil na kovové tlačítko. Opakovaně jsem je stiskl kusem starého nářadí, co leželo nedaleko, a zamřížovaná branka vylétla vzhůru. Odkryla však jen prázdnou dutinu - v jednom rohu ležela hromádka uschlých růžových lístků, co dávno ztratily vůni, a v druhém balíček písemností převázaných stuhou, jejíž barva už před lety následovala vůni květin. Téměř jsem se bál dotknout těch papírů, tichých svědků zákona zapomnění. Opřel jsem se v křesle a jen je chvilku pozoroval. Když tu se přede mnou na kraji té malé skrýše náhle objevila drobounká ženská postava, která jako by se zrovna vynořila z jejích hlubin. Dokonalostí svých tvarů připomínala oživlou řeckou sochu. Oblečena byla prostě a přiroze-20$

ně: od krku až po chodidla jí splýval dlouhý háv, jen v pase sepnutý řemínkem. Jejího oděvu jsem si však všiml teprve později — i když ve mně její zjevení nevyvolalo takový údiv, jak by se dalo přirozeně očekávat. Musela zpozorovat, že jsem poněkud zaražený, neboť ke mně přistoupila blíž a hlasem, který dokonce i v této záhrobní místnosti připomínal soumrak a mírný vánek a břehy porostlé rákosím, řekla:

„Takové stvoření jsi asi v životě neviděl, že ne, Anode?“

„Ne,“ řekl jsem, „a je mi zatěžko uvěřit, že ho vidím teď.“

„Ach! To jste celí vy lidé; napoprvé nevěříte ničemu. A pak se pošetile necháte přesvědčit o uvěřitelnosti věcí dříve neuvěřitelných jen proto, že se opakují. Nemíním se však s tebou přít. Jsem tu, abych ti splnila

přání“.

V tu chvíli jsem se neudržel a přerušil ji hloupou poznámkou, které jsem však potom neměl důvod litovat:

„Jak může taková titěrná bytůstka jako ty plnit nějaká přání?“

„To je všechna filozofie, jakou jsi za jedenadvacet let života načerpal?“ řekla. „Forma znamená mnoho, velikost však nic. Závisí jen na tom, čím ji poměřujeme. Předpokládám, že si vaše vytáhlé lordstvo nepřipadá zrovna nevelké. A přesto jsi malý vedle svého strýce Ralfa, který tě o dobrých deset čísel přesahuje. Pro mě ale velikost nakonec znamená tak málo, že se snadno můžu přizpůsobit i tvým pošetilým předsudkům.“

S těmi slovy seskočila ze sekretáře na podlahu, kde najednou stála jako půvabná vysoká dáma s bledou tváří a velkýma modrýma očima. Tmavé vlasy - vlnité, ale bez kudrlin - jí splývaly až do pasu a na jejich pozadí se jasně rýsovala její postava v bílé róbě.

„Teď už mi budeš věřit,“ řekla.

Krása jejího vzezření mě hluboce zasáhla a byl jsem k ní najednou přitahován silou stejně neodolatelnou

21$

jako nepochopitelnou. Zřejmě jsem po ní musel natáhnout ruce, neboť ucukla a řekla:

„Blázínku, ublížila bych ti, kdyby ses mě dotkl. Navíc mi o poslední svatojánské noci bylo právě dvě stě třicet sedm let; a člověk by se neměl zamilovávat do své babičky.“

„Ale vy přece nejste moje babička,“ řekl jsem.

„Jak to můžeš vědět?“ odvětila. „O svých pradědech a jejich otcích máš znalostí možná dost, ale o svých prababičkách z obou stran toho víš pramálo. A teď už k věci. Tvá sestřička ti včera předčítala pohádku.“ „Ano.“

„Když pak skončila a už zavírala knihu, ještě se tě zeptala: »Existuje ta pohádková země?« Odpověděl jsi jí s povzdechem: »Určitě, pokud by do ní člověk jen našel cestu.«“

„To je pravda; ale chtěl jsem tím říct něco docela jiného, než vy si teď zřejmě myslíte.“

„Na tom, co já si myslím, nezáleží. Zítra najdeš cestu do Pohádkové říše. Teď se mi dívej do očí.“

Bez váhání jsem ji poslechl. Ty oči mě naplnily dosud nepoznanou touhou. Z nějakého důvodu jsem si vzpomněl na matku, která zemřela, když jsem byl ještě nemluvně. Hleděl jsem do očí hlouběji a hlouběji, až se kolem mě rozprostřely jako moře a já se ponořil do jejich vod. Zapomněl jsem, co následovalo, až do chvíle, kdy jsem se octl u okna, jehož temné závěsy byly vytažené, a já zde stál s pohledem upřeným na nebe plné hvězd, drobných a jiskřivých v měsíčním světle. Pode mnou se táhlo moře - strnulé jako smrt a zešedlé pod lunou, pronikající do zátok a kolem útesů a ostrovů a dále, dále, nevím kam až. Žel, nebylo to však moře, ale jen mělký močál naleštěný měsícem. „Někde takové moře jistě musí být!“ pomyslel jsem si. Líbezný hlas za mnou odvětil:

„V Pohádkové říši, Anode.“

Otočil jsem se, ale nikoho už nespatřil. Zavřel jsem tedy sekretář a šel spát do svého pokoje.

22$

A na to vše jsem si dnes ráno v polospánku vzpomněl. Brzy už jsem si měl ověřit pravdivost těch slov, podle nichž jsem měl dnes objevit cestu do Pohádkové

říše.

23$

«II»

{„Kde je ta řeka?“ zvolal se slzami v očích. „Copak nevidíš její modré vlny nad námi?“ Pohlédl vzhůru - modrý proud tiše plynul nad jejich hlavami.}

NOVALIS: Modrá květina

Zatímco se mi hlavou honily myšlenky na všechny ty podivuhodné události, všiml jsem si - jako člověk, který si náhle uvědomí, že kolem něj už hodiny hučí moře nebo že za oknem celou noc řádila bouřka -, že odkudsi znedaleka přichází zvuk zurčící vody. Natáhl jsem se z postele a uviděl, jak z velikého mramorového umyvadla zelené barvy, jež mi sloužilo ke každodennímu mytí a stálo v rohu místnosti na nízkém, taktéž mramorovém podstavci, vytéká proud průzračné vody. Řinul se přímo na koberec a odtud pak přes celou místnost. Kam mizel, nevím. Ještě podivnější bylo, že tam, kde koberec, pro nějž jsem před časem sám navrhl vzor v podobě louky porostlé travou a sedmikráskami, hraničil s potůčkem, se stébla trávy a stonky sedmikrásek jakoby kolébaly v mírném vánku, jenž foukal po proudu; naproti tomu ty, které se ocitly pod hladinou, se zase ohýbaly s každým novým pohybem neklidných vod, jako by se v nich měly rozpustit a odplynout s nimi pryč.

Můj toaletní stolek je staromódním kusem nábytku z černého dubu. Zpředu jej vyplňuje řada zásuvek zdobených důmyslnými řezbami rostlinných vzorů, mezi nimiž převládá zvláště motiv břečťanu. S bližší stranou tohoto stolu bylo i nadále všechno v pořádku, s tou vzdálenější se však stala pozoruhodná změna. Náhodou mi padl zrak na malý trs břečťanových listů. První z nich byly zjevně řezbářskou prací, další už vypadaly poněkud nezvykle a ty třetí nemohly být ničím jiným než skutečným břečťanem. A jen kousek za nimi se kolem pozlaceného držadla jednoho

25$

ze šuplíků pnul úponek plaménku. V tom jsem nad sebou zaslechl nepatrný pohyb; vzhlédl jsem a uviděl, že se větve a listy vyobrazené na závěsech nad mou postelí začínají pomalu hýbat. Nevěda, jaká další změna může ještě následovat, usoudil jsem, že je nejvyšší čas vstát. Vyskočil jsem z postele a dostoupl na chladivý zelený trávník. A ač jsem se oblékal v nejvyšším spěchu, svou ranní toaletu jsem dokončil již pod větvemi rozložitého stromu, jehož koruna, se kterou chladný ranní vítr pohupoval sem a tam jako s mořskou vlnou, se kolébala ve zlatavých paprscích vycházejícího slunce a vrhala kolem sebe odlesky světla a stíny listů a větvoví.

Když jsem se nejprve důkladně umyl v čisté vodě, vstal jsem a rozhlédl se kolem. Strom, pod nímž jsem zřejmě celou noc ležel, byl předsunutou hlídkou lesa, do kterého mířil i potůček. Po jeho pravém břehu vedl náznak cesty, porostlé rozličnými travami, mechem a na několika místech dokonce i drchničkou. „Tohle jistě musí být stezka do Pohádkové říše, kterou jsem podle včerejších slov té paní měl brzy najít,“ pomyslel jsem si. Překročil jsem pak potůček a pokračoval po cestě dál podél pravého břehu, až mě - jak se dalo čekat - dovedla do lesa. Tady jsem z ní bez zvláštního důvodu odbočil a s nejasným pocitem, že jsem na ní přece jen měl zůstat, se vydal více k jihu.

26$

«III»

{Vše kolem člověk pojímá:

Hleď v tvář skále, řece, keři,

přec nespatříš, co v nich vězí.

Neuvidíš moře v moři -

to v převleku lidství dvoří se ti.

Byť bys třeba chtěl,

abys bratra neviděl,

marné tvoje snažení:

Jsou lidé lidem určeni.}

HENRY SUTTON

V místech, kde jsem vstoupil do lesa, stály stromy daleko od sebe, a poskytovaly tak dostatek prostoru paprskům vycházejícího slunce. Jak jsem však postupoval, rychle se za mými zády zavřely, takže jejich kmeny, hustě semknuté jako mříž mezi mnou a východem, zcela zatarasily cestu slunci. Zdálo se, jako bych postupoval k půlnoci. V nastávajícím soumraku těsně před tím, než jsem vstoupil do té části lesa, která se zdála být nejtemnější, jsem však spatřil z jeho hlubin přicházet venkovskou dívku. Zřejmě mě ani nezahlédla - zdálo se, že veškerou pozornost upírá na kytici polního kvítí ve své náruči. Do tváře jsem jí skoro neviděl, neboť - ač kráčela přímo proti mně - vůbec nezvedla hlavu. Když jsme se setkali, neprošla kolem, ale otočila se a pokračovala dalších pár kroků po mém boku. Dál skláněla pohled ke svým květinám a přitom mluvila, rychle a velmi tiše, jakoby k sobě samé - její slova nicméně musela být určena mně. Zdálo se, že se obává nějakého skrytého nepřítele. „Důvěřuj Dubu,“ řekla; „důvěřuj Dubu a také Jilmu a veliké bukové paní. Na Břízu si dej pozor, je sice poctivá, ale dosud mladá a nestálá. Vyhni se Jasanu a Olši; Jasan je lidožravý obr - poznáš ho podle tlustých prstů; a Olše tě zadusí sítí svých vlasů, pokud si ji k sobě v noci pustíš

27$

příliš blízko.“ To všechno pronesla bez přerušení či změny v hlase. Pak se náhle otočila a šla zase svou cestou, stále týmž pravidelným krokem. Nebylo mi jasné, co její slova znamenají, ale řekl jsem si, že na to, abych pochopil jejich význam, bude ještě dost času a že třeba nějaká příležitost smysl jejího varování sama odhalí. Podle květin v jejím náručí jsem usoudil, že les nemůže být všude tak hustý jako tady; a v tomto závěru jsem se nemýlil. Brzy jsem totiž došel do méně zarostlých končin a pokračoval pak přes rozlehlou travnatou světlinu s několika ostrůvky jasnější zeleně. Dokonce i tady mě však zaráželo naprosté ticho - žádný zpěv ptáků, žádné bzučení hmyzu. Nepotkal jsem jediného živého tvora. A přece jako by mé okolí jen spalo, a dokonce i v tom spánku mělo výraz očekávání. Všechny stromy jako by něco okázale tajily, jako by si říkaly: „Kdybychom chtěly, klidně bychom mohly.“ Jejich výmluvný výraz se nedal přehlédnout. Pak jsem si vzpomněl, že noc je pro pohádkové bytosti dnem a měsíc sluncem; nyní tedy všechno dřímá a sní, ale až přijde ona, bude tomu jinak. Jakožto člověk a dítě dne jsem však zároveň pociťoval určitou úzkost, jak si asi poradím mezi elfy a dalšími dětmi noci, které se probouzejí, když smrtelníci spí, a jejichž život se odehrává v oněch zvláštních hodinách, co neslyšně plynou kolem spících těl a přikrývají je - utopené v bezvědomí - těžkými vlnami, dokud se s odlivem nestáhnou zpět do oceánu temnot. Dodal jsem si odvahy a pokračoval v cestě. Brzy mě znovu přepadla úzkost, i když z jiné příčiny. Celý den jsem totiž nic nejedl a teď už mi dobrou hodinu kručelo v břiše. Začal jsem se strachovat, zda na tomto divném místě vůbec najdu něco k snědku; ještě jednou jsem si však dodal odvahy a šel dál.

Krátce před polednem jsem začal mít pocit, že před sebou mezi kmeny vidím stoupat slabý modrý kouř. Brzy jsem pak dorazil na otevřené prostranství, kde stála malá chaloupka. Její rohy tvořily čtyři mohutné stromy, jejichž větve se setkávaly a proplétaly nad stře—

28$

chou, zakrývaly ji oblakem listů a zdvíhaly se vysoko k nebi. Podivil jsem se, že v těchto končinách nacházím lidský příbytek; příliš lidsky sice nevypadal, ale přitom dost na to, abych mohl doufat, že v něm naleznu něco k jídlu. Na přivrácené straně jsem nespatřil žádné dveře, byly však na té druhé - a doširoka otevřené. Seděla při nich žena a chystala zeleninu k večeři. To na mě zapůsobilo domáckým a uklidňujícím dojmem. Když jsem přišel blíž, vzhlédla a - aniž by na sobě dala znát překvapení - zase se sklonila k práci a tlumeným hlasem řekla:

„Viděl jsi mou dceru?“

„Myslím, že ano,“ řekl jsem. „Nemáte něco k jídlu? Jsem velmi hladový.“

„Ale jistě,“ pronesla stejným hlasem jako prve. „A víc už nic neříkej, dokud nebudeš uvnitř. Jasan nás sleduje.

S těmi slovy vstala a zavedla mě do chaloupky, jejíž stěny - jak jsem si všiml - tvořily kmeny malých stromků, co rostly natěsno jeden vedle druhého. Uvnitř stály hrubé židle a stoly dosud pokryté kůrou. Žena zabouchla dveře, přistavila nám židle a prohlásila: „Máš v sobě vílí krev.“ S těmi slovy se na mě upřeně zahleděla.

„Jak to můžete vědět?“

„Kdyby tomu tak nebylo, nedostal by ses takhle hluboko do nitra lesa. Snažím se v tvé tváři vystopovat nějaké známky tvého původu a myslím, že je vidím.“ „Co vidíte?“

„Ach, na tom nezáleží. Možná se i pletu.“

„Ale jak to, že vy tu můžete žít?“

„Protože vílí krev koluje i v mých žilách.“

Nyní jsem se upřeně zahleděl zase já na ni a měl najednou pocit, že je na ní vskutku cosi neobvyklého. Těžko bych to mohl nazvat půvabem. Její pohled však podivně neladil s vnější podobou její tváře, s hrubostí rysů a tíhou obočí. Všiml jsem si také, jak jemné byly její ruce, ačkoliv nesly stopy slunce a tvrdé námahy.

29$

„Nemohla bych žít jinde než na okraji Pohádkové říše,“ pokračovala. „Jistě bych onemocněla, kdybych tu a tam neokusila něco z jejích plodů. Vidím ti na očích, že i ty v sobě máš podobnou touhu, ačkoliv ji v tobě už oslabilo vzdělání a přehnané mudrování. A možná máš o něco dále i ke svým vílím předkům.“ Vzpomněl jsem si, co mi předtím pověděla ta dáma o mých prababičkách.

Žena přede mě postavila mléko a chléb a vlídně se přitom omlouvala za prostotu své kuchyně, proti níž jsem však ve svém rozpoložení nic nenamítal. Napadlo mě, že teď nastala vhodná chvíle, abych ji požádal o vysvětlení záhadných slov, jež dosud zazněla z úst jejích i její dcery.

„Co jste to měla na mysli s tím Jasanem?“

Vstala a vykoukla z okénka. Sledoval jsem ji pohledem. Okno však bylo příliš malé, než abych mohl z místa, kde jsem seděl, něco uvidět; zvedl jsem se tedy a podíval se jí přes rameno. Stihl jsem to právě včas, abych na druhé straně mýtiny, na pokraji hustšího lesa, spatřil mohutný, osaměle stojící jasan, jehož listy se modraly mezi čistší zelení okolních stromů. Odstrčila mě s výrazem úzkosti a neklidu. Okno pak téměř celé zakryla velikou starou knihou.

„Obecně vzato,“ řekla, když se znovu uklidnila, „přes den nehrozí žádné nebezpečí, protože to on tvrdě spí; v lesích kolem se však něco děje. Víly a skřítkové dnes asi budou mít nějakou slavnost. Stromy jsou neklidné a - i když se nemohou probudit - vidí a slyší i ve spánku.“

„Ale jaké nebezpečí mi od něj vlastně hrozí?“ Neodpověděla. Namísto toho znovu přistoupila k oknu, vyhlédla ven a řekla, že se bojí, aby vílám slavnost nepokazilo špatné počasí, neboť na západě se už stahují mračna.

„A čím dříve se setmí, tím dříve se probudí i Jasan,“ dodala.

Zeptal jsem se, jak poznala, že v lese vládne takové rozrušení. Odvětila:

30$

„Stačí se podívat na samotné stromy a taky támhle pes je smutný. Bílý králík má oči a uši červenější než jindy a hopsá kolem, jako by čekal nějakou zábavu. A kdyby byla doma kočka, už by měla naježený hřbet; mladé víly jí totiž za pomoci ostružiníkových trnů vytahují bodláky z ocasu a ona už pozná, když jsou nablízku. Ostatně i já jejich blízkost nějak cítím.“

V tu chvíli do místnosti jako ďas vletěla šedá kočka a hned zase zmizela dírou ve zdi.

„Vidíš! Co jsem ti říkala?“ řekla žena.

„Ale co jasan?“ zkusil jsem se znovu vrátit k věci. Tu však vstoupila ta dívka, kterou jsem potkal ráno v lese. Vyměnila si s matkou letmý úsměv a hned začala pomáhat s domácími pracemi.

„Rád bych tu zůstal do večera,“ řekl jsem, „a pak s vaším svolením pokračoval v cestě.“

„Rozhodni se, jak uznáš za vhodné; jen by snad bylo lepší setrvat i přes noc než se vydávat nástrahám lesa. Kam máš vlastně namířeno?“

„Sám nevím,“ odpověděl jsem. „Chtěl bych vidět všechno, co je k vidění. Proto bych raději vyrazil hned se západem slunce.“

„Jsi odvážný mládenec, pokud víš, na co si troufáš. Ale pokud ne, pak jsi dost unáhlený; a - odpusť mi smělost - nezdáš se být zvlášť dobře obeznámen s touto zemí a jejími způsoby. Nikdo sem však nepřichází bez důvodu - ať už je známý jemu samému, nebo těm, kdo ho sem zavolali. Dělej tedy, jak uznáš za vhodné.“ Posadil jsem se a neměl už chuť k dalšímu hovoru. Požádal jsem tedy o svolení prohlédnout si tu starou knihu, co dosud zakrývala okno. Žena nejprve znovu vyhlédla k lesu a zatáhla bílý závěs - pak mi ji podala. Posadil jsem se naproti ke stolu, starodávný svazek na něj položil a dal se do čtení. Obsahoval mnohá podivuhodná vyprávění o Pohádkové říši, o dávných dobách a o rytířích kulatého stolu, četl jsem a četl, až se odpolední stíny začaly prodlužovat; v nitru lesa se totiž stmívalo dříve než v otevřené krajině. Nakonec jsem narazil na tato slova:

31$

„I přihodilo se, že po návratu z výpravy, střetli se sir Galahad a sir Percival v hlubinách lesa. Sir Galahad byl nyní oděn celý v stříbrné zbroji, jasné a zářící, jež bývá potěchou pro oko, ale snadno se zakalí, a jejíž čistotu a lesk není snadno zachovat bez pomoci šikovného panoše. On však, ač při sobě neměl panoše ani páže, přece ve svém brnění zářil jako luna. Seděl na nádherné bílé klisně, jejíž čabraka, sama černá, byla poseta půvabnými liliovými květy stříbřitého třpytu. Ale sir Percival jel na ryzákovi, s hřívou a ocasem hnědožluté barvy a postrojem umazaným, samé bláto a kal. Také jeho zbroj byla nesmírně zašlá na pohled, takže by jí už žádné umění nemohlo vrátit dávný vzhled. A když slunce na cestě k západu proniklo mezi bezlistými větvemi a oba reky zalilo svými paprsky - první zdál se zářit jasným světlem, druhý pak žhnul jako rudý plamen. Celá jejich historie seběhla se takto: Poté, co sir Percival - byv do srdce zasažen pohledem na kříž na rukojeti svého meče — unikl z osidel čarodějky, dorazil nakonec k velkému hvozdu. Nebyl dosud očištěn od svého pochybení, hluboce ho však želel. Tehdy k němu přistoupila Olše, spanilá pro oko; lichotivými slovy a falešnou přízní jej utěšila a obloudila, až ji následoval, kam ho sama chtěla vést…“

V tu chvíli mě náhlý přidušený výkřik mé hostitelky přiměl zvednout oči a dál už jsem nedočetl.

„Podívej!“ zvolala. „Podívej na jeho prsty!“

Zatímco jsem si četl, slunce sestoupilo níž a nyní prosvítalo trhlinou v mracích nakupených na západě; a stín jakoby velké zkřivené ruky se svými sukovitými hrbolatými prsty, které byly dohromady mnohem širší než sama dlaň, se zvolna natáhl přes mýtinku a poté se stejně tak vrátil zpět.

„Už se téměř probudil, matko. A je dnes hladovější než jindy.“

„Potichu, drahá; nemusíš ho proti nám ještě víc popudit. Nevíš, kdy nás co donutí zůstat v lese po setmění.

32$

„Ale vy přece už jste v lese,“ řekl jsem. „Jak to, že jste tu v bezpečí?“

„Neodváží se přijít blíž, než je teď. Každý z těch čtyř dubů v rozích naší chaloupky by ho totiž roztrhal na kusy. Jsou to naši přátelé. On však alespoň stojí poblíž a někdy se strašlivě zašklebí, natáhne dlouhé pařáty a snaží se nás zabít hrůzou; to je ostatně jeho nejmilejší způsob. Prosím, drž se od něj dnes v noci co nejdál.“ „Budu taky schopen vidět všechny tyhle věci?“ řekl jsem.

„To ti nepovím. Nevím, co z vílí podstaty v tobě ještě zbylo. Brzy se však ukáže, jestli dokážeš rozeznat alespoň víly v mojí zahrádce - to pro nás může být vodítkem.“

„Jsou stromy také vílami, tak jako květiny?“ „Jsou stejného původu,“ odvětila; „ale bytosti, které nazýváte ve tvé zemi vílami, jsou většinou jen děti květinových víl, jež si rády dobírají zabedněnce, jak vám říkají. Tak jako většina dětí neznají nic lepšího než legraci.“

„Proč tedy máte květiny tak blízko domu? Nepřekážejí vám?

„Ale ne, kdepak, jsou velmi zábavné; hrají si třeba na velké lidi a předstírají dospělou vážnost. Někdy přede mnou sehrají celé představení - soustředěně a sebejistě, protože ze mě nemají strach. Ale jen co skončí, vyprsknou tím svým pisklavým smíchem, jako by sama vážná tvář byla čímsi náramně směšným. To ale mluvím o zahradních vílách. Jsou usedlejší a lépe vychované než ty luční a lesní. Mají mezi divokými květinami samozřejmě své blízké příbuzné, ale chovají se k nim s blahosklonnou povýšeností; zacházejí s nimi jako s bratránky a sestřenkami z venkova, co nevědí nic o životě a jen velmi málo o slušném vychování. Tu a tam jim však přece musí závidět lehkost a půvab nešlechtěných rostlin.“ „A ony žijí uvnitř květin?“ řekl jsem.

„To ti nepovím,“ řekla, „sama tomu tak docela nerozumím. Někdy i přede mnou úplně zmizí, i když vím, že

33$

jsou blízko. Zdá se, že vždy umírají spolu s květinami, kterým jsou podobné a jejichž jméno nesou; ale jestli se s novými květinami vracejí k životu, anebo jestli jsou i ony nové, to nedovedu říci. Najdeš mezi nimi tolik různých povah jako mezi lidmi a jejich nálady jsou ještě rozmanitější. Jejich tvářičky změní výraz alespoň dvacetkrát za minutu. Často se bavím tím, že je pozoruji, ale nikdy se mi nepodařilo se s některou z nich blíže seznámit. Když to zkusím a promluvím na ni, pohlédne na mě, jako bych vůbec nestála za pozornost, jen se lehce zasměje a už zas běží pryč.“ Tady sebou žena trhla, jako by si náhle na něco vzpomněla, a tiše přikázala své dceři: „Pospěš si - jdi se na něj podívat a zjisti, jakým jde směrem.“

Mohu zde také zmínit závěr, k němuž jsem posléze dospěl na základě svých pozorování - totiž, že květiny umírají právě proto, že je víla opustí, ne naopak; víla nezahyne, když květina uvadne. Ty jsou jim totiž, zdá se, jakýmsi příbytkem či vnějším tělem, které mohou navléci či svléci, jak se jim zachce. A stejně jako by bylo možné si učinit určitou představu o povaze člověka na základě domu, jaký by si postavil podle svého vkusu, tak je možné říci leccos o povaze jednotlivých víl podle květin, jež obývají - stačí je pozorovat, dokud nemáte pocit, že rozumíte. Protože přesně to, co vám říká květina, by řekla i tvář a celková podoba víly - jen o to zřetelněji, o co hojnější prostředky vyjádření má lidská postava a obličej než květina. Dům ani oděv, jakkoliv blízko mají k tomu, jenž je obývá či nosí, se mu nemůže rovnat silou výrazu. Přesto byste viděli, že mezi květinou a vílou je podivuhodná podobnost, téměř jednota, již byste nedokázali popsat, která se však odhaluje sama. Otázku, zda mají všechny květiny své víly, nedokážu rozsoudit o nic víc než to, zda mají všichni lidé duši.

Hovořil jsem s ženou ještě několik minut, velmi zaujat tím, co mi říkala, a žasl nad jazykem, jímž to všechno dokázala vyjádřit. Život ve společnosti víl, zdá se, sám o sobě vydá za dobré vzdělání. Nyní se však její dcera

34$

vrátila s tím, že Jasan odešel jihozápadním směrem a vzhledem k tomu, že mám zřejmě namířeno na jihovýchod, neměl bych prý být v nebezpečí, pokud hned vyrazím. Vyhlédl jsem z okénka a jasan tam pořád stál a mým očím se zdál stejný jako prve. Avšak věřil jsem, že ony se ve věci vyznají lépe než já, a připravil se k odchodu. Vytáhl jsem peněženku, ale ke svému zděšení zjistil, že v ní nic není. Žena mě s úsměvem poprosila, abych se neobtěžoval; peníze zde beztak nelze nijak upotřebit. A vzhledem k tomu, že bych se na cestách mohl setkat s osobami, v nichž nebudu schopen rozpoznat víly, je prý jen dobře, že peníze nemám, neboť nic je tak neurazí jako podobné nabídky.

„Mysleli by si,“ dodala, „že si z nich tropíš žerty; a to je jejich zvláštní výsada vůči nám.“ Pak jsme společně vyšli do zahrádky, která se svažovala dolů do lesa. Tady k mému velkému potěšení překypovalo všechno životem. V skomírajícím denním světle bylo ještě něco málo vidět a bledý půlměsíc na půl cesty k zenitu probleskoval korunami stromů. Zahrada se jako jeden velký karneval hemžila drobnými, pestře oděnými bytůstkami, které buď důstojně kráčely, nebo divoce pobíhaly, nebo se jenom loudaly sem a tam po skupinkách a v hloučcích, v průvodech, po dvojicích i po trojicích. Z kalichů a zvonků vysokých květin hleděly některé jako z balkonů na zástupy tam dole tu v návalech smíchu, tu zas vážné jako sovy; ale i v té nejhlubší vážnosti jako by se jen připravovaly na další vlnu veselí. Některé z nich se plavily po bažinatém potůčku v zadní části zahrady na loďkách z loňských uschlých listů ležících kolem na hromádkách. Brzy je pod sebou utopily, hned však doplavaly ke břehu a vzaly si jiné. Nejdéle vydržely na hladině ty, jimž za plavidlo sloužily čerstvé okvětní lístky růží. O ty však bylo třeba bojovat, neboť víla růžového keře hořce naříkala, že jí kradou oblečení, a svůj majetek také statečně hájila.

„Vždyť ze všech těch listů, co máš, nemůžeš nosit ani půlku,“ namítali někteří.

35$

„To vám může být jedno, vám je dát nechci; patří mně.“

„Vše pro obecné blaho!“ zvolal jeden skřítek a odběhl s velkým vypouklým lístkem. Ale růžová víla se za ním hned pustila (jak jen byla krásná - docela jako ta dáma v otcově pracovně!), srazila ho na zem a znovu se svého skvělého okvětního lístku zmocnila. Jenomže mezitím se už na dvacet dalších skřítků a víl rozeběhlo do všech stran s jinými, neméně pěknými kousky. Na to se ta nebohá bytůstka posadila a dala se do pláče. Potom se v návalu vzteku vrhla na svůj keř, začala skákat z větve na větev a dupala po nich a třásla s nimi a tahala za ně, až se dolů snesla úplná růžová záplava okvětních lístků. Nakonec - když si ještě jednou od srdce poplakala - vybrala ten největší, co našla, a se smíchem se rozeběhla k potůčku, aby vyplula spolu s ostatními.

Mou pozornost však nejvíce upoutala skupina víl hned u chaloupky, které rozmlouvaly snad nad poslední umírající prvosenkou. Hovořily spolu zpěvem a jejich slova dávala dohromady píseň - asi takovou:

{„Sněženka nám věčně spinká,

čas už zcelil ránu.“

„Přišla jako nevěstinka

v zasněženém ránu.“

„Nevěsta?“

„A co je ráno?“

„Nezvěstná…“

„…a nevídáno!“

„Kdo vám vypravoval o ní?“

„Malá Prvosenka.

Pořád pro ni slzy roní.“

„Chudinka Sněženka!“

„Starost káže,

že tu schází.“

„Je hluchá, že

nepřichází?“}

36$

{„Vždyť je to sem jenom krok.“

„Tu už více nespatříš,

dřív než přijde nový rok.

Šla si hledat rov a kříž.“

„Sněženko!“ „Proč ji zveš?“

„Nač ty hry snu?“

„Prvosenka je veš!

Já ji hryznu!“

„Tobolko!“ „Ty jsi myš!

Vždyť jí padá hlava!“

„Copak se nestydíš!

Vždyť už dodělává.“

„Do kolíbky padej!“

„A houpej se tam sama!“

„Jen si nynej-dadej,

k nám už nejsi zvána.“

„Na nás je splašit rýč

už, místo výtek.“

„Prvosenka je pryč.“

„Zůstal jen kvítek.“

„Tuhle v tom listě

ji coby dup

pohřbíme jistě.“

„Pořádně hlub!“

„Hlouběji, mátoho!“

„Až přijde mráz,

nenajde nikoho.“

„Odtáhne zas.“

„Pohřbena nevinnost.“

„Nezbylo nic.“

„Splněna povinnost.“

„Neplačme víc.“}

A s bouřlivým smíchem se rozutekly, většina z nich směrem k chaloupce. V průběhu své zpívané rozmluvy se seskupily do pohřebního procesí a dvě z nich ucho—

37$

pily nebohou Prvosenku, jejíž smrt předtím uspíšila Tobolka, když se jí zakousla do stonku nad jedním z jejích velkých listů. Se všemi poctami ji odnesly o kus dál a pohřbily ji pod strom. Říkám ji, ale ve skutečnosti jsem neviděl nic než zvadlý petrklíč na dlouhém stonku. Tobolka, která byla ze společnosti jednohlasně vyloučena, se rozmrzele odvlekla do své kolébky; byla totiž vílou pantoflíčku a vypadala poměrně zákeřně. Když došla ke svému stonku, zastavila se a rozhlédla kolem. Nemohl jsem se udržet a promluvil na ni stál jsem totiž nedaleko. Řekl jsem: „Tobolko, jak jen můžeš být tak zlobivá?“

„Já nikdy nejsem zlobivá,“ řekla napůl drze, napůl zlostně, „ale zkus se jen přiblížit k mojí postýlce a kousnu tě a pak už konečně zmizíš.“

„Proč jsi kousla chudinku Prvosenku?“ „Protože řekla, že Sněženku nikdy neuvidíme. Jako bychom pro ni snad nebyly dost dobré a ona jo, káča namyšlená! Dostala, co si zasloužila!“ „Ach Tobolko, Tobolko,“ řekl jsem. Ale to už se na scéně objevila ta skupinka, která předtím utekla do domu. Víly volaly jedna přes druhou a pištěly smíchy. Půlka z nich seděla na hřbetě kočky, další ji přidržovaly za kožich a za ocas, anebo prostě běžely podél, až se jim nakonec s pomocí ostatních podařilo rozlícené zvíře udržet na místě. Pak za pomoci ostnů a trnů, které držely v rukou jako harpuny, začaly z jejího kožichu vyprošťovat bodláky. Počet nástrojů, které se na ní přičiňovaly, přitom počet samotných bodláků značně převyšoval. Jeden malý brach, který kočku držel na konci ocasu s nohama zapřenýma do země pod úhlem pětačtyřiceti stupňů, ji zahrnul proudem dobrých rad.

„No tak, Micko, buď hodná holka! Vždyť víš, že to děláme pro tvoje dobro. S takovým množstvím bodláků se přece nemůžeš cítit dobře. Při vší úctě mám důvod se domnívat,“ rozřečnil se s okázalou strojeností, „že právě ony jsou příčinou tvé duševní nestálosti; a proto musí jeden každý ven. Jinak nám nezůstane než ona

38$

hořká povinnost zastřihávat ti drápky a trhat Špičáky. Takže buď tiše, Micko, tiše!“

Ale to už se to nešťastné zvíře s uragánem kočičích kleteb vysmeklo a vystřelilo přes celou zahradu a skrz živý plot - příliš rychle i pro samotné víly. „Nevadí, nevadí, však si ji zas najdeme; aspoň zatím nasbírá novou dávku bodláků. Hurá!“ A vydaly se za nějakou novou darebností.

Nebudu se již více zdržovat líčením všemožných způsobů, jak se tito rozpustilí tvorové bavili. Jejich zvyky jsou dnes světu tak dobře známé, popsané již tolika očitými svědky, že nemá smysl, abych k nim samolibě přidával výčet svých vlastních postřehů. Přesto si však ze srdce přeji, aby i mí čtenáři mohli víly vidět na vlastní oči, zvláště pak, aby spatřili vílu sedmikráskovou; to malé buclaté děcko s kulatýma očima a s takovou nevinnou důvěrou ve tváři, že dokonce ani ty nejpoťouchlejší z ostatních víl se neodváží si z ní utahovat, ačkoliv jako vesnický prosťáček vůbec nezapadá do jejich společnosti. Procházela se sama a na všechno se pozorně dívala - v noční čapce a s ručičkama v kapsách, zlatíčko! Viděl jsem pak i mnohé krásnější divoké květiny, žádná však nebyla tak roztomilá jako ona, žádná z nich neměla ve tváři tolik důvěry a lásky.

39$

«IV»

{Když je nouze nejvyšší, pomoc bývá nejbližší.}

Balada o siru Aldingarovi

Má hostitelka měla starost, abych už vyrazil. Vřele jsem jí tedy poděkoval za přijetí, rozloučil se a zamířil zahrádkou směrem k lesu. Zatoulaly se sem i některé ze zahradních květin, které tu a tam rostly podél cesty; avšak mezi houstnoucími stromy pro ně brzy nebylo dost světla. Všiml jsem si především několika vysokých lilií po obou stranách pěšiny, jejichž veliké, oslnivě bílé květy zvláště vynikaly na pozadí okolní jednolité zeleně. V nastalém soumraku mi také nemohlo uniknout, že každá z květin svítí svým vlastním světlem. Mohl jsem je vidět právě díky této zvláštní vnitřní záři, která nepocházela z jediného zdroje, jako je tomu se slunečním svitem přes den, ale od každé z nich zvlášť. Jas stačil jen pro samotnou rostlinu, takže vrhala docela slabounký stín a v okolí zanechávala pouze lehounký nádech vlastního zabarvení. Z výše zmíněných lilií, náprstníků, zvonků a vůbec z každé zvonkovité květiny vykukovaly různé podivné bytůstky, kradmo si mě prohlížely a hned zase zalézaly zpět. Zřejmě žily uvnitř tak jako šneci ve svých ulitách; někteří z těch tvorů však dozajista museli být vetřelci z čeledí gnómů a šotků, co obývají zemi a plazivé rostliny. Z květů kal pak vyskakovaly jako čertík z krabičky bytosti s velkými hlavami a groteskními tvářemi a pošklebovaly se mi, anebo se pomalu a záludně vykláněly přes okraj a cákaly po mně vodu; vzápětí se stáhly zpět jako raci poustevníčci, kteří obývají schránky mořských plžů. Když jsem míjel řadu vysokých bodláků, padl můj pohled na shluk tvářiček, co vykukovaly každá zpoza svého květu a hned se zase skrývaly. Zaslechl jsem, jak jedna druhé říkají - zjevně tak, abych to slyšel, i když se schovávaly, kdykoliv jsem se po nich ohlédl:

41$

„Podívejte se na něj! Jen se na něj podívejte! Vstoupil do příběhu, co nemá začátek a nebude mít konec. Cha cha cha. Jen se na něj podívejte!“

Jak jsem však postupoval dále do lesa, podobných výjevů a zvuků ubývalo a objevily se nové, jiného druhu. Narazil jsem na malý hyacintový háj plný znamenitých bytostí, které se - skoro nehybné a se skloněnými hlavami - přidržovaly každá stonku své květiny a nechaly se spolu s ní zlehka kolébat pokaždé, když slabý závan větru rozhoupal zvonici květů. Podobně - ač se samozřejmě lišily vzhledem - stály opodál ve skupince zvonky jako andílci pohotově vyčkávající zprávu, jež by je odvelela s nějakým dosud neznámým posláním.

V tmavších koutech lesa, se při mechem porostlých kořenech stromů a v trsech ostřice leskly světlušky splétající síť z trávy a jejích stínů, každá v kruhu svého vlastního zelenkavého jasu. Vypadaly přesně jako ty v našem světě, neboť světlušky jsou vílami všude; přes den jsou jen muškami, v noci se však může ukázat jejich pravá podoba a ony mohou být samy sebou i před druhými. Měly tu i své nepřátele. Poohlíželi se po nich totiž velicí silní brouci, kteří ve svém nemotorném spěchu připomínali těžkopádná slůňata; jakmile některý z nich v lese trav nebo v mechovém podrostu jednu zahlédl, vrhl se na ni a odnesl si ji nehledě na její chabý odpor. Lámal jsem si hlavu nad tím, proč to všechno dělají - zkusil jsem tedy jednoho z brouků lépe pozorovat a objevil tak něco, pro co jsem neměl vysvětlení. V Pohádkové říši však nemá smysl pokoušet se věci vysvětlovat; a ten, kdo tudy putuje, se brzy odnaučí myšlení toho druhu a začne vše přijímat tak, jak to přichází; jako dítě, které se nenechá ničím zaskočit, protože nikdy nevychází z údivu. Viděl jsem toto: Všude kolem se po zemi válely jakési tmavě zbarvené kuličky. Brouci se je po dvojicích vydávali hledat, a když pak nějakou nalezli, jeden ji zůstal hlídat, zatímco druhý spěchal pro světlušku. Zřejmě díky nějakým znamením zase svého druha našel: pak se spolu chopili světlušky a podrželi její zářící

42$

zadeček u té hlinité hrudky, která pak zničehonic vystřelila k nebi jako rachejtle (i když jen zřídka dolétla až ke korunám nejvyšších stromů). Stejně jako rachejtle také ve vzduchu vybouchla a zanechala po sobě záplavu přepestrých barevných jisker všemožných odstínů; světélka rudá a zlatá, zelená a nachová, modrá a růžová se proplétala pod stinnou klenbou stromů a mezi jejich sloupovitými kmeny. Všiml jsem si, že brouci k tomuto cíli nikdy nepoužili tutéž světlušku dvakrát, nýbrž ji pak nechali letět bez zjevné újmy na zdraví.

Jinde byly zas listy v nejbližším okolí ozářeny spletitými vzdušnými tanci nádherně zbarvených svatojánských mušek, které se vlnily sem a tam, točily a převracely v tom nejdůmyslnějším spletenci elegantních pohybů. Tu a tam vydávaly vlastní záři i celé stromy a díky slabému světlu pronikajícímu na povrch bylo možné pozorovat dokonce i rozložení jejich kořenů v zemi. Matný svit proudil každou větvičkou i všemi žilkami na každém listu.

Zatímco jsem kráčel lesem, pronásledoval mě neodbytný dojem, že se opodál po obou stranách cesty pohybují ještě jiné postavy, svým vzhledem podobnější člověku. Zřetelně jsem je rozlišit nedokázal, přestože měsíc - ač sotva poloviční - již ze svých výšin posílal dolů velké množství nezvykle jasných paprsků. Neopouštělo mě však tušení, že postavy jsou viditelné všude kolem, až na ta místa, kam jsem se právě otočil, a že se stávají neviditelnými nebo se proměňují v nějaké jiné lesní tvary, zrovna když upřu pohled jejich směrem. Ať už tomu bylo jakkoliv, když pominu tento pocit, nesetkal jsem se v lese s žádnou stopou lidské přítomnosti. Často jsem sice zahlédl nějaký předmět, jenž se mi zdál připomínat člověka, vždy jsem však brzy seznal, že se pletu - neboť se při bližším pohledu ukázalo, že to bylo jen křoví, kámen či strom. Zakrátko mě přepadl podivný neklid. Byl sice střídán pocity úlevy, ale postupně rostl; jako by se v mém okolí pohybovalo cosi zlého a bylo to chvíli blíž, chvíli dál,

43$

ale pořád se to přibližovalo. Tento pocit se stále prohluboval, až postupně docela překryl mé potěšení nad onou mnohotvárnou přehlídkou veselých víl a skřítků a zanechal mě plného úzkosti a strachu, jejž jsem si nedokázal spojit s žádným určitým předmětem. Nakonec mě napadla hrůzyplná myšlenka: „Je možné, že by mě hledal Jasan? Nezavedly ho noční potulky náhodou až do těchto končin?“ Uklidnilo mě však to, že jsme oba původně vyrazili docela jiným směrem. Pokud se ho držel, musel být teď již někde daleko ode mě. Tím spíše, že jsem poslední dvě tři hodiny důsledně kráčel na východ. Pokračoval jsem v chůzi, vší silou přemáhal narůstající strach a snažil se co nejvíce myslet na jiné věci. Dařilo se mi to natolik, že jsem ještě byl schopen postupovat asi hodinu nebo i víc - s vědomím, že pokud bych jen na okamžik ve svém úsilí povolil, pohltila by mě hrůza. Nedokázal bych povědět, čeho jsem se vlastně bál. O povaze svého nepřítele a o způsobu jeho útoků jsem nic netušil. Na žádnou z otázek jsem totiž od ženy v chaloupce nedostal jasnou odpověď. Nevěděl jsem tedy ani, jak se mu bránit, dokonce ani to, na základě jakých znamení bych mohl s určitostí rozpoznat jeho blízkost - až dosud byl pro mě jediným znakem nebezpečí onen neurčitý a přitom silný pocit strachu. Mé znepokojení ještě vzrostlo kvůli vysokým mrakům na západě, které se pomalu sunuly směrem k měsíci, jenž sám jim mířil vstříc. Některé z jejich předsunutých hlídek k němu už dospěly a překryly jej tenounkým oparem, který však stále houstl. Pak se na okamžik téměř zcela setmělo. Když znovu vysvitl - tím zářivější, o co temnější byla oblaka - spatřil jsem před sebou na cestě, kolem níž zde stromy ponechávaly určitý volný prostor, zcela zřetelně stín veliké hrbolaté ruky se sukovitými klouby.

I přes zděšení jsem si zvláště všiml vyboulených konečků prstů. Vyplašeně jsem se kolem sebe rozhlédl, ale nespatřil nic, co by mohlo takový stín odrážet. Strach mě dosud udržoval ochromeného a neschopného činu, avšak teď - když už jsem alespoň tušil, odkud hrozba

44$

přichází - mi došlo, že musím rychle jednat. Bylo jasné, že hledaný předmět musí být někde mezi stínem, byl-li to tedy stín, a měsícem. Marně jsem se však rozhlížel a mhouřil oči - nic podezřelého jsem nespatřil, dokonce ani žádný jasan v okolí nerostl. Stín přitom dál zůstával tam kde dřív; ne však nehybně - kolébal se sem a tam. Pak se ruka s drtícím stiskem sevřela jako čelisti šelmy, která nemůže přemoci touhu po vyhlédnuté oběti. Věděl jsem již jen o jediném způsobu, jak odhalit podstatu stínu. Vykročil jsem co nejsměleji k místu, kde se nacházel, snaže se přitom nemyslet na to, jak se celý třesu. Pak jsem se vrhl na zem přímo do stínu ruky a vzhlédl od ní směrem k měsíci. Můj Bože! Co to jen bylo? Divím se, že jsem vůbec kdy znovu vstal a že mě sám stín nepodržel v sevření a strach mi neochromil mozek. Spatřil jsem tu nejprapodivnější postavu; matnou a nejasnou, uprostřed téměř průhlednou a postupně stále hustší směrem k okrajům; ty již byly natolik hmotné, že mohly vrhat stíny jako ten, skrze jehož strašlivé prsty jsem nyní viděl na měsíc. Ruka byla napřažena jako pařát před tím, než dopadne na svou oběť. Tvář té bytosti kolísala na hranici viditelnosti; pulzovalo v ní světlo, ale tento proměnlivý pohyb nepůsobilo nic vnějšího - vycházel z ní samé. Bylo to strašlivé. Nevím ani, jak ten do té doby neznámý pocit popsat. Jako není možné přeložit do slov ohavný pach, hrozný zvuk nebo otupující bolest, nedokážu slovy vyjádřit ani tuto novou podobu odpudivosti. Mohu ji pouze opsat něčím jen náznakem podobným. To zjevení mi připomnělo historky o upírech. Tvář to mělo jako mrtvola. Hýbala se totiž, aniž by v ní bylo možné vysledovat jakékoliv známky skutečného života. Sama o sobě byla spíše pohledná, tedy až na podivně strnulá ústa. Rty to mělo oba stejně tlusté, nevelké, ač trochu napuchlé. Byly rozevřené, ne však dokořán. V tu chvíli jsem samozřejmě všechny tyto rysy nestačil postřehnout, na to jsem byl příliš vystrašený. Zaznamenal jsem je teprve později, když jsem onu podobu znovu spatřil vnitřním zrakem -

45$

a to tak přesně, že o pravdivosti toho vnitřního obrazu nemohlo být pochyb. Nejstrašnější ze všeho byly oči. To, co je oživovalo, nebyl život. Jako by jim dodávala jasu nekonečná nenasytnost. Jako by to byla hlodavá dychtivost, která požírala samotného požírače, co tvořilo hnací sílu toho hrozivého zjevení. Chvíli jsem tam ležel celý strnulý hrůzou, když tu další mrak zakryl měsíc a vysvobodil mě tak z bezprostředního ochromení při pohledu na tu tvář, přičemž však zároveň umocnil můj strach silou představivosti. Měl jsem teď ještě mnohem větší důvod k obavám, a navíc jsem stále netušil, jak a před čím se mám vlastně bránit. Nepřítel se na mě mohl v temnotě každou chvíli vrhnout. Postavil jsem se rychle na nohy a utíkal - sám nevím kam, hlavně pryč od toho přízraku. O cestu jsem se už víc nestaral, jen vyděšeně prchal; často jen tak tak, že jsem přitom nevrazil do stromu.

O listy začaly bubnovat veliké dešťové kapky. Dunění hromů v dálce přešlo v hlasitý rachot. Běžel jsem dál. Déšť zesílil, až jej nakonec klenba listů nemohla dál zadržovat a na zem se vylily dlouhé provazce vody. Brzy jsem byl celý promočený, ale nijak jsem se tím netrápil. Dospěl jsem až k potůčku, co se rozvodněný hnal lesem. Vskrytu jsem doufal, že na jeho druhé straně budu před svým pronásledovatelem v bezpečí. Záhy se však ukázalo, že mé naděje byly plané. Pádil jsem přes potok a potom dál vzhůru, až k jakémusi otevřenějšímu prostranství porostlému jen velikými buky. Pokračoval jsem mezi nimi a snažil se přitom směřovat co nejvíce k východu - nemohl jsem si však být nijak jist, že neutíkám právě opačným směrem. Už už jsem se začínal probírat z toho nejhoršího zděšení, když náhle blesk, či spíše rychlý sled několika blesků, pročísl oblohu a odhalil na zemi přede mnou stín oné příšerné ruky, byť mnohem slabší než prve. Dal jsem se ještě zuřivěji do běhu; o kus dál mi však uklouzla noha a já po neúspěšném pokusu udržet rovnováhu dopadl přímo k patě jednoho z mohutných buků. Zpola omráčen jsem se ještě zmohl na to, abych

46$

se - téměř proti své vůli - ohlédl. Spatřil jsem ruku, jak se natahuje na dosah mé tváře. V tutéž chvíli mě odkudsi zezadu objaly dvě veliké paže a jakýsi ženský hlas řekl: „Neměj z něj strach, teď už se na tebe neodváží.“ Na to se pařát skutečně odtáhl jako před žárem ohně a zmizel ve tmě a dešti. Zasažen směsí hrůzy a radosti jsem nějaký čas ležel jako smyslů zbavený. První, na co si pak vzpomínám, byl hluboký zvučný hlas kdesi nade mnou, jenž mi připomínal šumění vánku v listoví velikého stromu. Tiše si dokola opakoval: „Snad bych ho mohla milovat, snad bych ho mohla milovat; on je však člověk a já jenom strom.“ Uvědomil jsem si, že se vsedě opírám o nějakou postavu a že mě stále ještě obepínají její paže. Byly o něco větší než lidské, ale musely patřit ženě. Ohlédl jsem se — jen opatrně, bál jsem se totiž, že se její objetí uvolní. Setkal jsem se s jasným, poněkud smutným pohledem. Ty oči jsem však viděl jen nezřetelně a nebylo možné určit ani jejich barvu; seděli jsme totiž v temném, mlžném stínu stromu. V její tváři, velmi půvabné a klidné, se sice zračil pokoj, zároveň však jakési nenaplněné očekávání. Nyní jsem také viděl, že můj dojem z jejích rukou, byl správný: byla skutečně o něco větší než lidské ženy.

„Pročpak říkáte, že jste strom?“ zeptal jsem se. „Protože jím jsem,“ odpověděla zase tím hlubokým, melodickým, ševelivým hlasem.

„Jste přece žena,“ odvětil jsem.

„Myslíte? Opravdu se jí tedy podobám?“

„Jistě. Jste velice krásná žena. Jak je možné, že to nevíte?“

„To jsem ráda, že si to myslíte. Někdy si skutečně jako žena připadám. Třeba zrovna dnes - a pokaždé, když mi dešťové kapky padají do vlasů. Lesem totiž koluje proroctví, že jednoho dne budeme muži a ženami tak jako vy. Neslyšel jste o tom i ve vaší zemi? Budu jako žena šťastná, co myslíte? Bojím se, že ne; vždycky se totiž cítím jako žena právě o takovýchto nocích. Ale i tak bych se jí ráda stala.“

47$

Nepřerušoval jsem ji; nechal jsem ji mluvit dál, neboť její hlas zněl jako sama esence hudby. Potom jsem dodal, že lze těžko říci, zda jsou ženy šťastné či ne. Znal jsem jednu, která nebyla. A co se mne týče, častokrát jsem toužil po Pohádkové říši tak, jako ona teď touží po světě lidí. Ale oba jsme ještě mladí a možná, že se lidé s tím, jak stárnou, stávají šťastnějšími. Mám o tom však své pochybnosti. Povzdechl jsem si a ona ten povzdech ucítila, neboť mě stále obepínaly její paže. Zeptala se, kolik mi je let.

„Dvacet jedna,“ řekl jsem.

„Děťátko moje!“ odvětila a vtiskla mi ten nejsladší polibek vonící vánkem. Byla v něm jakási chladivá věrnost, jež mě úžasně povzbudila. Strašlivý Jasan už mi víc nenaháněl strach.

„Co se mnou vlastně chtěl udělat?“ zeptal jsem se. „Nevím to zcela jistě, ale zřejmě tě chtěl zaživa pohřbít u paty svého stromu. Ale teď už se tě nedotkne, mé dítě.“

„Jsou všechny jasany tak strašné jako on?“

„Kdepak. Jsou to všechno sice protivní a sobečtí tvorové - jak děsní lidé se z nich jednou stanou, pokud je to proroctví pravdivé -, ale tomuhle zeje v srdci díra (mirv1-rmr), kterou ostatní až na jednoho či dva nemají. Stále se ji snaží zaplnit, ale nemůže. Jistě k tomu chtěl použít i tebe. Zajímalo by mě, jestli se vůbec kdy stane člověkem. Pokud ano, doufám, že ho zabijí.“

„Jak jste hodná, že jste mě před ním ochránila!“ „Postarám se, aby se k tobě už víc nepřiblížil. Lesem se však toulají i jiné bytosti, které jsou mi vzhledem podobnější a před nimiž tě, žel, neochráním. Pokud uvidíš nějaké velmi krásné, raději se jim vyhni.“

„Ale proč?“

„Víc už ti k tomu povědět nemohu. Teď tě však ovážu pramínkem svých vlasů a Jasan si na tebe už netroufne. Tady, uřízni si. Vy lidé u sebe přece nosíte různé podivné věci na řezání.“

„Spustila přese mě své dlouhé rozpuštěné vlasy, aniž pohnula rukama.“

48$

„Na vaše krásné vlasy přece nemohu sáhnout. Byla by to hanba.“

„Pročpak ne? Však mi dorostou, než je po mně v tomhle pustém lese bude zas někdo žádat. Ale možná už nikomu neposlouží - alespoň ne do té doby, než se stanu ženou,“ povzdechla si.

Co nejopatrněji jsem nožem odřízl pramen z jejích hladkých tmavých kadeří. Když jsem skončil, zachvěla se a zhluboka vydechla jako člověk, když najednou povolí prudká bolest, již tiše snášel, aniž by dal najevo utrpení. Vzala pak vlasy a ovázala mě jimi zpívajíc podivuhodnou líbeznou píseň, jíž jsem nerozuměl, která na mě však zapůsobila asi takto:

{„Neviděla jsem tě sic

dřív a nespatřím tě víc.

Však láska, pomoc, bolest, nádherný,

mne spojí s tebou po všecky mé dny.“}

Víc toho slovy vyjádřit nedovedu. Znovu kolem mne sepnula paže a pokračovala ve zpěvu. Její píseň doprovázel lehký vánek a déšť padající na listy. A mě obestřel pocit tiché radosti. Zpívala mi o tajemství lesů a o ptácích a o květinách. V jednu chvíli jsem si připadal, jako bych se znovu jako dítě procházel prosluněným jarním lesem po koberci sasanek a petrklíčů a v záplavě jiných bílých kvítků - málem jsem řekl bytostí - a na každém kroku nacházel úžasné neznámé květiny. V jinou chvíli jsem ležel v horkém letním poledni pod velikým bukem, zasněný s knihou dávných příběhů v ruce. Nebo zase nastal podzim a mě přepadl smutek, protože jsem nyní kráčel po listech, do jejichž stínu jsem se dříve ukrýval a které mě teď naposledy zdravily sladkými vůněmi rozkladu. Anebo jsem se uprostřed zimního večera na cestě domů k hřejivému krbu prodíral celý zmrzlý spletí větviček a větví a hleděl přitom na chladný, sněhobílý měsíc v opálovém přísvitu. Nakonec jsem usnul. Pamatuji si už jen to, jak jsem se těsně před úsvitem probudil

49$

do rodícího se světla dne a zjistil, že ležím pod překrásným bukem, ovázán pásem jeho čerstvých listů. Běda, nic jsem si z Pohádkové říše neodnesl, jenom vzpomínky - pouhé vzpomínky! Veliké větve onoho stromu se ke mně skláněly jako náznak rukou. Hlavu jsem měl opřenou o jeho hladký kmen a listy nade mnou dál zpívaly tu píseň, jež mě prve ukolébala; jen mi teď zněla jako slova na rozloučenou a přání šťastné cesty. Ještě dlouho jsem tam pak seděl a nemohl se přinutit k odchodu. Nedopovězenost mého příběhu mě však pobízela, abych šel dál. Musím vstát a jít. Když se slunce vyhouplo nad obzor, zvedl jsem se i já a objal kmen buku, jak jen jsem mohl, a políbil jej a dal mu sbohem. Listy se zachvěly; pár posledních kapek nočního deště mi dopadlo k nohám; a jak jsem pomalu odcházel, zdálo se mi, že zas slyším ten tichý hlas: „Snad bych ho mohla milovat, snad bych ho mohla milovat; on je však člověk a já jenom strom.“

50$

«V»

{A byla hladká, oblá, jako by ji zalil příval žití,

jako by jen spánek na víčka jí sed,

jejž jedním mávnutím odehnal bys hned,

snáz než včelu ze sedmikrásky.}

BEDDOIS: Pygmalion

{Jak lilie v máji bílá byla,

jak vločka, když zima kraj svírá.}

Romance o siru Launfalovi

Kráčel jsem chladným ránem jako znovuzrozený. Dobré náladě překážela jen podivná směs radosti a smutku ve spojení se vzpomínkou na mou včerejší zachránkyni. „Ale co,“ řekl jsem si nakonec, „vždyť s jejím zármutkem stejně nic nespravím. Určitě se teď nemá o nic hůř než dřív. A takový den ji jistě musí těšit alespoň tak jako mě. Její život bude teď třeba i bohatší o vzpomínku na to, co přišlo a nemohlo zůstat. A pokud z ní jednou opravdu bude žena, pak kdo ví, možná se někde potkáme. Svět dává přece spoustu příležitostí k setkání.“ Tím jsem se sice utěšil, ale přece mi ve svědomí ještě zahlodala výčitka, že jsem odešel. Pokračoval jsem v cestě lesem, který se zvlášť nelišil od těch, jaké znám z domova; tedy až na to, že všemožná divoká zvířata - od králíků a myší přes veverky až po různé ptáky — tu byla velmi krotká. Tvorové, kolem nichž jsem procházel, se přede mnou nedávali na útěk, ale pozorně se na mě dívali a často i přicházeli blíž, snad aby si mě ještě lépe prohlédli. Nedokážu povědět, zda to bylo proto, že člověka nikdy neviděli, anebo naopak, že byli na lidi nebo jim podobné bytosti již zvyklí a nebáli se jich. V jednu chvíli, když jsem se zastavil pod nádherným květem popínavé rostliny, jež se ovíjela kolem větve nade mnou, ke mně pomalu přihopkal bílý zajíc, položil mi jednu tlapku

51$

na nohu a vzhlédl ke mně červenýma očima právě tak zkoumavě, jako já jsem hleděl na květ. Sklonil jsem se a pohladil ho. Když jsem si ho však chtěl pochovat, vzal — jak jinak — do zaječích. Než jsem ho docela ztratil z dohledu, ještě se za mnou několikrát otočil. Sem tam se také mezi stromy v povzdálí objevovala a zase mizela nějaká člověku podobná postava, jež se pohybovala jakoby náměsíčným krokem. Blíž ke mně však nikdo nepřišel.

V lese jsem dnes také objevil leccos k snědku - různé oříšky a neznámé druhy ovoce. Zprvu jsem se je zdráhal jíst, ale potom jsem si řekl, že mohu-li dýchat vzduch Pohádkové říše, můžu se jistě stejně tak dobře živit i jejími plody. Má úvaha se ukázala být správnou a výsledek předčil očekávání. Nejen že jsem se nasytil, ale cizí strava měla vliv i na mé smysly, takže jsem teď dokázal mnohem jasněji vnímat věci kolem. Lidské postavy získaly zřetelnější obrysy; zdály se hustší a - mohu-li to tak říci - hmatatelnější. Také jsem teď dokázal snadněji odhadnout, kudy jít, kdykoliv jsem zapochyboval o správném směru. Zdálo se mi navíc, že do určité míry rozumím zpěvu ptáků, ač bych jej nedokázal do slov přeložit o nic lépe než třeba ráz krajiny. K vlastnímu překvapení jsem se několikrát přistihl, že například jakoby nic naslouchám rozpravě dvou veverek. Nediskutovaly o nijak zajímavých tématech, pouze o sobě a svých každodenních záležitostech: o tom, kde v okolí se prý dají najít nejchutnější oříšky a kdo je umí nejlépe louskat, o tom, kdo má největší zásoby na zimu a tak podobně; jen se nikdy ani slovem nezmínily, kam své nashromážděné poklady ukrývají. Mezi jejich rozmluvou a běžnou lidskou konverzací nebyl valný rozdíl. Některá jiná zvířata jsem neslyšel mluvit vůbec a zřejmě to ani nemívají ve zvyku, pokud zrovna nejsou rozrušená. Myši živě brebentily, zatímco ježci vypadali poněkud netečně; a ani krtci, když už tu a tam vykoukli nad zem, neprohodili jeden s druhým slova. V lese jsem nenarazil na žádné velké šelmy, jen tu a tam na divokou kočku. Zato hadů jsem

52$

potkal dost a ne všichni vypadali neškodně. Neuštkl mě však žádný.

Brzy po poledni jsem dospěl k holému skalnatému kopci, který svou nevelkou výšku doháněl strmostí. Byl zcela vystaven pražícímu slunci, neboť zde nerostly žádné stromy a skoro žádné keře. Cosi mi však říkalo, že má cesta vede tudy, a dal jsem se hned do stoupání. Když jsem pak celý upachtěný dorazil na vrchol a rozhlédl se kolem, viděl jsem, že se les táhne do všech stran tak daleko, kam až se dalo dohlédnout. Všiml jsem si, že ve směru, kudy jsem se chystal sestupovat, byl obnažený nejen svah kopce, ale i notný kus krajiny pod jeho úpatím. Sestup po této straně se mi zdál obtížnější než prve stoupání - k mé veliké lítosti, neboť jsem již prahl po nějakém stinném zákoutí. Potom jsem však zahlédl pěšinu, jež se vinula podél potůčku mezi balvany a dávala mi naději, že se dolů dostanu rychleji. Chůze po ní skutečně nebyla nijak náročná, ale když jsem nakonec dorazil k patě kopce, byl jsem přece jen celý znavený a vyčerpaný horkem. Právě v těch místech, kde cesta končila, se nacházela i veliká skála zarostlá křovím a plazivými rostlinami, z nichž mnohé se právě skvěly v plném květu a téměř zakrývaly otvor, kam pěšina zřejmě směřovala. Vstoupil jsem dovnitř zlákán příslibem stínu. Jaká byla má radost, když jsem se ocitl v jeskyni, kde hustý mech zaoblil všechny hrany a kde každý kout byl plný krásných kapradin, jejichž rozmanité tvary, odstíny a seskupení na mě působily jako svého druhu báseň. K takovému souladu je mohl přivést jen nějaký vědomý záměr! V jednom mechem porostlém výklenku se leskla studánka s tou nejprůzračnější vodou. Když jsem se napil, jako bych právě ochutnal elixír života. Pak jsem se jako na pohovku svalil na mechový pahorek při zadní stěně a ležel tam nějaký čas ponořen do sladkého snění. Všemožné půvabné tvary a barvy a zvuky tančily v mé hlavě jako v komnatě, kam mohly přicházet a odcházet, jak se jim jen zachtělo. Dosud jsem ani netušil, že jsem schopen takového prostého

53$

štěstí, jaké ve mně teď probudila ona hra různých tvarů a vjemů, které byly nicméně příliš neurčité, než aby se daly převést do známé a sdělitelné podoby. Ležel jsem tak, počítám, alespoň hodinu a možná i déle, když ten harmonický rej v mé hlavě trochu polevil a já si uvědomil, že upřeně hledím na zvláštní omšelý basreliéf vytesaný do skály přede mnou. Po chvilce přemýšlení jsem usoudil, že představuje Pygmaliona čekajícího na oživení své milé. Sochař seděl strnuleji než sama socha, k níž vzhlížel a která jako by se právě chystala sestoupit z podstavce a obejmout ho a tak vyplnit to, na co čekal, aniž by se odvážil doufat. „Půvabný příběh,“ pomyslel jsem si. „A tahle jeskyně kdyby se tu proklestilo křoví a dostalo se sem trochu více světla - by klidně mohla být místem, jaké by si Pygmalion zvolil, aby zde daleko od lidské všetečnosti obdařil mramor podobou, již dávno nosil ve svém nitru. A pokud se nepletu,“ řekl jsem a postavil se na nohy vida, že paprsek, který sem pronikl trhlinou ve skále, právě ozářil jedno holé místo na stěně, „tohle musí být také mramor; dost bílý a jemný na jakoukoliv sochu, téměř předurčený, aby v rukou zručného umělce nabyl tvar dokonalé ženy.“

Nožem jsem seškrábal trochu mechu z kamene, který mi dosud sloužil za pohovku, a ke svému překvapení zjistil, že povrch je měkký - připomínal spíše alabastr než mramor. Náhle jsem pocítil zvláštní nutkání odstranit mech i ze zbytku toho kvádru a brzy se ukázalo, že je celý leštěný nebo alespoň přirozeně hladký. Pokračoval jsem v práci a očistil kus asi o ploše čtverečního metru. To, co jsem pak spatřil, jen rozdmýchalo mou zvědavost. Několik slunečních paprsků totiž nyní dopadalo na očištěný povrch a v jejich záři se leštěný alabastr ukazoval lehce průsvitný, tedy až na místa, která jsem v nedbalosti poškrábal. Všiml jsem si také, že průsvitnost má jasné hranice a že světlo neproniká dál než za určitou mez z pevnějšího materiálu, snad z bílého mramoru, jež tvarem připomínala obrysy lidského těla. Postupoval jsem nyní obezřetněji, abych

54$

kámen už více nepoškodil. A jak jsem s rostoucím úžasem pokračoval, mé prvotní tušení nakonec vystřídala jistota, že se za slupkou z alabastru skutečně nachází ležící postava, ač zatím příliš neurčitá, než abych dokázal říci, jedná-li se o muže či ženu. Pracoval jsem teď tak rychle, jak mi to jen opatrnost dovolovala. Odstranil jsem mech z celého povrchu a poodstoupil o pár kroků, abych si výsledek prohlédl. Spatřil jsem již celkem jasně, ačkoliv vzhledem k tmavosti jeskyně a povaze materiálu přece jen ne úplně zřetelně, že v kvádru z ryzího alabastru spočívá postava spící ženy, zjevně vytesaná z mramoru. Ležela na boku s rukou pod hlavou a tváří obrácenou ke mně. Vlasy jí zčásti zakrývaly obličej, takže jsem mohl její rysy jen tušit. To, co jsem však viděl, bylo bezchybné. Nesetkal jsem se dosud v umění ani v přírodě s ničím, co by tak připomínalo tvář, již mám od narození vtištěnu do duše. Postava té ženy přitom byla dosud jen nejasnou siluetou zastřenou alabastrem a volný šat jí ještě přidával na neurčitosti. Hlavou mi prolétla nesčetná vyprávění o metamorfózách, o zakletých princeznách a bytostech v žalářích podobných tomu, jejž jsem měl právě před sebou. Vzpomněl jsem si na prince ze začarovaného města, jenž byl napůl mramorovou sochou a napůl člověkem, na Ariel, na Niobe, na Šípkovou Růženku ukrytou v lesích, na krvácející stromy a na mnohé další příběhy. Také to dobrodružství z předchozí noci s bukovou paní ve mně probudilo smělou naději, že snad existují prostředky, jimiž by i tato bytost mohla být oživena a že by - osvobozena z alabastrového hrobu - mohla oblažit můj zrak svou přítomností. „Kdo ví,“ říkal jsem si, „možná je tato jeskyně domovem bytostného Mramoru, samé jeho podstaty, jež může být zformována do jakéhokoliv tvaru. Kdybych tak jen tu paní dokázal probudit! Ale jak? Šípkovou Růženku vzbudil polibek, ale ten alabastrovou schránkou nepronikne.“ Přesto jsem poklekl a bledou rakev políbil; nic se však nestalo. Pak jsem si vzpomněl na Orfea a na tančící skály - to, že se stromy pohybovaly do

55$

rytmu jeho hudby, mě již ani trochu neudivovalo. Snad by ji mohla probrat píseň, narušit její půvabný klid a otevřít jí cestu k neméně půvabnému pohybu. Třeba sladká melodie pronikne, kam polibky nemohou. Posadil jsem se a přemýšlel.

I když jsem vždy míval rád hudbu, samotnému se mi pěveckého nadání nedostávalo; tedy alespoň před tím, než jsem vstoupil do pohádkového lesa. Měl jsem hlas i hudební sluch, avšak kdykoliv jsem se pokoušel zpívat, ten první se protivil tomu druhému, takže jsem hned zas raději zmlkl. Dnes jsem si nicméně již od rána, zprvu nevědomky, prozpěvoval. Nejsem si jist, zda už před tím, než jsem ochutnal lesní plody, anebo až potom. Myslím však, že to bylo až potom a že i teď jsem cítil větší potřebu zpívat právě proto, že ve mně působila voda z té studánky, co se oslnivě leskla v rohu jeskyně. Posadil jsem se před alabastrovou hrobkou na zem, naklonil se k hlavě té postavy uvnitř a dal se do zpěvu. Slova a tóny přicházely pospolu, nerozlučně spjaté. Jako by každé slovo mohlo být vyjádřeno jen příslušným tónem a nedalo se od něj oddělit. Zpíval jsem asi toto (uvedená slova jsou však pouze chabým odrazem skutečnosti; z písně, již jsem ve vytržení složil, mi totiž v paměti utkvěly jen útržky):

{„Panno v mramorovém stání,

blízké smrti jsou tvé dny.

Zaslechneš, sníc bez ustání,

i přes příkrov přeludný

hlas můj zvučet mlhou zlatou

naděje, jež může snad

v úsměvu tvém silou svatou

i Smrt samu překonat?

A umělcům puká hlava

touhou formu svou ti dát.

Však ta tvoje vytrvává

skrze mramorový šat.

Třebaže se v stinném koutě}

56$

{věčně skrýváš, buď jak buď,

ať si bloudí, nenajdou tě.

Já tě našel, mně se vzbuď!“}

Hleděl jsem ve zpěvu na poodhalenou tvář před sebou a v jednu chvíli se mi zdálo - sám jsem to však považoval za pouhý výplod své představivosti - že se pod matným příkrovem alabastru cosi pohnulo, jako by se snad hlava na okamžik zdvihla a zase s povzdechem klesla. Podíval jsem se znovu pozorněji, ale asi se mi to opravdu jen zdálo. Přece mě však cosi pobízelo zpívat dál:

{„Spánek syt je, bez všech pochyb

krásy. Doufat nechej mě,

že přec vyjdeš, vždyť sám pohyb

touží po své královně.

Pokud léta nevzbudí tě,

nezburcuje žádný hluk,

vstaň jak náměsíčné dítě,

odtanči do stinných luk.

Sama bouře tichým lesem

netroufne si zvednout hlas.

Až se bdění stane běsem,

do jeskyňky vplyneš zas.

Ale pokud zvolíš kámen,

jeho kouzlem zajatý,

z jeho ramen spánkem zmámen

nasaji sen jako ty.“}

Odmlčel jsem se a upřeně zahleděl skrz její kamenný rubáš, jako bych chtěl samou pronikavostí svého pohledu projasnit rysy její půvabné tváře. Zdálo se mi, že se ruka, již měla pod hlavou, posunula o trochu níž, ale pak ve mně zase začaly hlodat pochyby, zda jsem se jen špatně nepodíval. Pokračoval jsem tedy

57$

ve zpěvu; mé původní přání vidět ji živou totiž zatím přerostlo ve vášnivou touhu:

{„Či snad sama Smrt jsi, paní?

Od té chvíle, co tě znám,

život jeví se jak zdání

a svět kolem vydán tmám.

Mrtvý jsem, to ty jsi stáhla

duši celou k sobě hloub.

Lásky luno bledá, znáhla

prozař zemi soumračnou!

Kamene královno chladná,

povstaň, jinak zhynu snad;

u tvých nohou do bezvládna

zaklet navždy budu spát.

Marná slova - nehleď na ně,

minou cíl svůj nejednou:

Slyš raděj, co šeptá maně

srdce touhou bezednou.“}

Zaslechl jsem slabé zapraskání. Jako náhlé zjevení se z kamene vynořila oslňující ženská postava v lehkých bílých šatech, vstala a hned byla pryč. Strnulý blaženým úžasem jsem se zprvu nedokázal ani pohnout; brzy jsem se však rozeběhl k vchodu do jeskyně a stačil ještě mezi stromy zahlédnout její vznášející se jasnou siluetu, jak právě překročila sluncem zalitý palouček na kraji lesa, sama zářící nad celé to jezero světla. Ztratila se v dálce. Zoufale jsem za ní hleděl - za svou nalezenou, probuzenou a hned zase pozbytou paní. Teď se zdálo marné ji hledat, ale nehledat jsem ji nemohl. Snažil jsem se alespoň zcela nezapomenout směr, jímž se vydala; naposledy jsem se ohlédl za opuštěnou jeskyní a pospíchal k lesu.

58$

«VI»

{Dej si pozor, člověče, když se na tebe splněná přání jen

hrnou a tvá radost se zdá bez mezí!}

FOUQUÉ: Kouzelný prsten

{Tvé rudé rty jako červi

lezou mi po tváři.}

MOTHERWELL

Cestou od úpatí kopce k lesu mě zdrželo jiné podivné setkání. Na prostranství, kudy jsem kráčel, pronikal od obzoru příliv paprsků zapadajícího slunce a zaplavil je narudlou září. A jako na vlnách toho světelného přílivu se ke mně zdálky blížil jezdec v červeném brnění. Také jeho kůň byl od hřívy až po kopyta večerem zbarven dočervena. Zdálo se mi, že jsem rytíře už někde viděl; když se však přiblížil, jeho tvář mi byla neznámá. V následujícím okamžiku jsem si nicméně vzpomněl na pověst o siru Percivalovi v rezavém brnění, již jsem četl v té staré knize tehdy v chaloupce. Skutečně mi připomínal sira Percivala a nebylo divu, neboť jeho zbroj byla odshora až dolů pokryta tenkou vrstvou rzi. Jen zlaté ostruhy zářily nezkaleně a též palcát, co mu visel na zápěstí, se třpytil stříbrem a bronzem. Jezdec vypadal zuboženě a pouze tvář se tomu dojmu vymykala. Zračil se v ní sice smutek na samé hranici zasmušilosti, smíšený se stopou hanby, ale i pod těmito stíny zůstávala vznešená a ušlechtilá. Ostatně ani jeho postava nepostrádala důstojnost, ačkoliv měl hlavu svěšenou a zármutkem byl celý shrbený. Jeho kůň se vlekl vpřed pomalu a netečně, jako by tak chtěl sdílet pánovu sklíčenost. Také bílý chochol na jezdcově helmě byl povadlý a ušpiněný. „Jistě musel prohrát v rytířském klání,“ řekl jsem si. „Ale urozený muž se přece nenechá takhle zdolat na duchu jen proto, že podlehl v boji.“ Zřejmě mě vůbec

59$

nezpozoroval, neboť kolem projel, aniž by zvedl zrak. Oslovil jsem ho, a hned jak se k němu donesl zvuk mých slov, už byl ve střehu a připraven se bránit. Pak se pod zdviženým hledím začervenal; s odměřenou zdvořilostí opětoval můj pozdrav a jel dál. Náhle však škubl opratěmi, chvilku zůstal stát, potom obrátil koně a vrátil se zpět.

„Stydím se,“ řekl, „že takto ustrojen znevažuji pověst rytířského stavu. Nesluší se však, abych vás nechal bez varování pro případ, že by totéž zlo, které postihlo rytíře, mělo potkat i pěvce. Znáte příběh o siru Percivalovi a Olšové panně?“ Tady se zachvěl tak, až jeho brnění zařinčelo.

„Ano, část,“ řekl jsem. „Našel jsem ho včera zapsaný na stránkách jedné knihy v chaloupce na kraji lesa.“ „Pak si dejte pozor,“ pokračoval. „Pohleďte na mé brnění - i já ho odložil, i mně se přihodilo to, co jemu. Byl jsem pyšný a musel zpokornět. A ona… je přece tak krásná - mějte se na pozoru!“ Pak zvedl hlavu a dodal: „Tuto zbroj nenechám vyleštit, dokud z ní nejprve pod ranami nepřátel ničemných i ušlechtilých nezmizí poslední stopa rzi. Pak teprve přikážu svému panošovi, aby se ještě jednou zhostil povinnosti a vrátil kovu lesk.“

Než jsem se ho stačil vyptat na podrobnosti, pobídl koně a odcválal pryč. Přes rachot brnění k němu můj hlas už ani nedolehl. Nadarmo jsem za ním volal celý dychtivý zvědět víc o té nebezpečné čarodějce; už se víc neohlédl. „Teď,“ řekl jsem si, „když jsem byl několikrát varován, si už budu dávat dobrý pozor. Nenechám se zlákat žádnou ženou, třeba sebekrásnější. Vždyť každý nemusí padnout do jejích osidel - mně se určitě podaří uniknout.“ A tak jsem pokračoval hlouběji do lesa stále doufaje, že v některém z jeho temných zákoutí naleznu ztracenou mramorovou paní. Slunečné odpoledne uvadlo do kouzelného soumraku. Kolem začali neslyšně poletovat velcí netopýři zdánlivě bezdůvodně, neboť cíl jejich výprav nebylo vidět. Z různých nečekaných stran se v narůstajícím

60$

šeru ozývalo jednotvárné houkání sovy. Tu a tam se kolem mihla světluška, zářící do širého světa. Lelek svým pronikavým opakujícím se cvrkotem jen zvýšil tichou harmonii večera. Potemnělým lesem se ozývaly nesčetné neznámé zvuky - všechny však patřily k soumraku a zaplavovaly duši těžkými vlnami neurčité snivé lásky a touhy. Kolem se začaly vznášet vůně noci plné smutku a smyslnosti, jako by pocházely z květin zalévaných dávno prolitými slzami. Země mě vábila do své náruče. Cítil jsem pokušení klesnout jí vstříc a políbit ji. Zapomněl jsem teď na Pohádkovou říši a zdálo se mi, jako bych se uprostřed krásné noci procházel vlídnou krajinou domova. Všude se k nebi vypínaly veliké kmeny, z nichž se nade mnou zdvíhal hustý příkrov větví a listů - tam nahoře se rozkládal svět ptáků a hmyzu se svými vlastními krajinami, cestami a domovy, palouky i houštinami. Nad pěšinou se klenuly rozložité větve a do země kolem se zase zarývaly mohutné kořeny stromů. Musel to být starý, prastarý les; prostoupený vším, co k takovému místu patří. A když jsem ve svém uchvácení ještě pomyslel, že pod jedním z těchto listových baldachýnů, u některého z obřích kmenů, v mechem porostlé jeskyni nebo někde u studánky jistě odpočívá má mramorová paní, již jsem svou písní probudil k životu, a že na mě čeká (copak to nebylo možné?), celá noc se změnila v blaženou říši snů. Vše bylo prodchnuto přítomností mé skryté milované, která musela být jistě někde blízko, aby poděkovala mně - svému zachránci - v soumraku, co skryje její rozpaky. Pak jsem si vzpomněl, jak mé písně pronikly alabastrovým vězením a vysvobodily ji, a pomyslel si: „Proč by se k ní můj hlas nemohl donést i teď touto ebenovou nocí?“ A dal jsem se do zpěvu:

{„Ani hles -

to srdce volání

rozechvívá les.

K Tobě, touhou jat,

chci, noci Paní,

slepě pospíchat.}

61$

{Každý kout

šerem tu zahalí

paní nebeskou -

v tiché jsi síni,

ukryta v dáli

v lesní svatyni.

Luna ať

v nebe se nevznáší;

k Tobě chci se hnát,

tápat s nadějí,

světlo v rubáši,

když dny temnějí.

Říše tmy

ať ruce rozpíná!

Tak spíš vzejde mi

hvězda na nebi,

záře milostná

Tebe vyjeví.“}

Má poslední slova ještě ani nedozněla, když jsem zaslechl znedaleka přicházet tichý ženský smích. Nebyl to smích někoho, kdo nechce být slyšen; spíše se v něm ozývalo naplnění dávné touhy a končil v jakémsi melodickém zasténání. Dal jsem se do běhu, zabočil trochu stranou a nakonec zahlédl nejasnou bílou postavu sedící na kraji houštiny.

„Má bílá dáma!“ zvolal jsem; pak přistoupil blíž a vrhl se jí k nohám. Napínal jsem přitom zrak, abych v narůstající tmě spatřil alespoň něco málo z tváře té ženy, jež - probuzena mou písní - přetrhla svá alabastrová pouta.

„Ano, tvá bílá dáma!“ odvětila tím nejsladším hlasem a mně srdcem projel záchvěv tiché rozkoše; všechna milostná kouzla tohoto dne a večera jako by byla přípravou právě na tento vrcholný okamžik. Přece

62$

však, pokud bych měl pravdu povědět, zaznívalo v tom hlase, jenž byl jinak sladkost sama, cosi, co zcela nesouznělo s hudbou mého srdce. Snad to byla přílišná poddajnost, jež neponechávala prostor pro postupné přemlouvání. Také, když jsem vzal její dlaň do své a pohlédl jí do tváře, jejíž krása skutečně předčila má očekávání, projelo mnou náhlé zamrazení; ale řekl jsem si, že za to může mramor, a víc už se o to nestaral.

Vyprostila ruku z mého sevření a pak už nechtěla dovolit, abych se jí znovu dotkl. Připadlo mi zvláštní, že po prvním nadšeném přivítání mi najednou nedůvěřuje ani natolik, abych se k ní směl přiblížit. Její slova byla plná lásky, ale přitom se ode mě držela dál, jako by mezi námi zela propast.

„Pročpak jste přede mnou předtím utekla?“ zeptal jsem se.

„Utekla jsem?“ odvětila. „To ode mě bylo jistě nezdvořilé; ale nic lepšího mě v tu chvíli nenapadlo.“ „Přál bych si vás lépe vidět. Noc je příliš tmavá.“

„To opravdu je. Ale pojď do mé jeskyně - tam bude více světla.“

„Máte tedy ještě jinou jeskyni?“

„Jen pojď se mnou a uvidíš.“

Nepohnula se však, dokud jsem sám nevstal, a potom zas byla na nohou dřív, než jsem jí stačil podat ruku. Vedla mě po svém boku lesem, ale když jsem jí, jak jsme tak kráčeli hřejivým přítmím, zkusil jednou nebo dvakrát jen tak mimoděk položit ruku kolem pasu, hned popoběhla o pár kroků vpřed, aniž by se ke mně otočila jinak než čelem. S pohledem upřeným na mě zůstala stát, lehce napjatá, jako by čekala útok skrytého nepřítele. Byla přílišná tma na to, abych v tu chvíli rozeznal výraz její tváře. Potom se vždy vrátila a dál šla vedle mě, jako by se nic nestalo. Připadalo mi to zvláštní, ale v Pohádkové říši se děje spousta podivných věcí, které je, jak už jsem podotkl, zbytečné zkoušet vysvětlovat. Nemohl jsem si přece namlouvat, že bytost, jež tak dlouho spala a jejíž spánek byl tak

63$

nečekaně přerušen, se bude hned chovat podle mých představ. Nevěděl jsem, o čem celou tu dobu asi snila. Navíc bylo možné, že je dosud příliš citlivá na dotek, ačkoliv slova jí už nečiní žádné potíže.

Nakonec jsme po dlouhém putování lesem dorazili k houštině, jíž prosvítalo narůžovělé světlo.

„Rozhrň větve, ať můžeme dovnitř,“ pobídla mě. Udělal jsem, jak mi řekla.

„A teď jdi dál, půjdu za tebou.“

Poslechl jsem její přání a vkročil do malé jeskyně, ne nepodobné té předchozí. Byla celá zařízena v různých odstínech zeleně. Na jejím vzdálenějším konci spočívala hliněná lampa, zpola ukrytá mezi listy, jejíž jasný růžový plamen vrhal půvabné stíny všude kolem. Dáma prošla zády ke zdi kolem mě a usadila se na druhém konci kousek před lampou, kterou tak svým tělem zcela zakryla. V tu chvíli jsem spatřil, jak je krásná. Téměř to vypadalo, jako by růžové světlo prosvítalo skrze ni - odrážet se od ní totiž nemohlo. Plamen dodával narůžovělý odstín tomu, co samo o sobě muselo být čistou bělostí mramoru. Později jsem si však uvědomil, že mě na jejím vzhledu jedna věc rušila - totiž to, že i bělmo jejích očí bylo teď zbarveno tak jako celé její tělo. Je zvláštní, že se nedokážu rozpomenout na její rysy; pamatuji si však alespoň, jak krásná se mi zdála její dívčí postava. Lehl jsem si jí pak k nohám a zahleděl se jí do tváře.

Začala mi vyprávět podivuhodný příběh, na nějž si už také nevzpomínám, který však každým svým důrazem a každou zámlkou stále více poutal mou pozornost k její nesmírné kráse. Ležel jsem tam jako u vytržení. Ten příběh probouzel myšlenky na bouře a na vánice, na divoké řeky a vodní víly v nich a na milence dlouho odloučené před konečným shledáním o kouzelné letní noci. Naslouchal jsem jí a oba jsme se postupně stávali součástí jejího vyprávění. Byla to pohádka o mně a o ní a na jejím konci jsme se shledali právě v této zelené jeskyni. Noc byla prodchnutá láskou a vůně, jež sem pronikaly tichem spícího lesa, byly tím jediným,

64$

co svědčilo o vnějším světě a rušilo naši samotu. Co následovalo potom, si už přesně nepamatuji. Hrůza po probuzení to celé překryla.

Procitl jsem do šedivého rána a dámu nikde neviděl. Cosi strašného však stálo v křoví při vchodu do jeskyně. Připomínalo to otevřenou rakev, k níž jako by někdo přidělal krk a hlavu. Mělo to zhruba lidské obrysy, jen to bylo duté - jako hnijící vykotlaná kůra stromu. Ruce byly k tělu jen nešikovně připevněné; kůra se zřejmě teprve nedávno zahojila po ranách nožem. Hýbaly se však a právě teď trhaly na kusy dlouhý pramen hedvábných vlasů. Ta věc se otočila — měla tvář a předek mé svůdkyně, ranní světlo jí však dodávalo nazelenalou barvu a jejím očím scházel život a lesk. Uprostřed vší té hrůzy mě přepadla ještě jiná obava. Zašátral jsem rukou u boku - a skutečně, můj pás z bukových listů byl pryč. V rukou čarodějky, která ho právě cupovala, znovu získal podobu vlasů. Zas se ke mně otočila a tiše se zasmála, její smích byl však plný pohrdání. Pak řekla někomu, s kým zřejmě hovořila, zatímco jsem spal: „Leží uvnitř. Teď už si ho můžeš vzít.“ Nedokázal jsem se pohnout, celý zkamenělý hrůzou. Spatřil jsem totiž tu druhou postavu, již jsem i přes její nezřetelnost poznával až příliš dobře. Byl to Jasan. A má milá — byla Olše! Zbaveného jediné ochrany mě teď odevzdala do spárů nepřítele. Jasan sklonil svou ohyzdnou hlavu a vstoupil do jeskyně. Blížil se ke mně a já se nedokázal ani hnout. Jeho mrtvolné oči mě zcela uhranuly. Shrben přišel blíž a napřáhl pařát jako šelma před útokem. A já jen v bezedné hrůze očekával konec. Když tu náhle, právě ve chvíli, kdy se na mě již chystal vrhnout, se lesem rozlehla ozvěna jako od těžké rány sekyrou a potom další a další. Jasan se zachvěl, se zaúpěním stáhl nataženou ruku a ustoupil až ke vchodu do jeskyně. Potom se otočil a zmizel mezi stromy. Ta druhá smrtka na mě znovu pohlédla - její krásná tvář teď byla zkřivena odporem. Pak, nedbajíc už více na to, aby své znetvoření skryla, se ke mně otočila zády a též zmizela

65$

v zeleném houští. Zůstal jsem ležet a plakal. Olšové panně se podařilo mě obloudit a málem i zahubit navzdory všem dobře míněným varováním, jichž se mi dosud dostalo.

66$

«VII»

{„Přec bijte se,“ sir Andrew dí.

Sic zraněn jsem, však žiji dál.

Jen ulehnu, ať krev téct smí;

hned vstanu zas, bych bojoval.}

Balada o siru Andrewu Bartonovi

I když se mi denní světlo hnusilo a pomyšlení na pronikavé neposkvrněné paprsky právě vycházejícího slunce bylo nesnesitelné, přece jsem na tomto místě nemohl déle zůstávat. Nebyl tu žádný pramen, v němž bych spláchl hořkost svých slz. A i kdyby tu byl a byl čistší než řeky Ráje, stejně by mě neumyl. Vstal jsem tedy, vypotácel se ven z jeskyně a kráčel pak nevím kam, stále však za svítáním. Ptáci sice zpívali, ale ne pro mne. Zvířata hovořila vlastním jazykem, jemuž jsem nerozuměl a už ani rozumět nechtěl. Putoval jsem dál naprosto lhostejně.

Nejvíc ze všeho - ještě víc než má vlastní pošetilost mě trápila otázka, jak to, že se v jedné bytosti může tak blízko setkávat krása s ošklivostí? Věděl jsem teď o ní, že je otevřený hrob, že mě zradila a oklamala, ale i takto - zbavená kouzla předešlé noci a s tváří zkřivenou odporem - zůstávala přece krásná. Všechny tyto úvahy, ač snad nebyly bez užitku, můj vnitřní zmatek nijak nezmírnily.

Pak jsem začal přemýšlet také nad tím, co mě vlastně zachránilo. Usoudil jsem, že za vším musel stát nějaký hrdina, jenž se na svých cestách za dobrodružstvím doslechl o zlu, jakým je tento les soužen, a také o tom, že na jeho původce nemá cenu útočit přímo, a proto namířil svou sekeru raději proti kmenu stromu, v němž temná moc nepřítele spočívala. Pomyslel jsem si, že to byl jistě ten kajícný rytíř, který mě prve varoval před hrůzou, již sám zakusil a před níž jsem nakonec ani já neunikl. Musel se na výpravě za ztra-67$

cenou ctí dozvědět o tom záhadném a nebezpečném stvoření a objevil se u paty jeho stromu právě včas, aby mě zachránil před strašným osudem - být pohřben u kořenů jako mršina, abych Jasanu sloužil za potravu, co probouzí ještě větší nenasytnost. Později jsem zjistil, že tyto mé závěry byly správné. Měl jsem pak získat odpověď i na jinou otázku, jež mě též sužovala totiž, jak to dopadlo s rytířem poté, co ranami sekery přivolal nepřítele.

Šel jsem celý den jen s malými přestávkami a nejedl nic - nemohl bych ostatně, i kdybych měl co. Teprve odpoledne začal les řídnout a posléze jsem na jeho kraji spatřil statek. Při pohledu na lidský příbytek mě zalila nevýslovná radost a hned jsem spěchal ke dveřím. Zaklepal jsem a otevřela laskavě vyhlížející, dosud pohledná selka, která - hned jak mě zahlédla zvolala: „Chlapče můj, ty jistě musíš přicházet z lesa! Strávil jsi tam noc?“ Ještě včera bych se byl nad oslovením „chlapče“ ošíval, teď mě však mateřská něha jejích slov přemohla. A jako malý kluk jsem se dal do pláče. Jemně mě utěšila, pak mě zavedla dovnitř a vybídla, abych se posadil, než přinese něco k jídlu. Brzy se vrátila, ale nedokázal jsem nic pozřít. Musela mě nutit dokonce i k tomu, abych polkl pár doušků vína. Teprve pak jsem se dal dohromady natolik, abych dokázal odpovědět alespoň na některé z jejích otázek. Vypověděl jsem jí celý svůj příběh.

„Přesně toho jsem se bála,“ řekla, „ale dnes v noci se k tobě žádné z těch strašných stvoření nedostane. Není divu, že kluka jako ty dokázala oklamat. Až přijde můj manžel, ani slovem se mu, prosím, nezmiňuj o tom, co jsi zažil; už i mě má za zpola bláznivou, že všem těm věcem věřím. Ale musím přece věřit svým smyslům, když už on nedokáže věřit tomu, co přesahuje ty jeho sám totiž nic takového vnímat nedokáže. Mohl by v lese klidně přečkat i svatojánskou noc a vrátit se s tím, že nespatřil nic horšího než sám sebe. Stěží by ostatně našel i něco lepšího, byť by měl třeba o sedm smyslů víc.“

68$

„Řekněte, jak jen může být tak krásná a nemít žádné srdce - dokonce ani místo pro ně.“

„To ti přesně nepovím,“ řekla, „ale určitě by se nezdála tak krásná, kdyby si nedala záležet na tom, aby vypadala krásnější, než je. A pak si taky vzpomeň, že ses do ní stačil zamilovat dřív, než jsi ji pořádně viděl. Spletl sis ji s mramorovou paní a to je, řekla bych, docela jiná bytost. Olši však dělá krásnou především jedna věc - sama totiž nemiluje nikoho, jen lásku každého, kdo miluje ji. A když zjistí, že má někoho ve své moci, hned jí dodá na půvabu touha ho okouzlit a získat jeho lásku (ne snad kvůli ní samé, ale proto, aby se v jejím zrcadle mohla kochat nad svou krásou). Je to však sebezničující krása. Neustále Olši sžírá zevnitř, a až se ten rozklad jednou prohlodá až k tváři, pak se celá ta líbivá maska nicoty rozloží a ona navždy zmizí. Tolik mi k tomu alespoň pověděl jeden moudrý muž, jenž mi tu před pár lety vyprávěl své příhody. Tak jako ty ji potkal v lese a i přes všechnu svou moudrost padl do jejích osidel.“

Vřele jsem jí poděkoval za tu alespoň částečnou odpověď na mé otázky a pomyslel si, že se toho v ní skrývá mnohem víc, než je na první pohled patrné; podobný pocit jsem měl ostatně už u ženy v chaloupce na opačném konci lesa. Pak mě nechala trochu si odpočinout. Byl jsem však příliš rozrušený, než abych spal, a zůstal jsem jen strnule ležet.

Asi po půl hodině jsem zaslechl z předsíně těžké kroky a rozšafný mužský hlas - trochu nakřáplý, snad z přemíry smíchu - zvolal: „Bětko, ta naše prasata zas nemají do čeho rejpnout. Jen jim nalej šlichty do koryta, ať nám pěkně tloustnou. Jinej užitek z nich beztak není. Cha, cha, cha! Jejich přikázání obžerství určitě nezakazují. Cha, cha, cha!“ Ten hlas, přátelský a bodrý, hned zbavil místnost nezvyklého vzhledu, jakým bývají obestřena všechna nová místa — přenesl ji z říše kouzel do všední skutečnosti. Najednou se mi zdálo, že tu znám každý kout už aspoň dvacet let. A když mě o něco později paní domu pozvala k večeři,

69$

stačil mi jediný stisk mužovy velké ruky a jediný pohled na jeho kulatou a vlídnou tvář, která jako měsíc osvětlovala mnohem větší planetu břicha pod sebou, abych téměř přestal věřit v Pohádkovou říši. Všechny mé zážitky od té doby, co jsem opustil domov, musely být jen výplody blouznivé a nestálé představivosti. To ona mě jistě poháněla v cestě a zaplnila místa, kudy jsem chodil, různými divnými vidinami. Pak jsem si však všiml holčičky, jež seděla v koutě u komína s knížkou v ruce. Právě od ní zvedla své veliké zvídavé oči a upřela je na mě. A víra v Pohádkovou říši se mi vrátila. Jen co však dívenka postřehla, že jsem si jejího zkoumavého pohledu všiml, vrátila se ke čtení. Přišel jsem blíž a podíval se jí přes rameno. Četla „Příběh o Gracióze a Percinetovi“.

„Velmi poučná kniha, pane,“ poznamenal sedlák a od srdce se zasmál. „To byla ale včera bouřka, co? To víte, tohle je široko daleko ten nejteplejší kraj.“

„Já si včera žádného nečasu nevšiml,“ opáčil jsem. „Právě naopak - nikdy jsem nezažil kouzelnější noc.“ „Opravdu? Tak to by mě zajímalo, kde jste včera byl.“

„Zabloudil jsem a zůstal přes noc v lese.“

„Ach tak! Tak to aspoň můžete zkusit přesvědčit mou ženu, že na tom místě není nic neobvyklého. Les má v tomhle kraji špatné jméno, ale počítám, že jste tam nespatřil nic horšího než sebe?“

„Doufám, že spatřil,“ řekl jsem si v duchu. Navenek jsem však odpověděl docela jinými slovy: „Viděl jsem sice různá zvláštní mámení, která si nedokážu zcela vysvětlit, ale tomu se přece člověk nemůže divit, takhle v neznámém lese a jen v matném světle měsíce.“ „Svatá pravda! Mluvíte jako rozumný člověk, pane. A takových je nás tady málo. Asi byste to do ní neřekl, ale moje žena věří snad každé pohádce. Sám to nechápu. Jinak je to ta nejrozumnější bytost pod sluncem.“

„Možná byste tedy měl mít úctu také k tomuhle jejímu přesvědčení, i když ho nemůžete sdílet.“

70$

„Jo, takhle to zní moc hezky, ale když má člověk den co den žít uprostřed všech těch nesmyslných povídaček, tak to je jiná, to potom úcta stranou. Moje žena například bere docela vážně příběh o Bílé kočce. Předpokládám, že ho taky znáte?“

„V dětství jsem četl všechna taková vyprávění - a tohle znám obzvlášť dobře.“

„No tak, táto,“ ozval se najednou dívčí hlas od komína, „vždyť přece dobře víš, že naše maminka pochází z rodiny té princezny, kterou čarodějnice proměnila v bílou kočku. Vyprávěla mi to už aspoň stokrát. A ty bys taky měl věřit všemu, co říká.“

„Jasně, že tomu věřím,“ pokračoval sedlák a zas se smál, až se za břicho popadal. „Stačí, když vzpomenu, jak tvá maminka včera zahnala myš, co se nám prohlodala do ložnice a nechtěla nás nechat spát. Zamňoukala na ni tak hrozivě, že hned všechen hluk přestal. Úplná kočičí královna! Chudinka myška musela určitě chcípnout strachy. Cha, cha, cha!“ Zatímco sedlák mluvil, vešel do místnosti také jeho syn, neduživě vypadající mladík, a dal se spolu s ním do smíchu; smál se však docela jinak než jeho otec jízlivě, s notnou dávkou pohrdání. Všiml jsem si také, že se v jeho očích mihl stín strachu, jako by se obával, že bude za tu troufalost nějak potrestán. Paní domácí postávala zatím opodál a čekala, až se usadíme. Slovům svého muže naslouchala s pobaveným výrazem ve tváři - jako by to byly nabubřelé poznámky nějakého přemoudřelého dítěte. Zasedli jsme k večeři a já se dal s chutí do jídla. Mé předchozí starosti se teď zdály být dávnou minulostí.

„Kam máte vlastně namířeno?“ zeptal se sedlák.

„Na východ,“ odvětil jsem, aniž bych byl schopen podat přesnější odpověď. „Táhne se les ještě daleko tím směrem?“

„Jistě, na míle a míle daleko, ani sám nevím, kde končí. Žiju sice na jeho kraji celý život, ale měl jsem vždycky příliš práce na to, abych do něj podnikal objevitelské výpravy. Ostatně, co bych tam asi tak mohl

71$

najít? Stromy a stromy a zase stromy, až je z toho jednomu zle. Jen tak mimochodem, pokud odtud půjdete východní cestou, určitě narazíte na dům, o kterém si tu děti šeptají, že je to prý sídlo obra lidožrouta, kde Paleček při své návštěvě snědl jeho dcerky se zlatými korunkami.“

„Ale tati, tak to vůbec nebylo! On jenom vyměnil jejich zlaté korunky za noční čepečky, ale nezabil je. Udělal to omylem sám ten zubatý obr, jejich vlastní táta. Ale určitě je potom nesnědl - vždyť byly jeho.“

„Dobrá, dobrá, holka, já vím, že se v tom vyznáš mnohem líp než já. Nemůžete se pak divit, pane, že má ten dům v našem pověrčivém kraji tak špatnou pověst. Nicméně uvnitř vskutku žije žena se zuby tak dlouhými a bílými, že by klidně mohla být dcerou toho nejhoršího obra, co kdy přišel na svět. Asi byste tudy vážně neměl chodit.“

Večer dál ubíhal v takovémto hovoru, a když už bylo všechno snědeno - což samozřejmě nějaký čas trvalo ukázala mi paní domácí můj pokoj.

„Pokud bys toho ještě neměl dost,“ řekla, „uložila bych tě do jiné místnosti, co je obrácena směrem k lesu a odkud bys mohl vidět na další z jeho obyvatel. Často se totiž procházejí pod okny a někdy vlezou i dovnitř. V některých ročních dobách tráví různé podivné bytosti uvnitř toho pokoje třeba i celou noc. Já jsem na to zvyklá a nijak mi to nevadí; ani mojí dceři, která tam spává pořád. Ale v téhle místnosti, co je obrácena k otevřené krajině na jihu, se žádný z těch tvorečků neukáže. Aspoň jsem tu nikdy nikoho z nich neviděla.“

Trochu mě mrzelo, že přijdu o další zkušenosti s obyvateli Pohádkové říše, avšak pod vlivem sedlákovy společnosti a svých nedávných dobrodružství jsem se rozhodl raději pro klidnou noc v zabydlenější části domu. Byl jsem tak unavený, že mi pohled na bílé povlečení a bílé záclony najednou obzvláště lahodil. Ráno jsem se z hlubokého bezesného spánku probudil dobře odpočatý. Když jsem vyhlédl z okna, slunce už

72$

svítilo vysoko nad lehce zvlněnou krajinou remízků a polí. Dole u zdi domu rostly různé druhy zeleniny a vše bylo zalito jasným ranním světlem. Kapky rosy předháněly jedna druhou leskem, krávy se pásly na nedaleké louce, jako by včera nedělaly celý den to samé, děvečky pobíhaly mezi staveními a zpívaly si do práce a já už nevěřil na Pohádkovou říši. Sešel jsem dolů, kde už celá rodina seděla u snídaně. Než jsem však stačil vejít do místnosti, přistoupila ke mně ta malá dívenka a podívala se mi vážně do očí, jako by mi chtěla něco sdělit. Naklonil jsem se k ní; ona se mi pověsila kolem krku a zašeptala:

„Celou noc se kolem domu točila bílá paní.“

Ale to už se odvedle ozval sedlák: „Co je šeptem, to je čertem!“ Společně s holčičkou jsme tedy šli ke stolu a muž pokračoval: „Tak jakpak se vám spalo? Doufám, že vás nevystrašil nějaký bubák?“

„Nikoliv, děkuji za optání. Spalo se mi výtečně.“ „To rád slyším. Tak pojďte, najezte se.“ Po snídani šel sedlák i se synem ven. Zůstal jsem sám s paní domácí a její dceruškou.

„Dnes ráno při pohledu ven z okna jsem si byl téměř jistý, že Pohádková říše musí být jen výplodem mé představivosti,“ řekl jsem, „ale kdykoliv jsem s vámi nebo s vaší dcerou, vidím věci jinak. Přece bych se však po svých posledních příhodách nejraději obrátil nazpátek a neměl se všemi těmi podivnými bytostmi už nic do činění.“

„Ale jak chceš jít zpátky?“ zeptala se.

„To nevím.“

„Slyšela jsem totiž, že pro ty, kdo jednou vstoupí do Pohádkové říše, už není cesty zpět. Musí jít dál a celou ji projít. Ale jak, to netuším.“

„Sám mám podobný pocit. Cosi mě pohání vpřed, jako bych se ani jinou cestou vydat nemohl; dnes ráno však nemám chuť pokračovat.“

„Počkej, ukážu ti pokoj své dcerušky. Je to ten, o kterém jsem ti říkala; ten, co hledí směrem k lesu. Nechceš se jít podívat?“

73$

„Velice rád,“ odvětil jsem.

Děvčátko běželo před námi a otevřelo dveře. Byla to prostorná místnost plná starého nábytku - jistě musela být původně součástí nějakého jiného velkého domu. Klenuté okno vyplňovaly skleněné tabulky ve tvaru kosočtverce a tlustá zeď svědčila o tom, že se původně muselo jednat o základ nějakého dávného hradu či opatství, jehož kameny tu byly použity jako stavivo.

Jen co jsem vyhlédl z okna, zasáhla mě přílivová vlna úžasu a touhy. Přede mnou se prostírala Pohádková říše a neodolatelnou přitažlivostí mě vábila do svého středu. Vrcholky stromů se koupaly v ranní záři nad kořeny dosud skrytými v šeru - tedy až na pár světlých míst na kraji lesa, kde sluneční svit dopadal na kmeny, pronikal v dlouhých pruzích hluboko do nitra hvozdu a odhaloval sytou hněď popadaného listí a borových šišek i jemnou zeleň trav a mechových hájů. Rychle jsem se otočil, abych se bez dalšího otálení rozloučil se svou hostitelkou. Usmívala se nad mou uspěchaností, v očích však měla úzkost.

„Kolem obrova domu raději opravdu nechoď. Syn ti ukáže pěšinu, která se mu vyhne a s hlavní cestou se spojí až za ním.“

Přisvědčil jsem; ještě jsem si byl dobře vědom následků své předchozí tvrdohlavosti a přehnaného sebevědomí. Poděkoval jsem jí i její dcerušce a vydal se v chlapcově doprovodu do lesa. Za celou dobu jsme téměř nepromluvili. Jen mě provedl mezi stromy až k pěšině. Řekl mi, ať po ní jdu dál, zahuhlal své „sbohem“ a nechal mě samotného.

74$

«VIII»

{Mefistofeles:

„Já díl jen dílu jsem, jenž byl zprvu vším. “}

GOETHE: Faust

Cestou do hlubin lesa se mi postupně vracela dobrá nálada; má někdejší vnímavost byla však ta tam. Radost se mi zdála jako sám život - ani ty nejlepší argumenty ji samy o sobě nepřivodí. Později jsem pochopil, že se s určitým druhem bolestných myšlenek dokážu vyrovnat nejlépe tehdy, když je nechám dojít co nejdál, když jim umožním oblehnout mé srdce a celé je ohlodat, až se nakonec svými útoky unaví a člověk zjistí, že v sobě má ještě hlubší jádro života, na něž nedosáhnou. Takhle, chvilku sklíčený a chvilku povznesený, jsem pokračoval dál, dokud jsem v lese nenarazil na mýtinku. V jejím středu stála dlouhá nízká bouda bez oken opírající se na jednom konci o vysoký cypřiš, jenž se vedle ní zdvíhal jako věž. Při pohledu na to místo mi hlavou bleskla zlá předtucha. Přece jsem však pocítil nutkání jít blíž a nahlédnout pootevřenými dveřmi dovnitř. Na druhém konci místnosti jsem spatřil ženu, jež se v načervenalém světle lampy hrbila nad stolem a zřejmě cosi četla. Prostor okolo byl zprvu ponořen v temnotách. Jakmile si však mé oči na šero zvykly, všiml jsem si, že bližší část stavby sloužila k běžnému domácímu provozu - tu a tam se povalovalo jednoduché nádobí a v rohu stála postel. Jakousi neodolatelnou přitažlivostí jsem byl vtažen dovnitř. Žena ani nezvedla hlavu, takže jsem z ní viděl jen o málo víc než čelo. Jakmile jsem však překročil práh, začala nahlas předčítat z nevelké staré knihy, jež před ní ležela rozevřená na stole. Měla hluboký, ne zcela nepříjemný hlas a četla asi toto:

„Jako tedy temnota neměla počátku, nebude mít ani konce. Je věčná a popření čehokoliv, co není ona, je

75$

jejím stvrzením. Temnota trvá všude v místech, kam světlo nemá přístup. Světlo je jen ostrůvkem v nezměrnosti temna. Temnota je každému záblesku hned v patách; obklopuje jej vlnami svého bezmezného oceánu. Člověk není než pomíjivý plamen, neklidné zachvění uprostřed noci, co nemá hranic, noci, bez níž by nemohl být a z níž sám je zčásti složen.“ Žena dál pokračovala ve čtení, i když jsem přišel blíž. V jednu chvíli se však trochu pohnula, jak otáčela stránku toho temného svazku, a já si všiml její nažloutlé pleti a odpudivých rysů. Měla vysoké čelo a v očích potlačovaný neklid. Mě si vůbec nevšímala. Na tomto konci chaloupky - mohu-li toto místo vůbec chaloupkou nazvat - nestál žádný nábytek kromě stolku s lampou a židle, na níž žena seděla. V jednom rohu byly dveře - zřejmě od nějaké skříně, ale snad se za nimi mohla nacházet i místnost. Dál ve mně hořela ta neodolatelná touha, co mě přiměla vstoupit i do domu - musím dveře otevřít a podívat se, co je za nimi. Přistoupil jsem k nim a položil ruku na závoru.

V tu chvíli však žena promluvila, aniž by se na mě podívala nebo jen zvedla hlavu: „Ty dveře raději neotvírej.“ Pronesla to docela tiše a pak se dál věnovala své knize - četla chvíli potichu a potom zas nahlas, stále však jako by si sama byla jediným posluchačem. Její zákaz jen umocnil mou touhu zjistit, co je za dveřmi skryto; a protože si mě žena více nevšímala, potichu jsem je otevřel dokořán a nahlédl dovnitř. Zprvu jsem nespatřil nic, co by stálo za pozornost. Byla to obyčejná komora s policemi po obou stranách, na nichž se válely různé užitečné drobnosti. V jednom koutě stála opřená košťata, na druhé straně ležela sekyrka a další běžné nářadí, zjevně často používané. Vzadu jsem však žádné police neviděl a prázdný prostor pokračoval dál a končil teprve v dálce slabě se třpytící zdí nebo snad závěsem. Když jsem však dalších několik vteřin upíral zrak k této slabě zářící ploše, konečně jsem pochopil, co vidím. Znenadání, s takovým zachvěním, jaké by projelo člověkem, jenž by náhle zjistil, že ve svém

76$

pokoji již dlouho není sám, jsem si uvědomil, že hledím na noční oblohu. Byl to jen malý výřez na konci dlouhé úzké chodby, o níž nedokážu říci, kudy vedla a z čeho byla zbudována. Jasně jsem rozeznal dvě nebo tři hvězdy blyštící se na pozadí vzdálené modři. Najednou jsem také spatřil temnou postavu běžící z toho modrého průhledu v dálce směrem ke mně. S trhnutím jsem uskočil vzad, nedokázal jsem se však přestat dívat tím směrem. Přibližovala se velikou rychlostí, přesto však trvalo dlouho, než dospěla až ke mně. Prohnala se kolem a zmizela kdesi za mnou v chaloupce. Stačil jsem jen postřehnout, jak tmavá je. Pohybovala se zcela neslyšně, jako by jen klouzala po povrchu zahlédl jsem však i její poněkud přízračné nohy. O kus jsem ustoupil, aby mohla proběhnout kolem, a hned jsem se za ní ohlédl. Nikde jsem ji však neviděl.

„Kde je?“ zeptal jsem se trochu vyplašeně ženy, která si dosud za stolem četla.

„Tam, na podlaze za tebou,“ odvětila a naznačila mi rukou směr, aniž by přitom zvedla zrak. Otočil jsem se a rozhlédl se, ale stále nic neviděl. Pak jsem se s pocitem, že za mnou přece jen něco musí být, ohlédl přes rameno - a skutečně, na zemi ležel černý stín lidských rozměrů. Byl tak tmavý, že ani v matném světle lampy, jež na něj plnou silou dopadalo, neztratil nic ze sytosti svého zabarvení.

„Říkala jsem ti,“ ozvala se žena, „aby ses do té komory raději nedíval.“

„Co je to?“ řekl jsem s narůstající hrůzou.

„To tě jen dostihl tvůj stín,“ odvětila. „Každý člověk má svůj, co se toulá sem a tam a stále ho hledá. Ve vašem světě mu, myslím, říkáte jinak. A ten tvůj tě teď našel. Dopadl by tak snad každý, kdo by se do té komory podíval — zvláště pak po takovém setkání, jaké jsi, pokud se nemýlím, v lese zažil.“

V tu chvíli konečně zvedla hlavu a pohlédla mi přímo do očí - ústa měla plná dlouhých, zářivě bílých tesáků. Poznal jsem, že se nacházím v obrově domě. Nedokázal jsem ze sebe vypravit slova, jen jsem se otočil

77$

a utíkal pryč - se stínem v patách. „To mám teď tedy náramného souputníka,“ podotkl jsem pak venku s hořkostí. Ležel totiž za mnou na denním světle ještě černější než prve. Jenom tehdy, když jsem stál mezi ním a sluncem, se jeho čerň ztratila. Byl jsem celý zmatený, tak ochromený samotnou událostí i tím, jak rychle se všechno seběhlo, že jsem si ani nedokázal představit, jaké to asi bude mít při sobě stále takového podivného druha. A s nejasným tušením, že má nynější nechuť brzy přeroste v zhnusení, jsem pokračoval v trudné cestě lesem.

78$

«IX»

{Paní! Pouze dané dostanem,

je v nás příroda zívá jen:

Šat její k svatbě je i náš,

v ní máme plátno na rubáš.

(…)

Vždyť z duše samé musí vycházet

zář, sláva, jasný mrak, co halí svět.

Má z duše samé na zem seslán být

hlas sladký, mocný, jenž se zrodil z ní,

všech sladkých zvuků život, tajemství.}

COLERIDGE

O svých dalších cestách a dobrodružstvích až do chvíle, kdy jsem dorazil k pohádkovému paláci, nedokážu podat souvislou zprávu. Všechno se mi nyní totiž ukazovalo ve vztahu k mému společníku. To, jak veliký měl vliv na všechno, s čím jsem přišel do styku, mohu ukázat na několika příhodách. První se udála hned onoho dne, kdy se ke mně připojil: tehdy jsem se otupěle šinul lesem vpřed asi dvě nebo tři hodiny, až mě nakonec přemohla únava a já si lehl na zem v jednom krásném zákoutí, celém posetém divokými květinami. Po půlhodinovém pokusu o odpočinek jsem zas vstal, abych pokračoval v cestě. Na místě po mně zůstal ostrůvek přeleželých rostlin - brzy však zvedly hlavu a znovu se radovaly ze světla dne. Ne však ty, na nichž spočíval můj stín. Po něm zbyla na zemi stopa v podobě zvadlé trávy a seschlých květů, mrtvých bez naděje na vzkříšení. Zachvěl jsem se a se smutnou předtuchou pospíchal pryč.

Po pár dnech jsem se právem začal obávat jeho vzrůstajícího zhoubného vlivu, neboť se již nedržel tak zpátky. Až dosud, kdykoliv mě přemohla touha prohlédnout si svého běsa (vracela se co chvíli, někdy každou minutu), jsem se prostě otočil přes rameno; pak jsem jej mohl

79$

užasle pozorovat tak dlouho, jak jen mi to ta zvláštní poloha dovolovala. Když jsem se však jednoho dne vyšplhal na travnatý vrcholek s nádherným výhledem, stín mě náhle obešel a postavil se přede mě. Hned vzápětí mě ještě více rozrušil další z jeho podivných projevů. Zatřpytil se totiž na povrchu a do všech stran se z něj začalo šířit šero. Paprsky temnot vycházely z jeho středu jako z nějakého černého slunce. Dloužily se a zase zkracovaly a kamkoliv dopadly, ta část země, oblohy či moře hned zpustla a stala se mi zdrojem sklíčenosti. Jeden z těchto paprsků, prvních projevů jeho nové moci, dosáhl dál než ostatní - protáhl se vysoko k nebi, tak vysoko, až udeřil slunce do tváře a ono se pod tou ranou scvrklo a celé ztemnělo. Odvrátil jsem pohled a pokračoval dál. Stín se pak vrátil na své původní místo, a když jsem se za ním ohlédl, již posbíral šípy temnot a šel za mnou poslušně jako pes.

Jednou jsem míjel chaloupku, z níž vyšlo půvabné vílí dítě se dvěma úžasnými hračkami v rukou. Tou první byla trubička, kterou se čarovný básník může dívat na svět, kdykoliv se mu zdá příliš jednotvárný. A díky té druhé zase může podle své vůle spojovat krásné obrazy do nových ještě půvabnějších vzorů. Nad jeho hlavou se vznášela zářivá aureola. Zatímco jsem na ně s úžasem a potěšením hleděl, přikradlo se zezadu cosi temného a dítě se náhle ocitlo v mém stínu. Hned se z něj stal obyčejný kluk, jehož slaměným širákem zezadu prosvítalo slunce. A jeho hračky nebyly nic víc než lupa a kaleidoskop. Povzdechl jsem si a šel dál. Jednoho večera jsem ve zlatých paprscích sklánějícího se slunce - podobně jako již jednou - spatřil přijíždět smutného rytíře na hnědákovi. Jeho brnění však teď nebylo ani zpola tak rezivé jako prve. Muselo již odrazit útoky mnohých seker a mečů, jejichž laskavým ranám vděčilo za svůj obnovený lesk. Zbývající šmouhy a skvrny připomínaly hru světla a stínu v lesním podrostu. Záda měl vzpřímenější, vrásky na čele byly téměř pryč a smutek v jeho tváři se zdál teď být spíš smutkem vlahého letního večera než mrazivého

80$

podzimního rána. I on potkal Olši tak jako já, vrhl se však potom do víru statečných skutků a v něm téměř smyl své provinění. Nepronásledoval ho žádný stín. Rytíř nevstoupil do temného domu tak jako já; neměl dosud příležitost otevřít dveře do komory. „Podívá se i on nakonec dovnitř?“ pomyslel jsem si. „Musí i jej jeho stín jednou dostihnout?“ Na své otázky jsem však neznal odpověď.

Po dva dny jsme cestovali spolu a já si ho postupně zamiloval. Nepochybně musel tušit, co se mi asi přihodilo. Jednou nebo dvakrát jsem si také všiml, jak si zvědavě a s úzkostí prohlíží mého temného souputníka, jenž si celou dobu udržoval podlézavý odstup. Sám jsem však nic nevysvětloval a rytíř se na nic neptal. Nemluvil jsem o tom - svíral mě stud, že jsem neuposlechl jeho varování. Děsil jsem se představy, že bych se byť jen slůvkem zmínil o příčině svého strádání. Až navečer druhého dne, když mi několika ušlechtilými slovy dodal sil, jsem se před něj vrhl a vypověděl mu celý svůj příběh; ne v očekávání dobré rady - v tu jsem ani nedoufal - ale spíše v naději, že mi porozumí. Tu se však přiblížil můj temný druh a rytíře zastínil; od té chvíle jsem mu už nedůvěřoval. Sláva vyprchala z jeho tváře, oči mu zchladly. Nic jsem však neřekl. Následujícího rána jsme se rozdělili.

Nejhorší ze všeho však bylo, že jsem teď v přítomnosti stínu začal pociťovat jakési uspokojení. Byl jsem na svého temného souputníka hrdý a říkal si: „V zemi, jako je tato, se spoustou přeludů všude kolem se bez jeho pomoci neobejdu. Dokáže věci zbavit falešného kouzla, odstraňuje všechna zdání a ukazuje mi pravou tvář světa. Nenechám se přece omámit představami nevzdělaného davu. Nebudu si namlouvat, že je krása tam, kde není. Pohlédnu s odvahou do tváře skutečnosti. A mám-li žít v pustině namísto ráje, alespoň si nebudu namlouvat, že pustina je ráj.“ Jenomže z tohoto pohledu na věc mě brzy vyléčila jedna událost, která můj vztah ke stínu vrátila zpět do roviny odporu a nedůvěry. Seběhlo se to takto:

81$

Jednoho jasného poledne se ke mně připojila dívka. Přišla přes les, ve směru přibližně kolmém k mé cestě. Zpívala si a tančila; zdála se bezstarostná jako dítě, i když na pohled byla již téměř ženou. V rukou - chvilku v jedné, pak zas v druhé - nesla malou křišťálovou kouli, průsvitnou a jasnou, co vypadala zároveň jako hračka i jako její nejcennější poklad. Chvílemi se zdálo, že o ni vůbec nedbá, pak se o ni zas úzkostlivě starala. Myslím však, že si ji chránila bez ustání a nejvíce právě tehdy, kdy se zdálo, že jí nevěnuje pozornost. Zastavila se u mě a líbezným hlasem mi popřála dobrý den. Hned jsem k tomu dítěti pocítil velikou náklonnost. Říkám dítěti, neboť na mě skutečně tak působila, i když rozum mluvil jinak. Prohodili jsme pár slov a šli spolu dál mým směrem. Zeptal jsem se jí na tu křišťálovou kouli, ale nedostal jasnou odpověď. Když jsem pak napřáhl ruku, abych si ji půjčil, stáhla ji přede mnou a řekla: „Nesmíte se jí dotknout.“ Její úsměv však jako by mě vybízel k opaku. Po krátké odmlce dodala: „Pokud byste se jí dotkl, musíte být něžný.“ Položil jsem na ni tedy jen prst. Předmětem projelo lehké zachvění, provázené či snad vyjádřené tichoučkou hudbou. Dotkl jsem se znovu a koule se rozezvučela silněji. Napotřetí se z ní pak začal linout proud kouzelných harmonií. Další dotek mi již dívka nepovolila.

Putovali jsme spolu celý den. Opustila mě až za soumraku, ale nazítří v poledne se ke mně znovu přidala a provázela mě zas až do večera. Třetího dne tomu bylo stejně. I když jsme cestou hovořili o spoustě věcí spojených s Pohádkovou říší a s dívčiným dosavadním životem, o křišťálové kouli jsem se nic nedozvěděl. Toho dne se však přikradl můj stín a padl na dívku. Změnit ji sice nemohl, neskutečně však vzrostla má touha zvědět o kouli víc - a ta teď, zastíněna jeho temnotou, začala pulzovat jakýmsi vnitřním světlem a vyzařovat mnohobarevné paprsky. Natáhl jsem ruce a položil je na ni. Ozvala se hudba jako prve a rychle nabývala na síle, až se změnila v úplnou harmonickou

82$

bouři. Koule se mi divoce třásla v rukou. A ač jsem neměl to srdce, abych ji své souputnici vzal, přece jsem ji pevně držel navzdory všem dívčiným pokusům ji vyprostit. S hanbou musím přiznat, že jsem nedbal na prosby ani slzy. A hudba pokračovala a dál nabývala na síle a na složitosti a křišťálová koule se chvěla stále víc, až nám nakonec pukla v rukou a vyšel z ní černý dým, co brzy zahalil dívku i můj stín, jejž temností překonával. Dívka posbírala střepy a rozběhla se do lesa, odkud předtím přišla. Přitom naříkala jako dítě: „Rozbil jste mou křišťálovou kouli. Je zničená. Má koule je zničená!“ Běžel jsem za ní, abych ji utěšil. Nedostal jsem se však daleko a mezi stromy začal v poryvech foukat chladný vítr, po nebi se roztáhl veliký mrak a rozpoutala se prudká bouře, v níž mi dívka zmizela z dohledu. Ta událost mě dodnes nepřestala trápit. Ještě teď kolikrát, dříve než usnu, zaslechnu v nitru hlas, co se nedá ničím přehlušit a úpí: „Rozbil jste mou křišťálovou kouli. Je zničená. Má křišťálová koule!“

Musím se zmínit ještě o jednom podivném zážitku, zda však i za něj může můj stín, nedokážu s jistotou říci. Přišel jsem do vesnice, jejíž obyvatelé se na první pohled nijak nelišili od venkovanů v naší zemi. Mou společnost nevyhledávali, spíše se jí stranili. Nicméně když jsem je oslovil, byli vždy velmi přívětiví. Nakonec jsem si však všiml, že se jejich podoba začíná měnit, pokud k nim přijdu příliš blízko; míra této vzdálenosti se přitom případ od případu lišila. Změna byla tím větší, čím blíže jsem přišel. Jakmile jsem poodstoupil, vrátil se dotyčnému původní vzhled. Samotná povaha proměn byla groteskní, jako by se neřídily žádnými pevnými pravidly. Nejvíce připomínaly zkreslení tváře, k jakému dochází při pohledu do vypouklého či propadlého zrcadla - třeba na tu či onu stranu dobře vyleštěné lžíce. Se zmíněným jevem jsem se poprvé setkal za poněkud směšných okolností. Dcera mého hostitele, velmi pohledná a milá dívka, se ke mně chovala přívětivěji než většina lidí kolem. A zrovna

83$

v těchto dnech se i můj stín choval méně vlezle než jindy, což mi - ač jsem měl jinak pramálo důvodů k radosti - dodalo dobré nálady a cítil jsem se najednou lehce. Domnívám se, že dívka věděla, jakým zákonem se řídí vztah mezi mnou a vzhledem místních obyvatel, a rozhodla se, že se pobaví na můj účet. Jednoho večera plného škádlení a laškování mě totiž vybídla, abych ji zkusil políbit. Byla však dobře chráněna proti každému takovému jednání. Její tvář se při mém pokusu o polibek náhle ohavně nafoukla a ústa se jí protáhla tak, že by se na ně vešlo třeba i šest polibků naráz. Uskočil jsem leknutím a ona vyběhla z pokoje v záchvatu toho nejrozpustilejšího smíchu. Brzy jsem poznal, že podobné nevysvětlitelné změny se odehrávají také, když se přiblížím k ostatním vesničanům, a že je pro mě naprosto nezbytné - chci-li se ve společnosti druhých cítit příjemně -, abych si udržoval dostatečný odstup. Pokud jsem se tak choval, bylo všechno v naprostém pořádku. Nepodařilo se mi však zjistit, zda jsem se jim ve chvílích, kdy jsem na tu správnou vzdálenost zapomněl, zdál stejně směšný jako oni mně; ale domnívám se, že se změny projevovaly na obou stranách obdobně. Na to, zda ke zkreslení dochází za určitých okolností i mezi samotnými vesničany, jsem také nepřišel.

84$

{X}

{Hřmí z Edenu mocných toků proud,

co vyhnance v zemi žalu zvou.

Jen pramínek tenký Země zná,

co poutníky k štěstí vede sám.}

Asi po týdenním odpočinku jsem vesnici opustil a pokračoval dál pouští horkého písku a třpytivých skal, kde žily především různé druhy zlomyslných skřítků. Ti se na mě od první chvíle, kdy jsem vstoupil na jejich území, nepřátelsky šklebili, naoko mi nabízeli plné náruče zlata a drahokamů a posměšně se mi klaněli jako by se domnívali, že očekávám pocty, a dělali si proto ze mě blázny. Kdykoliv však některý z nich spatřil můj stín, hned se mu tvář zkřivila napůl soucitem a napůl opovržením. A jako by se najednou zastyděl za své předchozí chování, pustil zlato na zem a zanechal všech pošklebků. Pak o kus ustoupil, aby mě nechal projít, a své druhy pobídl k témuž. Nepociťoval jsem žádnou zvláštní touhu ty skřítky sledovat, neboť jsem měl stín stejně tak v srdci jako za patami. Pokračoval jsem dál netečně a téměř zoufale, až jsem jednoho dne dorazil k chladivému pramínku, co vyvěral z rozpálené skály a pokračoval kamsi na jih. Napil jsem se z něj a hned se cítil o poznání svěžejší. Najednou jsem k tomu radostnému potůčku pocítil náklonnost - narodil se v poušti, ale jako by si říkal: „Poteču dál a budu si zpívat, dokud nezměním svou poušť v rajskou zahradu.“ Pomyslel jsem si, že bude nejlepší, půjdu-li dál kolem něj a podívám se, kam až mě dovede; alespoň zjistím, zda jsou jeho slova pravdivá. Následoval jsem jej krajinou posetou skalami rozpálenými slunečním žárem. Brzy se však podél břehů začaly objevovat první stonky trav a potom tu a tam i zakrslé keře. Někdy se pramen zanořil pod zem a musel jsem pak jen odhadovat směr, kudy asi mohl dále téct, dokud jsem ho

85$

zas nezaslechl, jak bublá kdesi daleko mezi skalami a vesele si zpívá. Zeleně přibývalo každým krokem. Z různých stran se k hlavnímu proudu přidávaly další a další potůčky, až jsem nakonec po mnohadenní cestě jednoho večera zjistil, že se nacházím na kraji široké řeky pod nádherným kaštanem, co nade mnou skláněl větve poseté narůžovělými květy. Jak jsem tam seděl, srdce mi poskočilo náhlým přívalem radosti a z očí mi vyhrkly slzy. Krajina viděná skrze ně se celá leskla takovým nevýslovným kouzlem, že jsem si připadal, jako bych právě do Pohádkové říše vstoupil poprvé a čekal tu na mě chladivý dotek milující ruky a hřejivý zvuk láskyplných slov. Všude rostly šípkové růže! Bylo jich tu tolik, že nejen zcela provoněly vzduch, ale jako by ho i zabarvily do růžová. Barva jako by se vznášela a šířila spolu s vůní, až se jí celý západ zardíval a planul. Srdce se mi rozhořelo touhou. Kéž bych tak mohl spatřit duši Země, jako jsem již viděl ženu, jež byla duší buku, a svou mramorovou paní - pak by

mi už nic nechybělo! Už nic. Ach, jak rád bych

zemřel v záři jejího pohledu! Kdyby z jejích úst mělo vyjít byť jediné slůvko lásky, jistě bych to nepřežil. Nakonec mě soumrak ukolébal a já spal jako už měsíce ne. Probudil jsem se až dopoledne a vstal posilněn na těle i na duchu - jako by smrt nejprve vymazala všechen smutek života a pak mě teprve nechala procitnout do nového rána. Pokračoval jsem dál podél vody - chvilkami se drápal po strmých skalách kolem břehu, jindy se prodíral vysokým rákosím a divokými rostlinami, potom zas šel loukami anebo přes les, co se tísnil u samého břehu.

Nakonec jsem nalezl klidný záhyb řeky, skrytý pod skloněnými větvemi stromů a tak tichý a hluboký jako duše, v níž vír bolesti vyhloubil veliký záliv a zanechal ji plnou nehybného bezedného smutku. Na hladině jsem spatřil loďku, která na klidné vodě ani nemusela být připoutána. Čekala tu, jako by z ní právě někdo vystoupil a měl se za okamžik vrátit. Nenarazil jsem však na žádné znamení lidské přítomnosti, dokonce

86$

ani na stezku v hustém podrostu. A vzhledem k tomu, že jsem se nacházel v Pohádkové říši, kde člověk často jedná, jak ho zrovna napadne, prodral jsem se ke břehu a do loďky vstoupil. Pak jsem se s pomocí větví odrazil, lehl si na její dno a nechal se unášet proudem do neznáma. Hleděl jsem na nebe a ztrácel se v jeho nezměrnosti. Loďka se jen tu a tam v některém ze zákrutů přiblížila ke břehu, kde mi třeba strom pokynul mohutnými větvemi a hned byl zase minulostí, po níž nezbyl ani stín. Matka příroda houpala své znavené dítě, až jsem nakonec v kolébce usnul. A zatímco jsem spal, slunce neodpočívalo, nýbrž doputovalo až na druhou stranu nebeské klenby. Když jsem se probudil, již se ve vodách ukládalo ke spánku a já pokračoval v cestě pod stříbrným měsícem, jenž na mě bledýma očima hleděl i z ticha modrých hloubek.

Proč jsou všechny odrazy krásnější než to, čemu říkáme skutečnost? Snad ne tak velkolepé a jasné, ale vždy krásnější. Jakkoliv půvabná může být fregata na prosluněném moři, její neklidné chvějící se plachtoví pod hladinou je ještě půvabnější. A sám odrážející oceán, je-li odrážen v zrcadle, má v sobě cosi zázračného, co zmizí, jakmile se na něj podíváme přímo. Každé zrcadlo je kouzelné. Při pohledu do něj se rázem i ta nejvšednější místnost stane součástí básně. (Což mi připomíná jeden podivný příběh, který jsem četl později v pohádkovém paláci a který se na příslušném místě pokusím svými slovy převyprávět.) Ať už se s tímto jevem setkáváme v jakékoliv podobě, můžeme si být jisti, že pocity nám nelžou; příroda totiž nezná klam a neznají jej ani jednoduchá nehledaná hnutí v duši. Musejí skrývat pravdu, byť její smysl dokážeme zachytit jen tápavě. Dokonce i vzpomínky na minulou trýzeň bývají krásné; a vzpomínka na minulá potěšení - ač nahlédnutá jen trhlinou v šedivých mračnech smutku - je nádherná jako sama Pohádková říše. Takto jsem se toulal v pohádkových krajinách své duše, zatímco má loďka dosud jen pomalu plula ke skutečnému pohádkovému paláci. Uchvátil mě měsíc —

87$

vzpomínka na zapadlé slunce a jeho půvabnější odlesk; uchvátila mě noc - matné zrcadlo radostného dne.

Zkusil jsem se v loďce posadit. Kolem rostly obrovské stromy a mezi nimi se jako had vinula široká řeka. Když jsem se pohnul, hladina se pokryla stříbřitými vlnkami, co rozlámaly obraz měsíce na tisíc kousků a zase se brzy spojily dohromady tak, jako se tváři zčeřené smíchem vrací výraz tiché radosti. Hleděl jsem na dřímající lesy, na jejich neohraničený majestát, na tiše plynoucí spící vody a především na čarodějný měsíc, jenž svým bledým pohledem uvrhl kouzelný spánek na celý svět i na mně samotného. A já si připadal, jako bych ve snu zemřel a neměl se již více probudit. Trochu jsem procitl, teprve když mi před očima problesklo cosi bílého, slabě se třpytícího v dálce mezi stromy. Houština to však brzy zavřela a v tu samou chvíli se dal do zpěvu jakýsi podivný pták. Nezpíval obyčejnou ptačí píseň, co bývá pouhým opakováním několika tónů, ale dlouhou melodii, jejíž hlavní motiv byl každým okamžikem bohatší a hlubší. Znělo to jako uvítání, v němž je již předznamenáno budoucí loučení. A jako v každé opravdu krásné hudbě, i zde byly tóny zbarveny dotekem smutku. Ostatně i v životě často, aniž bychom to věděli, vděčíme za radost směsici různých trápení. Radost sama nemůže odhalit nejzazší pravdu, ačkoliv nejzazší pravda musí být též nejvyšší radostí. Je třeba, aby přišla bolest v bílé róbě, shrbená a zvadlá, a rozrazila dveře, do nichž sama vstoupit nemůže. Pro samu lásku téměř prodléváme v trápení.

Ve chvíli, kdy píseň skončila, obeplula má loďka zrovna jeden ze zákrutů řeky a hle, na travnaté stráni, co se zdvihala vzhůru k holému pahorku, se přede mnou objevil veliký palác, jenž se celý přízračné třpytil v měsíčním svitu. Zdálo se, že je zbudován z toho nejčistšího mramoru. Záře měsíce se neodrážela od okenních skel - zřejmě tam ani žádná nebyla. Spíše než chladný lesk odtud vycházel zmíněný přízračný

88$

třpyt, který tlumily nesčetné stíny sloupů, balkonů a věží. Jednotlivé budovy byly obepnuté arkádami a křídla paláce s vlastními balkony a terasami se táhla do mnoha stran. Měsíční paprsky dovnitř pronikaly skrz otvory, co sloužily zároveň jako okna i dveře. Jednotlivá místa pak spojovala visutá galerie postavená na samostatných sloupech. Toto vše jsem samozřejmě nestačil zaznamenat hned při prvním pohledu od řeky, ale až později. I když jsem tu zůstal mnoho dní, přece jsem se ani pak v prostorách rozlehlého a členitého paláce tak docela nevyznal.

Chtěl jsem tu přistát, loďka však neměla na palubě vesla. Naštěstí jsem místo nich mohl použít uvolněné prkénko, co sloužilo jako sedačka. S jeho pomocí jsem nakonec úspěšně dopádloval ke břehu. Vystoupil jsem přímo do měkkého podmáčeného trávníku a vydal se vzhůru směrem k paláci. Když jsem přišel blíž, všiml jsem si, že stojí na veliké mramorové plošině, k níž vedou ze všech stran schody z téhož kamene. Nahoře mě pak uvítal široký rozhled do okolních lesů, které měsíční svit spíše zahaloval, než odkrýval. Širokou branou bez vrat jsem vstoupil na nádvoří obklopené mohutnými mramorovými sloupy, co sloužily jako opora galeriím nad sebou. Uprostřed stála veliká porfyrová fontána a do výšky z ní tryskal proud vody, jež se sladkou melodií přepadávala do nádrže pod sebou, z níž pak kanálkem odtékala do nitra budovy. I když byl měsíc touto dobou již tak nízko na západě, že z něj přes okolní vysoké stavby nedopadal na nádvoří ani paprsek, přece bylo místo osvětleno alespoň odrazem odráženého světla. Na vrcholku vodního sloupce se totiž měsíční paprsky zachycovaly a rozlévaly se pak jako matná vzpomínka na původní záři po červenobíle dlážděném nádvoří. Již od vstupu do Pohádkové říše jsem si zvykl následovat vždy to, co se pohybovalo; i tentokrát jsem tedy šel dál podél pramene vytékajícího z fontány. Dovedl mě k velikým otevřeným dveřím, za nimiž se ztrácel pod stoupajícím schodištěm. Vydal jsem se vzhůru a nahoře objevil rozlehlou síň s bí-

89$

lým sloupovím, dlážděnou v červené a bílé. Z druhé strany sem okny pronikalo měsíční světlo a odkrývalo mi hlavní obrysy místnosti. Na strop jsem však nedohlédl. Jen co jsem vstoupil, přepadl mě pocit, jaký jsem znal už z lesa - totiž, že tu nejsem sám. Přitom jsem nikoho neviděl a neslyšel nic. Má schopnost vnímat víly vyšších řádů se sice od mé návštěvy v chrámu temnot postupně zmenšovala, až se málem ztratila úplně, ale přece jsem častokrát i teď dokázal vytušit jejich přítomnost, i když jsem je nemohl zahlédnout. Ač jsem tu měl společnost a ne nebezpečnou, stejně se mi představa, že bych měl v rozlehlé mramorové síni strávit noc, příliš nezamlouvala. Bylo to sice krásné místo, ale měsíc už zapadal a brzy bych nic neviděl. Zkusil jsem tedy velikou místnost obejít dokola a hledal dveře, co by mě dovedly do nějakého přívětivějšího pokoje. Cestou mě provázelo příjemné tušení, že za některým z těch zdánlivě nespočetných sloupů jistě čeká ta, jež mě miluje. Pak jsem si pomyslel, že mě možná od jednoho k druhému sleduje. Žádného objetí jsem se však nedočkal a v bledém svitu měsíce ani nenašel pro svou domněnku potvrzení.

Nakonec jsem narazil na chodbu, kudy se nedalo jít jinak než po hmatu, neboť světlo sem už nemělo přístup. Tápal jsem s nataženýma rukama, dokud jsem nenarazil na další chodbu, jež se tu první zdála protínat v pravém úhlu. Na jejím konci jsem zahlédl světlo slaboučké, bledší než měsíční svit. Avšak v tomto paláci, kde všechno bylo bílé, dosáhla i nepatrná záře daleko. Vydal jsem se tedy tím směrem, dokud jsem v dálce před sebou zdroj světla nenalezl. Vycházelo z jakýchsi stříbrných písmen na ebenových dveřích. A Pohádková říše, vlast všeho úžasu, mi tu připravila další překvapení, neboť písmena dávala dohromady nápis: Komnata sira Anoda. Ač jsem dosud neměl nejmenší právo nazývat se rytířem, přece jsem usoudil, že pokoj bude určen pro mě, otevřel jsem dveře a bez otálení vstoupil. Úvahy nad tím, zda jsem se zachoval správně, mě záhy přešly. Zasáhlo mě totiž prudké

90$

světlo - tak se alespoň jevilo mým mžourajícím očím.

V krbu opatřeném stříbrným roštem hořela veliká polena nějakého vonného dřeva a na stole stála rozsvícená lampa, kolem níž se rozkládaly vybrané pokrmy, zjevně přichystané pro mě. Nejvíce mě však udivilo, že místnost byla v každém ohledu věrnou kopií mého pokoje, z něhož mě pramínek přivedl do Pohádkové říše. Byl tu můj koberec se vzorem trávy, mechu a sedmikrásek, který jsem si sám navrhl, a nad okny visely ty bledě modré sametové závěsy, co připomínaly vodopád; a uviděl jsem i starodávnou postel, na níž jsem již od dětství spával. „Tady si mohu odpočinout,“ řekl jsem si. „Sem se můj stín neodváží.“

Usadil jsem se za stůl a bez okolků si posloužil z prostřených dobrot. Znovu jsem se - jako už tolikrát předtím - přesvědčil, jak pravdivé jsou pohádky. Celou dobu mě totiž obsluhovaly neviditelné ruce. Stačilo se na vybranou věc jen podívat a už mi ji přinesly, jako by ke mně přišla sama. Sklenka se mi plnila zvoleným vínem, dokud jsem nepohlédl na jinou láhev či karafu - to jsem pak dostal nového vína do nové sklenky. Když jsem pojedl a popil - vydatněji a radostněji než kdykoliv od svého vstupu do Pohádkové říše -, několik služebníků hned celou tabuli sklidilo. Byli to, myslím, muži i ženy. Jejich rozdílné pohlaví se dalo vytušit podle toho, jakým způsobem zvedali nádobí ze stolu a odnášeli z místnosti. Když bylo všechno sklizeno, zaslechl jsem bouchnutí dveří a zůstal sám. Ještě dlouho jsem pak seděl při krbu a přemítal, jak to asi všechno skončí. A když jsem se nasytil i přemýšlení a konečně se odebral do postele, v skrytu jsem doufal, že až se ráno probudím, budu nejen ve svém pokoji, ale i doma na svém zámku a zjistím, že Pohádková říše byla pouhým snem. Zvuk padající vody mě pak ukolébal ke spánku.

91$

«XI»

{Ta stavba, spíše prales, mizí v dál,

vnořená v sebe, v hloubky zázračné,

tonoucí v slávě - mezí nemaje:

snad z diamantů, zlata stvořená,

má báně z alabastru, ze stříbra

věžoví a planoucí řadu střech

vysoko zdvižených.}

WORDSWORTH

Když jsem se z bezesného spánku, jenž po sobě přesto zanechal dotek minulé blaženosti, probudil do nového rána, shledal jsem, že se sice nacházím ve svém pokoji, ale že se mi z něj na jedné straně otevírá výhled do neznámé krajiny údolí, kopců a lesů a na druhé na mramorové nádvoří s jeho velikou fontánou, která teď na slunci překypovala světlem a vrhala na dlažbu pod sebou záplavu bledých stínů.

V souladu se všemi hodnověrnými zprávami o tom, jak se v Pohádkové říši zachází s poutníky, jsem u postele nalezl kompletní sadu čistého oblečení, přesně takového, jaké mívám ve zvyku nosit. Ačkoliv se velmi lišilo od mého předchozího oděvu, přece přesně odpovídalo mému vkusu. Převlékl jsem se tedy a vyšel ven. Palác na slunci celý stříbřitě zářil. Mramor, z něhož byl postaven, byl místy matný a místy leštěný a každou věžičku, kupoli a klenbu korunovala nějaká stříbrná korouhvička - jakoby vytesaná do ledu a příliš oslnivá pro mé pozemské oči. Okolí paláce ani nebudu zkoušet popisovat. Postačí, když řeknu, že se tu snoubil půvab volné přírody s tím nejdůmyslnějším uměleckým uspořádáním. Byly tu lesy a řeky a divoká údolí, skalnaté stráně i zahrady s keři a jemným trávníkem. Byla tu zvířata divoká i krotká a různí barevní ptáci a také potůčky, osamocené kašny a jezírka pokrytá rákosím; bylo tu vše, na co jsem jen pomyslel. Pokud

93$

jde o samotný palác, některé jeho části budu mít ještě příležitost popsat důkladněji.

Celé to ráno mi můj pekelný stín ani nepřišel na mysl. Teprve, když jsem začal být radostí trochu unaven, vzpomněl jsem si na něj a ohlédl se přes rameno, zda tam stále čeká. Téměř nebyl vidět, ale jakkoliv byla jeho přítomnost těžko vnímatelná, přece byla skutečná a dál mi působila bolest, již nemohla vyvážit ani všechna ta krása kolem. Nicméně mě tentokrát napadla útěšná myšlenka, že snad právě tady bych mohl najít kouzelné slovo, jehož moc by běsa zahnala a vysvobodila mě, takže bych už nebyl člověkem mimo sebe. Jistě tu musí žít královna Pohádkové říše - ta mě určitě dokáže zachránit a propustí mě pak branou na opačném konci své země zpět domů. „Stíne,“ řekl jsem, „ty, který nejsi já, ale jako já se mi ukazuješ, právě tady jistě najdu odraz toho světla, které tě pohltí, stíne temnot! Tady jistě najdu požehnání, které na tebe padne jako prokletí a uvrhne tě zpět do hlubin, z kterých jsi, nikým nepozván, vyšel.“ Pronesl jsem ta slova leže natažen na stráni nad řekou; a spolu s mou právě probuzenou nadějí vyšlo i slunce zpod malého mráčku, jenž je zakrýval. A údolí a kopce spolu s velkou řekou a tajemným lesem najednou odrážely jeho paprsky jakoby s tichým jásotem. Příroda byla plná života a světla. Pod zády mě hřála země, kolem prolétla jako vystřelený šíp nádherná vážka a celý sbor ptáků se dal do zpěvu.

Venku brzy začalo být horko; zvedl jsem se tedy a šel se schovat do jedné z mnoha arkád. Procházel jsem se pak od jedné k druhé, kam mě nohy nesly, a všude jsem žasl nad jednoduchou krásou paláce. Nakonec jsem přišel do jedné velké síně, jejíž světle modrá klenba byla poseta množstvím stříbrných souhvězdí. (V celé budově vůbec bylo mnohem více stříbra než zlata a vzduch tu zůstával tak čistý, že kov nikde nenesl známky zakalení.) Střechu podpíraly porfyrové sloupy, jejichž červeň tu byla o něco světlejší než jinde. A až na úzký, černě dlážděný ochoz za tímto sloupovím vy-94$

plňoval celý prostor hluboký bazén, plný té nejčistší, nejprůzračnější a nejzářivější vody. Jeho stěny byly z bílého mramoru a dno bylo poseto lesklými kameny všemožných tvarů a barev. Jejich uspořádání se mi zprvu zdálo náhodné - jako by je tam někdo jen bez rozmyslu rozházel. Ukázalo se však, že to je navýsost harmonický nepořádek, a když jsem se znovu zadíval na tu hru barev - a zvláště pak, když byla voda v pohybu - usoudil jsem, že by přemístění byť jediného oblázku mohlo narušit působivost celku. Přes kameny poseté dno se odrážela modrá střecha se svými stříbrnými hvězdami, jež takto vypadala jako druhé, hlubší moře, podpírající a objímající to první. Tuto pohádkovou lázeň zřejmě napájel pramen, jenž vytékal z fontány na nádvoří. Přepadla mě neodolatelná touha se zde vykoupat. Svlékl jsem se a skočil do vody. Jako by mě najednou zahalila novým smyslem a zároveň i jeho předmětem. Těsně mě objímala, pronikla mi až k srdci a dodávala nový život. Vyplaval jsem na hladinu, setřásl vodu z vlasů a dal se do plavání. Ve světle drahokamů viděných na dně skrz zčeřenou vodu jsem si připadal jako uvnitř duhy. Zkusil jsem se s otevřenýma očima ponořit a plavat pod hladinou. Tady na mě čekal další div - zdálo se totiž, že bazén ve skutečnosti nemá boční stěny, ale rozprostírá se do všech stran jako moře. Tu a tam byly roztroušené skupinky skal, vytvarované do nejroztodivnějších tvarů, pokryté výčnělky a protkané jeskyněmi. Kolem nich rostly barevné mořské řasy a mezi nimi zářily korály. O něco dále jsem zahlédl nějaké bytosti, co sice na pohled připomínaly lidi, ale ve vodách byly zřejmě doma. Připadal jsem si jako očarovaný. Bál jsem se, že se vynořím někde na míle daleko od břehu, sám na vzdouvající se hladině oceánu. Když jsem však znovu vystrčil hlavu nad vodu, uviděl jsem nad sebou zas tu hvězdnatou klenbu a po stranách ony červené sloupy. Znovu jsem se ponořil a opět se octl uprostřed velikého moře. Pak už jsem doplaval k okraji bazénu, kde drobné vlnky přepadávaly přes hranu

95$

z černého mramoru, a vylezl jsem ven. Když jsem se takto patřičně osvěžil, oblékl jsem se a opustil sál. Nyní jsem kolem sebe začal nejasně rozeznávat různé půvabné postavy, jež se procházely palácem sem a tam. Některé byly zabrány do vážného rozhovoru, jiné chodily samotné, další stály ve skupinkách zaujaté rozpravou nad nějakou sochou či obrazem. Nikdo z nich si mě nevšímal. Sám jsem je neviděl příliš zřetelně. Často, zatímco jsem na ně hleděl, mi zmizely před očima. Když nastal večer a vyšel měsíc, jasný jako mořský obzor, nad nímž se sklání slunce, rozeznával jsem je lépe; tím spíše, pokud se ocitly mezi mnou a zdrojem světla, a ještě spíš, pokud jsem sám stál ve stínu. I tak jsem však mnohdy nezahlédl víc než jen cíp vlajících šatů, půvabnou dlaň, dotek paprsků na šíji, anebo bílé paty osaměle kráčející po trávníku zalitém měsíčním jasem. Bohužel jsem nikdy neměl příležitost se k nádherným bytostem přiblížit a ani královnu víl jsem nespatřil. Osud zavedl mé kroky jinam.

V tomto paláci mramoru a stříbra, fontán a měsíčního svitu jsem strávil mnoho dní. V pokoji pro mě bylo vždy připraveno vše, co jsem potřeboval. Také jsem se denně koupal v pohádkové lázni a po celou tu dobu se pramálo staral o svůj pekelný stín. Měl jsem jen, nejasné tušení, že se pohybuje někde kolem paláce. Má naděje v to, že bych právě zde mohl být vysvobozen z jeho nenáviděné společnosti, ho zřejmě alespoň na čas odehnala. Brzy vylíčím, jak a kde jsem se s ním setkal znovu.

Třetí den po příchodu do paláce jsem objevil knihovnu. V ní jsem pak každodenně trávil čas kolem poledne, neboť mi kromě jiných, významnějších požitků nabízela též vítané útočiště před spalujícím sluncem. Rána a odpoledne jsem obvykle zasvětil toulkám po okolí, anebo jsem se na trávníku pod některým z velkých stromů oddával sladkému snění. Večery pak patřily oné části paláce, o níž a o dobrodružstvích s ní spojených ještě malou chvíli pomlčím.

96$

Knihovna byla vysoká hala, do níž světlo dopadalo skrz průhlednou, zřejmě skleněnou klenbu, na které se vyjímala jakási záhadná malba v oslnivých barvách. Zdi od podlahy až po strop lemovaly samé knihy — většinou ve starodávných vazbách, některé však naopak nové, zdobené podivuhodnou technikou, již bych nedovedl popsat. Podél stěn se vinuly řady ochozů pospojovaných schodišti. Zbudovány byly z nejrůznějších kamenů - z mramoru a žuly, z porfyru a jaspisu, achátu a lazuritu a různých dalších ušlechtilých nerostů, které všechny dohromady vytvářely úžasnou hru odstínů a barev. A ačkoliv byly ochozy a schody utvořeny z takto masivního materiálu, velikost místa způsobovala, že připomínaly spíš provázky natažené podél zdí. Některé části knihovny byly zakryté hedvábnými závěsy, z nichž žádný jsem za dobu svého pobytu neviděl odhrnutý. Měl jsem nejasný pocit, že by bylo příliš troufalé zkoumat, co je za nimi. Ostatní knihy však byly volně přístupné - a já tedy den co den přicházel a uléhej na některý z drahých orientálních koberců, co byly tu a tam roztaženy na podlaze, a četl jsem a četl až k přesycenosti; mohu-li tedy za přesycenost označit stav, kdy mé nadšení na chvíli trochu zesláblo. Někdy mě přimělo odejít až slábnoucí světlo; to jsem pak vyšel na vzduch v naději, že chladný vánek dodá sil ochablým údům, které můj planoucí duch zevnitř nevyčerpal o nic méně, než by to zvenku dokázalo slunce.

Rád bych ještě vylíčil jednu zvláštní vlastnost těchto knih, tedy alespoň těch, do nichž jsem měl možnost nahlédnout.

Pokud jsem například otevřel svazek o metafyzice, už po dvou třech stranách jsem začal sám hloubat nad objevenou pravdou a nad tím, jak ji sdělit druhým lidem. Jiné knihy tohoto druhu mě přivedly ještě o pořádný kus hlouběji - snažil jsem se s jejich pomocí odhalit povahu jevů, duchovní pravdu skrytou za tím či oním hmotným obrazem. Anebo jsem se pokoušel spojit dvě zjevně pravdivé teze, buď přímo, nebo za pomoci

97$

metod, jež jsem si pamatoval, a hledal bod, v němž se jejich neviditelné linky sbíhají v jednu a ukazují pravdu, která obě přesahuje a od obou je odlišná, aniž by byla k jedné či druhé protikladná, neboť právě z ní obě čerpají svou působnost. Pokud jsem se naopak začetl do nějakého cestopisu, stal jsem se najednou sám cestovatelem po neznámých končinách a dalekých krajích s podivuhodnými zvyky. Byl jsem to já, kdo chodil dálkami, objevoval cizí země, bojoval, trpěl a radoval se z úspěchu. Jednalo-li se o historické vyprávění, byl jsem jeho hlavním aktérem a zakoušel na sobě slávu i hanu. S romány to bylo podobné. Příběh patřil mně. Stal jsem se tou postavou, jež mi byla nejbližší, a její osud se stal mým. Teprve když mě dlouhý život takto vměstnaný do jedné hodiny unavil, anebo když jsem dospěl až ke smrtelné posteli či na konec svazku, jsem se náhle probral a k vlastnímu úžasu zjistil, kde jsem a že se předchozí radosti a strasti odehrály jen na stránkách knihy. Pokud se jednalo o knihu básní, slova buď zcela zmizela, anebo ztratila na významu a stala se pouhým doprovodem ke hře obrazů a forem, co povstávaly a zase mizely v neslyšném rytmu skrytých veršů.

V jistém spise záhadného názvu, který jsem již zapomněl, jsem se dočetl o jednom světě nepodobném tomu našemu. Pokusím se jej popsat, jak nejlépe dovedu - přesto to však budou jen ubohé zlomky. Ani už nevím, zda byl originál napsán ve verších či v próze, když jsem jej však později zkoušel převyprávět, slova se mi sama skládala v rýmy. I následující zpráva bude tedy zčásti ve verších.

98$

«XII»

{V poutech jaro. Noční vichr

brázdí ztvrdlou zem.

I čas roztřesený ztichl

z ledu radostem.

Tak jen žeň svět po své dráze,

čase, větře zim!

Lze zřít nebe průrvou v čase,

jaro za jíním.}

G.E.M.

Ti, kdo se domnívají, že hvězdy mají vliv na lidské osudy, jsou svým způsobem blíž pravdě než ti, podle nichž je jediný poměr mezi nebeskými tělesy a člověkem určován jejich poslušností týmž přírodním zákonům. Vše, co člověk vidí, se ho týká. Světy nemohou být bez vzájemného vztahu. Společný střed všeho stvoření naznačuje existenci vzájemného propojení a závislosti jednotlivých částí. Jinak by bylo možné myslet větší ideu než tu, jež je již uskutečněna. Prázdnota, která je jen zapomenutým životem ležícím za vědomím, a mlhavá záře, která je nevyvinutým životem ležícím před ním, mohou být plné tajemných zjevení jiných způsobů, jak se spojit se světy okolo nás, než jsou ty, jaké zná věda a poezie. Není jediný zářivý pás hvězd, jediný jasný měsíc, jediná barvami hrající mlhovina, která by neměla vztah ke skrytým záležitostem lidské duše a možná i k tajné historii lidského těla. To vše jsou části živoucího domu, ve kterém člověk přebývá.

{Dál říší Slunce krále vpřed

onen kráčí dávný svět;

mnoho již se vláčel let,

když Zem se začla otáčet.}

99$

{Však Země stihne oběhnout

dráhu, po níž musí plout,

stokrát, nežli starší druh

kol monarchy opíše kruh.

Na dálné hvězdě smutných krás

plyne nepozemský čas:

tam léta třeba podzimu,

než zchystá stromy na zimu.

Pak nad vzpomínkou léta zas

celé věky vládne mráz.

A jaru trvá roky snad

ty ledy z vlasů vyčesat.

Dál léto - červen bez hranic,

z nebe prudkých plískanic,

krásy, která plodí žal,

tíhy, již jen pláč by sňal.

Zde dítě zimy nezná jar,

čarovných je tužeb kraj,

země v květech oděná,

mladým srdcím upřena.

Kdo za mrazu jsou zrozeni,

znají jas jen ze snění.

Jiní zase procitnou,

když vzdechy léta lesem jdou:

čas tráví v lásky hledání,

ve slasti své zklamání

naleznou, než ulehnou

dál obklopeni léta hrou.}

Děti se tam nerodí tak, jak tomu bývá ve světech blíže ke slunci. Přicházejí, nikdo neví jak. Dívka, když se prochází sama, nejprve zaslechne nářek (i na té planetě je pláč prvním projevem nově zrozené bytos—

100$

ti), a pak jde a hledá a nakonec děťátko nalezne — pod skalním převisem, na zemi v křoví, mezi dvěma šedivými kameny na úbočí kopce nebo na jiném nečekaném, dobře chráněném místě. Něžně je zvedne a plná radosti odnese domů. „Matko, matko,“ volá, pokud tedy její matka dosud žije, „mám děťátko, našla jsem dítě.“ A celá domácnost se shromáždí kolem a všichni ji zahrnou otázkami: „Ukaž, kde ho máš? Jak vypadá? Kde jsi ho našla?“ Nato ona vylíčí, jak se všechno seběhlo. Budoucí povaha dítěte bývá totiž předurčena nebo alespoň naznačena okolnostmi jeho nalezení - ročním obdobím, denní dobou nebo třeba i vlhkostí vzduchu, především však onou jedinečnou a neopakovatelnou konstelací nebes a země v danou chvíli a také vlastnostmi samotného místa, kde k nálezu došlo. Proto se dívky vydávají děti hledat - zčásti podle svých vlastních přání — zvláště v určitých ročních obdobích a za určitého počasí. Snaží se po nich nepátrat v takových místech a za takových okolností, jaké jejich představám neodpovídají. Když už je však přece i proti své vůli objeví, jdou všechny jejich předchozí sny stranou, neboť děťátko se hned dožaduje krmení a péče. Dívky se nicméně vydávají za dětmi jako za květinami nejraději v létě - které se v tom světě vrací vždy až po dlouhé době a dlouho pak zůstává; zvláště rády pak hledají za vlahých nocí okolo půlnoci a nejlépe v lesích a na březích řek. Jak potom dítě roste, s každým dalším rokem připomíná jeho tvář těm, kdo rozumějí duši přírody a její řeči, stále víc a víc místo jeho narození a okolnosti, jež je provázely - zda matku přivedlo jasné ranní slunce k záhybu řeky, kde uslyšela chlapecký pláč; zda osamělá dívka (ta samá žena totiž nikdy nenajde druhé dítě, alespoň dokud to první žije) zahlédla bíle se lesknoucí holčičku v hnízdě, snad skřivánčím, mezi vysokou travou a k nebi hledícími, pokornými sedmikráskami; zda bouře zrovna zmítala lesními stromy či zda mráz právě umlčel jinak vesele bublající potok.

101$

Potom, co vyrostou, tráví ženy s muži jen málo času. Liší se od nich zvláštním způsobem, který je odlišuje zároveň i od pozemských žen. Na rozdíl od mužů totiž nemají ruce, ale jen křídla - jsou to však křídla oslnivě krásná, do nichž se mohou celé zahalit jako do barevného roucha. Lze podle nich také často určit, v jaké době a za jakých okolností se dívka narodila. Ty, co přišly v zimě, mívají křídla veliká a bílá jako sníh; pera bývají na konci zbarvena do stříbrná, takže se pak na slunci lesknou a třpytí jako jinovatka. Spodní peří však bývá spíše narůžovělé. Ty, jež se narodily na jaře, mívají křídla jasně zelená jako listy trav a na okrajích připomínající lesklá stébla. Jejich spodní pera zůstávají bílá. Ty, jež se zrodily v létě, mají křídla sytě růžová, lemovaná zlatě. Podzimní dívky zase nachová a vespod tmavě hnědá. Všechny tyto barvy se však mohou dále lišit podle nálady dne a hodiny, kdy bylo dítě nalezeno. Odstíny bývaly často natolik promíšeny, že jsem podle nich nedokázal určit ani odpovídající roční dobu; ačkoliv zkušenější oko by tento hieroglyf nepochybně rozluštilo. Zvláště vzpomínám na jedna mimořádně krásná křídla - tmavě karmínová, s popelavým chmýřím vespod a zářivě bílými pery na okrajích. To dítě našla koupající se dívka zrovna, když slunce zapadalo nad zamlženým mořem a vrhalo přes hladinu své rudé paprsky až do jeskyně na břehu, kde to malé leželo.

I když teď hovořím o slunci a mlze, o moři a břehu, musím zdůraznit, že celý tamní svět je velice odlišný od toho našeho. Například vodní hladina tam neodráží žádné předměty a neuvyklému pohledu pak v klidu připomíná spíše povrch nějakého tmavého kovu; jen s tím rozdílem, že ten by vrhal alespoň nezřetelné odlesky, zatímco ona neodráží nic kromě světla, které na ni přímo dopadá. Již kvůli tomuto jevu se tamní krajina málo podobá té pozemské. Žádná loď tu za klidného večera neposílá dlouhý rozechvělý odraz až k pozorovateli na břehu; žádná krásná dívka se nemůže těšit pohledem na svou tvář v lesní studánce. Jen

102$

světlo měsíce a slunce se leskne na hladině. Moře se tu zdá být mořem smrti, co všechno pohltí a nevydá nic - je viditelným stínem zapomnění. A přece si tu ženy hrávají v jeho vlnách jako nádherní mořští ptáci. Muži tak činí jen vzácně. Naopak obloha v tomto světě odráží vše pod sebou, jako by se sestávala z vod. Její zakřivení odrážené předměty sice zkresluje, přece se však do jejích výšin často promítají úžasná seskupení tvarů. Není přitom kulovitou klenbou jako naše pozemské nebe, ale spíše má tvar vaječné skořápky uprostřed se vypíná do nesmírné výšky, mnohem výš než ta naše. Když pak v noci vyjdou hvězdy, odhalí mohutnou kupoli posetou zlatými jiskrami, na níž je spousta místa pro divoký tanec bouří.

Jednoho večera začátkem léta jsem stál se skupinkou mužů a žen na útesu nad mořem a všichni se mě vyptávali na můj svět a na jeho zvláštnosti. Z jedné mé odpovědi vyplynulo, že se pozemské děti nerodí tak jako ty zdejší. Načež jsem byl zasypán další spoustou zvědavých otázek. Zprvu jsem se jim snažil vyhnout, ale nakonec jsem musel k té věci něco říci; učinil jsem tak co nejopatrněji. Zdálo se, že většina žen hned aspoň mlhavě chápe, co jsem měl na mysli. Některé se zahalily do svých velikých křídel, jako to obvykle dělají, když se cítí být dotčené, a zůstaly bez hnutí stát. Jedna do šířky roztáhla perutě a vrhla se z útesu dolů do zátoky. Další dívce zazářily oči; potom se otočila, trochu rozevřela svá bílá a nachová křídla a pomalu odkráčela pryč. Našli ji následujícího rána mrtvou pod uschlým stromem na holém vrcholku pár mil směrem do vnitrozemí. Na tom místě ji také pohřbili, jak bylo jejich zvykem. Než totiž některý z nich zemře, vydá se podvědomě hledat místo podobné tomu, kde se narodil; a když takové nalezne, lehne si tam, složí přes sebe křídla, anebo - je-li to muž - zkříží paže na hrudi, jako by se chystal ke spánku; a tak skutečně usne. Příznakem či snad dokonce příčinou blížící se smrti je nepopsatelná touha po něčem, co sami nedokážou popsat. Ta se jich zmocní, vyvede je do samoty

103$

a pak postupně zevnitř sžírá až k selhání těla. Když se mladík a dívka zahledí jeden druhému příliš hluboko do očí, ovládne je právě taková touha. Místo, aby je však přitáhla k sobě blíž, vede každého z nich o samotě na nějaké odlehlé místo, kde na ni pak zemřou. Domnívám se, že se potom narodí jako děti v našem světě - a tam, pokud jeden druhého zase najdou, budou šťastni; a nešťastni, pokud ne. S jistotou o tom však nic nevím. Když jsem pak místním ženám řekl, že pozemšťanky nemají křídla, ale ruce, pohlédly na mě s údivem a poznamenaly, jak hrubě a mužsky musejí asi vypadat. Nevěděly, že jejich křídla - byť nádherná jsou jen zakrnělými pažemi.

Hle, jaká je moc té knihy, že i teď, když vzpomínám na její obsah, líčím vše tak, jako bych onu vzdálenou planetu sám navštívil, hovořil s jejími obyvateli a poznal tamní zvyky. Skutečně mi to tak - ještě když o tom píšu - připadá.

Kniha pokračovala vyprávěním o dívce, jež se na sklonku podzimu narodila do dlouhé a pro ni nekonečné zimy a nakonec se vydala hledat jaro. Na oné planetě se totiž podobně jako na Zemi roční doby liší podle zeměpisných délek a šířek. Její příběh začínal asi takto:

{Dny snad stála, hleděla,

jak záplava se snášela

kadeří z korun na květy

zvadlé v zimy zakletí.

Čím jen listy zhřešily,

že přízeň slunce ztratily?

Jim dlouho přálo, jenže teď

k jihu chce se vrátit zpět.

Už je tentam léta smích;

jak seschle visí ve větvích,

teď těm, jimž vánek radost vzal,

zimou třást se nakázal.}

104$

{Zchromlý podzim hořce vzdech’,

jen zvolal: „Vše si, zimo, nech!“

Jak děcko, pták když odletí,

hodí klícku do smetí.

Na kost holé stromy se

klaněly vládě vichřice;

ze země staré vyzula,

mladých kmeny ohnula.

Padlo v bouře zajetí

též moře dávné planety

a vlny vichrem na útes

hnané marně tají děs.

Řeka v moře burácí,

ji nazpět příboj odvrací.

I naše panna spanilá

s celou zemí tesknila

vidouc hynout listopad,

když posledního listu pád,

ach běda, běda, zmar a žal,

vládu zimy započal.

Lístku patřil slzí proud,

on pramen stačil odemknout,

s ním kalich smutků skrývaných,

přetekl přes dívčí smích.

Mnoho musí přejít let,

než větve zase zrodí květ

a ke dní šedi mnohá noc

marně volá o pomoc,

než pták vprostřed vůní zas

svůj pozvedne ke chvále hlas.

O stéblech trávy dívka sní,

o lukách, když se rozední,}

105$

{o vodě z říší podzemních,

v níž hlasů zní zpěv radostných,

o pramenech, co písní svou

v rej zvou alej listovou.

Sní si, jak je slavně den

do tajů noci uveden;

sní o svém tichu s klenbou hvězd,

spánkem nechává se nést.

Květy ve snu svit denní

hned po setmění promění

ve vůni - světlo v temnotách,

slunce než zas přejde práh.

Zpět do zimy bezcitné

v tu chvíli dívka procitne.}

Kniha dál vypráví, jak dívka, zmožená zimou, putovala na jih vstříc jaru, jež zatím samo pomalu mířilo na sever; a jak jednoho bouřlivého odpoledne, po mnoha smutných příhodách, zklamaných nadějích a dnech plných hořkých a marných slz, nalezla v holém lese jedinou sněženku kvetoucí na hranici mezi zimou a jarem. Lehla si pak vedle ní a zemřela. A není pro mě těžké uvěřit, že se za krátký čas poté narodilo na naší Zemi děťátko s tváří mírnou a bledou jako sněženka.

106$

«XIII»

{Viděl jsem loď plující po moři

do vod se až k palubě ponořit.

Hlouběji v lásku se já nořit smím -

nedbám, zda plavu či se potápím.

Stará balada

Jakým je láska Tajemstvím,

dál schází mi k ní klíč.

Když zdá se, že ho objevím,

zas váhám - mizí pryč.}

Sir JOHN SUCKLING

Pokusím se jeden z těch příběhů převyprávět. Jako bych se snažil znovu postavit les z uschlých listů a zlámaných větví. V pohádkové knize bylo všechno vyjádřeno tak, jak bylo třeba, i když už nevím, zda slovy nebo nějak jinak. Význam mi pronikal přímo do duše tak mocně, že zcela zastínil médium, které ho ke mně přinášelo - vnímal jsem přímo věci samé. Mé podání musí připomínat překlad z přesného a bohatého jazyka, schopného zachytit myšlenky nějakého nesmírně rozvinutého národa, do ubohé a nezřetelné řeči divošského kmene. Když jsem knihu četl, byl jsem samozřejmě já Cosmem a jeho příběh mým. Přesto jsem si po celou dobu uchoval jakoby dvojí pohled na věc a vyprávění pro mě mělo dvojí smysl. Někdy se zdálo, že představuje obyčejnou historii běžného života, snad téměř obecně platnou, v níž dvě duše, co se navzájem milují a touží se k sobě přiblížit, přece nemohou jedna druhou vidět jinak než v zrcadle, jen jako v hádance.

Jako stříbrná žíla prostupuje tvrdým kamenem, jako neklidné moře doráží příbojem na pevnou zem, jako světlo spolu s vlivy vyšších světů tiše proniká atmosférou, tak se vlamuje Pohádková říše do světa lidí.

107$

A někdy k našemu překvapení jako by mezi oběma světy platil jakýsi příčinný vztah, aniž bychom přitom mohli vystopovat jasné pojítko jednoho s druhým. Cosmo von Wehrstahl byl student pražské univerzity. Pocházel sice ze šlechtického rodu, ale měl hluboko do kapsy a také byl patřičně pyšný na nezávislost, jakou mu prý chudoba poskytovala; ostatně, čím vším by se člověk nepyšnil, když se toho nemůže zbavit? U ostatních studentů byl sice oblíbený, přátele mezi nimi však neměl a žádný ze spolužáků nikdy nepřekročil práh jeho pokoje v podkroví jednoho z nejvyšších domů na Starém Městě. Bylo to právě pomyšlení na toto skryté útočiště, kam se mohl vždy navečer schovat a nerušeně se tu oddávat studiu a snění, co mu přes den dodávalo sílu k vlídnému chování, které mu zas získávalo oblibu u lidí. Vedle povinných univerzitních přednášek byly předmětem jeho studií též obory méně známé a méně uznávané. V tajném šuplíku ukrýval spisy Alberta Velikého a Cornelia Agrippy spolu s dalšími, vesměs řidčeji čtenými a hůře srozumitelnými. Tomuto bádání se nicméně oddával z pouhé zvědavosti a své poznatky se nepokoušel využít v praxi.

Měl v podnájmu pouze jediný veliký pokoj s nízkým stropem. Místnost byla téměř bez nábytku. Kromě dvou dřevěných židlí, pohovky určené k dennímu i nočnímu snění a černého dubového šatníku tu bylo jen málo věcí, jež by se daly i při nejlepší vůli za nábytek označit. V každém rohu se však válely různé podivné přístroje a v jednom stál kostlivec - napůl opřený o zeď, napůl stojící ve vzpřímené poloze za pomoci provázku kolem krku. Jedna z jeho rukou spočívala na těžké rukojeti meče, jenž stál vedle něj. Po zemi se povalovaly i další zbraně. Stěny byly zcela bez ozdob - pokud za ně tedy nepovažujeme sušeného netopýra s roztaženými křídly, kůži dikobraza, vycpanou mořskou housenku a další podobné podivnosti. Vedle těchto svérázných zálib však Cosmo své představivosti dopřával i docela jinou stravu. Jeho duše nebyla do-108$

sud nikdy pohlcena stravující vášní, ale čekala jako tichý soumrak připravený na každý závan větru - ať už to měl být mírný vánek, co přináší jen vůně, anebo bouře ohýbající stromy. Díval se na svět jako přes kouzelné sklíčko. Když vyhlédl z okna na ulici, neprošla kolem jediná dívka, z níž by se nestala součást jeho příběhu a jež by nepřitahovala jeho myšlenky, dokud byla v dohledu. Když šel po ulici, připadal si pokaždé, jako by zrovna četl nějaký příběh - a hned učinil každého zajímavého kolemjdoucího jeho součástí; každý sladký hlas pohladil jeho duši jako mávnutí andělského křídla. Byl vlastně básníkem beze slov; a byl tím ohroženější, že vody proudící z jeho nitra byly zahrazené uvnitř, a když nenalézaly cestu ven, stoupaly stále výš a všechno podrývaly. Měl ve zvyku lehávat na své tvrdé pohovce s knihou povídek či básní a číst a číst, dokud mu nevypadla z rukou; ale i pak pokračoval ve snění, sám nevěda, zda spí či bdí, dokud mu zlatě se lesknoucí střecha protějšího domu neohlásila nové ráno. To pak vstal a se vším mladickým zápalem se věnoval studiu i hrám, než ho z kolotoče činností zas vysvobodil večer a v jeho duši se probudil svět noci, dosud skrytý pod peřejemi dne, a přinesl svá hvězdná nebe a matné přeludy. Takto to však nemohlo jít dlouho. Ta či ona bytost musela dříve nebo později do začarovaného kruhu vstoupit, otevřít dveře do života a přimět zmateného kouzelníka, aby poklekl a začal se klanět.

Jednou vpodvečer si to Cosmo zasněně vykračoval po jedné z rušnějších ulic, když tu ho z usebrání vyrušil spolužák pořádným šťouchancem do zad a požádal ho, zda by se s ním nezašel podívat do obchodu v jedné zapadlé uličce nedaleko - má tam prý vyhlédnuté výtečné staré brnění. Co se týkalo zbroje a zbraní, ať už starožitných, nebo nových, byl náš hrdina všeobecně považován za autoritu. Také v šermířském umění se mu žádný student nevyrovnal; utkal se sice jen s několika, pověst o jeho schopnostech se však brzy rozšířila po celé univerzitě a učinila z něj uznáva-109$

nou veličinu. Spolužáka ochotně doprovodil. Úzkým průchodem přišli na špinavý dvorek, odkud je klenutý vchod vpustil doprostřed nesourodé změti vší představitelné veteše. Cosmo uznal ono vyhlédnuté brnění za přijatelné a jeho druh ho hned koupil. Samotného ho však zaujala jiná věc. Když odcházeli, zastavil se jeho pohled na starém oválném zrcadle, jež viselo u východu, celé pokryté prachem. V rámu mělo vyrytu záhadnou řezbu, kterou ve slabém světle lampy, jíž jim majitel obchodu svítil na cestu, nebylo dost dobře možné rozluštit. Právě ona přitáhla Cosmovu pozornost - nebo si to alespoň myslel. Z obchůdku však odešel spolu s tím druhým studentem a víc už se tím nezabýval. Vrátili se zpět na hlavní třídu, kde se rozloučili a vydali každý svou cestou.

Jen co byl Cosmo sám, musel na to podivné staré zrcadlo zase myslet. Najednou silně zatoužil podívat se na něj znovu a lépe; vrátil se tedy do obchodu. Majitel na jeho zaklepání hned otevřel, jako by ho byl očekával. Byl to seschlý, shrbený stařec se zahnutým nosem a planoucíma očima, co ani na okamžik nezůstaly v klidu, ale pořád pomalu těkaly sem a tam, aby jim něco neuniklo. Cosmo zprvu předstíral, že se zajímá o jiné věci; teprve po chvíli přišel k zrcadlu a požádal majitele, aby mu je sundal.

„Sundejte si ho sám, mladý pane. Vidíte, že tam nedosáhnu,“ prohlásil stařec.

Cosmo ho tedy opatrně sňal a hned si všiml, že řezba je skutečně velmi propracovaná a jemná - hodná obdivu, co do námětu i provedení. Do rámu byly dále vyryty různé znaky, které jistě tajily význam, k němuž dosud neměl klíč. To u člověka jeho povahy a vkusu nemohlo nevzbudit zaujetí. Najednou zatoužil staré zrcadlo vlastnit, aby si je mohl sám, až bude mít čas, v klidu prostudovat. Nicméně předstíral, že jeho zájem je čistě praktický, a pozastavil se nad tím, jak je sklo zašlé. Když z něj však na jednom místě zkusmo očistil prach, k vlastnímu překvapení zjistil, že odraz vůbec není matný, ale oslnivě jasný. Zrcadlo se zdálo nejen

110$

nepoznamenané časem, ale bylo tak úžasně čiré, že ani nové by se s ním nemohlo měřit (alespoň pokud se i ostatní části podobaly tomu právě očištěnému místu). Cosmo se jakoby bez zvláštního zájmu zeptal, za kolik by jej majitel prodal. Když ten pak zmínil sumu daleko přesahující jeho rozpočet, vrátil student zrcadlo zpět na původní místo.

„Myslíte, že za ně žádám příliš?“ zeptal se stařec. „Jestli žádáte příliš, to nevím,“ odvětil Cosmo, „ale určitě mnohem víc, než můžu zaplatit.“

Stařec přidržel lampu u chlapcovy tváře. „Líbíte se mi,“ řekl.

Takovou poklonu Cosmo opětovat nemohl. Naopak teď, když jej poprvé uviděl zblízka, pocítil podivný odpor smíšený s nejistotou, zda před ním stojí muž či žena.

„Jak se jmenujete?“ pokračoval stařec.

„Cosmo von Wehrstahl.“

„Ach tak! To jsem si mohl myslet. Úplný tatínek. Vašeho otce jsem dobře znal, mladý pane. V nějakém zapadlém koutě mého krámu se určitě ještě povalují staré věci s jeho znakem a monogramem. Jak už jsem řekl, líbíte se mi - dám vám to zrcadlo za čtvrtinu ceny. Ale pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“ zeptal se Cosmo. Ta nová čtvrtinová cena pro něj byla stále velmi vysoká, ale už si ji mohl dovolit přijmout. Navíc jeho touha po zrcadle od té chvíle, kdy se pro něj stalo nedostupným, nekonečně vzrostla. „Jde jen o to, že mi poskytnete předkupní právo, pokud byste se ho jednou chtěl zbavit.“

„Milerád,“ odpověděl Cosmo s úsměvem na rtech a dodal: „Tomu říkám rozumný návrh.“

„Přísaháte na svou čest?“ naléhal znovu prodejce. „Na mou čest,“ odvětil zákazník a obchod byl dojednán.

„Vezmu vám ho domů,“ nabídl se stařec ve chvíli, kdy bral Cosmo zrcadlo do rukou.

„To není třeba. Odnesu si ho sám,“ odpověděl. Nerad totiž komukoliv ukazoval místo, kde bydlí, tím méně

111$

by je pak ukázal tomuhle člověku, k němuž pociťoval vzrůstající nechuť.

„Jak je ctěná libost,“ odvětil stařec, a jakmile mu posvítil na cestu ven, zamručel si pro sebe: „Tak a prodáno - už pošesté! Uvidíme, co z toho tentokrát vzejde. Paní už toho určitě musí mít plné zuby.“ Cosmo svůj poklad opatrně odnesl domů. Přitom měl celou dobu nepříjemný pocit, že je někým sledován. Několikrát se i ohlédl, ale nespatřil nic, co by jeho podezření potvrdilo. Ulice byly ostatně plné lidí a příliš špatně osvětlené, než aby se dal špeh snadno načapat. Když potom bezpečně dorazil do pokoje, s úlevou svůj úlovek - těžký i pro jeho svaly - opřel o zeď, zapálil si dýmku a na pohovce snil až do rána.

Druhého dne se domů vrátil dřív než obvykle a pověsil zrcadlo nad krb na jednom konci svého dlouhého pokoje. Pak z něj pečlivě setřel prach, až zářilo jasně jako řeka zalitá sluncem. Nejvíce ho však zaujal záhadně vyřezávaný rám. Očistil jej štětečkem tak pečlivě, jak jen dovedl, a jal se jej kousek po kousku zkoumat v naději, že objeví náznak řezbářova záměru. Na nic zvláštního však nepřišel. Nakonec, už poněkud zklamaný a unavený, zvedl oči a chvíli zíral na odraz místnosti. Po chvíli polohlasem řekl: „Jak zvláštní věc je zrcadlo! A jaká úžasná souvztažnost panuje mezi ním a lidskou představivostí! Ten pokoj v odraze je můj pokoj, a přece není. Místnost, v níž žiji, se tu nejen zrcadlí, nýbrž má i jinou tvář, jako bych o ní četl ve své oblíbené knize. Opustila ji všechna všednost. Zrcadlo ji pozdvihlo ze světa faktů do říše umění. Zdála se mi předtím nudná a obyčejná a najednou ji pouhý odraz učinil zajímavou; tak jako se někdy na jevišti zdá pozoruhodné ztvárnění postavy, která by v běžném životě mohla být k uzoufání nudnou. Nevysvobozuje umění přirozený svět ze spárů našich znavených a přesycených smyslů? Nezachraňuje jej z pokořující nespravedlnosti, s níž na něj hledíme zprostřed svých úzkostlivých všednodenních životů? Nepůsobí umění na představivost, jež do jisté míry ukazuje přírodu,

112$

jaká skutečně je? Nezjevuje ji takovou, jak se dává poznat očím dítěte, které ve své prostotě a neohroženosti pravdivě zakouší každodennost plnou zázraků a bez nedůvěry se z ní raduje? Můj kostlivec - téměř se ho teď bojím; stojí tam v rohu tak nehybně a s očima otevřenýma pro to, co není vidět, jako strážní věž hledící přes všechno lidské hemžení do tichých krajin tam někde za. Přitom je to dál ta samá kostra, v níž znám každou kost a každý kloub. A má stará válečná sekera jako by jen čekala na to, až ji uchopí opancéřovaná ruka, která by s ní rozrazila helmu i lebku a pronikla až do neznáma ukrytého v hlavě. V té místnosti bych si přál žít, jen kdybych se do ní mohl dostat.“

Ještě ani neskončil svůj monolog a strnul úžasem: do pokoje, jak jej v zrcadle viděl, neslyšně a bez klepání vstoupila půvabná, bíle oděná žena. Vešla vznešeným krokem a přece zdráhavě a s obavami. Cosmo ji zprvu zahlédl jen zezadu, když pomalu kráčela k pohovce na druhém konci místnosti. Na ni si pak znaveně lehla a otočila se směrem k němu tváří nevýslovně krásnou, jež však zároveň nesla stopy trápení, nechuti a nesvobody. Chvíli se nedokázal ani hnout a jen na ni užasle zíral. Dokonce ani poté, co si zas uvědomil, že se může pohnout, nemohl sebrat odvahu, aby se otočil a podíval se jí přímo do tváře uprostřed skutečného pokoje, v němž stál. Když se přece jen s nesmírným vypětím vůle otočil a pohlédl směrem k pohovce, byla prázdná. Celý zmatený a vyděšený se obrátil zpět k zrcadlu v jeho odraze onu překrásnou dámu zas uviděl. Ležela tam se zavřenýma očima a zpoza víček jí stékaly dvě velké slzy. Zůstávala nehybná jako mrtvola a jen hruď se jí prudce zvedala silou vzlyků.

Cosmo neměl slov. Zachvátilo ho vzrušení, jaké umí ochromit mysl a vymazat i vzpomínky. Nedokázal se od zrcadla odtrhnout a dál na dámu upíral pohled, i když si byl zároveň palčivě vědom nezdvořilosti svého chování. Bál se, že žena každou chvíli otevře oči a spatří ho, jak na ni zírá. Brzy se mu však trochu ulevilo; její víčka se sice po chvíli zvedla a zprvu ne-113$

hybné oči se začaly malátně rozhlížet po místnosti, aby se trochu seznámily s okolím, avšak k němu nikdy nezabloudily. Zdálo se, že žena vidí pouze to, co je v zrcadle. Pokud ho tedy vůbec zpozorovala, mohla hledět jen na jeho záda, jimiž k ní v odraze nutně stál obrácený. Obě postavy v zrcadle se nemohly setkat tváří v tvář - snad jen, kdyby se Cosmo otočil směrem k ní ve skutečné místnosti. Ale vzhledem k tomu, že v té se ona nenacházela, usoudil, že i tehdy, pokud se podíval do příslušné části pokoje, v jehož odraze ležela, byl by pro ni buď zcela neviditelný, anebo by se jeho oči přinejmenším zdály být upřeny do neurčita, takže by setkání pohledů nemohlo navodit pocit duchovní blízkosti. Dáma pak v jednu chvíli zahlédla kostlivce a Cosmo si všiml, jak se zachvěla a zas zavřela oči. Už je znovu neotevřela a ve tváři se jí zračil odpor. Sám by byl ten protivný předmět hned odstranil, ale bál se, aby ji nepatřičným zdůrazněním své přítomnosti ještě více nevyděsil. Zůstal tedy stát a dál ji pozoroval. Zavřená víčka skrývala její oči jako vzácný poklad. Ustaraný pohled se jí však z tváře postupně vytratil a zanechal po sobě jen mlhavý smutek. Rysy se jí zklidnily a měla teď pokojný výraz. Z toho a také z pravidelnosti jejího dechu poznal, že spí. Teď si ji mohl bez rozpaků prohlédnout. Všiml si, že její postava - oděná v prostých bílých šatech - nijak nezaostává za krásou její tváře a že každý detail od pat až po prsty na rukou jen zdůrazňuje půvab celku. Její tělo spočívalo na pohovce s výrazem dokonalého klidu a uvolnění. Dlouho na ni tak hleděl, a teprve když se unavil, si vedle své nově nalezené svatyně sedl a jako člověk, co hlídá u lůžka nemocného, bezděčně sáhl po knize. Nebyl však schopen vnímat, co čte. Cosi, co se příčilo veškeré jeho dosavadní zkušenosti, mu ochromilo rozum a ten nyní spočíval bez hnutí neschopný úvah, ba ani vědomého úžasu. Zato představivost mu v duši probouzela jeden blažený sen za druhým. Netušil, jak dlouho tak mohl sedět. Nakonec se však přiměl, aby s bázní a chvěním znovu pohlé-

114$

dl do zrcadla. Byla pryč. Sklo teď jen věrně odráželo jeho pokoj a nic víc. Místnost vypadala jako zlatý prsten připravený o drahokam; jako noční nebe zbavené slávy hvězd. Paní si s sebou odnesla i všechnu neobvyklost pokoje v odraze, který teď nebyl o nic zvláštnější než ten skutečný. Když opadlo počáteční zklamání, začal se Cosmo utěšovat tím, že se kráska přece může vrátit a třeba hned příští večer ve stejnou hodinu. Usoudil, že ji znovu nesmí vystrašit ten odpudivý kostlivec a rozhodl se, že ho spolu s dalšími předměty podobně pochybného vzhledu schová do zákoutí u krbu, které se v zrcadle odrážet nemohlo. Poté, co svůj ubohý pokojík uklidil, jak nejlépe jen dovedl, se vydal hledat společnost nočního nebe a studeného větru, neboť tam, kde byl, déle zůstat nedokázal. Když se pak v utěšenějším stavu vrátil, nemohl se zprvu přimět, aby si lehl do postele. Pronásledoval ho pocit, že na ní leží ona a že by místo svou přítomností znesvětil. Nakonec v něm však zvítězila únava, padl na pohovku a spal až do rána.

Následujícího večera si stoupl před zrcadlo se srdcem tak bušícím, že stěží mohl dýchat, a plným němého očekávání. Místnost v odraze byla zas zahalena nachovým oparem, co oznamuje nadcházející soumrak. Všechny věci jako by spolu s Cosmem vyhlížely nádheru, jež překryje ubohou pozemskost závojem nebeské radosti. Pokoj se zachvěl s údery nedalekého kostelního zvonu ohlašujícího šestou hodinu a právě v tu chvíli vstoupila dovnitř ona a zas ulehla na pohovku. Chudák Cosmo při pohledu na svou bledou krásku bezmála omdlel blahem. Tak tedy přišla znovu! Pohled jí zabloudil do kouta, kde stál prve kostlivec, a když si všimla, že už tam není, na tváři jí probleskl náznak spokojenosti. Stále se zdálo, že trpí, avšak v jejím výrazu již nebyl takový neklid jako předchozí noci. Více se teď zajímala o věci kolem, a dokonce se zvídavě podívala i na několik záhadných přístrojů, co se tu a tam povalovaly po místnosti. Nakonec ji přece přemohla ospalost a znovu usnula. Cosmo se zařekl, že z ní

115$

tentokrát nespustí oči a bedlivě ji hlídal. Její úžasný klid však působil nakažlivě, takže brzy přišla dřímota i na něj. Trhl sebou teprve, když paní znovu vstala a aniž by otevřela oči - náměsíčným krokem opustila místnost.

Cosmo byl teď jako v sedmém nebi. Většina lidí má někde svůj skrytý poklad - lakomec měšec plný zlaťáků, sběratel oblíbený prsten, student vzácnou knihu, básník zamilované místo, milenec svou tajnou zásuvku a Cosmo měl zrcadlo a v něm půvabnou paní. Teď když po zkušenosti s kostlivcem věděl, že na ni věci v jejím okolí působí, získal jeho život nový cíl: rozhodl se, že holou místnost za zrcadlem přemění v budoár, jímž by žádná dáma nepohrdla. Za tím účelem však potřeboval nakoupit do svého pokoje nábytek a výzdobu. Byl sice chudý, ale nepostrádal dovednosti, jež by mu mohly potřebné příjmy zajistit. Až dosud žil raději ze své nízké renty, než aby si vydělával způsobem, jejž ve své pýše považoval za nehodný svého urozeného původu. Byl totiž nejlepším šermířem na univerzitě a teď se rozhodl, že začne dávat hodiny, a to každému, kdo mu za tu otravu bude ochoten dostatečně platit. Studenty jeho nabídka překvapila, nejeden ji však s radostí přijal. Brzy se jeho klientela neomezovala jen na bohatší spolužáky, ale zahrnovala i mladé šlechtice z Prahy a okolí. Když měl nakonec v rukou dostatečnou částku, pustil se do přestavby. Nejprve odklidil všechny své přístroje a podivnosti do skříně. Potom přesunul postel a různé nezbytnosti ke krbu a oddělil je od zbytku místnosti dvěma zdobenými přepážkami. Pak postavil na místo své postele dámskou pohovku. Každý den přidával další a další přepychové předměty, až pokoj skutečně proměnil v luxusní budoár.

Paní přicházela každý večer přibližně ve stejnou hodinu. Když prvně spatřila novou pohovku, nejdřív se trochu usmála, potom však její tvář zas celá posmutněla a z očí jí vyhrkly slzy. Lehla si a obličej zanořila do hedvábných polštářů, jako by se chtěla před vším schovat. Každé další změny v pokoji si však všíma—

116$

la. Přijímala je vždy s pousmáním, jako by věděla, že se o ni někdo stará, a byla za to vděčná. Ale ani to nedokázalo zahnat její trápení. Jednou když uléhala, jí padl pohled na několik obrazů, jež Cosmo zavěsil na zeď. Vstala a k jeho velkému potěšení si je začala s viditelnou radostí prohlížet. Brzy se jí však vrátil starý zarmoucený výraz a zas se skryla mezi polštáři. Nicméně postupem času vypadala stále vyrovnaněji; její tvář již nebyla tak ztrápená jako tehdy, když ji viděl poprvé, a někdy se v ní odrážela i naděje a pokoj. Jindy však opět přicházely okamžiky úzkostného neklidu smíšeného s lítostí.

A jak se zatím dařilo Cosmovi? Jak se u člověka jeho založení dalo čekat, zaujetí rozkvetlo v lásku a láska uzrála - anebo snad spíše uvadla - ve vášeň. Bohužel však miloval jen stín. Nemohl k ní přijít blíž, nemohl k ní mluvit, nemohl zaslechnout ani slovo ze sladkých rtů, které přitahovaly jeho toužebný pohled jako včelu miska s medem. Mnohokrát si již povzdechl: „Láskou k ní jistě zemřu.“ A zase se do zrcadla podíval a nezemřel, i když se mu zdálo, že mu srdce už už pukne pod vším tím náporem života a touhy. Čím víc pro ni dělal, tím více ji miloval. A i když ho zřejmě neviděla, přece se konejšil nadějí, že snad přece ví o tom neznámém, kdo by pro ni dal život. Utěšoval se také tím, že jsou možná rozděleni jen dočasně a že ona ho snad jednou uvidí a dá mu nějaké znamení, v němž nalezne klid. Říkal si: „Copak není pro dvě milující duše samo jejich vzájemné společenství vším? Vždyť tak mnozí, kdo se navzájem milují, nikdy nespatří druhého jinak než jako v zrcadle; myslí si, že ho znají, a přitom nikdy nepoznají jeho vnitřní život; nikdy nevstoupí do milované duše; a nakonec se musejí rozdělit, aniž by stačili získat víc než jen nejmlhavější povědomí o světě, na jehož kraji po celá léta postávali. Jen kdybych ji mohl oslovit a věděl, že mě slyší, víc už bych nechtěl.“ Jednou dokonce uvažoval nad tím, že namaluje na zeď obraz, jímž by na sebe paní upozornil, ale ač mu jinak nechybělo nadání, ruce se mu

117$

při pokusu záměr uskutečnit natolik třásly, že byl od plánu nucen upustit.

***

{„Ten, kdo žije, umírá; ten, kdo zemře, bude živ.“}

Když si tak jednoho večera svou vzácnou paní prohlížel, měl najednou pocit, že jí na tváři vidí stopy ostychu, jako by tušila, že na ni někdo upírá toužebné pohledy. Její rozpaky rostly, až nakonec od šíje přes tváře až po čelo celičká zčervenala. Cosmo téměř šílel touhou dostat se k ní blíž. Byla tentokrát oblečena do večerních šatů posetých zářivými diamanty. Oděv sice nemohl k její kráse nic přidat, ukázal ji však v jiném světle. Její půvab získal novou tvář. Pravá krása totiž nezná mezí. A jako duše přírody svůj půvab vtěluje do nekonečné řady forem a s každým tepem svého srdce se odívá do dalších a dalších podob, z nichž ani dvě nejsou stejné, tak i jednotlivá bytost může v měnících se podmínkách zjevit nádheru v nesčetných nových variacích. Diamanty, napůl skryté v jejích hustých vlasech, se blyštily jako hvězdy mezi bouřkovými mraky a náramky na jejích rukou odrážely všechny barvy duhy, kdykoliv jen pozvedla paže ke své rozpálené tváři. Její krása sama zářila nad všechny ozdoby. „Kdybych jí směl alespoň ruku políbit,“ pomyslel si Cosmo, „už bych si nežádal nic víc.“ Klamal však sám sebe - vášeň totiž nemá nikdy dost. Nevěděl ani, že existují dvě cesty z jejího zakletého příbytku. Najednou pak jako by ho něco zvenčí bodlo do srdce - ucítil v nitru bolest, která na sebe brzy vzala podobu jasné myšlenky: „Určitě musí mít někde milence. A teď se červená jen proto, že si vzpomněla na jeho slova. Já pro ni ani neexistuji. Potom, co odtud zmizí, celé dny a noci žije v jiném světě. Proč vůbec přichází a nutí mě, abych ji miloval tak, že ztrácím všechnu sílu a neodvažuji se na ni už ani pohlédnout?“ Podíval se na ni však zas a její tvář byla bílá jako lilie. Její výraz byl plný

118$

smutného soucitu, který jako by káral drahokamy za jejich jas; a oči se jí pomalu zaplavily slzami. Toho večera opustila pokoj dříve než jindy. Cosmo zůstal sám a připadal si najednou v nitru dutý a prázdný a dopadala na něj tíha celého světa. Následující noci paní nepřišla; bylo to poprvé od té doby, co se začala objevovat.

Cosmo se cítil mizerně. Od chvíle, kdy poprvé pomyslel na to, že může mít soka, nepoznal klid. Víc než kdy předtím toužil paní spatřit tváří v tvář. Namlouval si, že pak už by byl spokojen, byť by se tak potvrdily jeho nejhorší obavy; to by pak opustil Prahu a nalezl útěchu v nezakotveném životě, jaký bývá nadějí každého činorodého ducha v nesnázích. Prozatím jen s nevýslovnou úzkostí čekal na další noc a doufal, že se paní vrátí. Ani tentokrát však nepřišla; a on nyní skutečně onemocněl. Na poznámky svých spolužáků o tom, jak zuboženě vypadá, odpověděl tím, že přestal chodit na přednášky. Vyhýbal se setkáním. O nic se nezajímal. Nebe s velkým slunečním kotoučem mu bylo jen bezcitnou vyprahlou pouští. Lidé v ulicích mu připadali jako loutky bez vnitřní hnací síly, prosté čehokoliv, čím by ho mohly zaujmout. Ona - jedině ona a nic jiného - byla jeho vesmírem, vodou života, vtěleným dobrem. Celých šest večerů se neukázala. Nechť jsou stravující vášeň a horečka, která mu postupně zatemňovala rozum, omluvou pro rozhodnutí, k němuž se tehdy dobral a jež se jal uvádět v skutek.

Dovtípil se, že dámu musejí do zrcadla přivádět nějaké čáry a rozhodl se, že prakticky zúročí znalosti oboru, jemuž se dosud věnoval jen ze zvědavosti. „Pokud to bylo zaklínadlo,“ řekl si, „co ji přimělo do zrcadla přijít (a ona se u mě tehdy poprvé zjevila proti své vůli), pak by ji nějaké silnější kouzlo mohlo přinutit, aby živá a skutečná přišla sem ke mně - obzvláště v případě, že se tu znovu ukáže její zrcadlový odraz. Pokud jí tím ublížím, ať je láska mou obhájkyní. Chci jen slyšet rozsudek z jejích vlastních úst.“ Po celou dobu ani nezapochyboval, že se jednalo o skutečnou

119$

ženu; nebo přesněji, že někde existuje žena, jejímž odrazem je ta v kouzelném zrcadle.

Otevřel tajnou zásuvku a vytáhl z ní své magické knihy. Pak si rozsvítil lampu a četl a dělal si poznámky od půlnoci až do tří hodin do rána. Postupoval tak tři noci po sobě; potom vrátil knihy na místo a další noc strávil obstaráváním látek nutných k zaklínání. Takové nebývají snadno k sehnání. Jména přísad potřebných k úspěchu milostných kouzel a zaříkadel není záhodno ani vyslovit a Cosmo si dokázal užití těchto prostředků pro svou milou obhájit jen s ohledem na svůj hořký cíl. Nakonec se mu podařilo sehnat vše, co bylo třeba, a další noci už byl připraven tu zakázanou, tyranskou moc použít.

Vyklidil střed místnosti; postavil se tam a nakreslil kolem sebe červený kruh, do nějž ze čtyř stran vepsal mystická znamení a čísla, co byla všechna násobkem sedmi nebo devíti. Pak si ještě ověřil, že v načrtnutém obrazci není ani ta nejmenší trhlina, a vstal. Když se zdvihal, kostelní hodiny zrovna ohlásily sedmou a do pokoje v zrcadle vstoupila dáma - stejně pomalým, zdráhavým a přitom vznešeným krokem jako poprvé. Cosmo se zachvěl. A když se otočila a on spatřil, jak je její tvář znavená a bledá, poznamenaná nemocí nebo starostmi, zatočila se mu hlava a měl pocit, že nesmí dál pokračovat. Jak však hleděl na tu postavu a tvář, co měla v moci jeho duši a připravila ji o všechny jiné radosti a strasti, přepadla ho zas nesnesitelná touha mluvit s ní, vědět, že ho slyší, a slyšet v odpověď alespoň jedno její slovo. Znovu se tedy přichystal k zaklínání. Opatrně vystoupil z kruhu a postavil do jeho středu malý koš na oheň. Zapálil v něm dřevěné uhlí, a zatímco se rozhořívalo, otevřel okno, posadil se k němu a vyčkával.

Byl dusný večer, z nějž už dýchala blízkost hromobití. Cítil se omámen pocitem vznešené tísně. Celá obloha jako by najednou ztěžkla a stlačovala vzduch pod sebou. Od nafialovělého obzoru dovnitř otevřeným oknem pronikaly vůně vzdálených polí, které ani

120$

všechny výpary města nedokázaly překrýt. Uhlí se brzy rozpálilo. Cosmo na ně vhodil kadidlo a další předem připravené látky, pak znovu vstoupil do kruhu a zahleděl se do zrcadla. S pohledem upřeným na tvář své paní se pustil do opakování mocného zaklínadla. Hlas se mu jen chvěl. Po chvilce dáma zbledla, potom se jí krev jako rudá přílivová vlna vrátila do tváře, již hned skryla do dlaní. Přistoupil k ještě účinnějšímu zaříkávám. Paní vstala a začala neklidně přecházet po místnosti. Použil další kouzlo a její pohled jako by teď hledal něco, na čem má spočinout. Zdálo se, že najednou svého zaříkávače uviděla; její široce otevřené oči se na něj upřely a pak pomalu a jaksi neochotně přistoupila ke své straně zrcadla, jako by ji jeho pohled uhranul. Cosmo ji ještě nikdy nespatřil tak zblízka. Teď alespoň hleděli jeden druhému do očí. Jen tak docela nerozuměl výrazu v těch jejích. Byla v nich něžná, avšak naléhavá prosba a ještě něco, co si nedovedl vyložit. Srdce mu bušilo až v krku, ale nedopustil, aby ho pohnutí či radost odvrátily od díla. S pohledem dál upřeným na její tvář vyslovil to nejsilnější kouzlo, jaké znal. V tu chvíli se paní otočila a dveřmi v místnosti na odraze odešla. O chvilku později vstoupila skutečná a živá do jeho pokoje. Cosmo zapomněl na všechnu opatrnost, vystoupil z kruhu a padl jí u nohou na kolena. Tak tu tedy stála, paní jeho roztoužených vidin, ve světle magického ohně uprostřed bouřlivého soumraku.

„Proč jsi mě přinutil sem jít samotnou deštivými ulicemi?“ zeptala se rozechvělým hlasem.

„Protože láskou k vám umírám. Ale přivedl jsem vás jen ze zrcadla.“

„Ach, to zrcadlo!“ pohlédla na ně a zatřásla se. „Dokud je na světě, jsem pouhou otrokyní. Nemysli si však, že mě sem přivedla moc tvých kouzel. Byla to tvá touha mě vidět, která tak dlouho bušila na bránu mého srdce, až jsem musela ustoupit.“ „Takže mě tedy můžete milovat?“ zeptal se Cosmo hlasem tichým jako smrt, skoro oněmělý vzrušením.

121$

„To nevím,“ odvětila smutně. „Nedokážu to povědět, dokud jsem v područí všech těch kouzel. Chtěla bych položit hlavu do tvého klína a plakat až k smrti. Nevím… myslím, že mě miluješ, ale…“

Cosmo se postavil.

„Miluji vás jako… ne, nevím, jako co, protože od té doby, co miluji vás, již nic jiného není.“

Vzal ji za ruku; ona ji stáhla.

„Ne, raději se mě nedotýkej; jsem v tvé moci, a proto nemohu.“

Rozplakala se. A teď pro změnu zase ona padla k jeho nohám a řekla:

„Cosmo, pokud mě miluješ, vysvoboď mě - dokonce i od sebe. Rozbij to zrcadlo.“

„A pak vás budu mít skutečnou?“

„Nevím, nechci tě klamat. Možná se pak už nikdy

nepotkáme.“

V Cosmově nitru se rozpoutal divoký boj. Měl ji teď ve své moci. A ona k němu přinejmenším nechovala odpor. Mohl by ji vídat, kdykoli by se mu zachtělo. Rozbít zrcadlo - to by znamenalo roztříštit vlastní život, vykázat jedinou slávu, jež mu náležela, za hranice světa. Copak by se nestala skutečnost pouhým vězením, pokud by rozbil okno, které z ní hledělo do ráje? Jeho láska dosud nebyla ryzí, a proto otálel. Paní se dala do pláče a znovu si stoupla. „Ach! Nemiluje mě; nemiluje mě ani tak jako já jeho. A přece, běda, záleží mi víc na jeho lásce než na svobodě, kterou žádám.“

„Ne, nebudu už otálet,“ zvolal pak Cosmo a vrhl se do rohu po svém těžkém meči.

Mezitím se setmělo a jen planoucí uhlíky naplňovaly místnost červenou září. Cosmo se chopil kovové pochvy meče a postavil se před zrcadlo. Když se však napřáhl, aby do něj těžkou rukojetí udeřil, čepel se mu vysmekla z pochvy a rukojeť zasáhla jen zeď nad zrcadlem. V tu chvíli zaslechl jakoby silné prásknutí hromu přímo ve vedlejší místnosti, a než se zmohl k další ráně, padl v bezvědomí na zem. Když se znovu

122$

vzpamatoval, zjistil, že paní i zrcadlo jsou pryč. Další týdny pak proležel v horečkách na lůžku.

Jakmile byl zas schopen přemýšlení, začal uvažovat, co se asi mohlo se zrcadlem stát. Co se týče paní, doufal, že tak jako přišla, našla i cestu zpět; větší starosti mu teď dělalo zrcadlo, neboť právě ono spojovalo jejich osudy. Ihned vyloučil možnost, že by ho sama odnesla pryč. I pokud by nebylo pevně připevněno ke zdi, muselo by pro ni být příliš těžké. Potom si vzpomněl na ten hrom a pomyslel si, že to možná nebyl úder blesku, co ho omráčilo, ale nějaká jiná rána. Napadlo ho, že se třeba vystavil pomstě zlých duchů, když opustil bezpečí magického kruhu, anebo se snad zrcadlo tím či oním způsobem dostalo zpět do rukou předchozího vlastníka a teď už je - hrůza pomyslet - znovu prodané a paní v moci jiného muže. Ten s ní nemusel zacházet o nic hůře než on, Cosma však ta skutečnost přece trápila a donekonečna proklínal svou nerozhodnost, kvůli níž nerozbil zrcadlo hned. Samotná myšlenka, že žena, již miluje a která ho prosila o svobodu, má být nějakému muži dál vydána na milost nebo přinejmenším vystavena jeho pohledům, přiváděla váhavého milence k šílenství. Netrpělivá touha po zdraví jen oddálila jeho uzdravení. Posléze byl však přece schopen vyjít zase na ulici. Nejprve zamířil ke starému vetešníkovi. Rozhlížel se tam a předstíral, že hledá něco jiného. Výsměšný škleb ve starcově tváři nicméně prozrazoval, že o věci všechno ví; ale Cosmo zrcadlo nikde v obchodě nezahlédl a ze starce žádné poznatky o jeho osudu nevypáčil. Ten se totiž naoko velmi divil, že zrcadlo bylo ukradeno, přitom se však nijak zvlášť nesnažil zakrýt předstíranost svého údivu. Cosmo, plný skrývaných obav, potom dál hledal, kde mohl, ale bezvýsledně. Přímé otázky samozřejmě klást nemohl, měl však uši nastražené a čekal na sebemenší stopu, která by hledání obrátila správným směrem. Nikdy nevyšel ven bez těžkého železného kladívka, jímž by mohl zrcadlo roztříštit hned v první blažený okamžik, kdy by je zahlédl. To,

123$

zda svou paní znovu uvidí, bylo nyní docela podružné, mnohem méně důležité než její svoboda. Toulal se tak sem a tam, ztrhaný a bledý jako nějaký úzkostlivý duch. V nitru ho sžírala myšlenka na její utrpení a na vlastní vinu.

Jednoho večera se připojil k velké společnosti, jež se sešla v jednom z nejvýznačnějších domů ve městě. Přijímal teď totiž každé pozvání, aby nepromarnil ani tu nejmenší příležitost zjistit cokoliv, co by mu mohlo pomoci v pátrání. Procházel se tam mezi lidmi a v naději na nějaké zázračné odhalení naslouchal každému zbloudilému slovu. Dostal se tak i ke skupince žen, jež si tiše povídaly v rohu. Jedna řekla druhé: „Už jste slyšela o té podivné nemoci princezny von Hohenweiss?“

„Slyšela. Už tak chudák strádá víc než rok. Že zrovna taková jemná duše musí tak strašně trpět. Před pár týdny už jí bylo lépe, ale teď v posledních dnech se staré záchvaty zase vrátily a daří se jí hůř než jindy. Je to úplně nepochopitelný příběh.“

„Její nemoc je snad spojena s nějakým příběhem?“ „Zaslechla jsem jenom nejasné zvěsti, ale říká se, že asi před osmnácti měsíci urazila jednu stařenu, která byla do té doby důvěrnicí v jejich rodině - potom však začala princezně vyhrožovat a nakonec zmizela. Brzy nato se u ní objevila ta zvláštní nemoc. Ale nejpodivnější na tom všem je souvislost se starým zrcadlem, které se tou dobou také ztratilo. Dříve viselo v princeznině šatně a často před ním stávala…“

V tu chvíli žena ztišila hlas a Cosmo, i když celý rozechvělý napínal uši, neslyšel už ani slovo. Třásl se příliš, než aby dokázal dámy oslovit, a beztak věděl, že by ani nebylo rozumné vystavit se jejich zvědavosti. Princeznino jméno dobře znal, nikdy ji však neviděl pokud to tedy nebyla ona, čímž si teď byl téměř jist, kdo před ním oné hrozné noci klečel. Teď se jen bál, že upoutá nežádoucí pozornost - slabé zdraví mu ani nedovolovalo, aby předstíral klid. Rychle se tedy mezi lidmi protlačil na vzduch a zamířil domů. Měl radost,

124$

že alespoň ví, kde jeho paní bydlí, i když mu ani nepřišlo na mysl, aby k ní otevřeně přišel, i pokud by ji snad mohl zachránit z nenáviděného područí. Nyní také doufal, že když se toho tak nečekaně dozvěděl tolik, třeba se k němu brzy donese i ta zbývající, důležitější část příběhu.

***

„Neviděl jsi někdy poslední dobou Steinwalda?“

„Ne, už se delší dobu neukázal. S rapírem se mi teď téměř vyrovná a asi si myslí, že už další lekce nepotřebuje.“

„Zajímalo by mě, co s ním je. Moc rád bych ho viděl. Naposledy jsem ho potkal, když šel z toho starého vetešnictví - z toho, kde jsme se spolu byli podívat na to brnění, jestli pamatuješ. A to už jsou dva týdny.“ Tahle stopa Cosmovi stačila. Von Steinwald byl muž s vlivem u dvora, známý svou bezohledností a prudkostí svých vášní. Představa, že by mělo zrcadlo být v jeho rukou, znamenala pro Cosma peklo. Avšak ukvapeným chováním by teď nic nezmohl. Potřeboval najít příležitost, aby mohl rozbít to osudné sklo; a k tomu byl třeba čas. Hlavou se mu honily různé nápady, nedokázal se však pro žádný pevně rozhodnout. Nakonec, když jednoho večera procházel kolem von Steinwaldova domu, zahlédl v oknech více světla než obvykle. Brzy si pak všiml, že se na místě začíná scházet urozená společnost. Nato spěchal domů a převlékl se do svých nejlepších šatů v naději, že se mezi hosty ztratí; o čemž ostatně u člověka jeho vystupování nemohlo být pochyb.

***

V jiné části města, v tiché vznešené komnatě ležela na posteli postava podobná víc mramorové soše než žijící ženě. Rty měla stisknuté, víčka zavřená a ve tváři mrazivý půvab smrti. Dlouhé bílé ruce se jí křížily na prsou a ani nejmenší postřehnutelná známka dýchání nerušila jejich odpočinek. Vedle mrtvých mluvívají lidé

125$

šeptem - jako by snad zvuk živého hlasu mohl hloubku takového spánku narušit. Podobně tiše — s hlasy plnými potlačovaného smutku - spolu rozmlouvaly také dvě ženy sedící u její postele, i když ona zjevně nic slyšet nemohla.

„Už tak leží alespoň hodinu.“

„Bojím se, že už to dlouho nevydrží.“

„Jak za ty poslední týdny zhubla! Kdyby se alespoň probudila a řekla, co ji trápí, to už by se jí nějak dalo pomoci. Myslím, že v těch svých mdlobách mívá nějaké vidiny, ale když je vzhůru, nic ji nedokáže přimět, aby se o nich zmínila.“

„A nemluví někdy aspoň ze spánku?“

„Nikdy jsem ji mluvit neslyšela; prý však občas chodívá jako náměsíčná a jednou takhle vyděsila celý dům, když zmizela na celou hodinu a vrátila se potom celá zmoklá a téměř mrtvá samou hrůzou a vyčerpáním. Ale ani pak neřekla nic o tom, co se stalo.“

V tu chvíli se zpoza jejích dosud nehybných rtů ozvalo stěží slyšitelné zašeptání, jež obě ženy polekalo. Nakonec její ústa po dalších neúspěšných pokusech promluvit vyhrkla: „Cosmo!“ Zůstala pak ležet jako předtím. Po chvíli však vykřikla, zvedla se z lůžka, protáhla se a s rozzářeným pohledem řekla: „Jsem volná! Volná! Děkuji ti!“ Potom padla zpět do peřin a chvíli tiše vzlykala. Nato vstala a začala rychle přecházet sem a tam po místnosti s výrazem, v němž se mísila radost s úzkostí. Nakonec se otočila ke svým dosud bez hnutí sedícím služebnicím: „Rychle, Lízo, kde mám plášť a kapuci!“ Pak tišším hlasem dodala: „Musím jít za ním. Pospěš si, Lízo! Můžeš mě doprovodit, jestli chceš.“

Za chvilku už byly na ulici a spěchaly k jednomu z mostů přes Vltavu. Měsíc byl skoro v nadhlavníku a ulice téměř prázdné. Princezna svou služku brzy předběhla; a než ta k mostu vůbec dorazila, sama byla už v půlce.

„Jste volná, paní? Zničil jsem zrcadlo. Jste volná?“ Ta slova se ozvala někde nedaleko ní. Otočila se a ve

126$

stinném zákoutí spatřila Cosma, jak se opírá o zeď. Byl krásně ustrojený, ale tvář měl bledou a celý se chvěl.

„Cosmo! Jsem volná… a navěky tvá služebnice! Právě jsem šla za tebou.“

„A já za vámi - to smrt mi dodala odvahy; ale dál už nemůžu. Odčinil jsem svou vinu? Miluji vás alespoň trochu… opravdově?“

„Ach, Cosmo, teď už vím, že mě miluješ. Ale co znamenají ta slova o smrti?“

Už neodpověděl. Rukou si svíral bok, a když se podívala lépe, všimla si, že se mu mezi prsty řine krev. Vrhla se mu s hořkým pláčem kolem ramen.

Když přišla Líza, nalezla svou paní, jak klečí nad studentovou mrtvolně bledou tváří, jež se v přízračných paprscích měsíce dál tiše usmívala.

Dál už se těmi podivuhodnými knihami nebudu zabývat, i když bych mohl vyprávět ještě mnohé z jejich příběhů a snad bych mlhavě dokázal přetlumočit i některé z hlubokých myšlenek, jaké se v nich nalézaly. Mnohé dny jsem trávil od parného poledne až do půlnoci v té veliké síni pohřbený a zase probouzený k životu v těch starých svazcích. Má duše se nadýchala vůní z jejich netlejících listů a něco z nich si odnesla s sebou. V časech zaslouženého a snad i nutného trápení mi pak ozvuky toho, co jsem tam přečetl, často dodaly nenadálé útěchy; což nebylo marné, jakkoliv planý se tento způsob povzbuzení může sám o sobě zdát.

127$

«XIV»

{„Vaši galerii jsme si prošli ne bez zalíbení v mnoha

pozoruhodnostech; nespatřili jsme však to, na co se má

dcera přišla podívat - sochu své matky. “}

Zimní pohádka

Přišlo mi zvláštní, že jsem za celou dobu v pohádkovém paláci nezaslechl hudbu. Byl jsem přesvědčen, že chyba je v mém sluchu, dosud příliš hrubém, než aby dokázal dostatečně jemně vnímat působení tajemných záchvěvů, co způsobují zvuk. Nejednou, když mě míjely a náhle zase mizely ty nemnohé postavy, které jsem tu mohl zahlédnout, se mi zdálo, že kráčejí do rytmu hudby; jen několikrát jsem letmo zaslechl pár podivuhodných tónů přicházejících neznámo odkud. Nikdy nezůstaly znít tak dlouho, abych si mohl být jist, že je opravdu slyším tělesnými smysly. Přesto na mě však zvláštním způsobem působily - přiváděly mě k slzám, za něž jsem se tu naštěstí nemusel před nikým stydět, anebo do stavu jakéhosi tichého, blaženého vytržení, které se vytratilo tak rychle, jako přišlo, a vždy mě zanechalo zesláblého a prahnoucího touhou slyšet víc.

Večer před tím, než by to byl týden od mého příchodu do paláce, jsem se procházel osvětlenými chodbami a arkádami, až jsem náhodou skrz dveře, co se za mnou samy zavřely, nalezl cestu do veliké síně. Zalévalo ji tlumené karmínové světlo, díky němuž jsem mohl spatřit úzké černé pilíře vysoko se zdvihající podél zdí z bílého mramoru a na vrcholu se rozbíhající do množství oblouků, co podpíraly klenbu - též mramorovou vytvářejíce složitou černobílou síť připomínající žilkování na vysušeném listu. Podlaha byla černá. Na obou stranách mezi některými dvojicemi pilířů visely bohatě nařasené rudé závěsy ze silného hedvábí a za každým zářilo prudké světlo, které pronikalo až

129$

do síně a osvětlovalo ji. Celé místo bylo prodchnuto zvláštní příjemnou vůní. Jakmile jsem sem vstoupil, vrátila se mi dřívější inspirace a silně jsem zatoužil zpívat. Bylo to spíše, jako by někdo druhý zpíval píseň v mé duši a ona teď chtěla být vtělena do mého dechu a zaznít z mých rtů. Zůstal jsem však mlčet. Na druhém konci síně jsem si pak všiml červeného křesla či spíše trůnu, jenž stál vedle bílého mramorového stolu. Zřejmě přemožen zdejší omamnou vůní a rudým světlem a veden silou vlastního pohnutí jsem šel přímo k trůnu, posadil se na něj a nechal se unášet sledem nevýslovně krásných obrazů, co se mi samy často až příliš neodbytně - v duchu míhaly před očima. Musel jsem tam sedět celé hodiny, než se mi vrátilo jasné vědomí a já si všiml, že rudé světlo zatím pohaslo, a ucítil závan chladivého větru na čele. Vstal jsem a nejistým krokem síň opustil. Nakonec jsem se s obtížemi dopotácel do pokoje. Cestou mě napadlo, že něco podobného jsem dosud zažil jen v mramorové jeskyni těsně před tím, než jsem probudil spící paní. Do téhle síně jsem pak chodíval každé ráno. Někdy jsem si jen sedl na židli a sladce snil, někdy se zas procházel po černé podlaze sem a tam. Během takové procházky se mi často v hlavě odehrálo celé drama, anebo dlouhý epos. Jindy jsem si troufl zazpívat i píseň, ač mě přitom provázel svíravý strach, sám nevím z čeho. Byl jsem překvapen krásou vlastního hlasu, jak se rozléhal širokým prostorem a vlnil se jako had vzhůru podél zdí až ke střeše této úchvatné koncertní síně. Samy od sebe se ve mně rodily kouzelné verše a samy jako by se k vlastním melodiím i zpívaly, aniž by vyžadovaly hudební doprovod. Vždy, když jsem uprostřed této zpěvné nálady na chvilku s písní ustal, měl jsem dojem, že z dálky slyším kroky skrytých tanečníků a že je to rytmus téže neslyšené hudby, co řídí mé verše i jejich pohyby. Také se mi zdálo, že by mi stačilo tanec jen zahlédnout, abych ze spletitosti kroků pochopil smysl celé té hudby, na jejíchž vlnách se tanečníci vznášeli.

130$

Nakonec mě jednoho večera, kdy jsem zase měl pocit, že se někde blízko tančí, napadlo zdvihnout jeden z těch rudých závěsů a podívat se, zda se za ním neskrývá nějaké jiné tajemství, které by vrhlo alespoň trochu světla na to nynější. V této své naději jsem nebyl zcela zklamán. Přistoupil jsem k jedné z úchvatných drapérií, poodhrnul ji a nahlédl dovnitř. Spatřil jsem veliké rudé světlo kulovitého tvaru zavěšené vysoko uprostřed síně, která mohla být větší i menší než ta, kde jsem právě stál - její rozměry se totiž vzhledem k černé barvě podlahy, stropu i stěny nedaly snadno odhadnout. Klenbu podpíraly tytéž pilíře rozbíhající se nahoře paprsčitě do řady oblouků tak jako v hlavní síni, na rozdíl od tamních však tyto byly tmavě červené. Nejvíce mě ale zaujalo množství mramorových soch, které celou místnost vyplňovaly a z nichž každá měla jiný tvar a postoj. Stály tu roztroušeny na podstavcích z té nejčernější černi zalité rudým, světlem veliké lampy. Okolo ní se také leskla zlatá písmena, dobře viditelná až z místa, kde jsem stál. Dávala dohromady nápis:

„NEDOTÝKAT SE!“

Nic z toho, co jsem viděl, však nedávalo odpověď na otázku, odkud se vzal zvuk tanečního reje, který teď ostatně zcela ustal. Toho večera jsem byl zesláblý a unavený, a do místnosti jsem tedy nevstoupil - pln velkých očekávání jsem si však řekl, že tak brzy učiním. Během následující noci jsem se procházel tak jako během té předchozí. Hlavu jsem měl plnou obrazů a písní, takže mě dlouho ani nenapadlo podívat se znovu za závěs, jejž jsem včera zdvihl. Když jsem na to znovu pomyslel, byl jsem zrovna pár kroků od toho místa. V tu samou chvíli jsem si též uvědomil, že ke mně už nějaký čas doléhá zvuk tance. Rychle jsem přistoupil k závěsu, zdvihl jej a vstoupil do černé síně. Přivítalo mě mrtvolné ticho. Byl bych z toho mohl usoudit, že zvuk zřejmě přicházel z nějaké jiné, vzdále-131$

nější místnosti, což by bylo docela přirozené vysvětlení; na sochách se mi však dál cosi nezdálo. Všechny sice stály dokonale nehybně na svém černém podstavci, přece však měly výraz, jako by se právě přestaly hýbat. V jejich klidu bylo cosi, co nijak nepřipomínalo tisíciletou mlčenlivost mramoru. Vzduch kolem nich jako by se ještě trochu chvěl, jako by dosud tak docela nepřestal vířit. Měl jsem tušení, že postavy o mém příchodu věděly předem a až na poslední chvíli vyměnily živou radost z tance za záhrobní ticho osamělých podstavců. Vrátil jsem se zpět do prostřední síně a zkusil se podívat za závěs na její protější straně. I tam bylo všechno podobné, jen jednotlivé sochy se lišily a byly jinak uspořádány. Tyto na mě navíc nezanechaly dojem právě zastaveného pohybu, jaký jsem měl v předchozí místnosti. Brzy jsem zjistil, že se podobná síň s podobným světlem i osazenstvem skrývá za každým z těch rudých závěsů.

Následující noci jsem už nenechal svou mysl svést hrou vnitřních obrazů a namísto toho jsem se tiše přikradl až k nejzazšímu závěsu, odkud se už dříve zdál přicházet zvuk tance. Poodhrnul jsem ho ze strany, jak nejrychleji jsem dovedl, ale veliká síň mě přivítala zas jen hrobovým tichem. Vstoupil jsem dovnitř a prošel až na druhý konec. Ukázalo se, že je zde místnost protnuta kruhovou chodbou, oddělenou od ní jen dvěma řadami červených sloupů. Chodba byla kromě červených výklenků se sochami po stranách celá černá a propojovala všechny boční sály na jejich vzdálenějším konci. Tyto místnosti se, jak jsem zjistil, rozbíhaly dokola kolem ústřední bílé síně, a kruhová chodba tedy tvořila jejich obvod. Prošel jsem ji dokola a do každého sálu nahlédl - celkem jich bylo dvanáct, všechny zbudované podobně, osazené však velmi rozdílnými sochami starodávného i moderního vzhledu. Tento průzkum mě znavil natolik, že jsem zas zatoužil po odpočinku, a vrátil se tedy zpět do svého pokoje.

V noci se mi zdálo, že se procházím poblíž jednoho z těch závěsů. Popadla mě touha vstoupit a hned jsem

132$

se vrhl dovnitř. Tentokrát - alespoň takto ve snu jsem byl na postavy příliš rychlý. Všechny sochy jsem zastihl v pohybu a nebyly už více sochami, ale muži a ženami. Nejúchvatnější postavy, jaké kdy stvořila sochařova ruka, se tu věnovaly spletitému tanci. Prošel jsem mezi nimi na druhý konec místnosti a málem se probudil samým překvapením, když jsem tam spatřil ji - svou paní z jeskyně, svou mramorovou krásku, již má píseň předtím vyvedla z hrobu… nebo to snad byla její kolébka? Netančila jako ostatní, nebyla obdařená životem, ale stála strnulá, zakletá v kameni na svém černém podstavci vlevo na samém konci síně. Zatímco jsem na ni strnulý úžasem hleděl, snesl se z výšky temný stín a jako opona v divadle mi ji postupně zakryl před očima. S hrůzou jsem si uvědomil, že je to zřejmě můj ztracený běs, jehož jsem už celé dny nespatřil. S přidušeným výkřikem jsem se ze snu probudil. Následujícího večera jsem se samozřejmě vydal na průzkum jednotlivých síní (nevěda, do které mě to včerejší noci můj sen zavedl) a doufal jsem, že se má noční vidina ukáže být pravdivou a někde na černém podstavci skutečně naleznu svou mramorovou paní. Když jsem dospěl do desáté místnosti, zdálo se mi, že poznávám některé z těch postav, které jsem ve snu viděl tančit. A v levém zadním rohu jsem ke svému překvapení nalezl prázdný podstavec - byl to za celou dobu jediný takový. Stál na takovém místě jako ten, na němž se mi v noci zjevila bílá dáma. Srdce se mi divoce rozbušilo nadějí.

„Možná,“ řekl jsem si, „se potvrdí i další část mého snu, a jestli se mi podaří přistihnout okolní postavy při tanci, naleznu na podstavci i svou mramorovou královnu. A jestli jí mé písně předtím, když ležela v alabastrovém vězení, dokázaly dát život, tím spíše by ji mohly probudit a rozhýbat teď, pokud nebude přímo tančit s ostatními.”

Otázkou zůstávalo, jak tanečníky překvapit. Zjistil jsem, že předem promyšlené pokusy o nečekaný vstup do místnosti k ničemu nevedou, ať už se snažím být

133$

seberychlejší. Ve snu se mi podařilo dostat se dovnitř tak, že jsem bez meškání odpověděl na náhlé vnitřní hnutí. Zřejmě jen tato cesta mohla vést ke kýženému výsledku - bude třeba, abych se při procházení hlavní síně zaobíral v duchu jinými myšlenkami a počkal, až mě nehledaný podnět pobídne vstoupit zrovna tehdy, když budu poblíž některého z rudých závěsů. Doufal jsem přitom, že pokud se ve správný okamžik dostanu do jedné místnosti, budu mít přístup i do těch ostatních - už vzhledem k té chodbě, která je všechny spojuje. Nechtěl jsem podkopávat svou naději hypotézou, že by mě ta nehledaná touha musela popadnout přesně u vstupu do desáté síně.

Navzdory tomu, že jsem se snažil oddávat jiným představám, přicházely ke mně myšlenky na odhrnutí závěsu zprvu tak často, téměř neustále, že naprosto nebylo možné tanečníky překvapit. Čím více jsem se však snažil, tím méně se taková hnutí objevovala, až jsem nakonec dvakrát nebo třikrát - vždy po dlouhé době — dosáhl toho, že jsem zatoužil vstoupit skutečně nečekaně, bohužel na špatném místě. Přesto mi i malý úspěch dodal sil, abych pokračoval. Jednou se určitě budu ve správnou chvíli nacházet před jedním ze závěsů.

Nakonec se souhra správného popudu se správným okamžikem podařila a já náhle vtrhl do deváté síně. Byla plná nádherných tančících postav. Celý prostor se vlnil a chvěl složitou hrou tanečních pohybů. Ta s mým vstupem na chvíli ustala - tanečníci se už už vraceli na své podstavce, jakmile však seznali, že jsou odhaleni, vrátili se hned ke svému zaměstnání (jejich činnost byla natolik vážná, že si takové označení zasloužila) a víc už si mě nevšímali. Nějaký čas mi trvalo, než jsem se rejem prodral na druhý konec místnosti. Odtud jsem zamířil do vedlejší, desáté síně a brzy dorazil až na místo, neboť chodba byla poměrně prázdná. I když se ukázalo, že mi ani zdejší tanečníci po jistém prvotním zmatku nevěnují pozornost, přece mě zdrtilo zjištění, že vyhlížený podstavec je prázdný i nadále.

134$

Přitom jsem cítil, že má paní je blízko. A když jsem se na prázdné místo znovu podíval, zdálo se mi, že v matném náznaku vidím obrysy bílých nohou skrytých za záhybem látky. Ani oděv ani zahalující stín jsem nespatřil. Vzpomněl jsem si však na to, jak v mém snu sestoupil shůry stín. Teď mi tedy nezbývalo než doufat v moc písní - pokud dokázaly přemoci alabastr, třeba podobně přemohou i to, co mou krásku zahaluje zde, i pokud je to snad ten běs, který svou temnotou zastínil celý můj život.

135$

«XV»

{Alexandr: Kdy dokončíš portrét Campaspé?

Apelles: Nikdy, protože v dokonalé kráse je vždy něco,

na co umění nedosáhne.}

LYLY: Campaspé

Jakou píseň jsem teď měl zazpívat své Isidě, abych zdvihl její závoj, pokud to skutečně byla ona, jež tu stála zahalená přede mnou? Rychle jsem se vrátil do bílé síně snů a nic přitom nedbal o nesčetné krásné postavy, jež mi překážely v cestě. Míhaly se mi před očima, má mysl však byla upřená k tomu, co není vidět. Dlouho jsem se pak procházel v tichu té velké místnosti, ale žádná píseň nepřišla. Má duše nebyla dostatečně ztišená. Jedině ve tmě a tichu noci duše totiž sestupují hvězdy z nebeské říše hudby do nižších sfér a osvěcují připravenou mysl svou září. Úsilí tu nebylo k ničemu. Pokud píseň nepřišla sama, nemohla být nalezena.

Následující noci bylo všechno stejné. Procházel jsem se sám rudým příšeřím tiché síně a stejně osaměle se toulala i má duše síněmi myšlení. Nakonec jsem vstoupil do jednoho z těch sálů se sochami. Tanec právě začal a mě potěšilo, když jsem zjistil, že si mě tanečníci nevšímají. Šel jsem přímo ke svému posvátnému koutu a nalezl tam podstavec přesně tak, jak jsem ho včera zanechal - slabý náznak bílých nohou dál spočíval na mrtvém černém kameni. Hned jsem zde pocítil blízkost bytosti, jež toužila být viditelnou a která jako by mě prosila, abych ji obdařil podobou, v níž by se mi mohla ukázat. Najednou se mi vrátila schopnost zpívat. A ačkoli byla ta píseň tichá, přece sebou ve chvíli, kdy můj hlas rozvířil vzduch v síni, tanečníci trhli. Společný tanec byl najednou přerván a každý pospíchal ke svému podstavci, kde zůstal stát, ne už jako živá bytost, ale jako v pohybu ustrnulá

137$

mramorová socha. Ticho najednou zaznělo rozlehlým prostorem jako duchovní zahřmění. Když jsem si všiml, co má píseň způsobila, přestal jsem zpívat. Pak jsem však nedaleko v rukou jedné sochy spatřil harfu, jejíž struny se dosud chvěly. Vzpomněl jsem si, že s ní o mě zavadila, když běžela na své místo snad proto nástroj nezkameněl tak jako všechno ostatní. Přistoupil jsem k ženě a s prosebným gestem se po harfě natáhl. Mramorová ruka - snad proto, že držela předmět, na nějž kouzlo nepůsobilo - v sobě našla dost síly na to, aby povolila sevření a harfu mi přenechala. Jinak postava nejevila žádné známky života. Bezděky jsem hned sáhl do strun a začal zpívat. A abych později nemusel slova své písně přerušovat, zmíním hned zkraje, že po prvních čtyřech verších se na podstavci objevila dvě půvabná chodidla. Jak jsem pokračoval dál, jako by se postupně zvedala neviditelná rouška, jež mou paní zakrývala, takže mi socha směrem odspodu kousek po kousku rostla před očima. Zatímco jsem zpíval, sílil ve mně pocit, že to přede mnou již nestojí socha, ale skutečná žena s tělem a duší, jež postupně získává zřetelnou podobu a výraz tváře.

{Krásné stojí paty pevně,

jejich klenba vzhůru ční;

živý se tu pramen vzedme,

tepe vzhůru k zjevení.

Pravý půvab nepohrdá:

noha něžně tiskne zem;

žena - pod ní žula tvrdá -

sní tu vznešený svůj sen.

Probuďte se lýtka skleslá,

ať se vrátí síla, zdar,

naděje se chopí vesla,

z kolen ať se ztratí zmar.

Promluv již! Jak život růže

z listu dýchá do květu,}

138$

{každá další změna může

odkrýt vzhledu paletu.

Hle, záhyby vlny bílé

pnou se směle, jasem skví!

Sloupy v chrámu ušlechtilé

nesou svaté tajemství.

Co za divné překvapení

nad schodem se ukrývá!

Mocná vize ven pramení,

dme se, vlní zářivá.

Vrch, pás i strž sametová

můj zrak vedou cestou svou.

Snad ráj bude následovat

za tou apokalypsou.

Opásaná neviděná,

myšlenkami kypící,

slávou království oděná,

života síň sílící.

Náhle probuzené dmutí,

vzdechy věčné, neměnné -

vrcholky hor v dýmu skryty

vyřčeného plamene.

Duše však, v níž právě svítá,

nezná slov, jak sdělit žal;

bezeslovné vzdechy špitá -

staví schody, stoupá dál.

Srdce, paní, doufá skrytě,

vysílá své služebné;

rukou pár, jež neurčitě

tápou k vizi tajemné.

Mocné paže k srdci vineš:

síla krásy spěchá zpět;

zas u zdroje pak spočine,

odkud v dálku chtěla spět.}

139$

{Zbuduj svahy světlem žhnoucí,

duše ženstvím zjasněná!

Vyvyš útes běloskvoucí,

šplhej tam, kde štěstěna.

Pukne prostor oněmělý -

zářný sloup je zbudován,

bude, když jej tvůrce stmelí,

zázrakem korunován.

Rysy vpřed se ubírají,

jak letící vodopád.

Hle, úpatí brada tají

vzdušné, kde smí tvář tvá spát!

Nablízku řeč - hled na rdění:

setkává se dech a ret!

Míří ticho ke ztišení,

k smrti slastné zdá se chvět.

Ať se klene něžná křivka,

duha smlouvy, horní ret!

Osvoboď je: s křídly dítka

slovům svých úst dopřej let.

Němá jsi? Ó lásko věčná,

nad slova je tvoje řeč;

sama stojí brána něžná,

osiřelá tónů klec.

Směle chřípí rozevíráš,

hrdé v tichém spánku tvém.

K flétně Pana v duchu zpíváš,

jenž o tobě hrát chce všem.

Z hlubin vzrůstá něžný smysl,

paní, v tváři průzračné

oslnil třesk slávy mysl,

půvab duše zázračně.

Dvě tůně slávy roztavené

krouží kolem v hlubinách!

Zablesknutí svit překlene}

140$

{propasti, kde spí se v tmách.

Hle, konečně brána štěstí

pro mé upachtěné já:

v dešti světla a bolesti

ven láska s touhou uniká.

Přítomností oněmělý,

přes předtuchu překvapen

tou přítomnou, jež nesdělí

se jen očí půvabem.

Trhlinou do nitra vpuštěn,

hledím hloub a ztrácím dech,

bloumaje bludištěm duše,

mořem, jemuž schází břeh.

Okna slávě otevřená —

světu a dál za něj – ven!

Tys vítězstvím okrášlena,

já mřu láskou poražen.

Probouzí se Nevýslovné

cosi, čemu drží stráž

čela mlčení čarovné;

zastřená, bezmezná tvář.

Klene výš zázračná hora

štít, sráz, nocí halené,

dole mocné skrývá štola

panny v říši kamenné.

Podoba plyne člověka

pryč - do božství ztracena:

nemůže být zář odvěká

lidskou tváří sdělena.

Po stranách pak předsíň dvojí,

zahalená pohledům,

tiše, osaměle stojí

bez dveří vstup v tónů dům.

Co zvuk v chladné síně spěchá,

míjí se v nich zpěv i sten,}

141$

{všem dána je jim útěcha

v stínu temných chladných stěn.

Kráso, zdáš se unavená.

Snad radost žal rozčeří.

Překypuješ od temena

peřejemi kadeří.

Ukrýváš, cos vytvořila,

v roušce napůl průsvitné:

tak v slávě, jež se snížila,

měsíc mrakem prosvitne.}

142$

«XVI»

{Styx, jenž kolem devětkrát obtéká,

návrat Persefonin nezdrží;

jme ji však, když kousne do jablka,

navždy Hádu područí.}

SCHILLER: Ideál a život

Jak jsem zpíval, rouška se zdvíhala a v mé paní se postupně probouzel život, až nastal nádherný úsvit v jejích očích, jimž má ubohá píseň vrátila podobu. Sám se divím, že jsem ve chvíli, kdy neviditelný háv byl už tak vysoko, nepodlehl a dokázal zpívat dál až do konce. Pouze vytržení, v němž jsem se nacházel, mi dodávalo síly. Jen zaujetí vlastní písní mi dovolilo unést záři svítání. Zda ona v ten okamžik vypadala více jako socha nebo člověk, nedokážu povědět. Byla součástí vzdálené říše snů, kde se vše zdá mocné a živé, kde však nic nemá jasné hranice. Nicméně zrovna když jsem opěvoval dlouhé vlny jejích vlasů, světlo v očích pohaslo jako zapadající slunce nad obzorem. Lampa v nitru dohořela a dům života zůstal stát prázdný uprostřed zimního rána. Byla z ní zas jen socha, ale viditelná, a i to byl úspěch. Tento náhlý obrat však natolik ranil mé naděje a má očekávání, že jsem se nedokázal udržet, vrhl se ke své paní a v rozporu se zákony místa ji objal, jako bych ji chtěl vyrvat ze spárů viditelné smrti a přenést z podstavce do svého srdce. Jakmile jsem se ji však pokusil zdvihnout, projelo jí zachvění, a než jsem ji stačil pevně sevřít, vysmekla se mi z rukou a s vyčítavým voláním „Neměl ses mě dotýkat!“ se rozběhla k chodbě. Zmizela ve vnějším kruhu spojujícím jednotlivé síně. Hned jsem za ní utíkal, ale dříve než jsem ji mohl dostihnout, ozvalo se bouchnutí dveří - bývá to někdy ten nejsmutnější ze všech zvuků. Když jsem dorazil na místo, kde se mi ztratila, spatřil jsem v bledém světle lampy visící nad

143$

zárubní těžké dubové dveře, docela jiné než všechny, jaké jsem v paláci dosud viděl - ostatní byly totiž bohatě zdobené, vyrobené z ebenu, slonoviny, vonného dřeva nebo pokryté stříbrnými pláty. Tyto však byly staré, pobité mohutnými hřebíky a kovovými pásy. Navzdory spěchu jsem se neubránil, abych si nepřečetl stříbrný nápis pod lampou: „Nikdo nesmí vstoupit bez svolení Královny. “ Co mi však bylo do královny - teď, když jsem stíhal svou bílou paní? Rozrazil jsem dveře a vletěl dovnitř.

Běda! Ocitl jsem se na pustém větrném návrší. Všude kolem byly rozesety veliké kameny, které připomínaly náhrobky. A dveře ani palác nikde. Najednou kolem mě probleskla bílá postava lomící rukama a volající: „Ach, měl jsi mi zpívat, měl jsi zpívat!“ Vzápětí zmizela za jedním z těch kamenů. Následoval jsem ji a na druhé straně mě zasáhl závan studeného větru. Když jsem se lépe podíval, spatřil jsem díru v zemi, do níž nevedl žádný rozumný vstup. Snad sem paní spadla? Odpověď jsem neznal. Nezbývalo mi než čekat na ráno. Usedl jsem a bezradně plakal.

144$

«XVII»

{Jak já zprvu jsem si zoufal:

ne, nelze trpět tak.

Pak to snesl, byť nedoufal.

Jen neptejte se jak.}

HEINE

Denní světlo znamenalo možnost něco podniknout, přineslo však pramálo útěchy. Hned s prvním náznakem dne jsem nahlédl do propasti, ale ještě více než hodinu nebylo nic jasného vidět. Všiml jsem si jen, že se jedná o téměř svislý otvor podobný hrubě vyhloubené studni - avšak o mnoho větší. Nedohlédl jsem na dno, teprve když slunce skutečně vyšlo, se mi podařilo objevit jednoduché, často jen náznakem přítomné schodiště vedoucí spirálovitě dolů do hlubiny. Hned mi bylo jasné, že toto je má cesta, a bez dalšího otálení jsem se vydal dolů. Byl jsem rád, že tak mohu prchnout před nemilosrdným pohledem slunce. Sestupovalo se velmi těžko. V některých místech jsem se musel držet na zdi jako netopýr. A jednou jsem se dokonce propadl o patro níž na další ze závitů schodiště, které naštěstí bylo zrovna v tom místo dost široké a vyčnívalo ze zdi pravoúhle tak, že jsem přistál bez újmy, jen trochu ohromený leknutím. Teprve po dlouhém sestupu jsem došel na místo, kde schody končily dál vedl jen úzký vodorovný otvor ve skále. Když jsem do něj vlezl, zůstalo mi právě tolik místa, abych se mohl otočit. Vystrčil jsem hlavu zpět do šachty, co mě sem přivedla, a přelétl pohledem dráhu svého sestupu. Nahoře jsem spatřil hvězdy, ač touto dobou muselo být slunce právě vysoko na obloze. Když jsem se pak obrátil dolů, viděl jsem, že díra pokračuje dál a její stěny jsou hladké jako sklo. Daleko v hlubině se odrážely hvězdy, jež jsem viděl na nebi. Zase jsem se otočil a plazil se pak nějakou dobu vpřed. Chodba se zatím

145$

postupně zvyšovala, až jsem se nakonec mohl postavit a jít vzpřímeně. Jeskyně byla čím dál vyšší a širší; do mnoha stran z ní teď odbočovaly různé vedlejší cesty a leckdy se přede mnou otevřely i veliké prázdné síně. Kráčel jsem doslova podzemním světem, kde obloha byla z kamene a kde se místo stromů a květin nacházely různé podivně tvarované kameny a skály. A čím jsem šel dál, tím temnější byly mé myšlenky, až jsem ztratil veškerou naději, že bílou paní najdu. Už jsem se ji ani více neodvažoval nazývat svou bílou paní. Kdykoliv jsem se tu musel rozhodovat mezi vícero cestami, zvolil jsem si tu, co se zdála vést dolů.

Posléze jsem zjistil, že tyto končiny nejsou neobydlené. Zpoza kamene ke mně náhle dolehl hlasitý výbuch výsměšného jedovatého smíchu, a když jsem se ohlédl, spatřil jsem za sebou podivného skřeta s velkou hlavou a komickými rysy, který zřetelně připomínal tvora popsaného v mnoha německých cestopisech a vyprávěních jako kobold. „Co ode mě chceš?“ zeptal jsem se. Ukázal na mě dlouhým ukazováčkem — u kořene tlustým a postupně se zužujícím do špičky - a řekl: „He, he, he! Co ty tady chceš?“ Pak změnil tón hlasu a pokračoval s hranou úslužností: „Vážený pane, račte prosím vaše bídné otroky zbavit své přejasné přítomnosti, neboť nemůžeme snést její záři.“ Tu se objevil druhý a dodal: „Seš tak velkej, že přes tebe slunce nevidíme, a je nám tu zima.“ Nato se kolem ozvalo zaburácení smíchu — byly to hlasy dětsky pronikavé, ale zároveň stařecky rozskřípané a vetché. Najednou se okolo mě shromáždila celá přehlídka těch běsů, kteří jeden druhého předčili zrůdností postavy a tváře - jedni byli malí, druzí velcí; ten měl jednu nohu, ten zase čtyři. Po dlouhém překřikování v neznámém jazyce, po mnohém divokém máchání končetinami, postrkování a nezřízených záchvatech smíchu vytvořili nakonec kruh kolem jednoho ze svého středu. Ten se vyškrábal na kámen a k mému velikému překvapení a nemenšímu zděšení začal hlasem stejně výsměšným, jako když mluvil, zpívat mou píseň, jejíž pomocí jsem

146$

předtím probudil světlo v očích bílé paní. Napodoboval přitom i můj výraz a celou dobu pěl s prosebnou vážností a předstíranou úctou. Svůj zpěv doprovázel posměšnými gesty, jako by hrál na pomyslnou loutnu. Shromáždění kolem ani nedutalo; jen na konci sloky se všichni vždy dali do hřmotného tance a kvičeli smíchy a váleli se po zemi v záchvatech skutečného či předstíraného blaha. Když pěvec skončil, vrhl se s několika přemety z kamene dolů. Dopadl na hlavu, na níž potom dál rozpustile poskakoval po okolí a směšně přitom máchal svými hnáty ve vzduchu. Následovala další vlna řehotu, načež mě ta stvoření zasypala hrstmi kamínků. Nějak zvlášť mi ublížit nemohly, jen poněkud řezaly do tváře. Zkusil jsem utéct, ale všichni se po mně vrhli a chytili se, čeho se jen na mně chytit dalo, takže jsem se ani nemohl hnout. Shlukli se pak kolem jako včely a zahrnuli mě spoustou posměšků a urážek. Snad nejčastěji volali: „Nebude tvá; nebude tvá. He, he, he! Ta je pro lepšího. Jak on ji bude líbat! Jak jen on ji bude líbat!“

Výboj jejich zloby ve mně náhle vykřesal jiskru ušlechtilosti a hlasitě jsem zvolal: „Tak ať! Pokud on je lepší, ať ji tedy má.“

V ten okamžik mě hned pustili a ustoupili o pár kroků vzad s velkou nevolí nad tímto nečekaným vývojem situace. Postoupil jsem vpřed a hned se mezi rozšklebenými tvářemi vytvořila ulička, a jak jsem kolem procházel, všichni se mi co nejuctivěji klaněli. Po pár metrech jsem se otočil a viděl, že tam dál tiše stojí a civí za mnou jako skupinka zakřiknutých školáků. Pak se náhle jeden obrátil a s hlasitým pokřikem vletěl do ostatních. Za chvilku už všichni byli na jedné velké kroutící se a svíjející se hromadě, co mi připomněla živé pyramidy z propletených hadů, o nichž se zmiňují cestovatelé. Jakmile se některý z nich z toho mumraje vyprostil, hned poodskočil o pár kroků, rozběhl se, odrazil a s přemetem vší vahou dopadl přímo na vršek toho zmítajícího se pletence podivných postaviček. Když jsem odcházel, byli ještě stále zabráni

147$

do nespoutané a zjevně bezcílné zábavy. Cestou jsem si zpíval:

{Určena jsi lepšímu?

Skryl tě na svou hruď?

Potom ano říkej mu,

nevěstou mu buď.

Srdce tebou přijaté

v lásce má svůj hrad.

Mé dům nezná - však já tě

bez odměn mám rád.

Trpět musím: pro paní

rád se paní vzdám.

Zaslouží tvé laskání;

já umlkám sám.

Nezískanou lehce dát

lze, když minut cíl;

přec však vzdát se s láskou snad

žádá mužných sil.}

Potom mě zničehonic napadla další píseň. A když jsem ji tak smutně pěl, připadal jsem si najednou, jako bych zas kráčel bílou síní snů v pohádkovém paláci. Tento pocit však - jak se ukáže - nevydržel déle než můj zpěv.

{Nesahej na fialku,

máš-li vůni rád.

Jinak skryje poklad svůj,

s prázdnou budeš stát.

Milé pohled spanilý

nezkoumej už dál -

jas bys zničil za chvíli,

slávu bys jí vzal.}

148$

{Nepřicházej k dívce blíž,

objetí se chraň,

jinak krásu učiníš

obětí svých ran.}

Najednou se ke mně donesl smích ještě skřípavější a pohrdavější než všechno, co jsem dosud slyšel. Podíval jsem se směrem, odkud přicházel, a spatřil na kameni při kraji cesty sedět malou stařenu (avšak mnohem větší, než byly ty skřeti bytůstky, jež jsem právě nechal za sebou). Vstala a šla mi naproti. Její tvář byla nevzhledná a všední, ale ne vysloveně ohyzdná. S přihlouplým úsměškem se na mě podívala a řekla: „Není to škoda, že ti nějaká hezká holka nedělá společnost na cestě touhle rozkošnou krajinou? S takovou by se kráčelo hnedka jinak, co? Zvláštní, že člověk nikdy nemůže mít to, co by si nejvíc přál. Po boku nějaké takové by určitě i tahle podsvětní jáma rozkvetla růžemi, co říkáš, Anode? Jak krásná by asi jeskyně byla v záři jejích očí?“

„Záleželo by na tom, kdo by ta hezká dívka byla,“ odvětil jsem.

„Na tom zas tak moc nesejde,“ řekla. „Jen se podívej.

Už jsem se sice měl k odchodu, teď jsem se však zas obrátil a pohlédl na ni. Tak jako se nevzhledný pupen někdy rozvine do překrásného květu, anebo spíš jako sluneční paprsek pronikne šedivým mrakem a zalije zemi, tak najednou skrz nepěkné rysy té stařeny zazářila oslnivě krásná tvář a zcela je překryla. Najednou se mi nad hlavou objevila letní obloha zešedlá horkem a já stál v ospalé polední krajině, obklopené v dálce sněhem pokrytými vrcholky hor, a u nohou mi ze skaliska tryskal pramen zurčící blahem.

Žena pozvedla svou krásnou tvář, pohlédla mi do očí a řekla: „Zůstaň se mnou.“

Ucouvl jsem před ní. Nato mi zas do uší zazněl ten pekelný smích a kolem zbyly jen ty holé kameny a přede

149$

mnou nevzhledná stařena, co si mě posměšně prohlížela svýma zlýma hnědýma očima.

„Dostaneš svou odměnu,“ řekla. „Zas uvidíš svou bílou paní.“

„To nezáleží na vás,“ odvětil jsem, otočil se a kráčel pryč.

A jak jsem odcházel svou cestou, dál mě provázel ten skřípavý smích.

Nakonec musím ještě poznamenat, že v jeskyni bylo dost světla na to, abych viděl, kudy jdu - vždy alespoň na pár kroků kolem sebe. Zdroj tohoto smutného zásvětního osvětlení se mi však nikdy nepodařilo najít.

150$

«XVIII»

{V kvílení větru, v hukotu moře, ve vzdeších vlastní

duše.}

HEINE

{Nastane doba, kdy se člověk probudí ze svých nejkrásnějších snů - a znovu se s nimi shledá. Nepřijde o ně, jen o svůj spánek.}

JEAN PAUL: Hesperus

Sám nevím, jak jsem se tou chmurnou částí svého putování probojoval. Ani jsem se už neodvažoval doufat, že bych mohl natrefit na denní světlo. Vpřed mě vedla jen tupá vytrvalost, s níž se občas mísily stavy nezvladatelného smutku. Stále víc a víc ve mně totiž rostlo přesvědčení, že svou bílou dámu již znovu nespatřím. Může se zdát zvláštní, že žena, s níž jsem zatím téměř nepromluvil, tak ovládla mé myšlenky. V některých lidech se však láska probouzí tím, co dávají, tak jako v jiných tím, co získávají. Skutečnost, že právě mé písně vzbudily krásnou bytost k životu, mě naplňovala pýchou a pocitem nevýslovné něhy, s níž se pojily jakési vlastnické nároky; tak skřet jménem Sobectví odplácí andělu jménem Láska. Když se k tomu připočte podmanivá vnější krása té ženy, v níž se - jak jsem byl přesvědčen - pravdivě odrážela krása vnitřní, není těžké pochopit, proč si ji má představivost v době, kdy paní ještě stála v nehybném půvabu mramorové sochy uprostřed bílé síně snů, opředla sítí kouzelných barev a melodií. Čas zatím ubíhal docela nepozorovaně, neboť jsem měl hlavu plnou myšlenek. Možná proto jsem také během svého podzemního putování nepocítil hlad a ani nepomyslel na to, jak bych si nějaké jídlo mohl obstarat. Jak dlouho ta cesta trvala, nedovedu říci. Neměl jsem žádný prostředek, jak čas měřit; a když jsem se ohlédl nazpět, lišil se odhad mé

151$

představivosti a mého rozumu ohledně uplynulé doby natolik, že jsem z toho byl zmaten a raději zanechal všech pokusů dojít v této věci k nějakému závěru. Postupně se kolem mě začala sbírat šedivá mlha. Musel jsem se skrze ni při pohledu nazpět do minulosti prodírat a k bílé dámě jsem v tom oparu již nedohlédl, zmizela v neznámu. Kamenné prostory kolem mě se zatím začaly pomalu zužovat, až jsem nakonec kráčel chodbou tak úzkou, že jsem se nataženýma rukama mohl dotknout obou stěn najednou. Jeskyně se však zužovala dál, takže jsem se posléze musel opatrně protahovat mezi vyčnívajícími kameny. Též strop se stále snižoval; byl jsem nucen pokračovat nejprve shrbený a potom po čtyřech. Připomnělo mi to dětské noční můry, ale žádný zvláštní strach jsem neměl, neboť jsem si byl v nitru jistý, že právě tohle je má cesta a jediný způsob, jak se dostat ven z Pohádkové říše, která mě již pomalu začínala unavovat.

Nakonec se přede mnou za jednou úzkou zatáčkou, skrze niž jsem se stěží protáhl, otevřel malinký průhled k dlouho nespatřenému dennímu světlu. Má stezka, pokud vůbec ještě mohla být nazývána stezkou, mě dovedla až k němu. S velkými obtížemi jsem překonal posledních pár metrů a přivítal mě den. Ocitl jsem se na nehostinném břehu moře pod mrazivým sluncem visícím jen dvě stopy nad obzorem. Bylo to šedivé, pusté, bezútěšné místo. Stovky zoufalých vln znovu a znovu znaveně dopadaly na pláž posetou velikými kameny, jež se musela táhnout míle a míle v obou směrech. Nebylo tu nic k vidění, jen změť odstínů šedi; nebylo tu nic k slyšení, jen hřmot valících se vln. Ani žádná ze skal neposkytovala aspoň strohé útočiště před vší tou pošmourností kolem; i ta, skrze niž jsem před chvílí vylezl z té podivné skličující hrobky do neméně skličujícího dne, se nezdvihala výš než jen malý kousek nad průlez. Pobřeží bičoval studený smrtonosný vítr, který zřejmě vanul z bledých úst mračen na obzoru. Nikde jsem neviděl známky života. Sám jsem se cítil jako vtělení mrtvého světa kolem.

152$

Vydal jsem se přes kameny po pláži vpřed a vítr zatím ještě zesílil a jeho ostré poryvy mi pronikaly až do duše. Mořská pěna se rozstřikovala vysoko po útesech; na východě vyšlo pár hasnoucích hvězd a moře burácelo stále hlasitěji a zoufaleji. Temná opona mraků se zdvihla a jasně modrou skulinou v ní se přihnaly poryvy ledového vichru, jenž trhal vlny na kusy a po pustém břehu rozséval spršky vodní tříště. Už jsem to dál nedokázal snést.

„Nenechám se tu utrápit,“ zvolal jsem. „Půjdu smrti vstříc. Mám v sobě ještě dost života na to, abych se jí postavil tváří v tvář a zemřel neporažen.“ Ještě než se zcela setmělo, jsem si jen tak mimoděk všiml, že z jednoho místa na břehu vede nízká kamenná plošina daleko do tříštících se vln. Teď jsem se k ní vydal kráčeje po kluzkých kamenech, na nichž by člověk těžko hledal třeba jen mořskou řasu. A když jsem nakonec plošinu objevil, vypravil jsem se po ní dál vstříc burácející změti. Měl jsem co dělat, aby mě vítr nebo vlny nesmetly do moře. Voda mi několikrát málem podemlela nohy, ale nenechal jsem se odradit a pokračoval v cestě až na konec toho úzkého kamenného výběžku. Vlny se tu mocně zvedaly vzhůru a zanechaly mě celého promočeného. Chvíli jsem tam stál a hleděl dolů do vzdouvajících se hlubin; pak jsem se do nich po hlavě vrhl. Duší se mi rozlil pocit blaha sladký jako mateřský polibek a můj duch se ponořil do míru hlubšího, než jaký provází dlouho opožděné naplnění naděje. Klesal jsem dolů stále níž a nezkoušel ani vzdorovat. Cítil jsem, jako by mě znovu obepnuly velké ruce bukové paní, jež mě zas konejšila v mých strastech a říkala - jako se říkává nemocnému dítěti -, že zítra bude lépe. Samy vody jako by mě v milujícím objetí vynesly na hladinu. Znovu jsem se nadechl, ale neotevřel oči. Nechtěl jsem už znovu vidět to mrazivé moře a nemilosrdně šedou oblohu. Nechal jsem se tedy unášet proudem, dokud se mě cosi zlehka nedotklo. Plula vedle mě loďka. Nevím, jak se sem dostala, teď však čekala ve vlnách po mém boku, jako by měla

153$

lidskou vůli a chtěla mi ukázat, že přišla na pomoc. Byla jasně zbarvená, pokrytá lesklými, snad rybími šupinami, jež kolem sebe vrhaly rozličné duhové odstíny. Vyškrábal jsem se do ní, lehl si na dno a zaplavil mě neobyčejný pokoj. Přetáhl jsem přes sebe těžkou purpurovou látku, co též ležela uvnitř, a aniž bych zvedl hlavu, bylo mi ze zvuku okolních vod jasné, že loďka rychle uhání vpřed. Necítil jsem přitom pod sebou žádné bouřlivé vzdouvání vln, jež bylo patrné ze břehu; po chvíli jsem tedy přece jen otevřel oči. Přivítal mě pohled na nebe tmavě fialové jako za vlahé letní noci. Když jsem se pak nadzvedl, viděl jsem, že se ženu po jižním moři večerem na samé hranici mezi dnem a nocí. Poslední dlouhé paprsky slunce se dosud natahovaly od obzoru; ale ani po chvíli nezmizely. Plavil jsem se věčným soumrakem. Hvězdy - veliké a vážné jako dětské oči - se láskyplně skláněly k vodě a jejich odrazy na hladině se vypínaly vzhůru, jako by je chtěly obejmout. Když jsem pak pohlédl dolů, čekal mě další div, neboť tam rozostřená pod vlnami plula celá má minulost. Míhaly se tam louky, na kterých jsem si jako dítě hrával, místa mých chlapeckých zápasů, ulice velkých měst, v nichž jsem trávíval čas, a zástupy mužů a žen, mezi nimiž jsem marně hledal spočinutí. To vidění bylo nejasné a někdy jsem si říkal, že třeba jen pluji mělkým mořem a že to jen skály pod hladinou a lesy vodních rostlin oklamaly můj zrak a v dílně mé představivosti se nechaly přetvořit v dobře známé předměty a místa. Přece jsem však někdy ve vodě zahlédl skoro nadosah milovanou bytost; její víčka se ve spánku chvěla, jako by prozrazovala vědomí, a její ruce se natahovaly vzhůru, jako by ve snech toužily po konejšivé náruči. Ale možná byl ten pohyb způsoben jen vlněním na hladině. Brzy jsem usnul, ukolébán únavou a blahem. A můj spánek v tom úchvatném soumraku vyplnily sny plné nevýslovné radosti - sny o smíření mezi přáteli, o navráceném objetí, o lásce, která neumírá, o dávno ztracených tvářích, co s úsměvem prozrazují, že se jim nestalo nic

154$

zlého, a o prosbách za odpuštění vyslyšených tak láskyplně, že jimi téměř zesládla i sama vina. Probudil jsem se s pocitem, jako by mé srdce bylo až po okraj zaplaveno láskou. Ukázalo se, že má loďka zatím přistála na travnatém břehu jakéhosi ostrůvku.

155$

«XIX»

{V prostotě a tichém pokoji v sobě bez ustání nosím

vědomí celého lidstva.}

SCHLEIERMACHER: Monology

{…ach tak sladce mluvíváš,

tak půvab z tvých slov zní,

že čím očím krásná tvář,

tím tvá řeč uším mým.}

COWLEY

Voda byla hluboká až k samému břehu a já vyskočil z loďky přímo na hebký trávník. Na ostrově rostly mnohé druhy trav a drobných květin. Byly tu nesčetné malé kvítky, avšak nevypínal se tu k nebi ani jediný strom, a dokonce se tu nenašel ani keř, jenž by převýšil dlouhé stonky ostřic - jen na jednom místě poblíž chaloupky, o níž ještě bude řeč, vytvářelo několik cistů ladanových, které každou noc shazují všechny květy, jakousi zahradní besídku. Ostrůvek byl vydán na milost nebi i moři. Nikde se nad hluboký oceán nezvedal víc než asi o metr. Jako by se tu však nevyskytovaly bouře ani příliv a odliv. Hluboké, čisté, nezčeřené vody pouze v pomalém rytmu omývaly břeh, jenž připomínal spíše břeh řeky než mořské pobřeží, a jejich pohyb probouzel v mé duši pocit plnosti a klidu. Když jsem pak kráčel přes trávník k nedaleké chaloupce, dívaly se na mě dětským pohledem všechny květy mého dětství. A mé nedávnými sny obměkčené srdce vůči nim přetékalo smutnou něžnou náklonností. Vzhlížely ke mně jako děti, jež jsou nedobytně chráněny svou bezmocnou důvěrou. Slunce stálo na půl cesty k západu a zářilo velmi jemně a zlatě; a jeho paprsky daly za světem trav a divokých květin povstat druhému světu stínů. Chaloupka měla čtvercový půdorys, nízké zdi a vysokou jehlanovitou střechu z dlouhého rákosí, jehož

157$

uschlé květy visely dolů přes okraj. Napadlo mě, že většina budov, jež jsem v Pohádkové říši viděl, byly právě chaloupky. K této nevedla žádná pěšina a na celém ostrůvku nebyla dokonce ani sešlapaná tráva. Budova vyrůstala přímo z měkkého trávníku. Okna jsem nikde neviděl, ale uprostřed stěny přímo proti mně se nacházely dveře. Šel jsem k nim a zaklepal. Odpověděl mi ten nejlíbeznější hlas, jaký jsem kdy slyšel: „Pojď dál.“ Vstoupil jsem do místnosti, kde mě přivítalo jasné světlo ohně hořícího uprostřed hliněné podlahy. Kouř unikal pryč otvorem ve střeše. Nad ohništěm visel kotlík a nad ním se skláněla tvář ženy ta nejúžasnější tvář, pomyslel jsem si, jakou jsem kdy viděl. Nikdy jsem nespatřil starší obličej - nebylo na něm místo, kam by se ještě vešla vráska, a zašlá hnědá kůže připomínala starý pergamen. Stařena byla vysoká a štíhlá, a když si stoupla, aby mě přivítala, všiml jsem si, že má postavu rovnou jako prut. Copak mohla ta líbezná slova vyjít z takových věkem sešlých rtů? Prozrazovaly sice vlídnost, jak by však mohly být branou tak kouzelné melodie? Když jsem však uviděl její oči, už jsem se více nedivil ani jejímu hlasu. Byly veliké, jasně šedé a naprosto mladé, jako by patřily ženě, jež nepřesáhla pětadvacet let. Ze všech stran je obklopovaly vrásky, i víčka byla těžká, stará a povadlá, ale vlastní oči působily jako samo vtělení jemného světla. Podala mi ruku a tím stále tak něžným hlasem mě jednoslovně pozdravila: „Vítej!“ Přistavila mi pak k ohni starou dřevěnou židli a vrátila se k vaření. V tu chvíli jsem pocítil úžasný klid; byl jsem si vědom, že zde mám bezpečné útočiště. Cítil jsem se jako školák, co po dlouhé cestě přes kopce sněhovou bouří konečně přijde domů. Když jsem se na tu ženu díval, měl jsem co dělat, abych nevyskočil a nezlíbal její staré rty. Avšak jakmile dovařila a postavila hotové jídlo na bíle prostřený stolek přede mě, nedokázal jsem se ubránit a padl jí se slzami štěstí do náruče. Přitiskla mě k sobě se slovy: „Ubohé dítě; ubohé dítě!“

158$

Zatímco jsem plakal, jemně vysmekla ruku, vzala lžíci, nabrala trochu toho neznámého pokrmu a něžně mě pobídla, abych jedl. Abych ji potěšil, zkusil jsem sousto polknout. Podařilo se mi to a ona mě pak dál v objetí krmila jako batole, dokud jsem k ní nevzhlédl a neusmál se. Potom mi podala lžíci a řekla, ať to dojím, že mi pak bude lépe. Poslechl jsem ji a brzy se skutečně cítil úžasně posilněný. Pak přisunula k ohni starou pohovku, vybídla mě, ať si lehnu, posadila se mi k nohám a začala zpívat. Pozoruhodný proud starých balad plynul z jejích rtů přes oblázky dávných melodií. A její hlas byl tak líbezný a jemný, jako by patřil dívce na vrcholu sil. Téměř všechny ty písně byly smutné a přitom útěšné. Na jednu baladu si matně vzpomínám. Zněla asi takto:

{Sir Aglovail přes hřbitov jel.

Zpívej, ležím v nebi sám.

Vždy starostlivé čelo měl.

V samotě prodlévám.

Oř jeho ržál, tak jal ho strach,

Ležím v nebi sám.

že mrtvé vzbudil na márách.

V samotě prodlévám.

Vstát ržáním kázal tělům všem

v zemi pod shnilým rubášem.

Však rytíř uzdu pevně vzal,

kůň zdřevěněl, na místě stál,

roztáhl chřípí, zesinal,

pot v proudech se mu z čela hnal.

Když tu se z šera zjevil duch,

jas od kadeří zčeřil vzduch;

na hroby žena usedla,

pod lunou celá pobledlá.}

159$

{Tam mezi stíny seděla,

slzami mrtvé skrápěla.

Zpěv její byl jak větru kvil,

jenž ze strnišť se vyřítil.

„Ach, snadno dobro odletí!

Jen příliš dlouhé objetí

a přijde šeď, pak hořký pláč,

se včerejškem se neshledáš.

Ach, těžko dobro voláš zpět!

Hned zvadne letní noci květ.

Pár doteků, sevření jen

a z léta stál se zimní den. “

„I mému srdci chce se lkát,

když tě tu vidím naříkat,

ó, krásný duchu,“ rytíř děl.

„Snad pomoci by meč můj směl?

Či modlitba snad bude ti

jak lék chorému dítěti;

tvůj smutek setře, zesnulá,

bys mrtvých spánkem usnula.

Tvůj pohled vzbouzí teskný žal,

jak bych tě, milá, léta znal.

Já pro tebe bych zapřel den,

pak pod měsícem snil náš sen,

živému kdybys věřila,

svěřila ses mu, spanilá.“

V hrůze se paní napjala,

záhrobní výkřik vydala}

160$

{a neradostný její smích

pak ozvěnou zněl, nežli ztich.

Koruna tisu skřípala,

pod zemí těla sténala.

„Zas v plané lásce chce mě mít?

I neživou mne zahubit?

»Dobrý se zdá,« já říkala,

»to nebyl sen, já nespala.«

Ach, kdybych pravdu znala jen,

zda dobrý jsi či byl to sen.

Dítě je mrtvé, zešílím,

pak vzbudím se - a zas jsem s ním.“

„To ty jsi, Adelaido má?

Jen prostá bylas služebná.

Teď bledá sic, posmutnělá,

přec připomínáš anděla.“

Paní se letmo usmála,

své spánky dlaní zahřála:

„Pro ženu, vidíš, smrt zmůže

víc než rytířství pro muže.“

„Však pověz nyní, zdali smím

děťátko spatřit, jež zveš mým?“

„Hleď, tam, kde vidíš Páně chrám,

apoštol Jan je učí hrám.

Tam dvanácti soch luny zář

vždy za noci osvítí tvář.}

161$

{Z nich jedenáct zůstane stát,

jen sám Jan jde si s malou hrát.

A když se dítě baví s ním,

já v slzách se zas toulat smím.“

„Ach, jaká čarokrásná jsi,

i vzduch se sytí z tvé krásy.“

„Jen pojď blíž ke mně, nebuď sám,

však dotkneš-li se, běda nám.

Ač v radosti žal tuším skryt,

již nemám sílu odejít.

Nuž staň se teď, co má se stát -

jak člověk jen, přec máš mě rád.“

Řek vyslechnuv to, sesed hned;

kůň sám přes hroby hnal se vpřed,

pak přes zeď spad, srazil si vaz,

a rytíř k paní klek v ten ráz.

Tak užaslý hned před ní klek

a vtisk jí věčný polibek,

však aniž se jí dotkl rtem.

Jen chválu vzdával pohledem

tam před svou paní v rubáši,

než kohout noc tu zaplašil.

Noc sladší byla nežli den.

Co říkali však, nesmí ven.

Jak paní jen oblažila

toho, s nímž zlo prožila,}

162$

{říct nesmím, je však láska, vím,

spíš bez doteku sepětím.

„Buď co noc, milá, hostem mým;

já pak zas jednou budu tvým.

Byť duch jsi, přec buď mou ženou:

strach běsi ti nenaženou:

znáš čekat vprostřed nesnází

na milého, zda přichází.“

Svou komnatou pak kráčel sir,

již luna svítíc ze všech sil

přec do šera jen halila -

čím to, že místnost zářila?

To dral se z jeho pokoje

jas zásvětního závoje.

Z těch tichých hlasů jímal strach

ty, kdo míjeli domu práh.

Východní tehdy srpek plál

a v chrámu svatý Jan si hrál

samoten s dívkou celou noc,

když její matka na pomoc

jej vzala si, jak spěchala,

by se již s milým shledala.

Vždy uchváceni láskou svou

zněměli s lunou nadzemskou.

Jedné pak noci rytíř spal;

zdál se mu sen, v němž naříkal.}

163$

{Ač málokdo ho viděl lkát,

té noci musel zaplakat.

Pak z noční můry procit zas:

a vedle ona - ve tmě jas.

To večer svatojánský byl,

když sám o ztichlém lese snil.

V snu stála dáma z dávných dob -

z ní zář v temnotě jako hrob.

Pak padla mlha, vzala ji.

On mnoho za ní bloudil dní,

uslzen marně stále dál;

ten sen jak by už zdávna znal.

Když v nářku procit, ducha zřel,

svou jasnou dámu uviděl -

zářivý maják vprostřed vod

nad mořem snových nejistot;

zářivý příslib plnosti,

jenž ho snad z žalu vyprostí.

Když výstrah nejvíc dbáti měl,

na varování zapomněl.

Vzal v náruč jasnou milou svou,

objal ji v tu noc osudnou.

Tu paní hořce zaštkala

a padla chladná, sinalá,

hned mrtvá jemu do dlaní;

rek nepotkal víc svou paní.}

164$

{Jen sem tam hlas, když vítr řval,

jak smutné dítě naříkal:}

{„Ach, snadno dobro odletí!

Jen příliš dlouhé objetí

a přijde šeď, pak hořký pláč,

se včerejškem se neshledáš.“}

Byla to mezi jejími písněmi jedna z nejprostších; snad i proto jsem si ji dokázal lépe zapamatovat. Když stařenka zpívala, byl jsem jako v sedmém nebi nesen vědomím, že mě její bohatá duše objímá a chrání a sklání se nade mnou obtěžkaná hojnými plody. Měl jsem pocit, jako by mi mohla dát všechno, co jsem chtěl; jako bych už nikdy neměl zatoužit odejít jinam a stačilo by, kdyby mě tato žena jen po celé roky den co den krmila a zpívala mi. Nakonec mě její hlas ukolébal ke spánku.

Když jsem se probudil, nebylo mi jasné, zda je den či noc. Z ohně zbylo již jen pár červených uhlíků, co poskytovaly právě tolik světla, abych viděl, že stařenka stojí o pár kroků dál zády ke mně a čelem ke dveřím, jimiž jsem vstoupil. Právě tiše a usedavě plakala. Slzy jako by jí proudily přímo ze srdce. Zůstala tak několik minut a potom se pomalu otočila v pravém úhlu k další ze čtyř stěn chaloupky. Nyní jsem si poprvé všiml, že i tam byly dveře a stejně tak uprostřed zbývajících stěn. U těchto druhých přestala plakat, namísto slz však nastoupily vzdechy. Opakovaně zavírala oči a kdykoliv tak učinila, v srdci se jí zrodil jemný povzdech a unikl jí ze rtů. Zato když měla oči otevřené, vzdychala zhluboka a smutně a celá se přitom chvěla. Pak se obrátila ke třetím dveřím a v tu chvíli jí z úst vyšel výkřik, vyvolaný snad strachem či potlačovanou bolestí. Brzy si však zřejmě dodala odvahy, neboť tváří v tvář hrůze zůstala stát bez hnutí. I když jsem zaslechl další její tiché výkřiky a zaúpění, ani se nepohnula ani nesvěsila hlavu a byl jsem si jist, že za celou tu dobu nezavřela oči. Otočila se ke čtvrtým dveřím a já spatřil,

165$

jak sebou trhla a potom zůstala stát jako socha. Nakonec se zas obrátila mým směrem a přistoupila k ohni. Tvář měla bílou jako smrt. Pohlédla však na okamžik k nebi a usmála se tím nejrozkošnějším, dětsky nevinným úsměvem. Potom přiložila na oheň, přisunula si k němu kolovrat a dala se v jeho světle do předení. K práci si tiše prozpěvovala záhadnou píseň, jež spolu s vrčením kolovrátku vytvářela nevýslovně krásnou symfonii. Po chvilce přestala příst a zpívat a podívala se na mě očima matky, jež je na pozoru, zda se dítě už nevzbudilo. Usmála se, když zahlédla mé oči otevřené. Zeptal jsem se, jestli je už den. Odvětila: „Dokud udržuji svůj oheň, je tady stále den.“

Cítil jsem se spánkem skvěle posilněný a zatoužil teď prozkoumat další části ostrova. Vstal jsem tedy a se slovy, že se jdu trochu porozhlédnout, jsem zamířil k těm dveřím, jimiž jsem dovnitř prve vstoupil. „Počkej chvíli,“ řekla má hostitelka s jistou úzkostí v hlase. „Poslouchej mě; za těmi dveřmi nenajdeš to, co čekáš. Zapamatuj si tohle znamení - kdykoliv se budeš chtít vrátit, stačí, když vejdeš tam, kde ho uvidíš.“

Natáhla levou ruku mezi mnou a ohněm. Na dlani, jež se teď zdála skoro průsvitná, jsem spatřil tmavě červené znamení, které jsem se snažil dobře si vtisknout do paměti. Pak mě políbila a dala mi sbohem s vážností, co mě až polekala. Byl jsem z toho zmatený - vždyť jdu jen na krátkou procházku po ostrově dost malém na to, aby se dal za pár hodin celý obejít. Otočil jsem se a ona se vrátila k předení.

Pak jsem otevřel dveře a vykročil ven. Jakmile se má noha dotkla jemného trávníku, ukázalo se, že stojím před vraty staré stodoly na pozemcích svého otce, kam jsem si kdysi za horkých letních odpolední chodíval na slámu číst. O kousek dál si na poli hráli mí dva bratři. Jakmile mě zahlédli, volali, ať se k nim připojím, a já hned šel; hráli jsme si pak spolu jako před lety, dokud rudé slunce nezalezlo za obzor a od řeky se nezačala zvedat šedá mlha. Pak jsme podivně šťastni kráčeli

166$

bok po boku domů. Cestou nás provázel hlas chřástala, který ve vysoké trávě neustále volal na poplach. Spolu s jedním z bratrů jsme se z opačných stran rozeběhli k místu, odkud zvuk přicházel - v naději, že ptáka alespoň uvidíme, když už se nám ho nepodaří chytit. Otec na nás volal, ať nezdupeme trávu, která se má brzy kosit a ukládat na zimu. To už jsem docela zapomněl všechno o Pohádkové říši, o úžasné stařence i o podivuhodném červeném znamení.

S mým nejmilejším bratrem jsme sdíleli i postel. Večer se však mezi námi strhla jakási dětinská hádka a před usnutím jsme se - navzdory všem předchozím radostným okamžikům toho dne - navzájem počastovali slovy ne zrovna laskavými. Když jsem se ráno probudil, bratr již vedle mě nebyl. Vstal časně a šel se koupat k řece. O hodinu později ho přinesli domů utopeného. Běda! Běda! Kéž bychom jen bývali šli spát v bratrském objetí jako jindy! V hrůze toho okamžiku mi hlavou probleskla podivná jistota, že jsem tohle všechno už musel jednou prožít.

S hořkými slzami a vzlyky jsem, sám nevím proč, vyběhl z domu a utíkal, kam mě nohy nesly - přes pole a potom dál kolem staré stodoly. Tam se mi před očima mihlo červené znamení na dveřích. Uprostřed nejhlubšího trápení pozornost člověka někdy upoutají ty nejmenší maličkosti; zármutek má tak málo co společného s rozumem. Přišel jsem blíž, abych si tu značku, jež mi byla odněkud povědomá, lépe prohlédl. Když jsem se na ni tak díval, napadlo mě, že půjdu dovnitř a lehnu si do slámy, neboť mě ten běh se slzami v očích velmi unavil. Otevřel jsem dveře a vstoupil — do chaloupky, kde seděla u kolovrátku stařenka přesně tak, jako když jsem odešel.

„Nečekala jsem tě tak brzo,“ řekla, když za mnou zavírala. Přistoupil jsem k pohovce a padl na ni znaveně jako člověk, co se právě probudil z horečného, beznadějně smutného snu.

Stařenka se dala do zpěvu:

167$

{Byť slunce dozáří

a přijde noc,

přec lásku nezmaří

smrti zlá moc.}

{Z očí se vytratí

té tváře jas;

do srdce komnaty

vrátí se zas.}

Než ta píseň skončila, vrátila se mi zase odvaha. A aniž bych stařence řekl sbohem, vyskočil jsem z pohovky, otevřel druhé dveře - dveře vzdechů - a vydal se vstříc tomu, co tam naleznu.

Ocitl jsem se v jakési zámecké síni, kde ve světle hořícího krbu seděla paní, jež zjevně čekala na někoho dlouho postrádaného. Nedaleko viselo zrcadlo, avšak všiml jsem si, že v něm schází můj odraz - nemusel jsem se tedy bát, že mě někdo uvidí. Žena úžasně připomínala mou mramorovou paní, byla však zjevně celá z masa a kostí a nedokázal jsem říci, zda je to ona či není. Nebyl jsem to já, na koho čekala. Z nádvoří dole se ozval dusot kopyt nějakého velkého koně. Když ustal, zařinčelo brnění, jak jezdec seskakoval. Blížilo se rachocení jeho okovaných bot. Najednou se otevřely dveře. Paní vyčkávala, neboť nechtěla vidět nikoho jiného než pána. Když však viděla, že to on vstoupil, vrhla se mu do náruče jako holub letící k domovu a usadila se na chladném železe jeho zbroje. Byl to onen rytíř s rezivým brněním. To teď však zářilo jako vyleštěné sklo. A je zvláštní, že jsem na těch lesklých kovových plátech spatřil svůj odraz, i když v zrcadle jsem se neviděl.

„Tak jsi tedy přišel, můj drahý, a přinesl mi požehnání.

Jemnými dotyky pak rychle uvolnila těsné sevření rytířovy helmy a jednu po druhé rozepjala přezky brnění a prohnula se pod jeho vahou, jak je chtěla odtáhnout pryč. Nakonec muži odepnula i holenní

168$

část zbroje a sundala mu ostruhy. Hned se mu zas vrhla do náruče a hlavu mu položila na hruď, kde teď již mohla cítit tlukot jeho srdce. Pak se z jeho sevření vyprostila, ustoupila o jeden dva kroky vzad a dlouze se na něj zahleděla. Jeho mohutnou postavu korunovala ušlechtilá hlava, z níž zatím zmizel všechen smutek, anebo byl spíš pohlcen jakýmsi vážným odhodláním. Rytíř zřejmě vypadal zamyšleněji, než paní čekala, neboť jej již znovu neobjala, i když mu oči planuly láskou a jeho nemnohá slova měla váhu hrdinských činů. Namísto toho jej zavedla ke krbu, usadila do starodávného křesla, a jen co před něj postavila pohár vína, usedla mu u nohou.

„Je mi smutno,“ řekl, „když pomyslím na toho mladíka, kterého jsem dvakrát potkal v lesích Pohádkové říše a který tě - jak jsi sama řekla - dvakrát svými písněmi probudil ze zakletí spánku smrti. Měl v sobě cosi ušlechtilého, ale byla to spíš ušlechtilost myšlenek než skutků. Ještě ho pořád může zahubit nešlechetný strach.“

„Ach,“ odvětila paní, „vím, že jsi ho jednou zachránil, a děkuji ti za to; vždyť nemůžu zapřít, že jsem ho svým způsobem milovala. Teď mi však pověz, jak se ti vedlo poté, cos zaťal sekyru do kořene jasanu a on tě našel; víc už jsi mi minule nestihl říci, protože přišla ta žebrající holčička a odvedla tě pryč.“

„Jakmile jsem ho spatřil,“ odpověděl rytíř, „bylo mi jasné, že proti takovému, jako je on, lidské zbraně nic nezmohou a že se mu má duše musí postavit ve své nahé síle. Odepjal jsem si tedy helmu a hodil ji na zem. Se sekerou stále v rukou jsem se mu pak pevně zahleděl do očí. Kráčel ke mně a vskutku budil hrůzu, ale necouvl jsem. Tam, kde síla není nic platná, musí vítězit statečnost. Nakonec byla jeho mrtvolná tvář již jen kousek od té mé. Projel mnou dotek smrti, ale myslím, že jsem se nepohnul, protože on se pak zachvěl a trochu ustoupil. V tu chvíli jsem zasadil kmeni jeho stromu další pořádnou ránu, až se celý les zatřásl. Znovu jsem se na něj podíval - svíjel se teď

169$

bolestí, vzteky cenil zuby a zas se na mě chtěl vrhnout. Tentokrát se však stáhl dřív než prve. Už jsem si ho víc nevšímal a se vší rozhodností dál kácel strom, až se kmen se zaskřípáním svalil k zemi. Zvedl jsem oči od práce - a hle, přízrak zmizel a už jsem ho více nespatřil; neslyšel jsem pak o něm nic ani na svých dalších cestách.“

„Dobře jsi bojoval, dobře odolával, můj hrdino!“ řekla paní.

„Ale ty…,“ zeptal se rytíř poněkud znepokojeně, „stále miluješ toho mladíka?“

„Ach,“ odvětila, „co mohu dělat. Probudil mě ze spánku horšího než smrt. Zamiloval si mě. A kdyby mě nenalezl jako první, teď bych tu pro tebe nebyla; ale nemiluji ho tak jako tebe. On byl jen měsícem mé noci, ty jsi, lásko, světlem mého dne.“

„Máš pravdu,“ přitakal rytíř. „Musí být těžké k němu nechovat nějakou náklonnost za dar, jaký ti daroval. Sám jsem mu za to nevýslovně zavázán.“ Stál jsem tam před nimi pokořený se srdcem bolavým a skleslým; přece jsem se však nedokázal ubránit, abych nezvolal:

„Ať jsem tedy dál měsícem tvé noci, ó paní! A v nečase, až budou tvé dny pod mrakem, ať je ti má píseň útěchou jako stará, polozapomenutá, vybledlá věc z dávných dob, co však přece kdysi byla krásná.“ Zůstali tiše sedět; téměř jako by mě poslouchali. Oči paní nabývaly stále temnějšího odstínu; postupně se v nich objevily slzy a začaly jí stékat po tváři. Pak oba vstali a ruku v ruce prošli kolem místa, kde jsem stál; cestou oba na okamžik pohlédli mým směrem. Pak se vzdálili a zavřeli za sebou dveře; ale než je zavřeli, stačil jsem ještě zahlédnout přepychovou komnatu ověšenou nádhernými gobelíny. Zůstal jsem stát se zamrzlým mořem vzdechů v nitru. Nedokázal jsem na tomhle místě už dál zůstávat. Byla tak blízko a já ji nesměl spatřit. Byla tak blízko v rukou muže, jehož milovala více než mne, a já ji nesměl vidět a nesměl s ní být. Kudy však uniknout z blízkosti mé milované?

170$

Tentokrát jsem na znamení nezapomněl; skutečnost, že jsem se nemohl nijak spojit s lidmi kolem, mi totiž připomínala, že se pohybuji jen ve vidině, zatímco oni v živém světě. Hledal jsem značku všude kolem, ale nikde jsem ji neviděl. To proto, že jsem se bránil pohledu právě na místo, kde se nacházela. Její matně červená záře se totiž vyjímala na dveřích jejich tajné komnaty. V mukách jsem je rozrazil dokořán a dopadl k nohám stařenky, jež stále ještě předla. Moře vzdechů se ze mě vylilo v podobě nářku bez slz. Nevím, zda jsem pak omdlel nebo usnul, když jsem se však probudil a ještě neměl dost sil se pohnout, zaslechl jsem stařenu, jak zpívá:

{Ó, zář jsi mrtvých, padlých dní -

svou, Lásko, cestu zvol

mhou růžnou, pouští měsíční,

bezcestím sněžných hor.

Co zbývá duši prochladlé,

jež raněna chce lkát.

Jen víno v misce rozpadlé:

přec dál víc milovat.

Nyní jsem už zase dokázal plakat. Když mě žena viděla

v slzách, zazpívala tato slova:

Je lepší stát se pramenem

než vyhrát moře vln.

Je lépe láskou přetékat

než být jen lásky pln.

Ať je tvé srdce zdrojem vod,

jež volně plynou vpřed.

Věz, nelze nádrž stojatou

v čistotě udržet.}

Zvedl jsem se ze země a v srdci nyní choval takovou lásku k bílé dámě jako dosud nikdy předtím.

171$

Potom jsem přistoupil ke třetím dveřím - dveřím hrůzy - a prošel jimi. A hle, ocitl jsem se na rušné ulici mezi davy lidí spěchajících sem a tam. To místo mi nebylo neznámé; odbočil jsem stranou a smutně se vlekl po chodníku dál. Náhle jsem si všiml, že ke mně znedaleka přichází postava dívky, již jsem dobře znal (dobře znal, jak slabá jsou to slova!) z dob, kdy už jsem se cítil být víc než chlapcem a nedlouho předtím, než se mi otevřela cesta do Pohádkové říše. Špatnost tehdy kráčela ruku v ruce se Zármutkem, jako už to často bývá. Ta tvář mi však byla stále drahá. Ležela v mém srdci jako dítě v bílé postýlce, a přece jsem se s ní teď nemohl setkat.

„Jen tohle ne!“ zvolal jsem, otočil se a vběhl do dveří za sebou. Zdálo se mi, že na nich vidím to tajemné znamení. Neocitl jsem se však v tajuplné chaloupce, ale u té dívky doma. Uháněl jsem vpřed jako pominutý, až jsem stál u dveří jejího pokoje.

„Je pryč,“ řekl jsem si. „Zkusím se dovnitř ještě jednou podívat.“

Tiše jsem se dveřmi protáhl a zjistil, že stojím v majestátném kostele. Zvon, jehož hluboký hlas se s pravidelnou ozvěnou rozrážel o stěny prázdné budovy, právě odbíjel půlnoc. Měsíc zářil skrz okna na galerii a do chrámu pronikal dostatek přízračného světla na to, abych viděl, že se v jedné z bočních lodí (sám jsem stál v lodi příčné) vznešeným, přece však trochu plouživým a klopýtavým krokem prochází postava oděná v bílém hávu - zda tak byla oblečena jen na noc, anebo na onu hlubší noc, jež leží hluboko mimo dosah dne, jsem nedovedl říci. Byla to ona? A byl toto její pokoj? Šel jsem za ní na druhou stranu kostela. Žena se najednou zastavila, vylezla na něco, co vypadalo jako vyvýšená postel, a ulehla. Dorazil jsem k tomu bíle světélkujícímu místu. Nebyla to postel, ale hrobka. Přízračná záře byla příliš slabá, než abych dívku jasně viděl, dotkl jsem se však její tváře a holých rukou a nohou. Byly studené jako z mramoru, ale poznával jsem je. Setmělo se. Otočil jsem se a chtěl jít zpátky, ale

172$

cestou jsem zřejmě musel zabloudit do nějaké boční kaple. Tápal jsem kolem sebe a hledal dveře. Všechno, čeho jsem se dotkl, však patřilo do světa mrtvých. Nahmatal jsem chladnou postavu rytíře, jenž tam ležel se zkříženýma nohama a se zlomeným mečem u boku. Ležel zde ve vznešeném odpočinku, zatímco já dál žil svůj nevznešený zápas. Zašátral jsem po jeho levé ruce a příslušném prstu; byl na něm prsten, jejž jsem poznával - muž musel patřit k mým předkům. Byl jsem tedy v kapli nad hrobkou svého rodu. Hlasitě jsem zvolal: „Pokud je tu někdo z mrtvých vzhůru, ať se nade mnou smiluje, neboť jsem, žel, dosud živý. Kéž by mi nějaká mrtvá žena dodala útěchy, neboť jsem cizincem v říši zemřelých a nevidím světlo.“ Najednou jsem ucítil dotek polibku zprostřed temnot. A řekl jsem: „Mrtví líbají dobře; už se nebudu bát.“ Pak se ke mně ze tmy natáhla ruka a sevřela mi dlaň pevným a něžným stiskem. Pomyslel jsem si: „Závoj mezi oběma světy je sice temný, ale jen tenký.“

Tápal jsem dál, dokud jsem nezakopl o těžký kámen, co přikrýval vstup dolů do hrobky. A jak jsem tam klopýtl, všiml jsem si, že na něm svítí ono červené znamení. Zatáhl jsem za kruhovou rukojeť, ale ani vší silou jsem s mohutnou deskou nepohnul. Ve zdi se však otevřely dveře do chaloupky a já se zas vrhl na pohovku před stařenkou. Byl jsem bledý a neschopen slova. A ona znovu zpívala:

{Sníš: na skále stojíš sám

a z hlubin změť vln zní,

padáš zděšen k temnotám

blíž kráse záhrobní.

Až probudí tě zář denní,

děs noci v úsměv promění.

Do mdlob již se potápíš,

do temnot klesáš hloub,

hrůzu cítíš blíž a blíž;

jsi vzbuzen: kde je hrob?}

173$

{Jsi vzbuzen: kolem zvoní smích -

vítá tě náruč zesnulých.}

Na chvilku se odmlčela a potom pokračovala dál:

{Ať pláčeš smutkem, radostí,

tvé slzy tytéž jsou.

Ať úlevy, či úzkosti

vzdechy se stejně zvou.

Úpění v boji předsmrtném

přec ne vždy skrývá žal.

Bol smrti tepe životem,

sten radosti zve dál.

Jak zvláštní jen je bílá tvář:

na Zemi není bod

jiný, jenž odráží zář

pro živé do temnot.}

Usnul jsem a spal bezesným spánkem, sám nevím, jak dlouho. Po probuzení jsem zjistil, že má hostitelka si zatím přesedla tak, aby byla mezi mnou a čtvrtými dveřmi. Dovtípil jsem se, že má v úmyslu zabránit mi do nich vstoupit. Rychle jsem tedy z pohovky vyskočil a vrhl se kolem ní ke dveřím. Bez otálení jsem je otevřel a vstoupil. Ještě si pamatuji její úzkostlivé volání: „Nechoď tam mé dítě! Nechoď tam!“ Ale už jsem byl pryč…

Co se dělo dál, nevím. A pokud jsem to věděl, stačil jsem to zapomenout dříve, než jsem se zas ocitl při vědomí a zjistil, že ležím v chaloupce. Žena chovala mou hlavu v klíně, hladila mě oběma rukama ve vlasech a s pláčem ke mně promlouvala, jak by matka asi mluvila k vážně nemocnému či zemřelému dítěti. Jakmile jsem na ni pohlédl, usmála se mezi slzami; usmála se tváří strhanou a svýma mladýma očima a světlo toho úsměvu náhle prozářilo celý její obličej. Pak mi omyla hlavu, tvář a ruce ledově studenou bezbarvou

174$

tekutinou, co voněla po vlhké zemi. Hned jsem měl dost sil se posadit. Stoupla si, položila přede mě něco k snědku, a zatímco jsem jedl, řekla:

„Poslyš, dítě, musíš okamžitě pryč!“

„Jít pryč?“ řekl jsem. „Cítím se tu s vámi přece tak šťastný. V životě jsem tak šťastný nebyl.“

„Ale teď musíš jít,“ opakovala smutně. „Poslouchej chvíli. Co slyšíš?“

„Jako by se sbíraly velké spousty vod.“

„Ach, přece to tedy slyšíš. Víš, abych tě našla, musela jsem projít těmi dveřmi - dveřmi věčnosti.“ Ukázala tím směrem a celá se zachvěla. „Kdybych se tam nevydala, nikdy bys sám nenašel cestu zpět. Ale protože jsem tak učinila, vody kolem mé chaloupky teď budou stoupat stále výš a výš, až ji celou pohltí. Dovnitř se však nedostanou, dokud bude hořet můj oheň. Dříví mám dost na celá léta. A záplava po roce opět ustoupí a všechno bude jako před tvým příchodem. Už jsem tu nebyla tak zatopená aspoň sto let,“ usmála se mezi slzami.

„Běda mi, běda!“ zvolal jsem. „Přivedl jsem takové zlo na tu nejlepší a nejlaskavější přítelkyni, na tu, která naplnila mé srdce tak velikými dary.“

„Netrap se tím,“ řekla. „Zvládnu to jistě dobře. A vím, že se ke mně jednoho dne vrátíš. O jedno tě však, dítě, prosím: ať už se dostaneš do sebevětších nesnází a ať už se ti tvé strasti budou zdát jakkoliv neúnosné, věz, že ta stará žena s mladýma očima,“ usmála se, „zná odpověď na tvá nejhorší trápení, ačkoliv ji ne vždy hned prozradí. Ale teď už musíš jít.“

„Ale jak, když je všude kolem voda a dveře beztak vedou do jiných krajů a světů?“

„Tohle ve skutečnosti není ostrov,“ odvětila. „Vede odtud úzký pruh země až na pevninu; a co se dveří týče — sama ti ukážu ty správné.“

Vzala mě za ruku a zavedla ke třetím dveřím. Když jsme jimi prošli, zjistil jsem, že stojím na tomtéž měkkém trávníku, u nějž jsem předtím vystoupil z loďky, jen tentokrát na druhé straně chaloupky. Žena mi

175$

ukázala, jakým směrem se vydat, abych našel cestu na pevninu a unikl stoupajícím vodám.

Potom mě objala a pevně přitiskla na hruď. Když jsem ji políbil na rozloučenou, připadal jsem si, jako bych právě poprvé opouštěl maminku a domov, a nedokázal jsem se ubránit hořkým slzám. Nakonec mě od sebe něžně odstrčila a se slovy „Jdi, synu; vykonej něco, co má smysl,“ se vrátila dovnitř a zavřela za sebou dveře.

Odcházel jsem s pustinou v srdci.

176$

«XX»

{Ne, za to dobro nezasloužíš cti,

vždyť chtivost krev jen rozvířila ti,

byť pro cíl správný; leč jak vichry spíš,

jež divoce, když domem provát zříš,

vše rozhází, a přece náhodou

věc některou na místo donesou,

tak zdá se, že chtíč, a ne svatý žár

pro jednou i tebe k dobru hnal.}

FLETCHER: Věrná pastýřka

{Když vlídné srdce skrývá mysl ctnou

jsouc obtěžkáno slavným záměrem,

jak v pokoji by mohlo spočinout,

než potomstvo své zrodí přeskvělé?}

SPENSER: Královna víl

Ušel jsem jen kousek a trávníkem už začala prosakovat stoupající voda. Bezpečně jsem však dorazil k pěšince vedoucí na pevninu. Byla kamenitá a položená o tolik výš než poloostrov, že jsem měl dostatek času ji přejít. Po obou stranách zatím hladina rychle stoupala - bez bouře, bez řádění větrů, bez divokého vlnobití, spíš jako by pod ní pomalu hořel mohutný oheň. Nakonec jsem se vyškrábal nahoru po strmém svahu a ocitl se na kraji otevřené skalnaté krajiny. Pokračoval jsem pak dalších několik hodin v chůzi pokoušeje se co nejlépe udržet směr, až jsem dorazil k osamělé věži shlížející z návrší dolů do širokého okolí. Když jsem přišel blíž, začalo ke mně doléhat bušení kladiva o kovadlinu. Údery byly tak rychlé, že jsem o sobě nemohl dát nijak vědět, dokud práce neskončila. Trvalo to ještě několik minut; když pak nastalo ticho, hlasitě jsem zabušil na dveře. Za malou chvíli se brána pootevřela a objevil se v ní ušlechtile vyhlížející mladík svlečený do půl těla. Byl celý rozpálený hor-177$

kem a začazený od kovárny. V jedné ruce držel meč zjevně právě ukovaný, neboť na okrajích ještě žhnul. Hned, jak mě uviděl, otevřel dveře dokořán, ustoupil stranou a srdečně mě pobídl, abych vstoupil. To jsem učinil a on za mnou bránu zase zavřel a pečlivě zajistil na závoru. Pak mě doprovodil do strohé síně, jež zřejmě zabírala většinu přízemí a nyní sloužila jako dílna. Ve výhni hučel mohutný oheň. Vedle stála kovadlina a u ní vyčkával jiný mladík - stejně vysoký jako ten první, jen útlejší; oblečen byl též jen do půl těla a v rukou třímal kladivo. V opačném sledu, než tomu při prvních setkáních obvykle bývá, jsem si všiml nejprve toho, že jsou si pramálo podobní; až na druhý pohled mi bylo jasné, že jsou to bratři. Ten první a zjevně starší byl svalnatý a tmavý, s kudrnatými vlasy a velkýma oříškově hnědýma očima, jimiž tu a tam prosvitla podivuhodná něha. Druhý byl útlý, měl světlou pleť, orlí rysy a v očích - ač světle modrých - se mu zračila určitá dravost. Stál vzpřímeně, jako by se z vysokého útesu rozhlížel po široké pláni pod sebou. Když jsme spolu s tím starším vstoupili do síně, obrátil se ke mně a já si všiml, že tváře obou bratří září spokojeností. Pak k mému překvapení a k mé nemalé radosti řekl: „Bratře, nechceš se posadit k ohni a trochu si odpočinout, než tu práci dokončíme?“ Kývl jsem na souhlas a v očekávání toho, co mi dále povědí, jsem se tiše usadil k ohni.

Starší bratr potom strčil meč do ohně, chvilku ho tam obracel a potom jej dostatečně rozpálený zas vytáhl zpátky a položil na kovadlinu. Opatrně jím pak otáčel, zatímco ten mladší několika ráznými údery vytvaroval dosud nehotovou část do kýžené podoby. Potom meč opatrně vložili zpět do výhně, a když již byl dostatečně horký, ponořili jej do nádoby plné jakési tekutiny, z níž pod dotekem žhavého železa vyšlehl modrý plamen. Pak zanechali práce, přitáhli si k ohni dvě stoličky a každý z jedné strany se vedle mě posadili.

„Rádi tě vidíme, bratře. Už na tebe čekáme několik dní,“ řekl ten tmavovlasý.

178$

„Je to pro mě čest být nazýván vaším bratrem,“ odvětil jsem, „a snad si nebudete myslet, že tu poctu odmítám, když se vás zeptám, čím jsem si ji zasloužil.“ „Ach, takže o tom neví!“ řekl ten mladší. „Mysleli jsme, že pouto, které nás váže, znáš a stejně tak i úkol, jenž je před námi. Musíme ti to tedy celé povědět od začátku.“

A starší se dal do vyprávění:

„Náš otec je králem této země. Ještě než jsme se narodili, objevili se v našem kraji tři bratři obrové a nikdo přesně neví, kdy a odkud se vzali. Obsadili jednu zříceninu hradu - neobydleného, kam až paměť zdejších lidí sahá. Obři se zřejmě nejdřív usídlili ve sklepeních, která zub času příliš nenahlodal. Bylo je jen málokdy vidět a nikdy nikomu nedělali nejmenší potíže, takže je všichni v okolí považovali za neškodné, ba dokonce celkem dobrotivé bytosti. Nikdo přesně neví, kdy a jak to začalo, ale časem se ukázalo, že se hrad postupně mění. Byly zazděny díry v hradbách a opraveno dosud stojící cimbuří - zjevně proto, aby se jeho stav nezhoršil, zatímco se pracovalo na obnově důležitějších částí. Všichni samozřejmě tušili, že v tom budou mít prsty obři, jenže nikdo je nikdy neviděl při práci. Obavy místních rolníků však vzrostly poté, co se jeden vesničan ukryl v noci poblíž a sledoval, co se bude dít.

V měsíčním svitu pak spatřil, že se všichni tři obři celou noc pilně činí a z mohutných kamenů se postupně snaží znovu vystavět rozbité točité schodiště a zeď, jež k němu přiléhala. Kolem schodů se tak postupně začala rýsovat i obnovená věž. Lidé však tvrdili, že nemají proč zasáhnout, že jim k tomu chybí spravedlivý důvod - ve skutečnosti však obry nechávali na pokoji hlavně proto, že se jich příliš báli.

Díky zdrojům z nedalekého kamenolomu se obrům nakonec podařilo celou vnější zeď dostavět, což vesničanům nahnalo ještě větší strach. Obří bratři se však i několik dalších let chovali velmi mírumilovně. Později se říkalo, že snad měli příbuzné mezi několika dobrými lidmi v kraji a kvůli nim se chvíli chovali

179$

zdrženlivě. Jakmile však byli všichni příbuzní mrtví, ukázali obři svou pravou tvář. Teď, když byla vnější oprava hradu dokončena, začali drancovat domy po okolí, a obstarali si tak celkem přepychovou výbavu. Věc se dostala tak daleko, že se o jejich počínání doslechl i náš otec - ten měl však v tu chvíli bohužel jen omezené prostředky. Válčil totiž právě se sousedním knížetem a na dobytí obří pevnosti mohl uvolnit jen několik mužů. Proti těm se však obři v noci vypravili a do jednoho je pobili. Vědomi si svých úspěchů a dosavadní beztrestnosti získali hned větší odvahu a ve svém plenění se dál už neomezovali jen na hmotné statky, ale začali unášet i své urozené sousedy rytíře a paní –a s mnohými potupami je pak drželi uvězněné, dokud je ze zajetí za nehoráznou sumu nevykoupili přátelé. Nejeden rytíř se pokoušel obry svrhnout, ale ke své vlastní zkáze. Buď ho zabili, nebo zajali, nebo byl nucen vzít do zaječích. A obři - jako by už jejich ohavností nebylo dost - začali na každý takový pokus o dobytí jejich pevnosti odpovídat tím, že vždy na oplátku zabili některého ze svých zajatců a to na věži přímo před zraky kolemjdoucích. Není divu, že si na ně poslední dobou už nikdo moc netroufne. My s bratrem sice už roky planeme touhou ty netvory zničit, ale - už kvůli jejich zajatcům - jsme se o to nechtěli pokoušet dřív, než dosáhneme dospělosti. Teď už se však k té výpravě chystáme; a důvody našich příprav jsou tyto: Byli jsme si vědomi, že k takovému počinu máme sice dost odhodlání, ale ne potřebné zkušenosti, a vypravili jsme se tedy pro radu k jedné moudré stařence, co žije sama nedaleko odtud - zrovna někde tím směrem, odkud jsi přišel. Přijala nás se vší laskavostí a dala nám ty nejlepší rady. Nejprve se nás však vyptala, jaké zkušenosti máme s bojem. Řekli jsme, že se nám již v dětství dostávalo dobrého výcviku a že i teď se stále snažíme cvičit ve zbrani s ohledem na úkol, který nás čeká.

»Na život a na smrt jste však ještě nikdy nebojovali?« zeptala se.

180$

Museli jsme přiznat, že ne.

»V určitém ohledu je to tak lepší,« odvětila. »Teď mě poslouchejte. Jděte nejprve do služby ke zbrojíři a zůstaňte tam tak dlouho, jak jen bude třeba, abyste se naučili jeho řemeslo; pokud do práce vložíte celé srdce, půjde to jistě rychle. Pak se zcela sami odeberte do opuštěné věže a nepřijímejte tam žádné návštěvy od mužů ani žen. Tam si ukovejte veškeré zbraně a zbroj pro nadcházející střetnutí. A dál se cvičte v boji. Avšak vzhledem k tomu, že sami dva na tři obry stačit nebudete, najdu vám třetího bratra, jenž na sebe vezme díl vašeho břemene. Už vím o někom, kdo by se na ten úkol hodil, jen to bude ještě nějaký čas trvat, než ke mně přijde. Zatím se ještě bezcílně toulá. Ukážu vám ho v zrcadle, abyste ho poznali, až bude u vás. Pokud se má podílet na vašem snažení, musíte ho naučit všemu, co znáte - on se vám za to hned na místě odvděčí písní a v budoucnu i skutky.«

Pak otevřela dveře podivuhodné staré skříně, na jejíž vnitřní straně viselo vypouklé oválné zrcadlo. Když jsme se do něj zahleděli, spatřili jsme po čase odraz místnosti, v níž jsme stáli, a také stařenu sedící na židli. Sami jsme však vidět nebyli. Namísto toho u jejích nohou ležel mladík - byl jsi to ty - a plakal.

»Tenhle nám nebude nic platný,« řekl jsem. »Koukněte, jak fňuká.«

Stařena se usmála a odvětila: »Dnešní síla je ve včerejších slzách.«

Nato můj bratr dodal: »Vždyť i tebe jsem jednou viděl plakat nad orlem, kterého jsi zastřelil.«

»To proto, že se tak podobal tobě, bratře,« opáčil jsem. »Ale máte pravdu - tenhle mladík může přece mít ještě lepší důvod k slzám než já.«

»Jen počkejte,« řekla ona. »Pokud se nemýlím, donutí vás plakat tak, že vám už žádné slzy nezbudou. Slzy jsou tím jediným lékem na pláč. A možná ten lék budete potřebovat dříve, než se utkáte s obry. Zatím na bratra počkejte ve své věži.«“

„Teď pojď prosím s námi. Ukážeme ti, jak si udělat

181$

brnění. Budeme spolu pracovat a bojovat s takovou

láskou jako ještě žádní tři bratři před námi. A ty nám

k tomu ke všemu budeš zpívat.“

„Budu,“ řekl jsem, „když budu moci. Dar zpěvu ke

mně totiž přichází jen někdy. Musím být trpělivý. Ale

mám pocit, že při práci na sebe píseň nenechá dlouho

čekat.“

To byla naše úmluva - bratři ode mě nic jiného nežádali a já nemohl nic jiného dát. Vstal jsem a svlékl se do půl těla.

„S mečem bojovat umím,“ řekl jsem. „Teď se jen stydím za své bílé ruce - vaše jsou tvrdé, umazané, zušlechtěné prací; ale doufám, že důvod mého studu brzy pomine.“

„Kdepak, dneska pracovat nebudeme. Odpočinku je třeba stejně jako námahy. Přines víno, bratře. Dnes je na nás, abychom obsluhovali.“ Mladší z bratrů brzy zaplnil stůl prostým jídlem a vybraným vínem. U rozdělané práce jsme vydatně pojedli a popili. Při té příležitosti jsem vyslechl celý jejich příběh. Oba měli důvod, proč je myšlenka na smrt v nadcházejícím boji - byť by byl i vítězný - naplňovala zármutkem. Jinak by svých životů neželeli. Důvody jejich trápení byly tyto:

V době, kdy pracovali u zbrojíře v jednom městě proslaveném zpracováním železa a stříbra, zamiloval se ten starší do dívky, jejíž původ byl sice mnohem nižší než jeho, která ho však nyní - jako zbrojířského učně svým společenským postavením zdánlivě značně převyšovala. Nezkoušel si věc usnadnit tím, že by odhalil svou pravou totožnost; i tak působil natolik mužně, že lidé po jeho boku zapomínali na společenské třídy (tak to alespoň vyprávěl jeho bratr). Ani zmíněná dívka jej nedokázala nemilovat. Když odcházel, svěřil se jí, že ho čeká nebezpečné dobrodružství a že se pro ni, až bude po všem, buď vrátí a požádá ji o ruku, anebo o něm uslyší, že zemřel se ctí.

Příčinou smutku mladšího z bratří byla skutečnost, že zemřou-li oba, zůstane jejich otec, starý král, sám a bez

182$

potomků. Chlapec svého otce miloval tak, že by se to nezaujatému pozorovateli mohlo zdát až přehnané. V nitru ho sice oba bratři měli rádi stejně, láska mladšího se však mohla více rozvinout, neboť jeho naděje a úzkosti nepatřily nikomu dalšímu. Když byl doma, zůstával v králově společnosti pořád. A poslední dobou o něj též pečoval v neduzích stáří. Chlapec se nikdy necítil unaven jeho historkami o mladických dobrodružstvích a stále byl pevně přesvědčený, že jeho otec je ten nejskvělejší člověk na světě. Často snil o tom, že se k němu vrátí s kořistí od jednoho z těch nenáviděných obrů. Teď se však oba bratři báli toho, aby je myšlenka na možné osamění jejich milovaných nerozrušila právě ve chvíli, kdy budou pro úspěch svého úkolu nejvíce potřebovat soustředěnou mysl. Neboť, jak jsem již řekl, dosud nikdy se neocitli v opravdovém boji. „Teď už vím,“ pomyslel jsem si, „k čemu zde má posloužit mé nadání.“ Sám jsem se smrti nebál - nedrželo mě nic, pro co bych musel na životě lpět. Přesto jsem se

i já nadcházejícího střetnutí obával - už kvůli odpovědnosti, jež na mě spočívala. Rozhodl jsem se, že tvrdým úsilím získám potřebnou sílu, rozvahu a pohotovost. Čas zatím plynul uprostřed práce a písní, společných procházek a hovorů, přátelských soubojů a bratrské služby. Sám pro sebe jsem si nevykoval těžké brnění jako oni, neboť jsem nebyl tak silný a spoléhal spíš na hbitost a přesnou ruku. Vyrobil jsem si jen lehkou košili z kovových plátků a kroužků - to sice znamenalo zdlouhavou a pečlivou práci, té jsem se však věnoval raději než těžké dřině. Bratři mi pomáhali i poté, co jsem byl již schopen - pod jejich dohledem - pokračovat sám. Kdykoliv jsem cokoliv potřeboval, hned zanechali díla a byli u mě. Jak stařena předpověděla, snažil jsem se jim odvděčit zpěvem; oba nad mými žalozpěvy a baladami prolili množství slz. Nejraději naslouchali dvěma písním, které jsem složil přímo pro ně. Nebyly sice ani zpola tak dobré jako mnohé jiné, co jsem znal, zvláště ne jako ty, jež jsem se naučil u moudré stařenky, ale získaly si oblibu, neboť té se

183$

obvykle dostává tomu, co nejvíce odpovídá našim potřebám.

I

{Na trůnu seděl král,

korunu v ruce měl

a purpurem a zlatem plál;

byl hlava samá běl.

Tu stanul v dávných zdech

jednorozený syn:

„Jen požehnej mi k boji,“ vzdech,

když vešel v slavnou síň.

Pak na kolena pad,

co žádal, obdržel.

Král měl sic v očích majestát,

hlas se mu však chvěl:

„Běž, bojuj, synu můj,

běž, obru hlavu sraz,

koruna z drahých kamenů,

bude tvá v ten ráz.“

Syn dí: „Ne zlata lesk,

chci skrytou úctu tvou;

chci pro tvůj lid, ne pro potlesk,

rád projít smrti tmou.“

Sedl si, čekal král,

nic nedbal nocí, dní,

dokud pláč, křik se neozval

od brány nádvořní.

Tu zrak svůj zase zved,

zas korunu si vzal

a hlavu obra spatřil hned,

již princ sám v boji sťal.}

184$

{S čím jdou do místnosti?

To tělo chlapce je!

Vstal král jak prorok s radostí -

v ní smrt, ne naděje.

„Korunu vezmi si

na chladné čelo své;

teď ta, jež vládne nad vládci,

nás oba k sobě zve.“

„Nežil jsem darmo jen,

směl jsem ti život dát.“

Pak usmál se jak zimní den

a vedle syna pad.}

II

{„Je, paní, mrtev tvůj milý

a s ním i jeho sok.

Dal jméno, aby chválili

ho spoustou krásných slok.“

„Bolest mi srdce proklála,

i radost - ostrý nůž.

Znal něhu, já se bávala:

že hoch je, a ne muž.

Teď s hlavou hrdě zdviženou

jak královna smím jít;

a v smutcích, když se přiženou,

stín slávy pozdravit.“}

Poprvé, podruhé i potřetí u těch písní oba prudce plakali. Pak už nikdy víc. Očima se jim sice při mých baladách míhalo světlo a tváře jim bledly, ale už při žádné z nich neuronili ani slzu.

185$

«XXI»

{„Nasadil jsem vlastní život.“}

Kniha Soudců

Po nemalém úsilí byla výzbroj k naší radosti konečně hotova. Svá brnění jsme si pak navzájem oblékli a zkoušeli jejich odolnost mnoha údery z lásky zasazenými. Byl jsem slabší než oba mí bratři, ale o něco hbitější - a právě do této hbitosti a do přesnosti svých zásahů jsem vkládal naději na úspěch v nadcházejícím boji. Též jsem se snažil dále cvičit svůj od přírody pronikavý zrak; a oba druhové mi dosvědčili, že jsem se v tom nenamáhal zbytečně.

Nastalo to ráno, kdy jsme se měli pokusit obry svrhnout a při tom buď zvítězit, nebo zemřít - anebo možná oboje. Rozhodli jsme se bojovat jako pěšáci neúspěch mnohých rytířů před námi totiž zřejmě zavinili i jejich koně, kteří se obrů zalekli. Přiklonili jsme se k názoru sira Gawaina, že oř sice zklamat může, ale země nikdy nezradí. Většina našich příprav se však nakonec minula svým bezprostředním cílem. Osudného rána jsme vstali za rozbřesku. Po dřině předchozího dne jsme si stačili dobře odpočinout a byli teď čilí jako skřivánci. Opláchli jsme se ve studeném potoce a čistě se oblékli s takovou obřadností, jako bychom se chystali na nějaký svátek. Pak jsme posnídali a já vzal do ruky starou lyru, již jsem už dříve našel ve věži a sám opravil, a naposledy jsem teď zazpíval ony dvě balady, které jsem zmínil už dříve. Na závěr jsem pak připojil tuto píseň:

{Rána jen a pryč je sen.

Buď rád, již skončil boj.

Kam byl asi odnesen

tvůj shon a nepokoj?}

187$

{Zemřeli jsme, sevřeli

jak zbroj těla svá.

Údy jako zbraněmi

teď vládne duše má.

Neděsí nás smrti hlas,

nic nezruší náš mír,

pohřbeni jsme pod nesnáz,

pryč světa svár i vír.

Náš život sám je v oběť dán,

by jiným dodal sil.

Vracíme, co dáno nám,

by náš kraj znovu žil.

Rána jen a pryč je sen.

Buď rád, již skončil boj.

Kam byl asi odnesen

ten hluk a nepokoj?}

A zatímco ještě poslední tóny doznívaly jako rekviem nad mrtvou písní, byli jsme náhle všichni na nohou. Skrze jedno z věžních okének jsem totiž zahlédl, jak se nad hranou kopce, na němž stála naše věž, právě vynořily tři obrovské hlavy. Bratři z výrazu mé tváře hned poznali, co se stalo. Byli jsme v tu chvíli beze zbroje a na její obléknutí nám nezbýval čas. Nezávisle na sobě jsme však každý alespoň popadli svou oblíbenou zbraň a bez brnění vyrazili ke dveřím. Já vzal do jedné ruky dlouhý rapír — strohý, ale s ostrou špicí - a do druhé šavli; starší bratr se chopil těžké sekery a mladší velkého obouručního meče, jímž mával v jedné ruce jako pírkem. Stihli jsme jen vyběhnout z věže, obejmout se na rozloučenou a trochu se rozestoupit, abychom jeden druhému nepřekáželi. Vzápětí se na nás ti tři obři vrhli. Byli asi dvakrát větší než my a po zuby ozbrojení. Pod helmami se jim divoce leskly zrůdné oči. Zamířil ke mně prostřední z nich, neboť jsem stál uprostřed. Letmo jsem si prohlédl jeho brnění a snažil

188$

se rychle zvážit odpovídající způsob boje. Všiml jsem si, že jeho prsní krunýř je vyroben poněkud nešikovně a pláty jsou trochu uvolněné; některý z jejich spojů by se mohl třeba ve vhodný okamžik trochu rozevřít a odkrýt tak místo k zásahu. Zůstal jsem stát, než přišel blíž a pokusil se mě udeřit palcátem (který je odnepaměti mezi obry tou nejoblíbenější zbraní). Hbitě jsem uskočil a rána dopadla vedle na zem. Předpokládal jsem, že se tím jeho zbroj ještě více rozvolní. Zas se na mě vztekle vrhl; dál se mi však dařilo uhýbat jeho ranám v naději, že ho tak brzy unavím. On výpad z mé strany nečekal a já se zatím o žádný ani nepokoušel; dával jsem přitom pozor na jeho pohyby, abych unikl ranám, a zároveň i na pláty jeho brnění, abych našel vhodné místo k úderu. Nakonec se na chvilku zastavil, jako by už byl unaven, a trochu se napřímil. Vyrazil jsem vší silou vpřed a zarazil mu rapír tak hluboko do hrudi, až se mu na zádech zasekl o brnění. Pustil jsem jílec, a zatímco obr padal, udělal jsem otočku a jedním šťastným úderem šavle se mi podařilo přetnout řemen jeho helmy, která odlétla, a já mohl další ranou protivníka oslepit. Nakonec jsem mu rozťal hlavu. Pak jsem se teprve obrátil, abych se podíval, jak jsou na tom moji bratři: oba leželi na zemi a obři vedle nich. Utíkal jsem k jednomu, pak k druhému bojovníci byli dosud propleteni jako v předsmrtném zápase, nikde žádné stopy života. Starší bratr zjevně nejprve zaťal sekeru do těla nepřítele - ale potom sám padl pod něj a on ho ve své smrtelné agónii udusil. Mladšímu se podařilo téměř odseknout obrovi nohu a pak, zatímco spolu na zemi zápasili, našel v jeho brnění pod krkem otvor dost velký pro dýku a proklál mu hrdlo; krev z té rány mu stékala po ruce, v níž dosud svíral zbraň. Rozhostilo se ticho - přežil jsem jen já, ten nejnehodnější.

A jak jsem tam po prvním velkém skutku svého života vyčerpaně stál mezi mrtvými, ohlédl jsem se za sebe a spatřil na zemi svůj stín, jak se celý černý vyhřívá na slunci. Vrátil jsem se do osamělé věže a pohled mi

189$

mimoděk padl na nepoužitá brnění mých ušlechtilých druhů - ležela tam tak nehybně jako oni sami. Jak smutný to byl výjev! Jejich smrt byla sice slavná, ale proto ještě nepřestala být smrtí. Vlastní písně mi teď nepřinášely žádnou útěchu. Téměř jsem se styděl, že žiji, když oni jsou mrtví. A přece se mi dýchalo snáze, kdykoli jsem jen pomyslel na zkoušku, v níž jsem právě obstál. A snad mi i bude odpuštěno, jestliže mě zachvátila jistá pýcha při pohledu na protivníkovo obrovské bezvládné tělo.

„Vždyť nakonec stačila trocha dovednosti - tvůj obr byl jen břídil,“ řekl jsem si pak a zas jsem klesl na mysli.

Mrtvoly bratrů i nepřátel - odpočívající po smrtelném zápase - jsem nechal na místě a spěchal dolů do vesnice, abych dal vědět místním rolníkům. Přiběhli pak nahoru s radostným voláním a přitáhli i vozy na mrtvá těla. Rozhodl jsem se, že oba prince vezmu ke králi tak, jak jsou - v objetí nepřátel země. Nejdřív jsem však obry ohledal a nalezl u nich klíče od hradu, kam jsem se hned odebral, provázen velkým zástupem lidí. Místo bylo vskutku skvěle opevněné. Propustil jsem odtud zajatce - rytíře a paní - kteří po zdejší péči vypadali ztrhaně a zuboženě. Poněkud mě zahanbilo, když se kolem mě shlukli a zahrnuli mě díky, ačkoliv vděk by náležel spíš mým slavným bratrům, kteří teď leželi mrtví u své osamělé věže. Já jen pomohl uskutečnit myšlenku, která se zrodila v jejich hlavách a získala jasné obrysy mnohem dřív, než jsem přišel. Přece jsem však byl šťasten, že mě pro ten velkolepý úkol přijali mezi sebe.

Po několika hodinách kdy jsem se staral o právě osvobozené vězně, jsem se s celým zástupem vydal do hlavního města. Cesta byla zprvu pomalá, ale jak zajatci postupně nabývali na síle, mohli jsme jít stále rychleji a do královského zámku jsme nakonec dospěli už za tři dny. S mrtvolami obrů na vozech jsme projeli branou, a když lidé spatřili též těla princů, připojili se velkým křikem a pláčem k slavnostnímu procesí.

190$

Nemíním zde dopodrobna líčit, jak se šlechetný starý král zachoval. Radostná pýcha na hrdinství synů v něm přemohla smutek nad jejich ztrátou. Mě pak zahrnul nezměrnou laskavostí. Noc co noc si mě k sobě zval a dotazoval se na všechno, co bylo nějak spojeno s bratry a s našimi přípravami k boji. Zajímal se o náš život; až do nejmenších podrobností se vyptával na způsob výroby brnění a chtěl znát třeba i to, jak jsme k sobě přidělávali jednotlivé kovové pláty. Svou zbroj jsem si chtěl od krále vyžádat jako jedinou památku na onen souboj. Když jsem však viděl, jaké potěšení mu působí pohled na ni a že mu přináší úlevu v trýzni, neodvážil jsem se o to prosit. Nakonec jsem na jeho přání zanechal své zbraně i zbroj na zámku, kde to vše bylo spolu s výzbrojí mých bratří vystaveno na hlavním nádvoří. Král mě pak během nádherného obřadu pasoval na rytíře - v ruce přitom s chvěním držel meč z časů svého mládí.

Během mého krátkého pobytu na královském dvoře se o mou přízeň ucházelo mnoho mladých šlechtičen.

V nejbližším okolí krále se truchlilo, já se však brzy ocitl v jednom kole různých večírků a zábav. Celá země se totiž radovala ze smrti obrů a mezi šlechtou a majetnými vrstvami se znovu objevila řada dlouho oplakávaných přátel, takže radost brzy přemohla žal. „Vpravdě jste dali život pro svůj lid, drazí bratři!“ pomyslel jsem si.

Stále mě přitom jako přízrak provázel můj starý stín; když jsem byl předtím ve věži zabrán do práce, na čas mě sice opustil, teď byl však zpět. Dokonce ani ve společnosti urozených dam na královském dvoře, které se mi snažily život co nejvíce zpříjemnit, jsem na něj nedokázal přestat myslet, ačkoliv mě zrovna nijak zvlášť neotravoval. Nekonečné radovánky mi nebyly posilou na těle ani na duchu; nakonec mě jen unavily a já se rozhodl jet dál. Oblékl jsem si stříbrem vykládané železné brnění od krále, vyhoupl se na koně, kterého mi věnovali, rozloučil se s palácem a zamířil do vzdáleného města, kde měla dlít dívka, již miloval starší

191$

princ. Domníval jsem se, že mi připadne nelehký úkol přinést jí zvěst o jeho slavném osudu. Této zkoušky jsem však byl ušetřen způsobem tak podivným jako všechno, co se mi dosud v Pohádkové říši přihodilo.

192$

«XXII»

{Schoppe: „Nikdo nemá mou podobu, jen já.“}

JEAN PAUL: Titán

{Radost je křehká víla.

Šťastný můžeš být jen tehdy, když o štěstí nedbáš.}

CYRIL TOURNEUR: Tragédie mstitele

Po třech dnech jízdy jsem dospěl k cestě; podle toho, jak byla zarostlá, zřejmě málo používané. Blížil jsem se k lesu a v Pohádkové říši jsou to právě lesy, kde člověk nejspíše narazí na nějaké dobrodružství. Na okraji toho hvozdu jsem potkal mladíka; byl krásný, mírného vystupování a zjevně neozbrojený, až na nůž, jímž si zrovna z tisu odřezával větev na luk. Obrátil se na mě s těmito slovy:

„Buďte opatrný, pane rytíři, až pojedete tímto lesem; říká se totiž, že je začarovaný - a to tak zvláštně, že ani ti, kdo se odtud vrátili, nedokážou přesně říci, v čem ta kletba spočívá.“

Poděkoval jsem za radu, slíbil mu, že se jí budu řídit, a jel dál. Jakmile jsem se však ocitl v lese, zdálo se mi, že vládnou-li zde nějaká kouzla, pak musejí být dobrá. Můj stín, který od chvíle, kdy jsem se vydal na cestu, vypadal temněji a nebezpečněji než jindy, totiž najednou zcela zmizel. A já se teď v povznesené náladě začal ve vzpomínkách vracet do minulosti zvláště pak k souboji s obry - a cítil jsem při tom takové uspokojení, až jsem kolikrát skoro zapomněl, že můžu za smrt jen jednoho z nich a že by mě samotného nikdy nenapadlo na ně zaútočit, pokud by nebylo bratří, a o tom, že bych sám neměl šanci obstát, ani nemluvě. I tak jsem se však radoval a počítal se k slavným rytířům dávných dob. V duchu jsem se dokonce považoval - když na to teď pomyslím, velice se stydím, a píšu o tom jen na znamení nejhlubšího

193$

pokání - za rovného samotnému siru Galahadovi! Je tomu vůbec možné uvěřit? Každopádně hned, jak se ve mně ta myšlenka zrodila, spatřil jsem nalevo mezi stromy zářivou postavu velkolepého rytíře, jehož zbroj se i bez paprsků slunce jasně leskla. Když se trochu víc přiblížil, udivilo mě, že má totéž brnění co já. Dokonce i stříbrný vzor, jímž bylo vykládané, se do nejmenších podrobností shodoval. Také jeho kůň měl stejnou postavu a barvu jako můj a tytéž pohyby, jen byl větší, stejně jako i rytíř byl větší než já. Jel se zdviženým hledím, a když se přímo proti mně na úzké pěšině zastavil, a zatarasil mi tak cestu, všiml jsem si, že vidím svůj odraz na jeho kovovém krunýři. Též rytířova tvář byla mou; jen, jak jsem řekl, větší a nebezpečnější. Byl jsem zmaten. Nemohl jsem k němu nepociťovat určitý obdiv, ten však byl spojen s nejasným tušením, že rytíř je zlý a že bych ho měl spíš vyzvat na souboj.

„Nech mě projít,“ řekl jsem.

„Až se mi zachce,“ odvětil.

Něco mi říkalo: „Vytáhni kopí a rozjeď se proti němu, jinak budeš provždy otrokem!“

Zkusil jsem to, ale ruka se mi chvěla tak, že jsem nedokázal zbraň pozvednout. Já - přemožitel obra jsem se teď třásl jako zbabělec před tímto rytířem. Lesem se rozlehl jeho pohrdavý smích; pak obrátil koně, a aniž by se ke mně otočil, řekl: „Následuj mě!“ Zahanben a neschopen odporu jsem ho poslechl a nedokážu povědět, jak dlouho jsem tak za ním jel. „Takovou potupu jsem ještě nezažil,“ pomyslel jsem si, „Kdybych se mu alespoň dokázal postavit a měl pro to třeba i zemřít! Proč na něj jen nezavolám, aby se otočil a tasil zbraň? Běda, nevím proč, ale nemohu. Stačí jediný jeho pohled a třesu se strachy jako zpráskaný pes.“ Beze slova jsem ho následoval.

Nakonec jsme přijeli k ponuré čtverhranné věži v srdci hustého lesa. Stromy se na ni ze všech stran tlačily a ponechávaly kolem jen pramálo místa. Přímo naproti dveřím čněl kmen tak široký, že by měl člověk

194$

co dělat, aby se kolem protáhl dovnitř. Jediným náznakem okna byla malinká čtvercová díra ve střeše. Budova neměla ani střeleckou vížku ani cimbuří ani nic podobného. Bez sebemenšího přerušení se od základů mohutně zvedala k nebi. Střecha se sbíhala ze čtyř stran doprostřed k místu, kde se setkávaly trámy krovu. Na zemi okolo věže se povalovalo několik hromádek oloupaných seschlých větví. Anebo to byly vybledlé kosti? Nebyl jsem si jistý. Jak jsem se blížil, země se pod kopyty mého koně ozývala dutě. Rytíř vytáhl z kapsy veliký klíč, protáhl se za tím velkým stromem a s jistými obtížemi otevřel dveře. „Slez,“ přikázal. Poslechl jsem. Pak mého koně vzal, udeřil ho vší silou naplocho mečem a nechal ho jako pominutého utíkat pryč lesem.

„Teď jdi dovnitř,“ řekl, „a svého společníka si vezmi s sebou.“

Rozhlédl jsem se: rytíř i kůň zmizeli a za mnou ležel jen hrozivý stín. Nedokázal jsem si pomoci, musel jsem vstoupit; a stín mě následoval. Měl jsem zlé tušení, že rytíř a on jsou ve skutečnosti jeden. Dveře se za mnou zavřely.

Teď na mě dolehla skutečná bída. Ve věži nebylo vůbec nic kromě mého stínu a mě. Zdi se zdvíhaly vysoko vzhůru ke stropu, v němž se nacházel - přesně, jak jsem si všiml zvnějšku — malý čtvercový otvor. Bylo to teď mé jediné okno. Zkroušený, ke všemu lhostejný jsem se sesul na zem. Myslím, že jsem pak musel usnout a že jsem celé hodiny spal. Vědomí se mi náhle vrátilo teprve, když dírou ve střeše pronikly měsíční paprsky. A jak měsíc stoupal stále výš a výš, postupně se jeho světlo rozlévalo po stěnách dolů, až mi nakonec dopadlo přímo do tváře. A v tu chvíli zdi kolem zmizely jako mlha. Seděl jsem pod bukem na kraji lesa a v měsíčním svitu se přede mnou do dálky táhla otevřená krajina posetá mihotavými světýlky z domů, věží a vížek. „Jaká radost!“ pomyslel jsem si. „Byl to všechno jen sen. Ta hnusná tísnivá hrobka je pryč a já procitl pod bukem - a možná se dokonce

195$

opírám o kmen té, jež mě miluje. Teď si můžu jít, kam se mi zachce.“ Vstal jsem a procházel se potom po okolí, jak mi bylo libo. Stále jsem se však držel poblíž stromu; neboť zvláště od setkání s bukovou paní jsem buky miloval. Tak plynula noc a já jen čekal na úsvit, abych mohl pokračovat v cestě. První sluneční paprsek mě však nepřivítal přímým pohledem, ale přikradl se jako bledý duch tou čtvercovou dírou ve střeše. A s přibývajícím světlem kolem mě zas vyrostly zdi. Nádhernou noc pohltil strašný den a znaveně se vláčel vpřed. Společníkem mi byl jen černý stín na podlaze. Necítil jsem přitom hlad ani žízeň. Potom zas přišla noc a zas vysvitl měsíc. A já hleděl na jeho paprsky pomalu klouzající po zdi jako na anděla sestupujícího z nebe. Dotklo se mě měsíční světlo a byl jsem zas volný. Tak plynula noc za nocí. A jistě bych byl zemřel, kdyby nebylo těchto chvil. Každou noc jsem vždy znovu uvěřil, že jsem volný. Každé ráno zase přineslo zoufalé vystřízlivění. Posléze se však dráha měsíce bohužel posunula natolik, že se mě jeho paprsky již nemohly dotknout a noc pak byla stejně pustá jako den. Ve spánku mi byly určitou útěchou alespoň sny; po celou dobu jsem však věděl, že snění je jen snění. Nakonec však zase přišel čas, kdy ke mně z bledého cípku měsíce dopadlo několik tenkých přízračných paprsků - a tehdy jsem musel usnout a zdál se mi sen. Seděl jsem v něm na svahu a hleděl dolů na svůj zámek; byla podzimní noc krátce před vinobraním. Srdce mi poskočilo radostí. Být tak zase dítětem nevinným a nebojácným, bez břemene touhy a studu! Sešel jsem dolů k bráně. Všichni se strachovali, kde jsem byl. Sestry už plakaly nad mou ztrátou. A když mě teď najednou zahlédly, hned se ke mně rozeběhly a s jásotem se mi vrhly na prsa. Kolem se shlukli též mí staří přátelé. Stál jsem v síni, kam shora zasvitlo šedé světlo. Bylo to světlo rána, jež pronikalo střešním oknem do mého vězení. Po tomto snu jsem vroucněji než kdy předtím zatoužil po svobodě. A pustý den se chmurněji než kdy předtím plazil vpřed. Podle délky

196$

paprsků jsem měřil jeho odplývání a čekal jen na noc a na nové snění.

Někdy okolo poledne jsem sebou náhle trhl, neboť ke mně zdálky dolehlo cosi mým smyslům i mé zkušenosti neznámého; ukázalo se však, že to je jen ženský zpěv. Zachvěl jsem se radostí a překvapením nad tím nepředvídaným vjemem. Píseň vstoupila do mého vězení jako živá bytost, jako samo vtělení přírody. Každý tón složil křídla a jako něžný pták mi ulehl v srdci. Ta melodie mě zaplavila jako moře, zavinula mě do svých vůní, vstoupila mi do duše jako dlouhý doušek z čistého pramene, osvítila mě životadárným světlem, utěšila jako mateřský hlas a pohlazení. Ale tak jako ta nejčistší lesní studánka chutná někdy hořce po tlejících listech, tak i tato píseň přes svou veselost studeně pálila mé hladovějící vězněné srdce a její něha mě zkrušila vzpomínkou na dávno ztracené blaho. Plakal jsem napůl smutkem, napůl radostí; ne však dlouho. Brzy jsem setřel slzy zahanben svou slabostí, již už jsem měl za překonanou. A než jsem si to stačil pořádně uvědomit, seděl jsem opřený o dveře a s nastraženýma ušima naslouchej, aby mi neunikla ani slabika toho zjevení, jež přicházelo z neviditelného vnějšího světa. Teď jsem slyšel zřetelně každé slovo. Žena zřejmě musela stát nebo sedět na místě někde poblíž věže - její zpěv se totiž nepřibližoval ani nevzdaloval. Zpívala asi takovouhle píseň:

{Slunce plá nad nebesy,

s krásou jejich přede si,

splétá ji v zářící stan.

Pro koho je přichystán?

To pro dech vichrů vanoucích,

proud vod k dálkám tekoucích.

A pro radost tu pták i buk,

jenž se sklání vprostřed luk

ve zbožnosti, a s nimi tok,

co zná o tajích země slok

tak mnoho, začnou píseň pět,}

197$

{jedním srdcem chválit svět.

A uprostřed pak matka Zem

sedí se svým potomstvem;

své malé jak kuřat houf

pod křídla nechá zaběhnout.

Sedí, ruce v klíně má,

děti láskou objímá.

Tak ven k ní z temnot, z prachu běž,

snad v slzách pokoj nalezneš.

Snad na prsou tě nechá snít

jak děťátko, co hledá klid;

snad tě k nohám přivine,

příběhy poví nevinné.

Do tváře barva, v oči jas,

do údů síla, kuráž zas

do tvého srdce přispěchá

a s nimi z práce útěcha.

Z kobky, pyšný člověče,

moudrý k světlu uteče.}

Dřív než mi došlo, co dělám, jsem otevřel dveře. Proč jsem tak neučinil dřív? Nevím.

Zprvu jsem nespatřil nikoho; když jsem se však protáhl kolem stromu před vchodem, zahlédl jsem krásnou ženu, jež seděla na zemi opřená zády k mému vězení. Její tvář byla povědomá, a přece neznámá. Když mě uviděla, usmála se.

„Ach, tak to vy jste tu byl uvězněn! Těší mě, že jsem vám pomohla ven.“

„Vy mě snad znáte?“

„A vy mě ne? Ublížil jste mi - a to se pak snáze zapomíná. Rozbil jste mou křišťálovou kouli. Přesto vám děkuji. Dlužím vám ještě mnoho díků za to, co jste udělal. Posbírala jsem totiž její střepy - celé zčernalé a vlhké od slz - a donesla je vílí královně. Nebyla v nich už hudba ani světlo. Vzala si je však ode mě a položila je stranou; pak mě nechala přenocovat ve veliké bílé síni s mnoha černými sloupy a červenými závěsy. Když jsem se ráno probudila, běžela jsem hned

198$

ke královně v naději, že dostanu svou kouli zpět celou a zase hrající. Poslala mě však bez ní pryč a já už svou hračku znovu nespatřila. Ani se o ni víc nestarám. Mám něco mnohem lepšího. Nepotřebuji kouli, aby mi hrála, umím totiž zpívat. Předtím jsem to vůbec neuměla. Teď se toulám Pohádkovou říší a zpívám a zpívám, div že mi srdce samou radostí nepukne tak jako ta koule. A kamkoliv teď přijdu, mé písně přinášejí dobro a osvobozují lidi. Nyní jsem osvobodila i vás - jsem tak šťastná.“

Tady se zarazila a z očí jí vyhrkly slzy.

Celou dobu jsem na ni hleděl a nyní již jasně rozpoznával obličej toho dítěte oslavený ve tváři ženy. Cítil jsem se před ní zahanbený a pokořený. Přesto jako by mé myšlenky byly svobodné od těžkého závaží. Padl jsem před ní na kolena a děkoval jí a prosil za odpuštění. „Vstaňte, vstaňte,“ řekla. „Nemám vám co odpouštět. Děkuji vám. Nyní však musím jít - nevím kolik lidí v těch temných lesích ještě čeká na mou pomoc a nemohou být zachráněni, dokud nepřijdu.“

Vstala. S úsměvem a pozdravem na rozloučenou se otočila a šla pryč. Neodvážil jsem se ji žádat, aby zůstala. Vlastně jsem na ni stěží mohl promluvit. Zela mezi námi obrovská propast. Utrpení a konání dobra ji pozdvihlo do výšin, kam jsem nedoufal kdy vstoupit. Pozoroval jsem ji, jak odcházela, tak jako se člověk dívá na západ slunce. Svítila uprostřed temného lesa, který se rázem rozzářil nad tím, že ona kráčí jeho středem. Přinášela slunce do míst, kam jeho paprsky nedosáhly. Světlo a hudba z rozbité křišťálové koule byly teď v jejím srdci a v její mysli. A jak si tak zpívala na cestu, podařilo se mi zachytit těchto pár slov její písně, která dál zněla ve větvích i potom, co odešla:

{Ty jdeš svou a já zas mou -

jinou stezkou jdem;

Jinak tvá a jinak má

vedou v stejnou zem.}

199$

{Radostí i žalostí

zná dost každá z cest;

mnoho mil, však v jeden cíl

všechny musí vést.}

A tak zmizela. Se smutným srdcem, utěšovaným jen nalezenou pokorou a také myšlenkou na dívčino štěstí a vnitřní pokoj, jsem uvažoval co dál. Především musím nechat věž daleko za sebou, abych ve zlou chvíli neskončil zas uvězněn v jejích strašných zdech. V těžké zbroji se mi však šlo špatně; a navíc jsem teď ani neměl nárok na zlaté ostruhy a zářící krunýř (jakkoliv už byl zašlý kvůli mé nedbalosti). Mohl bych snad být panošem; rytířského stavu jsem si příliš vážil na to, abych sám sebe zval rytířem. Shodil jsem brnění a nechal ho na hromádce pod stromem - právě v místě, kde předtím seděla dívka. Pak jsem se vydal po neznámé cestě lesem dál na východ. Ze všech zbraní jsem si ponechal jen krátkou sekeru. Tehdy prvně jsem poznal potěšení z pokory - z toho, že si mohu říci: „Jsem, co jsem, a nic víc.“ „Selhal jsem,“ pomyslel jsem si, „ztratil jsem sebe - kéž by to byl můj stín!“ Rozhlédl jsem se kolem, ale stín nikde nebyl. Ukázalo se, že ne sebe, ale jeho jsem ztratil. Poznal jsem, že pro pyšného člověka je tisíckrát lepší padnout a být pokořen než hrdě zvedat hlavu ve zdánlivé nevinnosti. Naučil jsem se, že kdo chce být hrdinou, se stěží stane mužem; zajisté jím bude spíše ten, komu záleží hlavně na tom, aby dělal svoji práci. Můj ideál se nestal menším, mlhavějším nebo méně vzácným. Pouze jsem jej viděl příliš zřetelně, než abych se s ním odvážil srovnávat. Takto se mi stal živým; zatímco předtím jsem se jen marně hnal za tím, abych jej uviděl v sobě nebo alespoň sebe v něm. Nyní jsem však nalezl - zpočátku snad až přehnané - potěšení v pohrdání sebou samým a v sebepokořování. A zdá se, že jiné já povstalo jako jasný duch nad rozdrcenou mrtvolou toho předchozího. Nepochybně i toto já bude muset zemřít a být pohřbeno, než z jeho hrobu vzlétne okřídlené dítě;

200$

o tom však můj příběh zatím mlčí. Naše já zas povstává k životu už v okamžiku, kdy ho zkoušíme usmrtit. Je v nás však přece cosi mnohem hlubšího a silnějšího, co se nakonec vynoří z neznámých propastí duše. Bude to jako vážný soumrak se zářícíma očima? Jako jasné ráno po dešti? Jako usmívající se dítě, které je zároveň všude a nikde?

201$

«XXIII»

{Vznešené myšlenky sídlí ve šlechetném srdci.}

Sir PHILIP SIDNEY

{„Sám sladce přitažlivá ctnost

a pravdy příslib jeho tvář,

svým pohledem zahání zlost,

má líc jak evangeliář. “}

MATTHEW ROYDON O siru Philipu Sidneym

Jen co jsem ztratil nenáviděnou věž z dohledu, dolehl ke mně jiný hlas, jenž se tak odrážel mezi stromy, že nebylo jasné, zda přichází zblízka nebo zdaleka. Byl mužný, hluboký a plný síly, zároveň však melodický a jasný. V nárazech zazníval velmi zřetelně, po chvíli zas tlumeně, jako by nás dělil široký prostor. Přece se však stále přibližoval, až jsem nakonec porozuměl slovům písně a tu a tam mezi kmeny stromů zahlédl i samotného pěvce. Blížil se ke mně jako rodící se myšlenka. Byl to rytíř vyzbrojený od hlavy až k patě, jedoucí na podivuhodném neznámém zvířeti. Zpíval tato slova:

{Pevný třmen

a srdce ctné;

ostří ven.

Ať zhyne zlé!

Vůli já,

ty kuráž měl;

oři v tmách

tvůj dusot hřměl.

Zhynul sok,

zhas zrůdy dech;

byv ťat v bok,

zdech na zádech.

Přes les, lán,}

203$

{odvážně jeď;

mrtvola

tě tíží teď.

Pálí dnem

nás slunce jas.

Spočinem,

až přijde čas.

K boji hned

víc bude sil,

K cestě vpřed,

kde sladký cíl.}

Teď byl rytíř již dost blízko, abych si všiml, že to zvíře je ve skutečnosti kůň, k jehož sedlu je za krk přivázáno tělo velikého draka. Táhl je za sebou po zemi a sotva se s tím nákladem hýbal, nehledě na to, že se zjevně bál. Přímo u boku se mu totiž pohupovala ohyzdná hadí hlava, které z tlamy visel rozeklaný černorudý jazyk. Příšeře rostly na krku modré chlupy a po stranách měla pásy zelených a zlatých šupin. Na zádech byla její zvrásněná kůže zbarvená do fialova; břicho vypadalo podobně, jen bylo poseté několika tmavomodrými skvrnami na olověném podkladě. Vyzáblá netopýří křídla toho tvora měla šedou barvu a stejně tak i ocas. Zdálo se mi zvláštní, jak je možné, že tolik pozoruhodných odstínů a tvarů, že tolik krásných jednotlivostí - od křídel až po lesklé šupiny - mohlo dohromady dávat bytost tak nesmírně odpornou. Rytíř kolem mě projel a pokynul mi na pozdrav. Když si však všiml, že mířím k němu, zatáhl za uzdu a čekal. Přišel jsem blíž a čekalo mě milé překvapení, s nímž se nicméně mísilo bodnutí bolesti, jako by se mi v nitru rozhořel oheň - byl to ten rytíř, jehož jsem dříve potkal v rezivém brnění a ve svém vidění ho pak spatřil po boku mramorové paní. Už kvůli ní, už proto, že ho milovala, bych se mu dokázal vrhnout kolem krku. To, že to byl právě on, mě jen utvrdilo v předchozím rozhodnutí nabídnout jezdci své služby jako panoš. Co nejstručněji jsem mu tedy vyjevil své přání. Chvilku

204$

váhal a zamyšleně si mě prohlížel. Zdálo se mi, že tuší, kdo jsem, jen si dosud nebyl jistý. Jeho podezření se brzy muselo potvrdit, nicméně nikdy za celou dobu, co jsem byl s ním, se ani slovem nezmínil o skutečnostech, o kterých jsem - jak jistě tušil - nechtěl hovořit, když už jsem je nemohl skrýt.

„Panoš a rytíř by měli být přáteli,“ řekl. „Podáš mi, prosím, ruku?“ A natáhl ke mně tu svou - velikou a ukrytou v rukavici. Ochotně jsem ji stiskl. Dál jsme pokračovali mlčky. Rytíř pobídl koně a ten se zas pomalým krokem vydal vpřed. Já je s malým odstupem následoval.

Po chvíli jsme se přiblížili k malé chaloupce, z níž vyběhla žena a již z dálky volala:

„Mé dítě! Mé dítě! Našel jste mé dítě?“

„Ano, našel jsem ji,“ odvětil rytíř, „ale těžce zraněnou. Musel jsem ji cestou zpět nechat u poustevníka. Tam se s ní setkáte a myslím, že už jí bude lépe. Jak vidíte, přivezl jsem vám i dárek - ten neřád vás už nebude obtěžovat.“ S těmi slovy odřízl dračí hlavu od sedla a nechal to strašné břemeno před vchodem do chaloupky.

To už však žena utíkala do lesa a byla téměř z dohledu. Její muž zůstal stát ve dveřích. Ve tváři se mu zračil výraz nevýslovného vděku.

„Tu příšeru musíte zahrabat,“ řekl rytíř. „Kdybych přijel jen o chvíli později, už by bylo pozdě. Ale teď se už nemusíte bát - takovéhle stvoření se tu jen tak znova neobjeví.“

„Pojďte, prosím, dovnitř a odpočiňte si u nás, pane rytíři,“ řekl sedlák, který se už zatím stačil trochu vzpamatovat.

„Rád, děkuji,“ odpověděl. Pak sesedl, podal mi otěže a nakázal, abych vzal koně do stínu a odstrojil ho. „Uvazovat ho nemusíš,“ dodal. „Neuteče.“ Když jsem po vyplnění rozkazů vešel do chaloupky, nalezl jsem rytíře, jak tam bez helmy sedí a velmi srdečně rozmlouvá se svým prostým hostitelem. Na okamžik jsem zůstal stát ve dveřích, hleděl na něj

205$

a myslel na to, že vlastně rozumím, proč mu bílá paní dala přednost přede mnou. Vznešenější tvář než tu jeho jsem nikdy nespatřil. Z každého jeho rysu vyzařovala láskyplná dobrota. Jako by si návdavkem za náročný boj dopřával radost z něhy ženského srdce. Jakmile hovor na okamžik ustal, rytíř se hned zase zasnil. Ztratil se i jeho jemný úsměv. Rty teď měl jakoby zároveň protáhlé i stažené a téměř bylo vidět, jak za nimi pevně tiskne zuby. Tvář mu celá ztvrdla odhodláním a bylo v ní teď až cosi divokého; jen oči mu dál planuly jako posvátná oběť pozdvižená nad žulovou skalou.

Tu vstoupila žena se zraněným dítětem v náručí sama stejně bledá jako bytůstka, již držela v rukou. Hleděla s láskou a zoufalou něhou na její klidnou, téměř neživou tvář, ještě celou bílou po všech těch hrůzách a od ztráty krve.

Rytíř vstal. Světlo dřív skryté v jeho očích mu teď zářilo z celé tváře. Vzal holčičku do rukou a s matčinou pomocí ji svlékl a ošetřil jí rány. Nedokázal se přitom ubránit slzám. Jemně ji ovázal, políbil na bledou líc a předal zpět matce. Cestou domů se ve vyprávění stále vracel k radosti a smutku rodičů, zatímco pro mě, který jsem přihlížel, stál ve středu celého příběhu on jeho tvář zářící pod kovovou přilbou, jeho chování vůči dítěti na pokraji smrti, ta mateřská něha, s níž je držel a obvazoval mu rány.

Když jsme dobře pojedli, rytíř vstal, aby se s hostiteli rozloučil. Před cestou dal matce ještě několik rad, jak teď s dívenkou zacházet.

Přivedl jsem mu pak koně, podržel mu třmen, zatímco nasedal, a potom se za ním vydal lesem. Zvíře mělo radost, že je již netíží ten hrozný náklad, a rytíř i s brněním se mu teď zdál jako pírko. Nejraději by teď tryskem uhánělo vpřed, ale pán je přiměl zpomalit tak, abych jim oběma stačil. Po hodině či dvou rytíř sesedl a se slovy: „Rytíř a panoš by se měli o námahu podělit,“ mě vybídl, abych se posadil místo něj. Kráčel pak vedle mě s otěžemi v rukou a na to, jak

206$

byl oblečen, překvapivě lehce. Jak jsme tak šli, dal se mnou do hovoru, na němž jsem se podílel skrovným dílem odpovídajícím mému postavení.

„Tahle Pohádková říše,“ řekl, „je sice krásná, ale je v ní též mnoho zla. Všemu nádhernému tu odpovídá něco hrozného, každé výšce nějaká hlubina. Najdeš tu krásné ženy i strašné nepřátele, šlechetné muže i slabochy. A na člověku je, aby se snažil napravit alespoň to, co může. Pokud přitom dokáže být ještě lhostejný k vlastnímu úspěchu a k lidskému uznání a smíří se i s možností vlastní nezaviněné porážky, takže dokáže jednat s rozvahou a silnou vůlí, pak se mu dílo jistě podaří; a jistě se mu nepovede hůř proto, že se nezatěžoval zbytečnými starostmi a obavami.“ „Ale ne pokaždé přece takový člověk uspěje,“ odvážil jsem se dodat.

„To možná ne,“ pokračoval rytíř, „pokud jde o jednotlivý skutek; ale s výsledkem svého životního snažení bude přesto spokojen.“

„To je jistě váš případ,“ pomyslel jsem si, „ale já…“ Po chvíli jsem se odvážil na rozhovor navázat a váhavě se zeptal:

„Myslíte, že byste mi mohl povědět, co od vás chtěla ta malá žebračka, co za vámi přišla na zámek?“

Na chvíli se na mě tiše zahleděl a pak řekl:

„Divím se, že o tom vůbec víš, ale budiž. Je v tobě cosi dostatečně tajemného, abys směl mít podíl na výsadě patřící k této zemi - výsadě nebýt vyslýchán. Já jako obyčejný člověk, který nemá co skrývat, ti odpovím na všechno, na co se mě zeptáš, jak jen budu moci. Ta malá žebračka přišla až do mé síně a začala mi vyprávět prazvláštní příběh, z nějž si pamatuji jen útržky - tak podivný byl. Vzpomínám si, že byla poslána sbírat křídla. A jakmile prý získá pár křídel pro sebe, měla odletět - podle vlastních slov - do země, odkud přišla; co to však bylo za zemi, to se mi nesvěřila. Řekla jen, že si křídla musí vyprosit od motýlů a můr a že kdykoliv o ně žádá, nikdy není odmítnuta. Jenomže jich potřebuje velikou spoustu,

207$

aby jí stačila na vlastní. A tak se toulá den za dnem a hledá motýly, noc za nocí a hledá můry. Den před návštěvou na zámku však prý přišla do lesa, v němž poletovaly celé mraky nádherných motýlů s křídly, jaká by se jí přesně hodila; stačilo se jen zeptat a mohla by jich mít, kolik by jen chtěla. Ale jakmile o ně začala prosit, přistoupilo k ní nějaké vysoké stvoření, shodilo ji na zem a přešlo přes ni. Když vstala, všimla si, že se lesem prohání plno podobných bytostí a všechny jako by si hleděly svého. Kdykoliv však začala žebrat, některá z nich ji hned zas shodila a přešla přes ni. Nakonec už byla z těch tvorů úplně zoufalá a vydala se hledat někoho, kdo by jí pomohl. Zeptal jsem se jí, jak ta stvoření vypadala. Odvětila, že jako velicí pánové celí ze dřeva a bez kloubů na nohou i na rukou, a taky bez úst a bez nosu a bez očí. Zasmál jsem se té představě a pomyslel si, že si ze mě dělá legraci, ale i když se smála se mnou, dál trvala na tom, že mluví pravdu.

»Jen pojďte, pane rytíři, pojďte a uvidíte. Povedu vás.«

Pro každý případ jsem si vzal výzbroj a šel s děvčátkem. Její příběh jsem sice nebral vážně, ale viděl jsem v ní člověka, co určitě potřebuje pomoc. Jak přede mnou kráčela, pozorně jsem si ji prohlížel. Zda ji někdo mnohokrát shodil na zem a přešel přes ni, jsem sice nedokázal říci, ale oděv měla vskutku velmi potrhaný a na několika místech jím prosvítala bledá kůže. Zprvu jsem také myslel, že je hrbatá, při bližším pohledu se však ukázalo, že jí pod děravým oblečením nesměj se, prosím - na každém rameni vyrůstá pozoruhodný barevný chomáč. A když jsem se podíval ještě lépe, bylo jasné, že jsou to ve skutečnosti složená křídla utvořená z nejrůznějších motýlích a můřích křidélek a poskládaná do jejich tvaru; jednotlivé části byly uspořádány v dokonalé harmonii barev a odstínů. Nyní pro mě již nebylo tak těžké uvěřit i zbytku jejího vyprávění; tím spíše, že jsem v jejích křídlech tu a tam zahlédl náznak pohybu, jako by již toužila vzlétnout.

208$

Pokud by byla celá, už by je však pod svým skrovným oděvem nemohla skrýt; i z jejích slov ostatně vyplývalo, že nejsou ještě hotová.

Po několika hodinách cesty (nechápu, jak si ji dívenka mohla celou pamatovat) jsme dorazili do části lesa, kde se pod nárazy tisíců motýlích křídel chvěl dokonce i vzduch. Ti tvorečci byli tak úchvatně zbarvení, jako by to byla létající paví pera - každý měl však vlastní barvu a tvar a jediným společným znakem bylo jakési oko, které měl v té či oné podobě na křídlech každý z nich. »Tady jsou, tady jsou!« zvolala malá žebračka vítězným hlasem, v němž se však ozýval i strach. Nemít její slova tento podivný odstín, byl bych si myslel, že jistě mluví o motýlech, neboť nikoho jiného jsem neviděl. V tu chvíli nedaleko usedl jeden veliký, co měl na křídlech modrá oka s tmavě šedým okrajem, jež připomínala průrvu v mracích na sklonku bouřlivého dne. Dívenka hned tiše poprosila: »Motýlku, motýlku, dej mi svoje křídla.« Vzápětí upadla na zem a dala se do breku, jako by se bolestivě uhodila. Vytáhl jsem meč a máchl jím ve směru, jakým padala. Do něčeho se zaťal a za chvíli už jsem uviděl tu nejgrotesknější karikaturu člověka. Jak sám víš, Pohádková říše je plná podivností a nejrůznějších směšných věcí, které je nicméně třeba brát vážně a považovat za skutečné, jakkoliv se tomu zdravý rozum vzpírá. Tahle bytost mohu-li ji tak nazvat - připomínala špatně otesaný kus dřeva, co se člověku podobal jen v obrysech a to ještě stěží. Sestávala totiž jen z jednoduché hlavy, těla a končetin - hlavy bez tváře a končetin bez jasného tvaru. Odsekl jsem tomu jednu nohu, ale obě části se pak dál pohybovaly nezávisle na sobě, jak jen dovedly nejlépe. Nijak jsem si nepomohl. Běžel jsem tedy za panákem a tentokrát ho rozsekl od hlavy až k patě ani tak jsem ho však nepřesvědčil, že jeho posláním není šlapat po lidech. Jakmile totiž děvčátko začalo znovu prosit o křídla, všechny tři části se hned seběhly, a kdybych se celou svou vahou nepostavil mezi ni a je, byly by ji znovu podupaly. Pochopil jsem, že na

209$

panáky musím nějak jinak. Pokud jich byl les plný, nemělo smysl zkoušet je všechny rozsekat na částečky tak malé, že by nepředstavovaly nebezpečí. Navíc by pak těch létajících kousků bylo tolik, že by ve vzduchu ohrožovaly i samotné motýly. Nicméně alespoň prvního panáka jsem takto rozporcoval. Pak jsem pobídl holčičku, aby začala opět prosit a ukázala mi přitom, odkud další z těch tvorů přichází. Potěšilo mě, že tentokrát už jsem ho spatřil sám, a bylo mi divné, proč to dříve nešlo. Nenechal jsem ho, aby na děvčátko stoupl, ale zatímco jsem jeho útoky odrážel a ona dál prosila, objevil se další. Vahou mého brnění se mi ji jen tak tak podařilo ochránit před jejich neutuchajícím hloupým dorážením. Náhle mě však napadla spásná myšlenka. Podrazil jsem jednomu z nich nohy, vzal ho za ně a opřel ho hlavou dolů o strom. Velice mě potěšilo, že se v této pozici nemohl hýbat. Na nebohé děvčátko zatím zaútočil druhý; ale bylo to naposled. Od této chvíle jsem pak postupoval vždy stejně - podrazil panákovi nohy a postavil ho na hlavu; zůstal jsem tam pak s malou žebračkou, která teď už mohla o křídla nerušeně prosit, ještě několik hodin.“

„Co se s ní stalo pak?“ zeptal jsem se.

„Vzal jsem ji na svůj hrad, kde mi vypověděla celý svůj příběh. Připadalo mi to však, jako bych naslouchal dětskému žvatlání ze spánku. Nedokázal jsem si to v hlavě nijak uspořádat, ačkoliv jí to zjevně smysl dávalo. Má žena

Tady se rytíř zarazil a nic víc už k tomu neřekl. A já jsem ho k tomu ani nepobízel.

Putovali jsme pak spolu několik dalších dní a po nocích spávali, kde se dalo. A když se nenaskytlo nic lepšího, lehli jsme si v lese pod strom na pohovku z uschlých listů.

Rytíře jsem miloval stále víc. Myslím, že žádný panoš nikdy nesloužil svému pánu s takovou radostí a péčí jako já. Staral jsem se o jeho koně a čistil jeho brnění, které jsem díky svým zkušenostem v případě potřeby i opravoval; dával jsem pozor a přispěchal mu na

210$

pomoc, kdykoliv něco potřeboval, a sama láska, již jsem mu přinášel, mi byla dostatečnou odměnou. „Tohle je pravý muž,“ říkal jsem si. „Budu mu sloužit a budu ho ctít, neboť je ztělesněním toho, čím bych se chtěl také jednou stát. A pokud nemůžu být ušlechtilým sám, stanu se alespoň služebníkem jeho ušlechtilosti.“ On mi na oplátku prokazoval úctu a přátelství, které naplňovalo mé srdce radostí; a měl jsem pocit, že můj život možná přece jen nebude marný, pokud mu budu smět dál sloužit až do konce svých dnů, a že si provždy vystačím jen s jeho pozdravy a jeho chválou. V duchu jsem však hořel touhou udělat pro něj ještě něco víc, než má každodenní služba dovolovala.

Jednoho odpoledne se před námi v lese objevil náznak cesty. A i tam, kde se stezka ztrácela, byly větve stromů prosekané do tvaru jakési uličky. Podobných stop postupně přibývalo, až jsme se nakonec ocitli v dlouhé úzké aleji, v jejímž středu svědčily ještě zbytky kořenů o vykácených stromech. O kus dál po obou stranách jsme tušili podobné cesty, jež se sbíhaly do společného středu. Kráčely po nich neznámé postavy směřující zřejmě do místa, kde se všechny stezky sbíhaly. Ta naše nás nakonec přivedla ke stěně ze vzrostlých tisů - tak těsně propletených, že za nimi nebylo nic vidět. Stromy byly zastřiženy, aby připomínaly svislou hladkou zeď. V její dolní části se pak nalézal otvor podobný dveřím. Rytíř sesedl z koně a počkal, než jsem se o zvíře postaral. Pak jsme společně vstoupili dovnitř.

Byl to veliký prostor beze stromů, obklopený ze všech čtyř stran živými stěnami z tisů, podobnými té, kterou jsme sem vstoupili. Stromy rostly do značné výšky a jeden od druhého se oddělovaly až docela nahoře, kde jejich vrcholky vytvářely jakési kuželovité cimbuří. Místo mělo tvar velmi protáhlého rovnoběžníku a podél jeho delších stěn stáli ve třech řadách muži v bílých róbách - tišší a vážní, každý s mečem v rukou; zjevem však připomínali spíše kněze než vojáky. O něco dále

211$

uvnitř vyplňovalo prostor mezi oběma protilehlými řadami shromáždění mužů, žen a dětí ve svátečním oděvu. Jejich pohledy byly obráceny směrem od nás ke vzdálenému konci tohoto místa. Ještě dál před nimi, tam, kde se tisová alej zužovala v nedohlednu, kráčely další dlouhé řady mužů v bílém. Na co tam do dálky všichni tak upřeně hleděli, jsme nedokázali říci, neboť slunce zapadlo předtím, než jsme sem přišli, a tady uvnitř se rychle stmívalo. Tmy přibývalo a zástup dál v tichosti čekal. Nad prostranstvím se postupně rozzářily hvězdy a s každým okamžikem byly větší a jasnější. Rozfoukal se vítr a vrcholky stromů se kymácely v jeho poryvech - celá stěna teď vydávala podivné zvuky napůl připomínající hudbu, napůl kvílení. Dívka, jež stála vedle mě ve stejném oděvu jako kněží, sklonila hlavu a celá zbledla posvátnou bázní.

Rytíř mi pošeptal: „Je tu tak slavnostní nálada! Ti lidé jistě čekají na vystoupení proroka. Cítím tu blízkost dobra.“

Názor mého pána mě trochu zviklal, přesto jsem však měl nevysvětlitelný pocit, že tu něco nehraje. Usoudil jsem, že musím pozorně sledovat, co přijde dál. Náhle se vysoko na nebi objevila veliká hvězda jako slunce a celý chrám pod širým nebem osvětlila. Muži v bílém začali zpívat vznešenou píseň, jejíž zvuk jako by se ve vlnách rozléval kolem stěn; chvíli byla blízko, pak zas docela na opačné straně. Zatímco totiž jedna část zpěváků přestávala zpívat, ti vedle začali a tak postupně stále dál, takže hudba pokračovala a měnila se zcela plynule, protože vždy jen několik hlasů ustalo ve stejný okamžik. Zpěv skončil a já spatřil šest z těch bíle oděných mužů, jak kráčejí středem lidské uličky a vedou mezi sebou mladíka, jenž byl pod bílou róbou nádherně ustrojen a na hlavě měl květinový věnec. Co nejpozorněji jsem je sledoval, takže mi neuniklo, co udělali, když takto v průvodu došli na druhý konec. Byl jsem si vědom, že mám lepší zrak než většina lidí a že toho na dálku zřejmě uvidím víc než ostatní. Na jakési plošině vyvýšené vysoko nad hlavami kněží stál trůn.

212$

Skupinka se k ní vydala po jakési nakloněné rovině či po nějakém mírném svahu. Trůn stál na čtvercovém podstavci a vedla k němu řada schodů. Seděla na něm velkolepá postava muže, v jehož držení těla, když shlížel na zástupy pod sebou, se mísila pýcha s blahosklonností. Skupinka vystoupala až k patě trůnu, kde všichni na několik minut poklekli. Pak povstali a přistoupili k podstavci pod trůnem. Shlukli se kolem mladíka, postrčili ho vpřed a jeden z nich mu ve stěně podstavce otevřel dveře. Byl jsem si jist, že jsem ho viděl ucuknout a že ho ti ostatní museli vpřed postrčit. Potom se nad bílými zástupy zase na čas vznesl zvuk slavnostní písně. Když ustal, vypravila se k trůnu nová sedmičlenná skupinka. Zatímco postupovali vpřed, pohlédl jsem na svého pána: jeho vznešená tvář byla plná bázně a úcty. Sám neschopen zla, stěží z něj dokázal podezřívat někoho druhého - tím méně pak takovýto zástup obestřený hávem posvátnosti. Myslím, že to byla velkolepost celého výjevu, co jej přemohlo. Hvězdy nad hlavou, temné vrcholky tisů a vítr, jenž jako neviditelný duch vzdychal mezi jejich větvemi to vše jej pobízelo k víře, že je v těch obřadech skryt nějaký hluboký mystický význam, který mu — jak se ve své pokoře domníval - vlastní nevzdělanost bránila pochopit.

Byl jsem teď ještě silněji přesvědčen, že se tu odehrává něco zlého, a nemohl jsem snést představu, že by tím můj pán měl být oklamán, že by někdo jako on tak šlechetný, tak ryzí - měl chovat úctu k tomu, co bylo, pokud jsem se nemýlil, mnohem horší než běžné kněžské pikle. Netušil jsem, jak dlouho ještě může v této své tiché podpoře jejich konání pokračovat, jak daleko ještě může zajít, než toho bude hořce litovat. Sledoval jsem toto nové procesí ještě pozorněji než to předchozí. Tentokrát vedli dívku; a všiml jsem si nyní o tom nemohlo být pochyb - jak se v poslední chvíli chtěla obrátit zpět a jak ji ti muži vpřed postrčili. Co se s oběťmi pak dělo, se mi nepodařilo zjistit, věděl jsem však již dost, abych se tomu postavil. Sehnul

213$

jsem se a šeptem požádal dívku před sebou, zda by mi nepůjčila svůj bílý hábit. Chtěl jsem se v něm alespoň na čas skrýt před zvědavými pohledy. Ona na mě pohlédla trochu zmateně a trochu pobaveně, jako by si nebyla jista, zda to myslím vážně. Ve svém zmatku mě však nechala, abych oděv rozvázal a přetáhl si ho přes ramena. Vkleče jsem si ho pak oblékl a vstal již navenek jako jeden z uctívačů.

Dívce jsem dal jako zástavu za oděv svou sekeru. Chtěl jsem se ostatně postavit té výzvě neozbrojen a zaútočit na toho muže na trůně - byl-li to muž - holýma rukama, neboť ani on, zdá se, neměl zbraň. Protlačil jsem se davem vpřed, zatímco se kolem ještě rozléhal zpěv, a doufal jsem, že k plošině dorazím dřív než kněží. Cestou mě provázely tázavé pohledy, přesto jsem však bez potíží prošel alejí bílých hávů vpřed. Myslím, že mi v postupu pomohla i vlastní chladnokrevnost; ke svému osudu jsem byl totiž lhostejný a po svých nedávných zkušenostech jsem se již domníval, že nestojím za zbytečné starosti. Teď jsem si užíval jakéhosi, možná až neblahého uspokojení, že se mohu pomstít svému já, jež mě tak dlouho klamalo. Když jsem vylezl na plošinu, zpěv zrovna ustal a já měl pocit, jako by teď byly všechny oči upřené na mě. Namísto pokleknutí před trůnem jsem však vyšel přímo nahoru, chytil velikou dřevěnou sochu, co na něm seděla, a zkusil ji svrhnout dolů. To se mi zprvu nezdařilo, neboť byla k místu připevněná. Avšak v hrůze, že se stráže vzpamatují z prvotního šoku a vrhnou se na mě dřív, než svůj úkol dokončím, jsem napjal všechny síly. S křupnutím a zapraskáním shnilého dřeva nakonec modla povolila - utrhl jsem ji a hodil ze schodů. Pod trůnem se otevřela veliká díra, jakoby vykotlaná v nitru starého stromu, zjevně sahající hluboko dolů. Neměl jsem však čas prozkoumat ji blíže, neboť se z ní na mě okamžitě vyřítilo obrovské zvíře podobné vlku, jen dvakrát větší. Skočilo to po mně a spolu jsme se svalili dolů po schodech. V letu jsem však chytil stvůru za krk, a hned jak jsme dopadli na plošinu, rozpou-214$

tal se boj. Zapřel jsem se protivníku kolenem o hruď a dál mu tiskl chřtán. To se už kolem zvedl divoký křik. Zaslechl jsem hněvivé hlasy volající po pomstě a zvuk tasených mečů, co trhal vzduch na kusy. Stovky nohou se musely rozeběhnout k plošině, kde jsem klečel. Jen jsem zvířeti ještě těsněji sevřel hrdlo, až mu bulvy lezly z důlků a jazyk visel ven. Pln úzkosti jsem doufal, že se jim třeba nepodaří uvolnit hned mé sevření ani potom, co již budu mrtev, a že se zrůda zatím udusí. Napnul jsem tedy všechnu svou vůli i sílu svalů k tomuto jedinému cíli. Žádnou ránu si již nepamatuji. Jen se mi udělaly mžitky před očima a ztratil jsem vědomí.

215$

«XXIV»

{Nebudeme jako andělé,

dokud nezemřou naše vášně.}

DEKKER

{Tu knajpu zlou, kde chvíli smíme spát,

domovem hned zvem

a jeden krůček za běh míti chcem.

Andělů však pravdu zřících řád,

andělů, již žijí a ví, co je být,

těch, již smějí směšnost lidské řeči zřít,

zná věcmi mluvit, a ne bídou vět.

Když my pošetile chceme lkát:

„Hle, stařec zemřel,“ oni pak

správně to zvou: „Hle, zrodilo se dítě teď.“}

COWLEY

Byl jsem mrtev a naprosto spokojen. S rukama klidně sepjatýma jsem byl položen do rakve. Rytíř a milovaná paní nade mnou plakali. Její slzy mi padaly na tvář. „Ach, vrhl jsem se mezi ně jako šílenec a sekal hlava nehlava,“ řekl rytíř. „Sesypala se na mě houšť mečů, ale nemohla mi ublížit. Proklestil jsem si skrz ně cestu až k příteli, ale byl už mrtvý. Zrůdu však zadusil a já musel nejdřív odetnout pořádný kus jejího krku, než se mi ho podařilo vyprostit. Když jsem ho odnášel, nikdo se mi už neodvážil postavit.“

„Zemřel dobrou smrtí,“ řekla paní.

Můj duch nad těmi slovy zajásal. Pak mě nechali odpočívat. Připadal jsem si, jako by mi někdo položil chladivou ruku na srdce a jemně utišil jeho tep. Má duše byla jako letní večer po bouřce, kdy se kapky deště pod dotekem posledních paprsků ještě blyští ve větvích stromů a začíná vanout vítr, co doprovází smrákání. Horečka života již byla pryč a já se teď mohl nadechnout svěžího horského vzduchu v krajině

217$

smrti. O podobné blaženosti jsem se nikdy neodvážil ani snít. Nepřestal jsem být tím, kým jsem byl. To, že něco umírá, již předpokládá skutečnost něčeho, co zemřít nemůže, něčeho, co na sebe buď jen bere jinou podobu, jako když zrno zaseté do země zahyne a zas povstane, anebo co možná dál může vést vědomý a čistě duchovní život. Mé vášně byly sice mrtvé, ale jejich duše - ta prapůvodní tajemství ducha, jež se do nich předtím vtělila a poskytla jim všechnu jejich slávu a kouzlo - ještě žily, ještě planuly čistým nehasnoucím ohněm. Povstaly teď ze svých rozpadlých pozemských šatů a ukázaly svou pravou tvář andělů světla. Jak byly bez té své staré slupky krásné! Zůstal jsem nějaký čas ležet a žil životem, jenž nijak nevyzařoval navenek. Má duše se stala nehybným jezerem, co má mnoho přítoků, ale žádný odtok; byl jsem spokojený v tiché kontemplaci a duchovním vědomí.

Zanedlouho mě přenesli do hrobu. Žádné unavené dítě nikdy neleželo ve své bílé postýlce - slyšíc, jak jeho hračky uklízejí na noc - s takovým uspokojením jako teď já, když jsem ucítil, jak rakev dosedla na pevnou zemi a jak hlína dopadá na její víko. Zevnitř to vůbec neznělo jako duté rachocení, jež se muselo ozývat venku. Nepohřbili mě na hřbitově, na to mě paní a rytíř příliš milovali, a já jim byl za jejich rozhodnutí vděčný. Uložili mě mezi mnoha stromy na pozemku poblíž hradu, kde teď právě kvetly prvosenky a zvonky a různé lesní květiny, neboť bylo jaro.

Teď, když jsem ležel v její náruči, se mi celá země i se svými mnoha ratolestmi stávala na přání tělem. Cítil jsem, jak ve mně buší veliké matčino srdce a sytí mě jejím životem, jejím podstatným bytím a přirozeností. Slyšel jsem nad sebou kroky přátel a srdce se mi nad tím zvukem zachvělo. Věděl jsem, že pomocníci odešli a že na místě již zůstal jen rytíř s paní, kteří teď něžně v slzách hovoří o tom, jenž leží pod dosud zraněnou zemí. Vstoupil jsem do veliké prvosenky, co osaměle rostla na kraji hrobu, a z okna její pokorné a důvěřivé tváře jsem pohlédl na svou paní. Jako bych se teď

218$

skrze květinu mohl vyjádřit a říci skrze její podobu alespoň část toho, co jsem sdělit chtěl. Dříve jsem za tímto účelem používal písně. Mou paní prvosenka zaujala. Sehnula se k ní, utrhla ji a se slovy: „Ach, jak jsi krásná!“ ji jemně políbila a ukryla do záňadří. Byl to první polibek, který mi dala. Ale květina brzy začala vadnout a já ji opustil.

Nastal večer. Slunce už zapadlo za obzor, jeho růžové paprsky však dosud osvěcovaly načechraný mrak, co se vznášel vysoko nad světem. Vstal jsem a vydal se k němu. Svalil jsem se na něj a plul pak na něm s vyhlídkou na mizející slunce. To zapadlo a mrak zšedl, ale jeho šedivost se nedotkla mého srdce - dál si v sobě neslo záplavy růžového světla, neboť jsem teď dokázal milovat, aniž bych potřeboval být na oplátku milován. Na nebe se vyhoupl měsíc se vší tíhou minulosti ve své unavené tváři. Zalil mou pohovku přízračnou sinalou září a zemi pode mnou jakoby potopil na dno bledého moře snů. Nemohl mě však rozesmutnět. Věděl jsem již, že ne tím, že je milována, ale tím, že miluje, se jedna duše může druhé nejvíce přiblížit; ano, že když se dva milují, pak právě to, že jeden druhého milují, a ne to, že jsou jeden druhým milováni, je počátkem a dovršením a zárukou jejich blaženosti. Věděl jsem, že láska dává milujícímu moc nad milovanou duší a činí ji blízkou, dokonce i tu, která ho nezná. A tato moc nemůže než sloužit k dobrému. Neboť v míře, s níž roste sobectví, láska umírá a s ní i moc, jež z ní pramenila. A přece nakonec nebude žádná láska neopětovaná. Každá nakonec najde svůj obraz v očích milovaného a přijme jej s pokornou radostí. To vše je možné ve vznešené říši smrti. „Ach, mí drazí přátelé,“ pomyslel jsem si, „jak o vás teď budu pečovat, jak vám budu sloužit, jakou láskou vás jen zahrnu!“

Nebeský kočár mě dovezl až nad veliké město. Vznášel se nad ním podivný hluk - smutný a jednotvárný. Kde se jen vzal? „Z kolika beznadějných výkřiků,“ pomyslel jsem si, „z kolika šílených zvolání je tvořena ta vřava tam dole? A jak nezřetelné se to všechno

219$

zdá tady, kde se vznáším ve věčném pokoji věda, že i obyvatele světa tam dole jednou ukolébá tento klid, že zoufalství zemře a přerodí se v nekonečnou naději a že to, co se jim tam zdá nemožné, je tady zákonem! Ale přece vám - bledé ženy, mužové se zasmušilou tváří, osamělé děti - budu sloužit a budu se o vás starat; až budete sedět sami ve tmě, sevřu vás v objetí, a když už se vám bude zdát, že nikdo není nablízku, budu vám šeptat o naději. Hned jak se mi vrátí všechny smysly a uvyknu tomuto novému blaženému životu, přijdu mezi vás s láskou, která léčí.“

Ale tu jsem najednou pocítil svíravou bolest v nitru, celý jsem se roztřásl a zkroutil jako v předsmrtné křeči; a posléze si uvědomil, že jsem zase zpět v omezenějším v životě, v životě pozemského těla.

220$

«XXV»

{Náš život není sen, ale měl by být a možná i bude.}

NOVALIS

{Na prahu bran matčiných stojím sám.

Svou holí vhod i nevhod klepávám

a volám: „Milá matko, pusť mě dál!“}

CHAUCER: Odpustkářova povídka

Jak jsem se probouzel z onoho stavu dokonalé blaženosti zpět do stínového světa, který mě zase obklopil a sevřel, zprvu jsem měl přirozeně strach, že si mě jen našel můj stín a že všechno trýznění začne nanovo. Byla to zdrcující proměna. Předtím než skutečně zemřeme, se domníváme, že právě taková asi musí být smrt. A přece se mi teď zdálo, že jsem schopen s vnitřním klidem snést víc než kdy dříve. Už sama vzpomínka na to, co jsem právě zakusil, mě zalévala nevýslovným blahem. Uvědomil jsem si, že pro jedinou hodinu takového pokoje stály všechny strázně života za to.

Bylo časné ráno před východem slunce a já ležel pod širým nebem. Letní obloha se nade mnou klenula v očekávání úsvitu. Mraky se již koupaly v paprscích a brzy se z nich radovala i každá kapka rosy v trávě. Setrval jsem pár minut bez hnutí na místě, pak jsem se pomalu zvedl a rozhlédl se. Stál jsem na vrcholku kopce a pode mnou se táhlo údolí, na druhé straně uzavřené pásem hor. K mému zděšení se mi najednou u nohou začal roztahovat veliký stín a rostl stále víc směrem ke vzdáleným štítům. Ležel tu přede mnou široký a dlouhý, temný a nepřemožitelný. Odvrátil jsem tvář v bezmocném zoufalství. V tu chvíli však náhle slunce zvedlo hlavu nad pahorky na východě a stín zůstal ležet jen tam, kam paprsky nedopadly. Vyskočil jsem radostí. Byl to tedy jen obyčejný stín, jaký provází každého člověka pod sluncem! A to zatím

221$

stoupalo výš a výš a on se zmenšoval a plazil se přes údolí zpět k mým nohám.

Nyní, když můj strach vystřídala radost, jsem si prvně uvědomil, že krajinu poznávám. Dole v údolí stál můj zámek a všude kolem se nalézala oblíbená místa mého dětství. Hned jsem si pospíšil domů. Sestry mě přivítaly s nevýslovnou radostí, ale zřejmě se se mnou musela udát nějaká změna, protože s jejich radostí byla spojena i úcta, až jakási bázeň, která mě zahanbovala. Velmi se o mě prý strachovaly. To ráno, kdy jsem zmizel, nalezly podlahu mého pokoje zatopenou a okolí zámku pak bylo celý den zahaleno v podivné, téměř neprostupné mlze. Prý jsem byl pryč jedenadvacet dní; mně to však připadalo jako jedenadvacet let. Na domov jsem teď hleděl s určitou nejistotou. Když jsem večer uléhal do postele, neměl jsem žádnou záruku, že se ráno zas neprobudím v nějaké záhadné krajině uprostřed Pohádkové říše. Zdála se mi pak sice spousta neklidných snů, ale druhého dne jsem procitl zas ve svém pokoji.

Brzy jsem se zklidnil a postupně se začal věnovat povinnostem spojeným s mým novým postavením doufal jsem, že zkušenosti z Pohádkové říše mi v tom budou ku pomoci. Bylo však vůbec možné přeložit zážitky z tamního putování do jazyka všedního dne? Anebo tady budu muset projít vším znovu a znovu se vše naučit tak, jak to odpovídá světu lidí, který je Pohádkové říši podobný a přece jiný? Na to zatím neznám odpověď. Ale obavy mám.

Ještě teď se občas přistihnu, jak se s úzkostí dívám, zda můj stín dopadá ve správném úhlu. Zatím se však nikdy nechoval nepřirozeně. A i když bývám mnohdy smutný, alespoň teď kolem sebe nevrhám větší stíny než většina těch, kdo se dožili mého věku. Někdy mívám zvláštní pocit, že jsem vlastně duch, jenž byl do tohoto světa poslán sloužit svým bližním nebo ještě spíš, aby napravil zlo, které stačil za života napáchat. Kéž by byl svět díky mně jasnější - alespoň v těch místech, kam nedopadá má temnota!

222$

Tak jsem se já, jenž jsem se vydal hledat svůj ideál, vrátil šťastný, že jsem setřásl svůj stín.

Když někdy myslívám na blaženost, již jsem zakusil po smrti v Pohádkové říši a zdá se mi příliš nedosažitelná, takže se v ni ani neodvažuji doufat, zkusím vzpomenout na moudrou stařenku a na její ujištění, že zná dobro příliš veliké, než aby se vešlo do slov. A když mě tíží starosti a smutek, někdy mě přitom napadne, že jsem vlastně jen na chvíli opustil stařenčinu chaloupku a že se tam z tohoto vidění brzy vrátím zpět.

V takových chvílích pak téměř podvědomě hledám kolem sebe ono tajemné červené znamení a vskrytu se poohlížím po dveřích, jež by mě přivedly nazpět k ní, do její něžné náruče. Pak si nakonec pro útěchu řeknu: „Prošel jsi dveřmi hrůzy a cesta zpět ze světa, do nějž tě přivedly, vede pouze skrze hrob. V něm to červené znamení jednou nalezneš a potom zajásáš.“ Své vyprávění uzavřu příhodou, jež se mi před pár dny stala. Vydal jsem se tehdy na pole se skupinou svých ženců, a když v poledne práce ustala, lehl jsem si do stínu pod veliký starý buk na hranicích lesa. Zatímco jsem tam se zavřenýma očima odpočíval, zaposlouchal jsem se do šumění listů. Zprvu ke mně doléhala jen lahodná změť zvuků; ta však jako by postupně nabývala tvar a nakonec z jejího středu vystoupila tato tichá slova: „Přichází k tobě veliké dobro - přichází k tobě přichází, Anode.“ A tak stále dokola. Zdálo se mi, jako by to byl hlas té moudré stařenky. Otevřel jsem oči a na chvíli měl dojem, že před sebou skutečně vidím její tvář plnou vrásek a její mladé oči, jak na mě shlíží z větví toho starobylého stromu. Při bližším pohledu jsem si však nevšiml ničeho jiného než chvějících se listů a ostrůvků vzdáleného nebe, jež mezi nimi prosvítalo. Přece však vím, že ke mně přichází dobro že dobro přichází stále, i když jen málokdo má v sobě dost prostoty a odvahy tomu věřit. To, co nazýváme zlem, je ve skutečnosti to jediné a nejlepší, co může člověk v daném stavu a za daných okolností přijmout od nejvyššího dobra. A tak, šťastnou cestu!

223$

George MacDonald

Snílci

Pohádková romance

Z anglického originálu Phantastes. A Faerie Romance for Men and Women přeložil Štěpán Smolen; Obálka a grafická úprava Luboš Drtina; Ilustrace Nikola Hoření; Sazbu z písma Walbaum Střešovické písmolijny programem TEX připravil Karel Horák; Vydalo nakladatelství & vydavatelství VOLVOX GLOBATOR (mirv1-rmr) Štítného 17,130 00 Praha 3; jako 7. svazek edice Alrúna, celkově jako svou 991. publikaci; Vytiskl PBtisk Příbram, s. r. o. Vydání ve VOLVOX GLOBATOR první; Praha 2012; Adresa knihkupectví VOLVOX GLOBATOR:; Štítného 16,130 00 Praha 3-Žižkov