1

MOJE DCERKA KLIMBALA NA sedadle u okénka v letadle British Airways, tváře vroubené kaštanovými kudrnami, které jí spadaly až pod ramínka. Dosud je ještě nikdy neměla zastřiženy. Byl třetí srpen roku 1984.

Měla už, chuděrka, toho dlouhého cestování dost. Z Detroitu jsme odlétali už ve středu ráno a teď, kdy končila poslední část naší pouti, vycházelo slunce do pátečního jitra.

Můj manžel, Moody, vzhlédl od knížky, kterou měl opřenu o čnějící břicho. Postrčil si brýle vzhůru, na řidnoucí vlasy nad čelem. „Už by ses měla nachystat,” řekl.

Rozepnula jsem přezku bezpečnostního pásu, vzala jsem si kabelu a vydala se úzkou uličkou k toaletě v zadní části letadla. Letušky už začínaly uklízet a připravovat letadlo na prvou fázi sestupu k přistání.

Tohle asi byla chyba, říkala jsem si. Kéž bych tak teď mohla z toho letadla vystoupit. Zamkla jsem se na toaletě, nahlédla jsem do zrcadla a spatřila jsem ženskou tvář, užuž propadající panice. Nedávno mi bylo devětatřicet, v tom věku by žena měla už o svém osudu rozhodovat sama. Jak se mi to jen mohlo všechno tak vymknout z rukou?

Poopravila jsem si nalíčení, snažila jsem se, abych vypadala co nejlíp, a pokoušela jsem se nějak si urovnat myšlenky. Neměla jsem vlastně vůbec v úmyslu se tu octnout, ale když už tu jednou jsem, tak prostě musím obstát co nejlíp. Snad těch čtrnáct dní nějak uteče. Až se vrátíme domů, do Detroitu, začne Mahtob chodit do mateřské školky v Montessori, u nás na předměstí. Moody se zase zabere do svého povolání. A dáme se do práce na uskutečnění toho velkého snu, našeho vlastního domu. Jen tyhle dva týdny je třeba přečkat, říkala jsem si.

Zalovila jsem v tašce, až jsem našla tlusté černé punčochové kalhoty, které jsem si na Moodyho pokyn musela koupit.

Natáhla jsem si je a uhladila jsem si přes ně sukni střízlivého zeleného kostýmu, který jsem měla na sobě.

Ještě jednou jsem se na sebe podívala do zrcadla; ne, vlasy už si kartáčovat nebudu, rozhodla jsem se. Nač taky? ptala jsem se v duchu. Přehodila jsem si přes ně těžký zelený šál, o kterém Moody prohlásil, že ho musím nosit, kdykoli půjdu někam ven. Uvázala jsem si ho pod bradou a narázjsem vypadala jako nějaká vesnická babka.

Zauvažovala jsem nad brýlemi. Měla jsem pocit, že bez brýlí jsem o něco pohlednější. Otázka byla, jestli mi spíš jde o to, udělat dojem na Moodyho rodinu, anebo jestli raději nechci víc vidět a vnímat z téhle nešťastné země. Nakonec jsem si je nechala na nose, neboť nenapravitelnou škodu na mém zevnějšku už tak jako tak napáchal ten šál.

Konečně jsem se vrátila na své místo.

„Něco mě napadlo,” řekl Moody. „Musíme někam schovat naše americké pasy. Kdyby je u nás našli, tak nám je seberou.” „co budeme dělat?” zeptala jsem se.

Moody zaváhal. „Tobě budou určitě prohlížet tašku, protože jsi Američanka,” řekl. „Vezmu je raději k sobě. Mě asi prohledávat nebudou.”

Mel nejspíš pravdu, neboť pocházel z váženého rodu a vjeli”lasti to bylo zřejmé zjeho jména. Perská osobní jména jsou mii’ ili, (významně složitá a každému Íránci leccos napovídalo už samo plné znění, Sajjed Bozorg Mahmúdí, v amerikanizované p< M l< >1 té i\ I.ilimoody. „Sajjed” je náboženský titul označující přímčho potomka proroka Mohameda po meči nebo po přeslid .1 Moody vlastnil úplný persky psaný rodokmen, který to dokazoval feho rodiče ho obdařili jménem Bozorg, v naději, že .1/ dospěje, plni dostojí tomuto pojmenování, které je spojovánu i lidmi velikými, váženými a ctihodnými. Rodinné příjmení původně znělo I lakím, jenže Moody se narodil v čase, kdy šáh vydll dekret zakazující užívání islámských jmen, jako bylo toto, takže Moodyho otec si příjmení změnil na Mahmúdí, které je spise peiske ne/ islámské. Je odvozeno od slova Mahmúd, což znamená „velebený”

K posuvem danému již jménem přistupovala i váha jeho vzděláni 111 |i/e Moodyho krajané oficiálně Američany nenávidí, maji pnio v úctě americké školství. Jako lékař, který absolvoval medu msk.i siudia a praxi ve Spojených státech, měl

Moody bezpochyby zajištěno místo mezi privilegovanou elitou své vlasti.

Sáhla jsem do tašky, nalezla pasy a podala je Moodymu. Zastrčil šije do vnitřní kapsy saka.

Letadlo brzy nato zahájilo přistávací manévr. Motory zřetelně zpomalily chod a příď letounu se sklonila nezvykle příkře dolů k rychlému a strmému sestupu. „Tady se musí přistávat takhle ostře, kvůli těm horám kolem,” řekl Moody. Celé letadlo se tím náporem roztřáslo. Mahtob se s úlekem probrala ze spánku a chytla se mě za ruku. Obrátila se ke mně pohledem, chtěla utěšit.

„To je v pořádku,” říkala jsem jí, „už brzy přistaneme.” Co tu vlastně má co dělat nějaká Američanka? Proč já vůbec letím zrovna do Íránu, který ze všech států na světě dává nejzřetelněji najevo svůj nepřátelský postoj k Američanům? A proč s sebou do země, která je zapletena do rozhořčené války s Irákem, beru svou holčičku?

Ať jsem se sebevíc snažila, nedokázala jsem v sobě potlačit onu temnou obavu, která mne pronásledovala od chvíle, kdy Moodymu jeho synovec Mamal Kodsí tuhle cestu poprvé navrhl. Čtrnáctidenní dovolená kdekoli na světě se dá vydržet, pokud se člověk může těšit na to, že se pak zase vrátí k nějakému normálu, do svého pohodlí. Jenomže já jsem byla přímo posedlá obavou třebaže mi všichni přátelé tvrdili, že je nesmyslná z toho, že jakmile Moody jednou Mahtob a mě odveze do Íránu, pokusí se nás tu pak zadržet natrvalo.

Ale to by nedokázal udělat, říkali mi kamarádi. Moody už se přece načisto amerikanizoval. Prožil ve Spojených státech celá dvě desetiletí. Všechno, co má, celá jeho lékařská praxe veškerá jeho současná i budoucí existence , to všechno plně patří do Ameriky. Proč by se měl pokoušet navazovat na svůj minulý život?

Důvody to byly přesvědčující, alespoň v racionální rovině, jenomže nikdo neznal Moodyho paradoxní osobnost tak dobře jako právě já. Moody byl na jedné straně milující manžel a otec, na druhé straně dokázal naprosto lhostejně zanedbávat potřeby a přání své vlastní rodiny. Brilantní úsudek se v jeho hlavě mísil s temnotami zmatků. Střetávala se v něm kultura Západu i Východu; a ani on sám neměl jasno, která z nich vlastně představuje v jeho životě dominantní prvek.

Moody měl všechny důvody k tomu, aby nás po dvou týdnech dovolené odvezl zpátky do Ameriky. Ale měl ovšem také veškeré důvody pro to, aby nás přinutil zůstat v Iránu.

Co mě tedy vedlo k tomu, že jsem navzdory této děsivé druhé možnosti při jejíž představě mě mrazilo s cestou vůbec souhlasila?

Mahtob.

Po všechna prvá čtyři léta svého života to byla veselá, povídavá holčička plná života, měla upřímně ráda mě, tátu a taky svého králíčka, lacinou, už trochu pomuchlanou vycpanou figurku, přes metr vysokou, zelenou a bíle puntíkovanou. Na zadních packách měl králík přišity gumy, takže do nich mohla vklouznout šlapkami a pěkně si s ním zatancovat.

Mahtob.

Ve fdrsi, perštině, oficiálním jazyku Islámské republiky Irán, znamená to slovo „měsíční svit”.

Ale pro mne je Mahtob moje sluníčko.

Když se kola letounu dotkla přistávací dráhy, pohlédla jsem nejprve na Mahtob a pak na Moodyho a pochopila jsem, proč jsem se vlastně do Íránu vydala.

VYKROČILI JSMK Z LETADLA VEN, do nemilosrdné, dusivé výhně letního Teheránu do žáru, který jako by nás drtivou silou zalehl, sotva jsme se vydali po betonové ploše k autobusu, který nás měl odvézt do letištní budovy. A to bylo teprve sedm hodin ráno;

Mahtob se mě pevně držela za ruku, velkýma hnědýma očima hltala tenhle cizí svět.

„Manu,” šeptla, „já musím na záchod.”

„Ano, hned se po něm podíváme.” Když jsme vstoupili do terminálu a vešli do velké příletové kanceláře, okamžitě se přihlásil další nepříjemný vjem neodbytný pach lidských těl ume* mu my horkem. Doufala jsem jen, že odtamtud budeme bi ty EMC \cnkn, ale místnost byla plná cestujících z několika soiu ainýt h příletů a všichni se tlačili a strkali směrem k jediné patové přepážce, která byla ijediným východem z kanceláře.

Museli jsme se k ní prodrat, razit si cestu lokty zrovna tak jako víii hni ostatní. (‘hranila jsem Mahtob před tlačenicí, držela jsem ji před lebOU Kolem nás hlučela změť vřískavých,jakoby přiškr11 mi h hlasů. Mahtob i já jsme byly vmžiku zality potem.

Věděla jsem už, že se v Íránu požaduje, aby ženy měly zakryty paže, nohy i čela, ale překvapilo mě, že všechny ženy z letištního personálu a většina žen mezi cestujícími byly takřka úplně zahaleny do přehozu, o němž mi Moody řekl, že je to čádor. Čádor je velký šál ve tvaru půlměsíce, který se přehazuje přes ramena a ovíjí kolem čela a brady, takže ponechává volné pouze oči, nos a ústa. Působí to jako někdejší hábity jeptišek. Ty nejzbožnější íránské ženy si nechávají nezahaleno jen jediné oko. Zeny cupitaly letištní budovou s několika těžkými zavazadly v jedné ruce, protože druhou potřebovaly k tomu, aby si šál přidržovaly pod bradou. Dlouhé splývavé cípy čádorú se na nich doširoka nadouvaly. Co mě mátlo nejvíc, bylo to, že nošení čádoru bylo vlastně dobrovolné. Existovaly přece i jiné druhy oděvu, které vyhovovaly strohým pravidlům, určujícím, co se smí a nesmí nosit, avšak tyto muslimky si ze všech možností zvolily právě čádor, navzdory dusivému vedru. Žasla jsem nad mocí,jakou nad nimi zjevně má jejich společnost a jejich náboženství.

Půl hodiny nám trvalo, než jsme se protlačili až k pasové kontrole, kde zamračený úředník prohlédl náš jediný íránský pas, který byl společným dokladem pro nás tři, orazítkoval ho a pak jen kývl, abychom prošli dál. Mahtob a já jsme následovaly Moodyho vzhůru po nějakých schodech, za roh a k výdeji zavazadel, další velké místnosti přecpané lidmi.

„Mami,já musím na záchod,” opakovala Mahtob a nešťastně přešlapovala na místě.

Moody se persky vyptával nějaké ženy zahalené v čádoru. Ukázala na druhý konec haly a pak někam odspěchala za svými povinnostmi. Moodyho jsem nechala čekat na naše kufry a spolu s Mahtob jsme našly toaletu, jenže když jsme stanuly ve vchodu, zaváhaly jsme obě, zápach byl odpuzující. Jen nerady jsme vstoupily. Rozhlížely jsme se příšeřím a hledaly jsme klozet, avšak jediné, co jsme tam našly, byl otvor v betonové podlaze osazený oválnou porcelánovou deskou. Podlaha byla poseta hromádkami plnými much, jak lidé buď netrefili, anebo prostě ignorovali otvor. „Tady to strašně smrdí,” brečela Mahtob a táhla mě pryč. Doběhly jsme rychle zpátky k Moodymu.

Mahtob si už zřejmě moc potřebovala někam zajít, ale hledat další veřejný záchod už nechtěla. Říkala, že počká, až budeme u tety, u Moodyho sestry, o níž Moody hovořil tím nejuctivějším tónem. Sára Mahmúdí Kodsíová byla vládkyní rodiny,

kterou každý s respektem tituloval Amme Bozorg, „Prateta”. Jen co dorazíme k ní domů, pak už to snad půjde, říkala jsem si.

Mahtob byla unavená, ale sednout si nebylo kde, takže jsme alespoň rozložili kočárek, který jsme přivezli jako dárek pro nějakého Moodyho novorozeného příbuzného. Mahtob se s úlevou posadila.

Cekali jsme na kufry, které ne a ne se objevit, když se ozval ostrý výkřik naším směrem. „Dáídžún!” zaječel ten hlas. „Dáidžún!”

Jakmile Moody uslyšel perská slova znamenající „drahý strýčku”, otočil se a vyrazil nadšený pozdrav na uvítanou člověku, který se řítil přímo k nám. Oba muži si padli do dlouhého objetí, a když jsem uviděla, jak Moodymu vytryskly slzy z očí, ucítila jsem osten výčitek při pomyšlení, jak jsem se té cestě bránila. Tohle je přece jeho rodina. Jeho kořeny. Samozřejmě že se s nimi chtěl vidět. Ze se s nimi prostě musel sejít. Dva týdny si je tady užije a pak se zase vrátíme k nám domů. „Tohle je Zijá,” řekl mi Moody. Zijá I lakím mi srdečně potřásal rukou. Byl to jeden z bezpočtu mladých mužských příbuzných, které Moody všechny shrnul pod příhodný název „synovec”. Zijova sestra Mulúk si vzala Mostafu, třetího syna Moodyho ctihodné starší sestry. Zijova matka byla sestra Moodyho sestry a jeho Otec byl bratr Moodyho otce, anebo snad naopak; tyhle vztahy jsem nikdy plně nepochopila. Ten nejjednodušší termín byl opravdu „synovec”.

Zijá byl jako u vytržení, že se poprvé setkává s Moodyho amei ickou manželkou. Pečlivou angličtinou mě v Iránu přivítal. Jsem tak Šťasten, že jste k nám přijeli,” říkal. „Tak dlouho jsme n.i tenhle okamžik čekali!” Pak objal Mahtob, zvedl ji do wdiu lni ,1 zahrnul ji polibky.

Hvl to pohledný muž s nápadnými arabskými rysy a všechny si získával svvm úsměvem. Byl o dost větší než většina Irán> u kolem i okamžitě upoutával svou příjemnou oduševnělou tváři Doufala jsem, že právě takhle bude vypadat celá Moodyho rodina Narezlé vlasy měl Zijá vkusně zastřiženy. Na sobě měl Úpravný, na mnu šitý oblek a čistou košili s rozhalenkou. Ovšem především byl čistý.

HVenku Ui na vál čeká tolik lidí,” sděloval se zářivým úsměvem.,Jsou tu už eele dlouhé hodiny.”

Jak ses dostal do celního prostoru?” zeptal se Moody.

„Mám tady kamaráda, který tu pracuje.”

Moody rozjasnil tvář. Kradmo vytáhl z kapsy naše americké pasy. „Co s nimi máme udělat?” zeptal se. „Neradi bychom, aby nám je sebrali.”

„Vezmu vám je k sobě,” řekl Zijá. „Máte u sebe nějaké peníze?”

„Ano.” Moody oddělil z balíčku několik bankovek a podal je spolu s našimi americkými pasy Zijovi. „Budu na vás čekat venku,” řekl Zijá a zmizel v zástupu. Udělalo to na mě dojem. Zijův vzhled a dojem vlivného člověka, který vzbuzoval, mi potvrzoval, co Moody o své rodině už vyprávěl. Většina členů rodiny měla dobré vzdělání; mnoho z nich absolvovalo univerzitu. Byli to buď lékaři jako Moody, anebo patřili k obchodnímu světu. Setkala jsem se už s několika jeho „synovci” ve Spojených státech a zdálo se, že všichni dosáhli mezi svými krajany určitého postavení.

Přesto však dokonce ani Zijá, jak se zdálo, nebyl schopen docílit absolutně ničeho, pokud jde o pracovní tempo zřízenců, kteří měli na starosti zavazadla. Kdekdo pobíhal splašeně sem a tam, jeden překřikoval druhého, ale k ničemu to nevedlo. Výsledkem bylo, že jsme v tom vedru museli stát a čekat celé tři hodiny, nejprve na naše kufry a pak v nekonečné frontě na celní prohlídku. Mahtob byla trpělivá a vůbec nic neříkala, třebaže mi bylo jasné, že má na krajíčku. Konečně jsme se protlačili a byli dostrkáni až do čela řady čekajících, Moody přede mnou, Mahtob na kočárku za ním a pak já.

Celní orgán pečlivě prohledal každé z našich zavazadel a dospěl až ke kufříku plnému léků. Odbývali si s Moodym vzrušenou diskusi v perštině. Moody mi anglicky vysvětloval, že celníkovi řekl, že je lékař a že všechny ty léky přivezl jako dar místnímu zdravotnímu obvodu.

V celníkovi to vzbudilo podezření a začal se vyptávat dál. Moody přivezl pro své příbuzné spoustu dárků. Musel je všechny rozbalit a předložit k prohlídce. Pak celní orgán otevřel vak na šaty a našel tam Mahtobina králíčka, kterého jsme přibalovali na poslední minutu. Měl už za sebou hezkou řádku cest po světě, byl s námi v Texasu, v Mexiku a v Kanadě. A těsně než jsme odjížděli z domova v Detroitu, se Mahtob rozhodla, že ani do Iránu nemůže cestovat bez svého nejlepšího přítele.

Celník nám dovolil ponechat si vak a k Mahtobině úlevě i králíčka. Zbytek zavazadel, jak pravil, nám pošlou později, až je důkladně prohlédnou.

Takto odlehčeni jsme čtyři hodiny poté, co naše letadlo přistálo, konečně vykročili před budovu.

Moody byl v okamžení obklopen davem zahalených a zachumlaných postav, které se sápaly po jeho nejlepších šatech a extaticky ječely. Vrhla se na něj víc než stovka příbuzných, vřískali na něj, slzeli, potřásali a máchali mu rukou, objímali ho a líbali, líbali i mne, líbali Mahtob. Snad každý z nich měl s sebou kytici, strkali je mně i Mahtob. Měly jsme obě záhy přeplněnou náruč.

Proč já mám na sobě ten pitomý šál, uvažovala jsem? Vlasy jsem měla připlácnuty k hlavě. Nesmírně jsem se potila a napadlo mě, že teď asi páchnu jako všichni ostatní kolem mne.

Moodymu se řinuly slzy dojetí, když ho sevřela do objetí Amme Bozorg. Byla sice zahalena neodmyslitelným černým čádorcm, přesto jsem ji však podle fotografií ihned poznala. Ten její skobovitý nos si prostě nebylo možno splést. Byla kostnatá, ramenatá, o dost starší než sedmačtyřicetiletý Moody, popadla ho pevně do náruče, pažemi ho ovinula kolem krku, povyskočila a obemkla ho i nohama, jako by už ho nikdy neměla pustit.

V Americe byl Moody chiropraktik a anesteziolog, váženy jako odborník, s ročním příjmem kolem jednoho sta tisíc dolaru. Tady z něj byl naráz zase jen chlapeček patřící Amme Bozorg. Moodyho rodiče, oba dva lékaři, zemřeli, když mu bylo teprve Šest, a jeho sestra ho vychovávala jako vlastního syna. Jeho navru po takřka dvou desetiletích ji tak vyvedl z míry, že ji ostatní členové rodiny posléze museli od Moodyho přímo silou odtrhnout.

Moody nás navzájem představil a ona přenesla svůj citový výlev na mě, zahrnula mě polibky a celou tu dobu nepřestávala drnčel něco V perštině. Ten její nos byl tak obrovský, že jsem Stěží dokázala uvěřit, že je opravdový. Čněl jí z obličeje pod zelenohnědýma očima lesknoucíma se teď slzami. Zuby měla křivé, vykotlané.

Moody mi představil také jejího manžela, Bábá Hádžího. Jak podotkl, znamenalo to jméno v překladu „otec, jenž vykon.il pouť do Mekky”. Byl to nevelký, zarputile vyhlížející mužík, navlečený v pytlovitém šedivém obleku, s kalhotami sahajícími až k podrážkám tenisek, které měl na nohou. Díval se do země, kamsi přímo přede mnou, takže se jeho oči, hluboko zapadlé v osmahlé vrásčité tváři, nesetkaly vůbec s mýma. Špičatá bílá bradka byla jakoby přesnou kopií plnovousu, v jakém se zalíbilo ijatolláhu Chomejnímu.

Náhle jsem měla kolem krku těžký a dlouhý věnec z kvítí; pověsili mi ho na krk, ležel mi na ramenou a byl delší než já. Snad to byl nějaký signál, protože poté se celý ten zástup pohnul jako jeden muž a sunul se k parkovišti. Rozběhli se ke spoustě naprosto stejných bílých autíček, vypadala trochu jako škatulky, a vecpali se dovnitř po šesti, po osmi i po dvanácti lidech na každý vůz. Z každého ještě čouhala nějaká ruka nebo noha.

Moodyho, Mahtob a mě slavnostně vedli k čestnému vozu, velkému a širokému tyrkysovému chevroletu ze začátku sedmdesátých let. Nás tři posadili dozadu. Amme Bozorg si sedla dopředu ke svému synovi Hosejnovi, jehož postavení nejstaršího mužského potomka mu zajistilo tu čest, že nás směl odvézt. Zohre, nejstarší neprovdaná dcera, seděla mezi svou matkou a svým bratrem.

Ve voze ozdobeném girlandami květů jsme pak odjeli v čele toho hlučného konvoje z letiště. Vzápětí už jsme projížděli kolem obrovité věže Šahjád, rozkročené na čtyřech křehce vyklenutých nohách. Z její sedavé fasády v polední výhni oslnivě zářily tyrkysově modré mozaiky. Věž postavil šáh jako jedinečnou ukázku perské architektury. Moody mi povídal, že je to proslulá teheránská stavba a že stojí na pomezí města jako stráž.

Projeli jsme kolem ní, najeli jsme na dálnici a Hosejn šlápl na plyn. Rozehnal chevroleta stotřicítkou, což bylo asi tak maximum, co vůz dokázal.

Amme Bozorg se v natřásajícím voze otočila a hodila mi na klín cosi zabaleného jako dárek. Bylo to dost těžké.

Tázavě jsem se podívala po Moodym. ,Jen to otevři,” řekl.

Rozbalila jsem tedy balík a našla jsem v něm dlouhatánský kabát, který by mi byl sahal dobře až po kotníky. Nenesl ani stopy po nějaké krejčovině, žádný pas, nic. Moody mi sice řekl, že je ušit z drahé vlněné látky, ale na omak to vypadalo spíš na nylon, anebo dokonce na šusťákovinu. Byl sice dost tenký, ale zato byla tkanina hustá a určitě musela ještě znásobovat ten letní

žár. Barva to pro mě byla přímo odporná, olivová došeda. Navíc k němu byl přibalen ještě dlouhý a těžký zelený šál, mnohem tlustší než ten, který jsem měla právě na sobě.

Amme Bozorg mi s velkomyslným úsměvem cosi říkala a Moody mi to překládal: „Tomu kabátu se říká manto. Takové my tu nosíme. A šál se jmenuje rtisarf. V Iránu ho musíš mít, kdykoli vycházíš někam ven na ulici.”

Tak tohle mi nikdo neřekl. Když nás Mamal, čtvrtý syn Bábá Hádžího a Amme Bozorg, za své návštěvy v Michiganu zval na tuhle dovolenou, povídal: „Když půjdeš na ulici, tak budeš muset na sobě mít něco s dlouhými rukávy, šátek a tmavé punčochy.” Ale ani slovem se nezmínil o nějakém povinném plandavém a těžkém plášti do takového pekelného letního žáru.

„Ničeho se neboj,” řekl Moody. „Ona ti ho prostě dává jen jako dárek. Budeš si to muset brát, jen když půjdeš ven.”

Ale já jsem se toho bát nepřestala. Hosejn odbočil z dálnice a já jsem si prohlížela všechny ženy, které cupitaly po přelidněných teheránských chodnících. Byly dokonale zahaleny od hlavy až k patě, většina z nich měla čádory přehozeny přes kabáty a k tomu ještě šál, přesně jako to manto a rúsarí, které jsem právě dostala darem. A všechno v těch ponurých barvách.

A co se mnou provedou, když to nosit nebudu, napadlo mě. To mě zavřou?

Svěřila jsem se s touhle otázkou Moodymu a on na to jen stručně prohlásil: „Ano.”

Na problémy s místní módou jsem rychle zapomněla, když se Hosejn střemhlav vrhl do provozu vnitřního města. Úzké uličky byly auty doslova ucpány, vozy jeden na druhém. Každý řidič se pokoušel nalézt si nějakou skulinku, a sotva ji postřehl, opřel se současně do plynové páky a do tlačítka klaksonu. Když se Hosejnovi zazdálo v jednom okamžiku čekání příliš dlouhé, zařadil tvrdě zpátečku a vycouval s chevroletem prudce nazpět jednosměrnou ulicí. Zahlédla jsem několik scének kolem pošramocených nárazníků, řidiči i pasažéři všichni z vozů venku, ječeli na sebe, někde padaly i rány.

Moodyho prostřednictvím mi Amme Bozorg vysvětlovala, že v pátek bývá doprava obvykle slabší. Pro muslimy je to sváteční den, kdy se rodiny shromažďují v domově nejstaršího člena a věnují se tam modlitbám. Jenže teď se právě blíží hodina pátečních modliteb v centru města, které vždy celebruje ten nejsvětější ze svatých mužů islámu. Obvykle na sebe bere tuto posvátnou povinnost prezident hodžatoleslám Sejjed Alí Chámenejí (je třeba neplést si ho s ájatolláhem Rúholláhem Chomejním, který jakožto náboženský vůdce zaujímá vyšší postavení než prezident), jemuž bude asistovat hodžatoleslám Alí Akbare Hášemí Rafsandžání, předseda parlamentu. Pátečních modliteb se účastní miliony ne tisíce, jak zdůraznila Amme Bozorg věřících.

Mahtob to všechno sledovala mlčky, tiskla králíčka k sobě, oči dokořán údivem nad obrazy, zvuky a pachy tohoto podivného nového světa. Věděla jsem, že už se jí asi zoufale chce na záchod.

Konečně po hodině, po kterou Hosejn třímal v nejistých rukou naše životy, jsme zastavili před domem našich hostitelů, Bábá Hádžího a Amme Bozorg. Moody se pochlubil, že je to bohatá čtvrť na severním okraji Teheránu; jen o dva domy dál bylo čínské velvyslanectví. Vysoký a hustý zeleně natřený železný plot ho odděloval od ulice. Dvoukřídlová železná vrata vedla na betonový dvoreček.

Mahtob i já už jsme byly poučeny, že dovnitř se nesmí v botách, takže jsme následovaly Moodyho příkladu a zuly jsme se, střevíce jsme nechaly na dvoře. Dostavila se už taková spousta hostů, že celý jeden kout dvora byl zakryt hromadou nejrůznější obuvi všeho druhu. Na dvoře stály kromě toho i tři propanbutanové grily s obsluhou, najaté pro tuto příležitost.

Jen tak v punčochách jsme vešly do velké betonové stavby s plochou střechou a ocitly jsme se v síni nejméně dvakrát tak velké.jako je rozměrný americký obývací pokoj. Stěny i dveře z masivního ořechu byly navíc ještě i zdobeny týmž bohatě barevným dřevem. Kypré perské koberce ležely ve třech i čtyřech vrstvách a zakrývaly takřka veškerou plochu podlahy. Na nich byla ještě rozložena dekorativní sofre, z voskovaného plátna potištěného pestrými květinovými vzory. V celé místnosti nebyl žádný nábytek, až na malý televizor v jednom koutě.

Okny v pozadí místnosti jsem zahlédla v zadní zahradě bazén plný jasně modré vody. Normálně o koupání moc nestojím, ale tohoto dne vyhlížela studená voda mimořádně lákavě.

Nové a nové skupinky rozjařených hlučících příbuzných se hrnuly z vozů a vcházely v našich patách do haly. Moody se očividně dmul hrdostí nad svou americkou manželkou. Celý zářil, když se pak příbuzenstvo vrhlo na Mahtob.

Amme Bozorg nás zavedla do našeho pokoje v křídle odděleném od ostatku budovy, nalevo od haly. Byl to malý čtvercový pokojík, v něm dvě postele sražené k sobě, s matracemi uprostřed už notně proleželými. Jediným dalším kusem nábytku v místnosti byla velká skříň odstavená od stěny.

Rychle jsem se vydala hledat záchod pro chudáčka Mahtob a našla jsem ho na chodbě kousek od našeho pokoje. Když jsem otevřela dveře, obě Mahtob i já jsme nakvap ucouvly při pohledu na největší šváby, jaké jsem já kdy v životě viděla, pobíhající po vlhké mramorové podlaze. Mahtob nechtěla jít vůbec dovnitř, ale už to teď bylo absolutně nevyhnutelné. Táhla mě s sebou dovnitř. Toaleta měla alespoň mísu amerického typu a dokonce i bidet. Ovšem namísto toaletního papíru visela na stěně jen hadice.

Místnůstka páchla plísní a okénkem, které vedlo k sousednímu, zcela perskému záchodu, sem táhl odpudivý nakyslý pach, byla však přesto o mnoho lepší než to, co jsme zahlédly na letišti. Musela jsem zůstat u Mahtob, která si pak konečně ulehčila.

Vrátily jsme se do haly, kde na nás už čekal Moody. „Pojďte se mnou,” řekl, „něco vám ukážu.”

Vracely jsme se s Mahtob za ním k přednímu vchodu a na dvorek.

Mahtob vyjekla úděsem. Mezi námi a ulicí se rozlévala louže čerstvé, zářivě rudé krve. Mahtob si přikryla oči dlaněmi.

Moody klidně vysvětloval, že jeho rodina právě koupila od pouličního obchodníka ovci a dala ji na naši počest podřezat. Mělo se to vlastně stát před naším příchodem, tak abychom krví prošli při prvém vkročení do domu. A teď si tedy musíme vstup zopakovat,přes tu krev.

„Ale prosím tě, to si udělej ty sám, když chceš,” řekla jsem. Já takové pitomosti provádět nebudu.”

Moody odpověděl klidně, ale pevně: „To musíš. Musíš jim prokázat svou úctu. Maso se pak rozdá chudým.”

Pomyslela jsem si, že je to dosti potrhlá tradice, ale nechtěla jsem se nikoho dotknout, a tak jsem se, ač nerada, podrobila. Zvedla jsem Mahtob, která si schovala tvář na mém rameni. Následovala jsem Moodyho, krvavou kalužinu jsme obešli až na ulici a pak jsme ji překročili za modliteb, které odříkávali jeho příbuzní. Teprve teď jsme byli doopravdy uvítáni.

Nastalo předávání darů. V Iránu je zvykem, že nevěsta dostáv,i od manželovy rodiny zlaté šperky. Nebyla jsem ovšem už nevěsta, ale věděla jsem toho o společenských pravidlech této iině dost, abych očekávala při našem setkání něco ze zlata, fenže Amme Bozorg tento zvyk prostě ignorovala. Mahtob od ni dostala dva zlaté náramky, ale pro mne nebylo připraveno nic. Byl to jasný osten; věděla jsem dobře, jak se jí dotklo, že si Moody vzal Američanku.

Věnovala Mahtob i mně zdobené čádory, jaké se nosí uvnitř v domě. Můj měl lehký smetanový odstín, s broskvovým květinovým vzorem. Mahtob dostala bílý s růžovými poupátky.

Zamumlala jsem dík za dary.

Dcery Amme Bozorg, Zohre a Ferešte, se míhaly sem a tam, váženějším hostům nabízely z plných podnosů cigarety a všem nabízely čaj. Všude pobíhaly ječící děti, nikdo z dospělých si jich ani nevšiml.

Přehouplo se poledne. Hosté se rozesadili po zemi ve velké hale a ženy začaly nosit jídla a prostírat je na sofre rozprostřené po kobercích. Objevovala se jedna miska salátu za druhou, zdobené ředkvičkami, nakrojenými do podoby rozkošných růžiček, a mrkve naříznuté a rozevřené tak, že vyhlížely trochu jako ananas. Jogurt se servíroval ve velkých mísách, tenké chlebové placky a plátky čpícího sýra na plochých talířích, ovoce bylo vyrovnáno do vysokých kupiček na podnosech rozložených všude po podlaze. Zářivou paletu všech možných barev doplňovalo sabzí, tácky s nakrájenou čerstvou zeleninou bazalkou, mátou a pórkovou natí.

Najatý personál teď začal chodit s mísami na dvůr pro objednané pokrmy z restaurace. Byly to celé desítky variací na totéž téma. Rýže ve dvou velkých hrncích jeden s normální bílou a druhý se „zelenou”, uvařenou se sabzí a s velkými lusky připomínajícími měsíční fazole byla připravena po íránsku, tak jak mě to Moody už před lety naučil dělat, nejprve povařená, pak pražená na oleji, až zesklovatěla, a nakonec dušená, až se na dně nádoby objevila hnědá kůrčička. Tento základní chod íránské kuchyně se nakonec zalévá některou z bohaté škály omáček, kterým se říká choreš a které se připravují ze zeleniny a koření a často i z masa pokrájeného na malé kousíčky.

Bílou rýži obsluhující servírovali na mísy a pak ji buď posypali jakýmisi navinulými malými červenými bobulkami, anebo

pokapali proužkem šafránové omáčky. Mísy roznášeli po hale a rozestavěli je k celé té pestré přehlídce jídel, která už byla naservírována po podlaze. Pro tuto příležitost byly nachystány dva druhy choreše, jeden z nich patřil k oblíbeným jídlům i u nás doma připravoval se z baklažánu, rajčat a nakrájeného jehněčího. V druhém převažovalo jehněčí, rajčata, cibule a hrách.

Hlavním chodem byla kuřata, vybraná íránská pochoutka, nejprve uvařená s cibulí a pak opečená na oleji.

Íránci, buď v sedě na zkřížených nohou, anebo v kleku na jednom koleni, se na jídlo vrhli jako nezkrotné stádo zoufale vyhladovělé zvěře. Jediným příborem byly naběračkovité lžíce. Tu a tam jich někdo užíval ve spojení s druhou rukou, v níž třímali kornout z chlebové placky, ostatní se používáním příboru neobtěžovali. Během pár vteřin bylo jídlo všude. Cpali si je do úst, aniž přestali jen na okamžik řečnit, drobili přitom a bryndali po sofre i po kobercích a značná část padala i zpátky do servírovacích talířů a mís. Nelákavá scéna byla doprovázena kakofonií perského křiku. Snad každá věta končila úslovím „enšalláh”, „jestliže si to Bůh přeje”. Nezdálo se, že by ve vzývání svatého Alláhova jména uprostřed prskání drobků kolem sebe viděli cokoli neuctivého.

Nikdo z nich nepromluvil anglicky. Nikdo si nevšiml mne ani Mahtob.

Pokusila jsem se jíst, ale zjistila jsem, že je dosti nesnadné předklonit se k mísám a zachovat si obojí rovnováhu i důstojnost. Má úzká sukně se ke stolování na zemi příliš nehodila. Nějak jsem si ale nakonec přece jen naservírovala jídlo na talíř.

Moody mě naučil vařit mnoho íránských jídel. Mahtob i já jsme si postupně oblíbily nejen íránskou kuchyni, ale i pokrmy z četných dalších islámských zemí. Ale když jsem teď ochutnala opravdickou íránskou stravu, zjistila jsem, že je neuvěřitelně mastná. Symbolem bohatství Íránu není jen ropa, které se v angličtině říká oil, ale i jakýkoliv olej jiný, včetně stolního. A jelikož tohle měla být obzvlášť slavnostní hostina, všechno jídlo v oleji přímo plavalo. Ani Mahtob, ani já jsme toho nedokázaly sníst příliš mnoho. Zoblyjsme si salátů, ale mělyjsme po chuti.

Náš půst nebylo příliš těžké zakrýt, protože ve středu uctivé pozornosti a obdivu celé rodiny se ocitl Moody. Chápala jsem to .1 smiřovala jsem se s tím, ale přesto jsem se cítila osamělá a opuštěná.

Všechny ty nezvyklé zážitky onoho nekonečného dne mi nicméně pomáhaly zmírnit onu mrazivou úzkost, že by se Moody snad mohl pokusit prodloužit svůj pobyt až za termín našeho odletu nazpět do USA, tedy nad plánované dva týdny. Ovšem zažíval právě extázi z návratu do středu své rodiny. Jenže tento svět už neodpovídal jeho životnímu stylu. Byl přece lékař. Znal cenu hygieny a respektoval zásady zdravé výživy. Měl už jiné požadavky, byl kultivovanější. Měl také rád trochu toho domácího pohodlí, potrpěl si na chvilku společenské konverzace, rád si šel odpoledne zdřímnout do svého oblíbeného houpacího křesla. Tady na podlaze byl celý nesvůj, dávno už zapomněl sedět na zkřížených nohou.

Podívaly jsme se s Mahtob po sobě, jedna druhé jsme četly myšlenky. Tahle dovolená bude jen krátké přerušení našeho jinak zcela normálního amerického způsobu života. Dokážeme ji přečkat, ale nemusíme si předstírat, že se nám líbí. Od toho okamžiku jsme spolu začaly počítat dny do našeho návratu do USA.

Oběd se vlekl. Dospělí se nepřestávali cpát jídlem, ale děti už začínaly zlobit. Tu a tam docházelo i k pranici. Házely po sobě jídlem, ječely pisklavými hlásky, pobíhaly sem a tam přes sofre, co chvíli se v některé míse s jídlem ocitla jejich špinavá bosá nožka. Povšimla jsem si, že dost z nich trpí vrozenými vadami. A ostatní měly v očích zvláštní prázdný výraz. Začala jsem přemýšlet, nemámli vlastně před sebou svědectví o následcích příbuzenských sňatků. Moody se mě pokoušel kdysi přesvědčit, že taková spojení v Íránu nijak nevadí, ale věděla jsem, že mnoho manželských párů v této místnosti tvoří bratranci a sestřenice. Zdálo se mi, že na některých dětech jsou důsledky toho zřetelně patrné.

Po nějaké chvíli mi Rezá, pátý syn Bábá Hádžího a Amme Bozorg, představil svou ženu, Esí. Rczu jsem už dobře znala. Nějaký čas bydlel u nás v Corpus Christi,vTexasu. Třebaže jeho pobyt byl dosti na obtíž a já jsem nakonec musela dát Moodymu jednoznačné ultimátum, aby Rezu někam přestěhoval, byla to v tuto chvíli a na tomto místě jediná přátelská tvář a jeden z mála lidí, kteří se mnou mluvili anglicky. Esí studovala v Anglii a její angličtina byla dosti obstojná. V náruči chovala chlapečka.

„Rezá o tobě a o Moodym mnoho vypráví,” řekla Esí. ,Je vám nesmírně vděčný za všechno, co jste pro něj udělali.”

Zeptala jsem se Esí na jejího synka a Esí v tu chvíli posmutněla. Mehdí se narodil s deformovanýma nožičkama, měl je otočeny nazpět. I hlavičku měl postiženou, čelo bylo neúměrně veliké v poměru k ostatnímu obličeji. Mluvily jsme spolu jen pár minut, pak Rezá odvedl Esí někam na opačnou stranu místnosti.

Mahtob se neúspěšné ohnala po moskytovi, po němž jí na čele zbyl velký zarudlý štípanec. Doléhalo na nás vedro srpnového večera. Dům, jak jsem doufala, byl sice vybaven klimatizací, byla dokonce v chodu, jenomže z bůhvíjakého důvodu nechávala Amme Bozorg otevřené dveře i okna v nichž chyběly i sítě , což se rovnalo přímo pozvánce pro moskyty i pro horko.

Viděla jsem na Mahtob, že trpí stejně jako já. I běžný íránský rozhovor připadá člověku ze Západu jako značně rozčilená hádka, odbývaná v poloze diskantního drmolení, doprovázená agresivními gesty a přerušovaná občasným „enšalláh”. Už jen síla toho křiku je hrozný zážitek.

Začínala mě bolet hlava. Pach mastného jídla, lidé čpějící potem, neutuchající nesrozumitelné halasení všech těch jazyků kolem a účinky rozdílu časových pásem, která jsme překonali, vykonaly svoje.

„My bychom si chtěly jít s Mahtob už lehnout,” řekla jsem manželovi. Bylo sice ještě brzy zvečera a většina příbuzných ještě byla v domě,jenže Moody dobře věděl, že nestojí o rozhovor se mnou, ale s ním. „Prima,” řekl jen.

„Rozbolela mě příšerně hlava,” řekla jsem. „Nemáš nějaký prášek?”

Moody se na okamžik omluvil, odvedl mě i s Mahtob do našeho pokoje a našel nějaké analgetikum, které celníci přehlédli. Dal mi tři tablety a vrátil se ke své rodině.

Mahtob a já jsme si zalezly do postele, byly jsme tak unavené, že ani hrbolaté matrace, ani plesnivé přikrývky a štípající polštáře nedokázaly zahnat spánek. Věděla jsem, že Mahtob usíná se stejnou modlitbou, jaká zněla v hlavě i mně. Pane bože, moc tě prosím, ať tyhle dva týdny uběhnou co nejrychleji.

2

BYLY ASI ČTYŘI HODINY ráno, když Bábá Hádží následujícího dne zabouchal na dveře našeho pokoje. Persky cosi zakřičel.

Venku se z reproduktoru ozýval azán, táhlé teskné volání, které zvalo věřící k vykonání ranní pobožnosti.

„Čas k modlitbě,” zabručel Moody. Vstal, zívl, protáhl se a odebral se do koupelny k rituálnímu omytí, při němž si našplíchal vodu na obě ruce až po lokty, na čelo, na nos a na nárty.

Tělo mě celé bolelo od proleželých tenkých matrací, pod nimiž nebylo už žádné pérování. Mahtob, která spala mezi námi, si uprostřed také nepohověla, tlačily ji postranice sražených postelí. Sklouzla nakonec do dolíku na mé straně a spala teď tak tvrdě, že jsem ji nedokázala nijak odstrčit. Navzdory horku jsme teď ležely stuleny u sebe, zatímco Moody sešel dolů do haly k modlitbě.

Za pár minut už se jeho hlas připojil k hlasům Bábá Hádžího, Amme Bozorg, jejich dcer Zohre a Ferešte a k hlasu Madžída, jejich nejmladšího, třicetiletého syna. Ostatních pět synů a jejich dcera Ferí už všichni bydleli ve vlastních domech.

Nemám ponětí, jak dlouho modlitby trvaly, protože jsem střídavě usínala a opět se budila, a nevšimla jsem si, kdy se Moody vrátil do postele. Ale ani pak ještě pobožnost v domě neskončila. Bábá Hádží zůstal vzhůru a předčítal zpěvavě a zplna hrdla z koránu. Slyšela jsem i Amme Bozorg z jejího pokoje až na druhém konci domu, jak rovněž čte z koránu. Pokračovali tak ještě celé dlouhé hodiny a jejich hlasy získávaly přímo hypnotické podbarvení.

Bábá Hádží posléze rozjímání ukončil a šel do kanceláře vlastnil importní a exportní firmu pod jménem H. S. Salám

Ghodsi & Sons; odešel dřív, než jsem vstávala.

Mé prvé pomyšlení bylo jít pod sprchu a smýt veškeré stopy včerejšího vedra. V koupelně nebyl žádný ručník. Moody

říkal, že Amme Bozorg asi žádné mít nebude, takže jsem roztrhla jedno z prostěradel na tři kusy, pro každého z nás jeden, aby nám posloužily jako náhrada. Sprcha neměla ani žádnou záclonku; voda stékala po svažité mramorové podlaze až k nejnižšímu bodu a tam odtékala nějakým otvorem pryč. Ale přes tyto nedostatky byla voda osvěžující. Po mně se osprchovala Mahtob a nakonec i Moody, zatímco já jsem si oblékla jednoduchou sukni a blůzku. Střídmě jsem se nalíčila a pak jsem se věnovala vlasům. Pokud jsem byla v domě, nemusela jsem, jak mi řekl Moody, chodit s hlavou zakrytou.

Amme Bozorg se už točila v kuchyni, na sobě vzorovaný domácí čádor. Jelikož na práci potřebovala obě ruce, obtočila si vlající cíp šátku ještě jednou kolem těla a zastrkala si ho do podpaží. Aby se jí nevysoukal, musela ovšem mít paže trvale při těle.

Omezena takhle v pohybu, pracovala v místnosti, která jako celý ostatní dům musela být kdysi pěkná, ovšem časem upadla do stavu naprosté zanedbanosti. Stěny pokrýval letitý nános nalepeného tuku. Kovové skříňky, podobné běžně prodávaným americkým kuchyňským linkám, byly prorezavělé. V dvojdřezu z nerezového plechu se tyčila hora neumytých talířů. Na pracovní desce a na malém čtvercovém stolku byly navršeny hrnce a pánve nejrůznějších podob a původu. Jelikož už na práci v kuchyni nezbývalo nikde žádné volné místo, používala Amme Bozorg jako pracovní plochu prostě podlahu. Nahnědlá mramorová dlažba byla zčásti pokryta červenočerným koberečkem. Všude po zemi byly zbytky jídla, lepkavé stopy po rozlitém oleji a nějaké záhadné stopy po cukru. Překvapilo mě, že jsem tam uviděla chladničku s mrazničkou značky General Electric, včetně výrobníku ledu. Ovšem když jsem nahlédla dovnitř, spat’ řila jsem změť dalších talířů, nijak nepřikrytých, v některých dokonce ještě trčely i servírovací lžíce. Kromě toho stála v kuchyni i italská pračka s předním plněním a byl tam i telefon jediný aparát v celém domě.

Největším překvapením pro mne bylo, když se mi Moody pochlubil, že na počest našeho příjezdu Amme Bozorg celý dům uklidila. Nedokázala jsem si představitjak asi musel vypadat neuklizený.

Postarší vyzáblá služka, jejíž zkažené zuby ladily se vzhledem jejího čádoru v barvě námořnické modři, apaticky reagovala na příkazy, které od Amme Bozorg dostávala. Na podlaze v kuchyni nachystala podnos s čajem, sýrem a chlebem a pak nám ho naservírovala na podlahu v hale.

Čaj se naléval do estekanů malých sklenek, do nichž se vejde jen něco málo přes půl decilitru a to přísně podle společenského pořadí: nejprve Moodymu, jedinému přítomnému muži, pak Amme Bozorg, nejváženější přítomné ženě, potom mně a nakonec Mahtob.

Amme Bozorg si svou skleničku notně osladila, nabírala z misky vrchovaté lžičky cukru a do čaje ho sypala z výšky. Zanechávala po sobě na koberci bohatou cukrovou stopu, jako pozvání k snídani i pro šváby.

Ochutnala jsem čaj, byl horký a silný, překvapivě dobrý. Sotva jsem upila, Amme Bozorg něco pověděla Moodymu.

„Ty sis čaj neosladila,” řekl mi.

Povšimla jsem si u Moodyho zvláštního nového rysu. Doma by byl anglicky řekl „You didnt.” Tady se vyhnul úsporně zkrácenému tvaru a řekl „You did not.”, jako by přecházel k dikci, jaké užívají lidé, pro něž je angličtina cizím jazykem. Jenže Moody svou řeč už přece dávno poameričtil. K čemu tedy ta změna? Mlčky jsem o tom uvažovala. Vrátil se snad k myšlení v perštině a překládá si pak teprve všechno do angličtiny? Ale nahlas jsem mu jen odpověděla na jeho otázku.

„Já si tam žádný cukr nedám,” řekla jsem. „Ten čaj je přece takhle moc dobrý.”

„Nemůže pochopit, proč to děláš,” povídal Moody. ,Já jsem jí řekl, že jsi sama sladká až dost, že žádný cukr nepotřebuješ.”

Na hluboce zapadlých očkách Amme Bozorg bylo patrné, že se jí ten žert příliš nezamlouvá. Pít čaj neoslazený byl pro ni zjevně společenský prohřešek, ale mně to bylo celkem jedno. Podívala jsem se na švagrovou, upíjela jsem čaj dál a zmohla jsem se na jakýs takýs úsměv.

Chléb, který nám podali, byl nekvašený, bez chuti, tenký a suchý, vzhledem připomínal kus zplihlé lepenky. Sýr byla silná dánská feta. Mahtob i já máme ovčífetu rády, jenomže Amme Bozorg nevěděla, že je třeba ji uchovávat v nějaké tekutině, aby si zachoval svou vůni. Tenhle páchl jako nemyté nohy. S přemáháním jsme pozřely, co jsme jen dokázaly.

Později dopoledne mě pak přišel navštívit Madžíd, nejmladší syn. Byl přátelský a veselý a jeho angličtina byla ucházející. Chtěl nás vzít na spoustu míst. Ze prý musíme vidět šáhův

palác, říkal. A pak také Párka mellat, park, kde se nachází teheránská zvláštnost trávník. A také s námi chtěl jít nakupovat.

To všechno samozřejmě muselo počkat, to nám bylo jasné. Prvé dny budou věnovány přijímání návštěv. Příbuzní a přátelé, z blízka i z dálky, všichni chtějí vidět Moodyho a jeho rodinu.

Toho rána naléhal Moody, abychom zavolali mým rodičům do Michiganu, jenže v tom byl jistý problém. Moji synové Joe a John, kteří žijí u mého bývalého manžela, sice věděli, kde jsme, ale vyžádala jsem si od nich slib, že to mým rodičům nepovědí. Nechtěla jsem, aby se to tatínek a maminka dozvěděli. Dělali by si zbytečně starosti. Měli jich teď i tak dost. Tatínek bojoval s chorobou, podle diagnózy šlo o nevyléčitelný nádor tlustého střeva. Nechtěla jsem rodiče stresovat ještě víc, a tak jsem jim řekla, že poletíme do Evropy.

,Já jim nechci vysvětlovat, že jsme v Iránu,” řekla jsem.

„Oni to přece vědí, že jsme letěli sem,” ozval se Moody.

„Nevědí. Já jsem jim oznámila, že letíme do Londýna.”

„Posledně, jak jsme u nich byli na návštěvě,” povídal Moody, „jsem jim řekl, když už jsme byli na odchodu, že poletíme do Íránu.”

Takže jsme jim tedy zavolali. Uslyšela jsem maminčin hlas bezmála přes půlku světa. Po pozdravech jsem se zeptala na tatínka. Je v dobrém stavu,” řekla maminka. Jen ta chemoterapie ho trápí.”

Konečně jsem jí sdělila, že volám zTeheránu.

„Bože na nebi!” řekla. „Toho jsem se nejvíc bála.”

„Nic si z toho nedělej. Máme se tu dobře,” přetvařovala jsem se. „Všechno je v pořádku. Sedmnáctého jsme doma.”

Předala jsem sluchátko Mahtob a viděla jsem, jak sejí rozzářily oči, když uslyšela známý babiččin hlas.

Když jsme domluvily, obrátila jsem se na Moodyho. „Ty jsi mi lhal!” obvinila jsem ho. „Tys mi řekl, že vědí, kam jsme vlastně letěli, ale nebyla to pravda.” „No, já jim to ale říkal,” pokrčil Moody rameny. Zakusila jsem nával paniky. Ze by mu byli rodiče nerozuměli? Anebo jsem Moodyho skutečně přistihla při lži?

MOODYHO PŘÍBUZNÍ SE K NÁM jen hrnuli, byla jich pořád plná hala, k obědu, k večeři. Mužům hned u dveří nabídli pohodlný domácí oděv, pížame. Odcházeli pak rychle do vedlejší místnosti, tam se převlékli a připojili se k nám v hale. Amme Bozorg měla připravenu i zásobu pestrobarevných čádoru pro návštěvnice, které byly vesměs neuvěřitelně obratné a dokázaly zaměnit černý čádor nošený na ulici za jasně barevný společenský model, aniž přitom odhalily sebemenší kousíček oné zakázané pokožky obličeje. Návštěva byla vyplněna povídáním a jídlem. Ani vprůběhu konverzace muži neustávali vnekonečných modlitbách. Každý držel v ruce tasbí růženeček , na němž odpočítával třiatřicetkrát opakované jílláho akbar”, „Bůh je veliký”.

Pokud se návštěva dostavila už ráno, začínalo rozvláčné loučení teprve někdy k polednímu. Poté, co se opět převlékli do oděvů určených pro ulici, zulíbali se na rozloučenou, zvolna se odebírali ke dveřím, tam pokračovali v tlachání, znovu došlo na líbání, pak kousek popošli, rozpovídali se zase, pokřikovali, hlučeli, objímali se což trvalo další půlhodinu, tři čtvrtě hodiny, anebo i hodinu. Nikomu, jak se zdálo, nijak nezáleželo na dodržení jakéhokoli denního programu.

V každém případě však odcházeli, než nastalo časné odpoledne, neboť tyto hodiny byly věnovány siestě, nezbytné vzhledem k vedru a přesnému časovému rozvrhu modliteb.

Pokud přišli návštěvníci k obědu, zdrželi se vždy do pozdních večerních hodin, neboť se čekávalo, až se domů vrátí Bábá Hádží což nikdy nebylo před desátou , aby se připojil k houfu mužů v pyžamovitých domácích převlecích a žen zahalených v čádorech a povečeřel s nimi.

Normálně jsem se v domácím soukromí neobtěžovala se zakrýváním hlavy, ale někteří z návštěvníků zřejmě byli ještě pobožnější než ostatní. Při takové příležitosti jsem si čádor vzít musela. Jednoho večera, když se hosté dostavili znenadání, vběhla do našeho pokoje Amme Bozorg, hodila prese mne černý čádor a štěkla cosi na Moodyho.

„Zaviň se rychle,” nařizoval mi Moody. „Máme hosty. Je mezi nimi turban man.” Turban man je představeným mešity. Je to obdoba křesťanského kněze nebo pastora. Nosí abá, volný nepřepásaný plášť bez zapínání, a na hlavě má trvale onu pokrývku, podle níž se mu dostalo i přívlastku, turban. Liší se tak od průměrného Íránce, který má na sobě zpravidla oblek anebo nějaké sportovní sako a chodí prostovlasý. Turban man se těší mimořádné vážnosti.

Nebylo proto absolutně možné vzepřít se Moodyho požadavku, abych si na sebe vzala čádor, ale když jsem se podvolila a zahalila se do přineseného těžkého šátku, zjistila jsem, že je špinavý. Část, která kryje spodní partii obličeje, byla pokryta zaschlými hleny. V celé domácnosti jsem neviděla jediný kapesník anebo hygienické papírové kapesníčky. Zato jsem si všimla, že namísto toho užívají ženy těchto závojů. Pach to byl přímo odpudivý.

Turban man se jmenoval áká Maraší. Měl za ženu sestru Bábá Hádžího. Byl tedy Moodyho vzdáleným příbuzným. Vbelhal nejisté do haly, dobrých sto padesát kilo živé váhy, opíraje se o ručně vyřezávanou hůl. Hekaje námahou, spustil se zvolna na podlahu. Sedět na zkřížených nohou jako všichni ostatní nedokázal, a tak roztáhl tlusté nohy před sebe a předklonil se. Pod černými hábity plesklo o podlahu břicho. Zohre rychle přinesla vzácnému hostu podnos s cigaretami.

„Čaj mi dones,” nařídil jí stroze a zapálil si čerstvou cigaretu od té, kterou právě dokuřoval. Rozkašlal se sípavě, neobtěžoval se přikrýt si ústa alespoň rukou.

Čaj stál vmžiku před ním. Aká Maraší si do estekanu vhodil vrchovatou a rozsýpající se lžičku cukru, zadýmal z cigarety, znovu se rozkašlal a pak si do čaje přidal další lžičku. ,Jdu k tobě jako pacient,” řekl Moodymu. „Potřebuju, abys mi vyléčil cukrovku.”

Nedokážu říci, co bylo nechutnější, jestli posmrkaný čádor, anebo tenhle turban man, na jehož počest jsem si ho musela nechat dát na hlavu.

Celou jeho návštěvu jsem seděla a přemáhala se, abych nezačala zvracet. Když hosté odešli, strhla jsem si čádor, odhodila jsem ho a řekla jsem Moodymu,že je odporně špinavý. „Ty ženské si do nich utírají nos,” postěžovala jsem si.

„To není žádná pravda,” odbýval mě. „To je pomluva.”

„Tak se podívej!”

Teprve když si šátek sám prohlédl, připustil, že mám pravdu. Zauvažovala jsem, co se to vlastně v Moodyho hlavě děje. Vklouzl skutečně tak snadno nazpět do světa svého dětství, že se mu tohle všechno jeví jako docela normální, dokud mu na to přímo neukážu prstem?

Hčhem oněch prvých několika dnů jsme trávily s Mahtob většinu času v našem pokoji, vycházely jsme, jen když nám přilei Moody říct, že se dostavili noví hosté a že je máme jít uvítat. V pokoji se dalo aspoň sedět na posteli místo na zemi. Mahtob si hrála s králíčkem anebo se mnou. Většinu času jsme protrpěly dlouhou chvílí a horkem.

Pozdě odpoledne vysílala íránská televize každý den zpravodajství v anglickém jazyce. Moody mě na tento program upozornil a já jsem se na něj už denně těšila, ne pro jeho obsah, ale proto, že jsem měla příležitost slyšet svou mateřštinu. Zprávy začínaly asi v půl páté a trvaly zhruba čtvrt hodiny, ale stanice skoro nikdy nedodržela programové časy.

Prvá část nevyhnutelně patřila pokračující válce s Irákem. 1 )enně tvořil její součást vítězoslavný výčet iráckých ztrát, denně chyběla sebemenší zmínka o padlých Íráncích. Pokaždé se promítal nějaký šot nadšených mladých mužů a žen pochodujících do svaté války (muži do boje, ženy aby jim vařily a aby také převzaly jednu z mužských prací péci chléb), načež následovala vlastenecká výzva, aby se hlásili další dobrovolníci. Nato bývala zařazena pětiminutová sekvence zpráv z Libanonu to proto, že muslimští šíité v Libanonu tvoří silnou a agresivní frakci, podporovanou Íránem a oddanou ájíitoll ihu Chomejnímu a nakonec tříminutová směsice zpráv / i státního světa, což vždy znamenalo nějakou negativní relaci o Spojených státech. Američané hynou na AIDS jako mouchy. Počet rozvodů ve Spojených státech je přímo otřesný. A pokud irácké letectvo bombardovalo v Perském zálivu nějaký tanker, tak to bylo proto, že jim to Američané našeptali.

Mne tahle rétorika brzy omrzela. Jestliže tohle přinášejí v anglicky komentovaném zpravodajství, copak asi vykládají persky Íráncům?

SAJJED SALÁM KODSÍ, KTERÉMU jsme říkali Bábá Hádží, pro mne byl hádankou. V domě se zdržoval jen zřídka a s rodinou mluvil, jen když je svolával k modlitbě anebo když jim předčítal z koránu. Přesto však byl celý dům prostoupen jeho vlivem. Když z domu časně ráno po dlouhých hodinách modliteb odcházel, oblečen vždy v témž šedivém propoceném obleku, mumlaje modlitby a přepočítávaje kuličky růžence, zanechával tu zřejmě svou železnou vůli. Celý dlouhý den, zatímco prostřídával obchodní záležitosti s návštěvami mešity, zůstávalo v domě jako tíživý přízrak cosi z jeho pochmurné přítom

nosti. Jeho otec býval turban man. Jeho bratr nedávno zahynul mučednickou smrtí v Iráku. Vždy si vědom své výlučnosti, chodil okázale povznesen nad své okolí jako ten, kdo dobře vnímá svou nadřazenost.

Na konci každého dne plného práce a modliteb dokázal Bábá Hádží kolem svého návratu domů vytvořit patřičný rozruch. Jak vrzla kolem desáté večer vrata, nastal poplach. „Bábá Hádží!” křikl někdo a toto varování se ihned rozneslo celým domem. Zohre a její mladší sestra Ferešte chodily během dne zahaleny pouze do rúsarí, ale při otcově příchodu k nim honem přidávaly ještě čádor.

Byli jsme jeho hosty už asi pět dní, když mi Moody řekl: „Budeš muset doma nosit také čádor, nebo aspoň rúsarí.”

„Ne,” řekla jsem na to. „Ty i Mamal jste mi říkali, ještě než jsme se sem vydali, že doma se nebudu muset zahalovat. Říkal jsi, že oni to pochopí, když jsem Američanka.”

Moody přesto naléhal. „Bábá Hádží není rád, že se nezahaluješ. A tohle je jeho dům.” Jeho tón byl sice omluvný, ale jen zčásti. Ozýval se v něm i přídech autoritářství znělo to bezmála až jako hrozba. Znala jsem tuhle stránku jeho osobnosti dobře, už v minulosti jsem se s ní utkávala. Jenže teď byl doma, mezi svými. Neměla jsem zjevně jinou volbu, ale pokaždé, když jsem se musela balit do toho jejich nenáviděného šálu jen proto, že přišel nějaký Bábá Hádží, připomínala jsem si, že už se brzy vrátíme do Michiganu, do mé země, mezi naše lidi.

Dny míjely a srdečnosti Amme Bozorg nějak ubývalo. Postěžovala si Moodymu na náš rozmařilý americký zlozvyk denně se sprchovat. Když se připravovala na náš přílet, navštívila hamúm, veřejné lázně absolvovala tam očistný rituál, který trvá celý den. Od té doby se ale nevykoupala a neměla zřejmě ani v úmyslu tak v dohledné budoucnosti učinit. Ona i celá její rodina se den za dnem oblékala do týchž ušmudlaných šatů, a to přes vedro, v kterém se člověk topí v potu. „Nemůžete se sprchovat každý den,” řekla mu. „Jenže my se potřebujeme sprchovat denně,” odpověděl jí Moody.

„Nc,” namítala. „To si odřete z kůže všechny buňky a zachladítc si žaludek a onemocníte z toho.”

Konflikt skončil kompromisem. My jsme se i nadále denně sprchovali; Amme i nadále zapáchala.

Irebaže však Moody trval na svém standardu čistoty, kupodivu jako by neviděl všechnu tu špínu kolem, dokud jsem ho já u.i ni neupozornila.

„V té rýži jsou nějací brouci,” postěžovala jsem si mu.

„To není žádná pravda,” odpověděl mi. „Ty sis prostě umanula, že ti tu nic nebude dost dobré.”

Při večeři jsem ten den nepozorovaně zalovila lžící v míse s rýží, nabrala jsem na jeden ráz hned několik černých broučků a navršila jsem je Moodymu na talíř. V Iránu je nezdvořile nechávat na talíři zbytky, a tak Moody, který nechtěl hostitele urazit, snědl rýži i s brouky. Myslím, že mi dal v duchu za pravdu.

Moody si nevšímal ani odporného pachu, který se rozhostil po domě, kdykoli se Amme Bozorg rozhodla, že je třeba podniknout něco proti uhranutí. Provádělo se to pálením ostře čpících černých semínek na napařovací, kovové míse s četnými otvory, která se trochu podobá cedníku. Napařovač má v Íránu důležitou funkci při přípravě rýže; rozptyluje rovnoměrně žár pod nádobou, takže se na rýži může vytvořit kůrčička. Ovšem v rukou Amme Bozorg, naplněn škvířícími se semínky a poponášen z kouta do kouta po celém domě, se z něho stával přímo mučící nástroj. Moodymu byl ten pach stejně protivný jako mně.

Někdy si Mahtob chvíli hrála s dětmi, které přišly také na návštěvu, a pochytila už i pár perských slov, ale celé to prostředí bylo tak cizí, že se vždycky držela poblíž mne a také poblíž svého králíčka. Jednou, aby jí uběhl čas, spočítala štípance od moskytů, které měla na obličeji. Bylo jich třiadvacet. Celé tělíčko vlastně měla jednu zarudlou skvrnku vedle druhé.

Jak dny ubíhaly, zdálo se, že Moody víc a víc zapomíná, že Mahtob a já vůbec existujeme. Zpočátku překládal každou větu probíhajícího rozhovoru, každou nicotnou poznámku. Teď už se o nás přestal starat. Mahtob a já jsme byly vždy předvedeny hostům a pak jsme tam musely celé hodiny vydržet sedět a snažit se vypadat příjemně, třebaže jsme nerozuměly jedinému slovu. Proběhlo pár dnů, kdy jsme já a Mahtob nepromluvily s nikým dalším ani slova.

Spolu jsme také toužebně očekávaly ten okamžik a jen pro něj jsme žily , až se budeme moci konečně zase vrátit domů, do Ameriky.

Na plotně v kuchyni trvale bublal hrnec s jídlem pro kohokoli, kdo právě dostal hlad. Mnohokrát jsem viděla, jak z něho lidé ochutnávají naběračkou, která v něm byla postavena, a jak bryndají a slintají zpátky do hrnce anebo na zem, co nestačili spolknout. Všechny police a celá podlaha byly křížem krážem posety rozsypaným cukrem, jak si lidé nedbale sladili čaj. Kuchyň i záchody se šváby jen hýbaly.

Nejedla jsem takřka nic. Amme Bozorg zpravidla k obědu vařila choreš z jehněčího a nešetřila přitom tím, čemu říkala dombe.]c to jakýsi tukový vak má skoro půl metru v průměru který íránským ovcím visí pod ocasem a pleská jim při chůzi sem a tam. Má odporně žluklou příchuť, ovšem íránským patrům zřejmě lahodí a slouží jako levná náhražka za stolní olej.

Amme Bozorg měla dombe trvale v chladničce, a než začala v kuchyni připravovat jakékoli jídlo, pokaždé z něho ukrojila pořádnou porci a rozškvařila ji na pánvi. Pak v ní zpravidla osmažila cibuli, přidala pár kousků masa a k tomu přihodila fazolky anebo jinou zeleninu, jakou měla právě po ruce. Pražilo se to pak celé odpoledne a večer a nechutný pach loje z dombe se táhl po celém domě. Večer jsme se potom já ani Mahtob nemohly na kuchařské výtvory Amme Bozorg už vůbec podívat. Ba ani Moody o ně nestál.

Pozvolna začaly jak jeho lékařská profese, tak i jeho zdravý rozum jeho původní úctu k rodině poněkud nahlodávat. Jelikož jsem si nepřestávala stěžovat na nemožné hygienické podmínky, Moody si je posléze začal uvědomovat natolik, že se rozhodl zasáhnout.

,Já jsem přece lékař a myslím, že bys mě v něčem měla poslechnout,” řekl své sestře. „Ty nejsi dost čistotná. Potřebuješ se osprchovat. Musíš taky naučit své děti, aby se pravidelně sprchovaly. Jsem z toho vážné dost nešťastný, když tě vidím, jak žiješ.”

Amme Bozorg slova svého mladšího bratra prostě ignorovala. Ale když se zrovna nedíval, vrhla nenávistný pohled směrem ke mně, aby mi dala najevo, že ví, odkud vítr vane.

Denní sprchování nebyl jediný západnický návyk, který mou švagrovou pohoršoval. Jednou, když se Moody chystal někam odejít, políbil mě na rozloučenou, zlehka, jen tak na tvář. Amme Bozorg to uviděla a okamžitě se rozlítila. „V tomhle domě takové věci dělat nesmíš!” plísnila Moodyho. „Jsou tu přece děti!” Fakt, že nejmladší „dítě”, Ferešte, se právě chystalo začít studium na teheránské univerzitě, zřejmě nehrál vůbec roli.

Když už jsme byli v bezútěšném domově Amme Bozorg povinně ubytováni několikátý den, vyrazili jsme konečně také na nákupy. Moody, Mahtob i já jsme se na tento bod našeho programu dost těšili, chtěli jsme obstarat pár exotických dárků pro příbuzné a známé. Měli jsme rovněž v úmyslu využít poměrně výhodných cen v Teheránu a nakoupit tam nějaké šperky a koberce pro nás domů.

Po několik dnů za sebou nás vždycky dopoledne zavezli Zohre nebo Madžíd do města. Každá z těchto výprav byla samostatným dobrodružstvím, město se rozrostlo během čtyř let od revoluce z pěti milionů obyvatel na čtrnáct. Skutečný počet se ale stejně zjistit nedal. Celé vesnice byly zničeny, hospodářsky se prostě zhroutily; jejich obyvatelé se rozprchli, uchýlili se do Teheránu, hledat tam příbytek a obživu. A do města proudily i tisíce a možná miliony uprchlíků z Afghánistánu.

Kamkoli jsme se hnuli, všude jsme potkávali nekonečné davy zamračených lidí spěchajících kamsi za svými záležitostmi. Jeden jediný úsměv se na jejich tvářích neobjevil. Zohre nebo Madžíd za volantem se proplétali neuvěřitelným dopravním chaosem, zvyšovaným navíc hazardujícími pěšími, dávajícími v sázku život svůj i životy svých dětí přebíháním napříč přeplněnými silnicemi.

Při krajích vozovky proudily potoky vody stékající z hor. Obyvatelé tuto bezplatnou vodárenskou službu zužitkovávali všelijak. Jednak zastávala voda úlohu metařů a popelářů a odnášela s sebou všechen odpad. Obchodníci si ve stružkách namáčeli hadry na úklid. Tu a tam do nich někdo i močil; o kus dál si ve stejném potůčku lidé umývali ruce. Na každém nároží jsme museli tyhle špinavé stoky přeskakovat.

Stavělo se všude, v kdejaké části města, a všude, jak se zdálo, jen tak od ruky, nazdařbůh. Namísto aby užívali trámky nějakého standardního průřezu, třeba pět krát deset, budovali kostry domů z kuláčů asi deset centimetrů v průměru, zbavených sice kůry, avšak stále ještě syrových a často i celých křivých. O nějaké přesnosti také nemohla být řeč, dělníci pospojovávali dřevíčka všech možných rozměrů, jako kdyby z nějaké laciné stavebnice skládali domečky pochybné kvality i trvanlivosti.

Město žilo v režimu válečného stavu, každá činnost byla střežena těžce ozbrojenými armádními jednotkami a nevlídnou policií. Bylo o strach chodit po ulicích před hlavněmi nabitých pušek. Muži v tmavomodrých policejních uniformách byli prostě všude, zbraně namířeny na spousty lidstva přecpávající chodníky tedy i na nás. Co kdyby došlo k výstřelu třeba jen nešťastnou náhodou?

Trvalá byla i přítomnost revoluční armády v kamuflážkách. Zastavovali vozy, hledali kontrarevoluční kontraband, jako například drogy, literaturu nepřátelskou šíitskému islámu nebo audiokazety amerického původu. Vlastnictví takové kazety mohlo znamenat až šestiměsíční vězení.

K tomu navíc tu byl pověstný pásdár, speciální vojenské jednotky projíždějící městem v malých bílých terénních nissanech s náhonem na všechna čtyři kola. Kdekdo měl v zásobě nějakou hororovou historku o pásdáru. Byla to ájatolláhova reakce na šáhovu tajnou policii, Sdvák. Zemí se rychle rozlétaly pochmurné legendy o pásdáru, jenž v podstatě nebyl ničím jiným než tlupou hrdlořezů obdařených oficiální mocí.

Jedním z úkolů pásdáru bylo dohlížet na to, zda jsou ženy náležitě zahaleny. Bylo pro mne dost obtížné pochopit, co vlastně znamená ono „náležitě”. Zeny například zcela veřejně kojily své děti a pramálo se ohlížely na to, nakolik vystaví pohledu svá ňadra, jen když měly dostatečně zahaleny hlavy, brady, zápěstí a kotníky.

Patřili jsme do samého středu této prazvláštní společnosti, jak mi Moody řekl, a byli jsme počítáni k. její elitě. Měli jsme prestiž vážené rodiny, jež v porovnání s průměrem vynikala, pokud jde o vzdělání a kulturu. Dokonce i Amme Bozorg tu byla vzorem moudrosti a čistotnosti ve srovnání s těmi lidmi na teheránských ulicích. A byli jsme relativně i bohatí.

Moody mi řekl, že s sebou poveze dva tisíce dolarů v cestovních šecích, ale zřejmě si přivezl mnohem víc a byl rozhodnut ty peníze také utratit. I Mamal nás se zjevným uspokojením zahrnoval penězi, aby předvedl, jak je vlivný a důležitý, a aby nám odvedl všechno to, co jsme pro něho my udělali ve Spojených státech.

Vzájemný směnný kurs dolaru a rijálu nebylo snadné pochopit. Banky platily přibližně sto rijálů zajeden dolar, ale Moody říkal, že na černém trhuje kurs lepší. Podezřívala jsem ho, že to byl důvod, proč si občas vyrážel ven beze mne. Moody měl tolik íránských peněz, že je ani nemohl všechny nosit u sebe. Cpal je do kapes obleků, které měl pověšeny ve skříni

V našem pokoji.

I Jž jsem také chápala, proč je na ulicích vidět lidi, kteří drží

V ruce snad deseticentimetrové balíčky bankovek. Koupě čehokoli vyžadovala nesmírné množství rijálů. V Iránu neexistuje úvěrový obchod a nikdo také neplatí šekem.

Jak Moody, tak i já jsme ztratili jakoukoli představu o skutečné hodnotě těchto hotových peněz. Zakoušeli jsme příjemný pmit, že jsme bohatí, a podle toho jsme také nakupovali. Pořídili jsme si ručně vyšívané polštářky, miniatury z dvaadvacetikarátového zlata v ručně vyřezávaných rámečcích a důmyslné miniaturní tisky. Moody koupil Mahtob zlaté náušničky s briliantky. Mně koupil prsten, náramek a náušnice, rovněž zlaté K vsazenými brilianty. Věnoval mi i mimořádný dárek zlatý náhrdelník v ceně tří tisíc dolarů. Bylo mi jasné, že ve Státech bude mít cenu ještě mnohem větší.

Mahtob i mně se zalíbily dlouhé a pestré pákistánské šaty; i ty jsme od Moodyho dostaly darem.

Nakoupili jsme i plné dva pokoje nábytku z leštěného tvrdého dřeva, se složitě vzorovanými zlacenými intarziemi, čalouněného exotickým dezénem. Byla to kompletní souprava do jídelny a lenoška a křeslo do obývacího pokoje. Madžíd řekl, že ověří, jakým způsobem lze nábytek přepravit do USA. To, že byl Moody tak nakloněn právě této koupi, mne do značné míry /.bavilo mých obav. Má tedy zřejmě doopravdy v úmyslu vrátit se domů.

Jednoho rána, když se Zohre chystala vydat se s Mahtob a se mnou na nákupy, mi Moody velkomyslně vtiskl do ruky tlustý svazek nepočítaných rijálů. Objevila jsem ten den něco speciálního, italskou tapiserii, o níž jsem si byla jistá, že doma na stěně bude vypadat prostě nádherně. Stála kolem dvaceti tisíc rijálů, zhruba dvě stě dolarů. Po návratu mi ještě většina těch peněz zbyla, takže jsem šije ponechala na nejbližší další nákup. Moody utrácel peníze s takovou lehkostí, že mi bylo jasné, že mu to bude jedno, ba že si toho ani nepovšimne.

TÉMÉŘ KAŽDÝ VEČER SE konala nějaká oslava u někoho z početné sbírky Moodyho příbuzných. Tyhle večery znamenaly

v nejlepším případě ukrutnou nudu, ale byly důvodem vzdálit se aspoň na chvíli z toho nevlídného baráku Amme Bozorg.

Brzy se ukázalo, že Moodyho příbuzenstvo se dělí na dvě výrazně odlišné skupiny. Část rodinného klanu žila podobně jako Amme Bozorg, špínu kolem sebe prostě neviděli, západními zvyky a ideály opovrhovali, lpěli na přepjaté náboženské horlivosti fanatického šíitského směru islámu ájatolláha Chomejního. Druhá část se zdála být o něco západněji orientována, byli kultivovanější a přátelštější a hlavně se vyznačovali mnohem lepší hygienou. Mnohem víc jich mluvilo anglicky a byli také zdvořilejší vůči Mahtob i vůči mně.

Příjemná byla návštěva u Rezy a Esí. Doma, na vlastní půdě, se ke mně Moodyho synovec choval přátelsky a s taktem. Měla jsem pocit, že i Esí mě má docela ráda. Využívala sebemenší příležitosti, aby si v rozhovoru se mnou procvičila svou skrovnou angličtinu. Esí a pár dalších lidí z příbuzenstva ze mne snímali notnou část tíhy toho pocitu marnosti a nudy.

Ale jen zřídka mi bylo dovoleno zapomenout, že jako Američanka patřím do tábora nepřátel. Jednou večer jsme například byli pozváni k Moodyho sestřenici Fátemě Hakímové. Některé íránské ženy přijímají po sňatku manželovo příjmení, ale většina z nich si i pak podrží své dívčí jméno. U Fátemy to ovšem byla ryze akademická otázka, neboť byla rozená Hakímová a provdala se rovněž za Hakíma, svého blízkého příbuzného. Byla to hřejivá osobnost, mohlo jí být kolem padesáti let a nebála se věnovat co chvíli Mahtob nebo mně vlídný úsměv. Anglicky nehovořila, ale v průběhu večeře na podlaze haly jejího domu se zdála být neobyčejně laskavá a starostlivá. Její manžel, na Íránce neobyčejně vysoký, strávil většinu večera mumláním modliteb a citací z koránu, zatímco jinak nám zaléhaly uši teď už povědomým brebentěním příbuzných.

Fátemin syn byla prazvláštní postavička. Bylo mu už snad pětatřicet, ale měřil sotva něco přes metr dvacet a měl stále ještě chlapecké rysy. Přemýšlela jsem, jestli náhodou nemám před očima další z mnoha genetických poruch, jakých už jsem v Moodyho rodině zatížené příbuzenskými sňatky viděla nemálo.

V průběhu večeře se mnou tento trpaslíček krátce pohovořil anglicky, s přesnou, trochu úsečnou britskou výslovností. Ačkoli jsem byla ráda, že slyším zase jednou angličtinu, bylo jeho chování jinak dosti znepokojivé. Jako pravověrný muslim se na mne po celou dobu, co jsme spolu mluvili, ani nepodíval.

Když večeře skončila, řekl mi, s očima upřenýma kamsi do rohu: „Byli bychom rádi, kdybyste s námi šli nahoru.”

Moody, Mahtob a já jsme ho následovali po schodech do prvého patra, kde jsme k našemu překvapení našli obývací pokoj zařízený americkým nábytkem. Knihovničky na stěnách byly plné anglické literatury. Fátemin syn mne vybídl, abych se posadila doprostřed nízkého lehátka. Moody a Mahtob si sedli každý z jedné strany vedle mne.

Zatímco jsem očima hltala známé prostředí, dostavili se ostatní členové rodiny. Shromáždili se a rozesadili podle svého důstojenství, nejvyšší židle v místnosti byla vyhrazena Fáteminu manželovi.

Střelila jsem tázavým pohledem po Moodym. Pokrčil jen rameny, ani on nevěděl, co se bude dít.

Fátemin manžel řekl cosi persky a jeho syn to překládal, adresuje otázku přímo mně: „Máš ráda prezidenta Reagana?”

Zaskočena, ve snaze zachovat potřebnou zdvořilost, jsem vykoktala: „No, ano, mám.”

Další otázky byly v rychlém sledu vypáleny opět na mne. „A měla jsi ráda prezidenta Cartera? Co si myslíš o Carterovč vztahu k Íránu?”

Teď už jsem odpověděla vyhýbavě, příčilo se mi obhajovat svou zemi jako zajatec nějakého íránského salonu. „O tomhle bych nerada mluvila. O politiku jsem se nikdy moc nezajímala.”

Jenže oni nepřestávali naléhat. „No dobrá,” říkal syn, „než jste sem jeli, tak jsi určitě slyšela spoustu řečí o tom, jak jsou ženy v Íránu utlačovány. Takže chápeš už, když jsi tu teď mezi námi nějaký čas pobyla, že to jsou všechno lži?”

Tahle otázka byla tak směšná, že ji nebylo možno ignorovat. Jenže já tu vidím něco docela jiného,” řekla jsem. Měla jsem už na jazyku obžalobu útisku íránských žen, jenže všude kolem mne se rozvalovali arogantní mužští, převalující korálky svých růženců a mumlající ,jllláho akbar”, zatímco ženy zahalené ve svých čádorech tiše seděly v naprosté podřízenosti. „Nerada bych o těch věcech tady diskutovala,” řekla jsem úsečně. „Nebudu už na žádné další takovéhle otázky odpovídat.” Otočila jsem

se k Moodymu a tiše jsem mu řekla: „Pojď odtud pryč. Nemám zapotřebí, aby mě tu někdo vyslýchal.”

Moody byl celý nesvůj, kolísal mezi povinností zastat se své ženy a nutkáním prokázat úctu svým příbuzným. Neudělal nakonec ani to, ani ono a rozhovor se pak stočil na náboženské otázky.

Fátemin syn potom sáhl do police pro nějakou knihu a napsal do ní: „Věnováno Betty upřímně a z hloubi srdce.”

Byla to sbírka didaktických výroků imáma Alího, zakladatele šíitské odnože islámu. Vysvětlovali mi, že sám Mohammed určil imáma Alího za svého nástupce, ale že si po prorokově smrti vybojoval cestu k moci sunnitský směr islámu a získal nadvládu nad většinou islámského světa. Bylo to stále ještě hlavní jablko sváru mezi sunnitskými a šíitskými muslimy.

Snažila jsem se přijmout dar tak zdvořile, jak jen bylo možné, avšak večer skončil rozladěním. Vypili jsme čaj a šli jsme.

Doma v našem pokoji, v domě Amme Bozorg, jsme se pak s Moodym pohádali. „Ty ses nechovala dost zdvořile,” vytkl mi. „Měla jsi s nimi souhlasit.”

„Ale vždyť neměli vůbec pravdu!”

„Samozřejmě že měli pravdu,” řekl na to. A k mému překvapení na mne pak můj vlastní manžel vytáhl šíitské stranické teze, že ženy v Iránu mají vlastně víc práv než kdokoli jiný. „Ty jsi prostě zaujatá,” řekl mi. „V Íránu žádná nerovnoprávnost a útisk žen neexistuje.”

Nemohla jsem uvěřit vlastnímu sluchu. Viděl přece na vlastní oči, že íránské ženy jsou ve vztahu ke svým manželům otrokynčmi, že jejich náboženství stejně jako jejich vláda je deptá na každém kroku, jak to ostatně dokazuje samo panovačné uplatňování zastaralých, a dokonce i nehygienických předpisů 0 odívání.

Sh jsme toho večera spát rozvaděni.

NĚKOLIK ČLENŮ RODINY VELICE naléhalo, abychom se zajeli podívat do jednoho z paláců bývalého šáha. Když jsme tam dorazili, byli jsme ihned rozděleni podle pohlaví. Následovala jsem ostatní ženy do předpokoje, kde jsme byly prohledány, jestli u sebe nemáme něco závadného, a kde se také kontrolovalo, jsmeli náležitě oblečeny. Měla jsem na sobě manto a rúsarí, které mi věnovala Amme Bozorg, a tlusté černé punčochy.

Ani kousek nohy mi nebylo vidět, přesto jsem však u prohlídky neuspěla. Prostřednictvím tlumočnice mi místní dozorkyně sdělila, že na sobě musím mít i dlouhé tlusté kalhoty.

Když přišel Moody zjišťovat, proč došlo ke zdržení, pustil se s ní do sporu. Objasňoval, že jsem cizinka a že s sebou žádné dlouhé kalhoty ani nemám. Ani toto vysvětlení však nepostačovalo, a tak musela celá naše společnost čekat, zatímco Nasríne, Mamalova žena, odjela do nedalekého domu svých rodičů, aby tam pro mě nějaké kalhoty vypůjčila.

Moody i pak ovšem trval na tom, že ani tohle není žádný doklad o nějakém útlaku žen. „Nějaká ženská si prostě potřebovala dokázat svou převahu,” zlobil se. „Tohle přece vůbec není obraz celé situace.”

Když jsme si konečně mohli palác prohlédnout, byli jsme dosti zklamáni. Mnoho z legendárního přepychu vzalo za své za rabování Chomejního revolucionářů a dost toho, co ještě zbylo, bylo rozbito na padrť. Nezůstala sebemenší připomínka šáhovy přítomnosti, avšak turistický průvodce nám nejprve popsal všechno to někdejší neřestné bohatství a plýtvání a potom nás vybídl, abychom se podívali ven, do sousedících slumů, a sami uvážili, jak tady mohl šáh žít v nádheře při pohledu na bídu mas. Procházeli jsme holými sály, tu a tam jsme směli nakouknout do spoře zařízených komnat, zatímco se kolem nás zběsile proháněly ušmudlané děti bez jakéhokoli dozoru. Hlavní atrakcí se zdál být prodej islámské literatury.

Třebaže jsme z toho mnoho neměly, mohly jsme si s Mahtob alespoň odškrtnout další den našeho pobytu v Íránu.

ČAS UBÍHAL NESNESITELNÉ POMALU. Mahtob a já už jsme zoufale prahly po návratu do Ameriky, k nějakému normálu, ke zdravému rozumu.

Uprostřed druhého týdne naší dovolené nám Rezá a Esí poskytli příležitost okusit alespoň kousek domova. Jedna z nejvřelejších vzpomínek, kterou si Rezá zachoval na pobyt v Corpus Christi, byla oslava Dne díkůvzdání. Požádal mě teď, jestli bych neupekla k večeři krocana.

Měla jsem radost. Sepsala jsem Rezovi, co je k tomu třeba sehnat, a on strávil na nákupech skoro celý den.

Krocan to byl hubeňoučký, měl stále ještě hlavu, pařáty a většinu peří a nebyl ani vykuchaný. Byla to nemalá práce, zabralo

mi to celý den. Esíina kuchyň byla sice také dosti špinavá, ovšem s kuchyní Amme Bozorg se to nedalo srovnat, a tak jsem se tam v relativní spokojenosti pachtila s přípravou amerického slavnostního jídla.

Pekáč Esí samozřejmě neměla. Ona dokonce troubu svého sporáku dosud ještě vůbec nepoužila. Musela jsem krocana naporcovat na několik kusů a péci je v hrncích. Zaměstnala jsem Moodyho i Rezu, přebíhala jsem sem a tam mezi kuchyní Amme Bozorg a Esíinou kuchyní a udílela jsem podrobné pokyny, co je třeba s čím udělat.

Musela jsem opakovaně improvizovat. Chyběla šalvěj do omáčky, použila jsem tedy marsaje, aromatického koření, a čerstvého celeru, který Rezá po několikahodinovém pátrání na různých trzích přece jen kdesi objevil. Upekla jsem imitaci francouzského chleba a z něho jsem pak vyrobila nádivku. Za pomoci dřevěné paličky, která vypadala trochu jako kuželka, jsem protlačila sítem uvařenou místní vzácnou pochoutku brambory; nakonec jsem je touž paličkou rozmačkala na bramborovou kaši.

Každý krok narážel na rozdíly v kulturních standardech. Neexistovaly utěrky ani chňapky; Íránci o jejich existenci prostě ani nevědí. Nebyl k dispozici voskový papír ani fólie na pečení; v Íránu používají noviny. Měla jsem v plánu upéci jablkový koláč, ale chyběla forma, takže jsem z jablek udělala alespoň křehké řezy. Teplotu trouby jsem volila odhadem, protože v metrickém označení na stupnici jsem se nedokázala vyznat a Esí, která troubu ještě nikdy nepoužila, z ní nebyla o nic moudřejší nežjá.

Zabralo mi to celý den a krocan, kterého jsem nakonec upekla, byl suchý, šlachovitý a bez výraznější chuti. Ale Rezovi, Esí a jejich hostům velice chutnal a i já jsem si musela připustit, že ve srovnání s nečistým, přemaštěným jídlem, jaké nám v Íránu dávali, to byla opravdická hostina.

Moody byl na mě velice pyšný.

KONKČNĚ NADEŠEL POSLEDNÍ DEN před naším odjezdem. Madžíd si vymínil, že to ráno strávíme v parku Mellat.

Byla jsem ráda. Madžíd byl jediný skutečně příjemný člen domácnosti Amme Bozorg, jediný, který měl v očích jiskru života. Madžíd a Zijá který na mě udělal tak dobrý dojem už na letišti vlastnili společně firmu vyrábějící kosmetiku. Jejich hlavním artiklem byl dezodorant, třebaže v domě Amme Ilozorg se to nijak neprojevovalo.

Obchodní činnost, jak se zdálo, dopřávala Madžídovi tolik v. ilného času, kolik chtěl, a on ho využíval k tomu, že dováděl s nespočetnými dětmi rodinného klanu. Byl to vlastně jediný dospělý, o kterém se dalo říci, že o děti vůbec jeví nějaký zájem. Mahtob a já jsme mu říkaly „náš šašek”.

Na vycházku do parku Mellat jsme se vydali jen ve čtyřech, Madžíd, Moody, Mahtob a já. Byl to ten nejpříjemnější způsob, jak vyplnit poslední den těch dvou zdánlivě nekonečných týdnů,jaký jsem si vůbec dokázala představit. Mahtob a já už jsme počítaly hodiny zbývající do našeho odletu.

Park byl oázou zelených trávníků, tu a tam přizdobených květinovými záhony. Mahtob měla nesmírnou radost, že si tam může dosyta zadovádět. Hrála si celá šťastná s Madžídem a oba nám utekli daleko dopředu. Oč příjemnější by to bylo, pomyslela jsem si, kdybych ze sebe mohla shodit tenhle absurdní kabát a šálu. Jak já jsem už nenáviděla to horko a vševládný pach nemytých lidí, který pronikal i do tohoto ráje. Jak už mi byl protivný celý ten Írán!

Uvědomila jsem si najednou, že mě Moody bere za ruku, podle šíitských zákonů už tohle byl přestupek. Byl celý zaražený sklíčený.

„Doma k něčemu došlo, předtím než jsme odlétali,” řekl. „K něčemu, o čem ještě nevíš.” „A co?”

„Vyhodili mě z místa.”

Vytrhla jsem mu ruku, přepadlo mě podezření, že jde o nějaký uskok, a všechny mé obavy znovu ožily. „Proč?” zeptala jsem se.

„Klinika chce přijmout někoho místo mě, kdo tu práci bude dělat za mnohem menší plat.” „Ty lžeš,” řekla jsem záštiplně. „To nemůže být pravda.” Je to tak. Je to pravda.”

Seděli jsme na trávníku a hovořili jsme o tom spolu dál. Na Moodyho tváři jsem pozorovala onu hlubokou depresi, která ho vlastně trápila už celé dva poslední roky. Jako chlapec opustil rodnou zemi, aby si našel štěstí na Západě.Tvrdě pracoval, probil se univerzitou, až nakonec dosáhl atestace jako chiroprak

tik a dovršil svou specializaci jako anesteziolog. Společně jsm zařizovali jeho praxi, nejprve v Corpus Christi, později pal v Alpeně, malém městečku v severní části dolního michigan ského poloostrova. Žili jsme si celkem dobře, než došlo k těmto obtížím. Mnohé z nich si Moody jen namlouval, třebaže s< to snažil popírat. Určité nesnáze plynuly z rasových předsudků; o další se zasloužila prostá smůla. Ať už byly příčiny jakékoli, Moodyho příjmy prudce poklesly a narušeno bylo i jeho profesionální sebevědomí. Museli jsme odejít z Alpeny, z města, které jsme měli tak rádi.

V ambulanci ve Čtrnácté ulici v Detroitu pracoval přes rok, přijal to místo na mé naléhání.Teď byl zřejmě i s tímto zaměstnáním konec.

Ale budoucnost nemohla být tak docela černá. Seděla jsem tam v parku na zemi, utírala jsem si slzy z očí a snažila jsem se ho nějak povzbudit.

„To přece nevadí,” říkala jsem mu. „Najdeš si určitě jiné místo a já půjdu také znovu do zaměstnání.”

Ale nepodařilo se mi ho utěšit. Oči měl dál zastřené a prázdné, zrovna tak jako ty spousty ostatních Íránců.

POZDĚ ODPOLEDNE TOHO DNE čekalo Mahtob a mne vzrušující dobrodružství: začaly jsme balit! Měla jsem jedno jediné přání letět už domů. Za celý život jsem tolik netoužila odněkud odejít jako teď. Už mám před sebou jenom jednu íránskou večeři, říkala jsem si. Už mě čeká jen jediný večer mezi lidmi, jejichž jazyk a zvyky absolutně nejsem s to pochopit.

Nějak jsme si musely v našich zavazadlech udělat místo pro všechny poklady, co jsme tu nashromáždili, ale byla to docela radostná práce. Mahtob zářila očka radostí. Zítra, to už dobře znala, se ona i její králíček zase pěkně v letadle připoutají a pak už se rozletí zpátky domů.

Hrochu mi bylo Moodyho líto. Věděl, že se mi jeho rodná zem i jeho rodina protiví, a takjsem to nechtěla ještě zdůrazňovat tím, Že bych mu vykládala, jak jsem ráda, že už tahle dovolená končí. C lit cla jsem nicméně, aby se už také nachystal na cestu.

Rozhlížela jsem se po malém, skrovném pokojíku, jestli jsem n”kde něco ještě nezapomněla, a všimla jsem si, že sedí na posteli, stále ještě pohroužen do myšlenek. „Tak už pojď,” řekla jsem, „musíme zabalit.”

I ‘< >dívala jsem se na jeho kufr plný léků, které přivezl s sebou |lko dar pro zdejší kolegy. „Co budeš dělat s tímhle?” zeptala |srm se ho.

Ještě nevím,” odpověděl.

„A proč to nedáš Hosejnovi?” navrhla jsem mu. Nejstarší syn H.ibá Hádžího a Amme Bozorg měl prosperující lékárnu.

Kdesi v dáli zazvonil telefon, ale já jsem ten zvuk sotva vníIII. ila. Chtěla jsem dokončit balení.

„Nevím, co s tím provedu, ještě jsem se nerozhodl,” řekl Moody. Jeho hlas zněl tiše, jakoby z dáli. Měl zamyšlený výraz.

Než jsme mohli v rozhovoru pokračovat, přišli pro Moodyho, že má jít k telefonu, a já jsem šla za ním do kuchyně. Volal Madžíd, který nám měl potvrdit naši rezervaci letenek. Oba muži spolu chvíli hovořili persky, načež Moody anglicky řekl: „No, měl bys to ještě říct taky Betty.”

Když jsem brala sluchátko manželovi z ruky, zachvěla jsem se v náhlé předtuše. Všechno se najednou poskládalo do strašlivé mozaiky. Vybavila se mi Moodyho bouřlivá radost z opětovného setkání s rodinou a jeho zjevný obdiv k islámské revoluci. Připomněla jsem si jeho hazardní utrácení našich peněz. A co s tím nábytkem, co jsme si tu koupili? Uvědomila jsem si, že Madžíd dosud vůbec nezařídil jeho odeslání do Spojených států. Byla to jen náhoda, že se nám Madžíd s Mahtob v parku ztratili, takže jsme si mohli s Moodym popovídat jen sami dva mezi sebou? Rozpomněla jsem se i na všechny ty spiklenecké rozhovory mezi Moodym a Mamalem, když u nás byl Mamal na návštěvě v Michiganu, vedené v perštině. Už tenkrát jsem je podezřívala, že se nějak domlouvají proti mně.

Naráz mi bylo jasné, že dochází k něčemu tragickému, ještě dřív než jsem uslyšela Madžída, jak mi do telefonu říká: „Zítra odletět nemůžete.”

Snažila jsem se potlačit paniku v hlase a zeptala jsem se ho: Jak to myslíš, že nemůžeme zítra letět?”

„Protože musíte tři dny před odletem předložit na letišti pasy, aby vám do nich vyznačili výstupní víza. Vy jste jim je tam nedali včas.”

Jenže to já jsem vůbec nevěděla. To přece není moje věc!” „Zítra zkrátka letět nemůžete.”

V Madžídově hlase zaznívala jakási shovívavost, jako by chtěl říct, vy ženy zejména vy ženy ze Západu nikdy nepochopíte,

jak to vlastně na světě chodí. Ale ještě něco jiného v tom hlase bylo slyšet, jakousi studenou přesnost, jako by si ta slova byl předem nacvičoval. Už jsem teď nebyla Madžídem pranic nadšena.

Křikla jsem na něho do telefonu: „A kdy odtud letí nejbližší další letadlo, kterým se budeme moci vrátit?” „To nevím. Budu se muset zeptat.”

Když jsem zavěsila, krve by se ve mně nedořezal. Naráz mě opustila má veškerá energie. Vytušila jsem, že tu zdaleka nejde jen o nějaký byrokratický problém s našimi pasy. Táhla jsem Moodyho zpátky do našeho pokoje. „Tak co se to tu vlastně děje?” uhodila jsem na něj. „Nic, vůbec nic. Poletíme nejbližším možným dalším spojem.”

„A proč ses o ty pasy nepostaral?”

„Byla to chyba. Prostě nás to nenapadlo.”

Byla jsem na pokraji paniky. Nechtěla jsem se sesypat, ale cítila jsem, jak už se celá chvěju. Zvyšovala jsem hlas, skoro už jsem ječela, a nedokázala jsem ho ovládnout natolik, aby se mi alespoň netřásl. Já ti nevěřím,” rozkřikla jsem se na něj. „Ty mi prostě lžeš! Seber ty pasy. Koukej si zabalit. Jedeme na letiště. Řekneme jim, že jsme o té třídenní lhůtě nevěděli, a třeba nás přece jen do toho letadla pustí. A jestli ne, tak zůstaneme na letišti, dokud nebudeme moci nastoupit do dalšího.”

Moody chvilku mlčel. Pak si zhluboka povzdychl. Většinu z těch sedmi let našeho manželství jsme prožili bez konfliktů. Pokud v našem společném životě někdy nastaly nějaké hlubší problémy, projevovali jsme až dosud oba dva vždycky značnou zdrženlivost.

Jenže teď bylo Moodymu jasné, že už nemůže věci dál odkládat, a já zase, ještě než otevřel ústa, jsem věděla, co od něho uslyším. „Opravdu nevím, jak bych ti to měl říct,” povídal. „Domů nepojedeme. Zůstaneme tady.”

Třebaže už jsem několik minut v průběhu tohoto rozhovoru takovýto konec předpokládala, neubránila jsem se výbuchu, když jsem ta slova konečně uslyšela.

Vyskočila jsem z postele. „Ty lháři! Ty podvodníku!” vřískala jsem na něj. Jakjsi mi něco takového dokázal provést?Ty přece moc dobře znáš jediný důvod, proč jsem tady vůbec jela. A teď mě tedy musíš pustit domů!”

Samozřejmě že Moody ten jediný důvod znal, ale zjevně ho to nevzrušovalo.

Před Mahtob, která nás pozorovala a nedokázala si vysvětlit tuto temnou změnu v otcově chování,Moodyjen odsekl: „Nikam tě nemusím pustit. Uděláš to, co řeknu, a zůstaneš tady.” Popadl mě za ramena a hodil mě na postel. Rozkřikl se na mne neomaleně, téměř se smíchem, jako by se právě stal vítězem v nevyhlášené dlouhé válce. „Zůstaneš tady až do konce života. Rozumíš? /, Iránu už prostě neodjedeš. Budeš tady žít až do smrti.”

Ležela jsem na posteli, mlčky a ohromena, slzy mi tekly po tvářích, když jsem naslouchala těm Moodyho slovům, která jako by ke mně doléhala z opačného konce jakéhosi tunelu.

Mahtob se rozvzlykala a přitiskla se ke svému králíčkovi. Studená, nahá, krutá pravda byla drtivá, ochromující. Může tohle být vůbec pravda? Jsme tu s Mahtob doopravdy navěky uvězněny? Jako rukojmí? Jako zajatci toho záštiplného cizího člověka, který byl kdysi milujícím manželem a otcem?

Z tohoto šílenství se zcela určitě musí najít nějaké východisko. S pocitem spravedlivého rozhořčení jsem si uvědomila, že ač je to paradoxní sám Alláh je na mé straně.

Z očí se mi řinuly slzy vzteku a zklamání, když jsem vyběhla z pokoje a narazila na Amme Bozorg a na pár dalších členů její rodiny, kteří jako obvykle okouněli kolem.

Jste všichni jedna banda lhářů!” vyrazila jsem na ni.

Nikdo, zdálo se, nepochopil, co už zase trápí tu Moodyho americkou manželku, a ani se o to moc nestarali. Stála jsem tam před jejich nepřátelskými tvářemi, cítila jsem, že jsem směšná a bezmocná.

Z nosu mi teklo. Slzy se mi kutálely po tvářích. Neměla jsem u sebe kapesník ani papírové kapesníčky, a tak jsem si, jako všechny ostatní ženské v téhle domácnosti, utřela nos do šálu. Vykřikla jsem: „Chci mluvit s celou rodinou, teď hned.”

Zpráva se nějak přece jen roznesla a s ní i pokyn, aby se všichni příbuzní shromáždili.

Strávila jsem několik hodin v pokojíku s Mahtob, brečela jsem, přemáhala jsem nutkání ke zvracení, kolísala jsem mezi rozhořčením a otupělostí. Když na mně chtěl Moody mou šekovou knížku, trpně jsem mu ji podala.

„Kde jsou ostatní?” zeptal se. Měli jsme totiž v bance celkem tři účty.

„Brala jsem s sebou jen jednu,” řekla jsem. Vysvětlení ho uspokojilo, neobtěžoval se, aby mi prohlížel kabelku.

Nechal mě tam a odešel a já jsem v tu chvíli konečně nějak sebrala odvahu bránit se.

POZDĚ VEČER, POTÉ CO se Bábá Hádží vrátil z práce a když se navečeřel a když se shromáždila celá rodina, tak jak jsem si to vyžádala, vešla jsem do haly, pečlivě zahalená, zcela důstojně. Zvolila jsem si už svou strategii. Spolehnu se na náboženskou morálku, jak ji hlásá Bábá Hádží. Právo i křivda jsou pro něj zcela jasné záležitosti.

„Rezo,” řekla jsem, snažíc se udržet klidný tón, „překládej laskavě Bábá Hádžímu to, co teď řeknu.”

Při zvuku svého jména starý muž krátce vzhlédl, ale pak hlavu zase sklonil, tak jako to dělal vždycky; ve své zbožnosti se na mě nechtěl zpříma podívat.

V naději, že má slova budou do perštiny překládána přesně, jsem se pustila do své zoufalé obhajoby. Vysvětlila jsem Bábá Hádžímu, že jsem vůbec nechtěla přijet, že jsem vědělajak s příchodem do Iránu ztratím všechna práva, která jsou pro americkou ženu nepostradatelná. Bála jsem se právě téhle věci, neboť jsem věděla, že pokud budu v Iránu, bude Moody mým vládcem.

A proč jsem tady vůbec jela? zeptalajsem se rétoricky.

Přijela jsem, abych poznala Moodyho rodinu a abych jim umožnila vidět Mahtob. Existoval ještě další, mnohem hlubší a mnohem úděsnější důvod, proč jsem se na tuto cestu vydala, jenže ten jsem nemohla ten jsem se prostě neodvážila Moodyho rodině sdělit. Namísto toho jsem jim předestřela Moodyho křivopřísežnictví.

Doma v Detroitu, když jsem se Moodymu svěřila se svými obavami, že se mě může pokusit přinutit, abych v Iránu zůstala, reagoval jediným způsobem, který mohl dosvědčit jeho dobré úmysly.

„Moody mi přísahal při koránu, že se mne tu nebude snažit zdržovat proti mé vůli,” řekla jsem a zauvažovala jsem, kolik z toho asi Bábá Hádží uslyší a nakolik tomu porozumí. „Ty jsi muž Boží. Jak můžeš dopustit, aby mi tohle udělal poté, co přísahal na korán?”

Moody to odbyl krátce. Připustil, že mám pravdu a že skutečně na korán odpřisáhl. Jenže já jsem přesto nevinen,” řekl pak. „Bůh mne viny zprostí, protože kdybych to byl neudělal, nebyla by sem jela.”

Rozhodnutí Bábá Hádžího bylo rychlé a nepřipouštělo žádné odvolání. V Rezově překladu prohlásil: „Cokoli si přeje dáí džún, bude i naše vůle.”

Pocítila jsem přímo fyzickou přítomnost zla a alespoň slovy jsem se bránila, třebaže mi bylo jasné, že každá debata je tu stejně marná.

Jste všichni stejná banda lhářů!” vyjela jsem na ně. „Vy jste tohle všechno dobře věděli předem. Byl to podvod. Plánovali jste ho celé měsíce předem a já vás za to nenávidím!” Rozplakala jsem se a do toho jsem křičela. Jednou za to stejně zaplatíte. Provedli jste to pod záštitou islámu, protože jste dobře věděli, že ho budu respektovat. Ale za to se budete muset jednoho dne zodpovídat. Bůh vás za to potrestá!”

Nikoho z rodiny mé trápení nijak nevzrušilo. Kradmo si vyměňovali pohledy, zjevně potěšeni mocí, jakou Moody má nad touhle Američankou.

3

PROPLAKALY JSME S MAHTOB CELÉ hodiny, než dcerka konečné vyčerpáním usnula. Já jsem zůstala vzhůru celou noc. Myslela jsem, že se mi hlava rozskočí. K muži, který spal na opačné 61 raně lůžka, jsem necítila nic než opovržení a strach.

Mahtob, schoulená mezi námi oběma, pofňukávala i ve spánku; myslela jsem, že mi to utrhne srdce.Jakjen dokázal Moody i il. snadno usnout vedle té své křehké, utrápené holčičky? Jak jí (0 |en mohl udělat?

|.i jsem si alespoň svůj osud zvolila sama; ale malé Mahtob se nikdo neptal. Byly jí čtyři roky, nenesla sebemenší vinu, a přesto ie naráz stala zajatcem kruté reality toho podivného, mlhou libí třeného vztahu, v němž se naše manželství stále ještě

jsem si nedovedla vysvětlit jak proměnilo v melodrama n okraji nezbadatelného proudu světového politického dění.

Celou noc jsem si jen vyčítala. Jak jsem ji sem mohla přivézt?

Jenže jsem znala i odpověď na tuhle otázku. Cožpak to šlo, nevzít ji s sebou?

Třeba se to zdá divné, jediným způsobem, jak Mahtob udržet trvale mimo Irán, bylo přivézt ji sem na návštěvu. Tenhle zoufalý plán teď selhal.

Nikdy jsem se nezajímala o politiku anebo o mezinárodní intriky. Vše, oč jsem kdy stála, bylo štěstí a soulad v rodině. Jenomže teď, když mi před očima vytanuly tisíce vzpomínek, se mi zdálo, že i těch pár jiskřivých chvil, co jsme kdy spolu prožili, bylo trvale zakalených bolestí.

BOLEST MĚ VLASTNĚ SVEDLA před víc než deseti lety s Moodym dohromady, faktická bolest, která se nejprve ozvala v levé půli hlavy a rychle pak zachvacovala celé tělo. Jeden takový nápor migrén, spojený se závratěmi, s nevolnostmi a s pocitem nepřekonatelné slabosti, mě přepadl v únoru roku 1974.1 pouhé otevření očí bylo spojeno s nesnesitelným utrpením. Při sebemenším šramotu mnou od šíje dolů po páteři projela krutá křeč. Spát jsem dokázala jen po silných dávkách prášků.

Tyto obtíže mi připadaly o to nesnesitelnější,žejsem se těšila, jak ve svých osmadvaceti letech konečně začnu žít svým vlastním životem dospělého člověka. Vdala jsem se dost ukvapeně, hned po střední škole, ale jak se záhy ukázalo, z mého manželství se brzy stal vztah bez porozumění a lásky, který pak skončil zdlouhavým a obtížným rozvodem. Ocitla jsem se tak na prahu klidnějšího a šťastnějšího období a to mělo vliv i na mou pracovní dráhu. Byla jsem zaměstnána u společnosti ITT Hancock v malém městečku Elsie ve středním Michiganu a měla jsem před sebou docela slibnou kariéru. Nastoupila jsem původně jako fakturantka pro noční směny, ale vypracovala jsem se až do postavení, kde jsem řídila celé oddělení a podléhala jsem přímo řediteli závodu. Plat mi stačil na to, abych zajistila celkem pohodlný, třebaže nijak okázalý domov pro sebe a pro své dva synyjoea ajohna.

Nalezla jsem si i užitečnou a prospěšnou zájmovou aktivitu, pomáhala jsem v činnosti místní pobočky Asociace dystrofiků, která každoročně vrcholila velkou akcí za účasti televize.

() předchozím Svátku práce jsem dokonce i vystoupila v televizním pořadu v Lansingu. Těšilo mě to a objevovala jsem v sobě současně schopnost plně se o sebe postarat.

Všechno nasvědčovalo tomu, že jsem na cestě vzhůru, že se mi začíná splňovat, co jsem si jako děvče pevně, třebaže tehdy ještě neujasněné předsevzala. Žila jsem v dělnické čtvrti, mezi muži a ženami zcela spokojenými s tím, co já sama jsem považovala za příliš nenáročné cíle. Chtěla jsem v životě ještě něco dokázat, absolvovat kolej s diplomem a jít pak dělat třeba stenografku k soudu, nebo se osamostatnit kdo ví? Chtěla jsem prostě dosáhnout něčeho víc, než byl ten šedivý průměr, co jsem měla kolem sebe.

Ale pak mě postihly ty bolesti hlavy. Celé dlouhé dny jsem nedokázala myslet na nic jiného, než jak se zbavit té zoufalé, vyčerpávající trýzně.

Strašně jsem potřebovala nějakou pomoc, šla jsem za doktorem Rogerem Morrisem, naším dlouholetým rodinným lékařem, a ten mě ještě téhož odpoledne poslal do osteopatické léčebny v Carson City, asi půl hodiny vozem na západ od Elsie.

Měla jsem jednolůžkový pokoj jen sama pro sebe, záclony zataženy, světla zhasnuta, ležela jsem stočena do klubíčka a nevěřícně jsem poslouchala, jak se lékaři radí, nemámli snad mozkový nádor.

Rodiče za mnou přijeli až z Bannisteru a přivedli s sebou i Joea a malého Johna až do pokoje, třebaže tak malé děti normálně na návštěvy v nemocnicích nepouštějí. Byla jsem ráda, že je vidím, ale i tahle výjimka z nemocničního řádu mě vylekala. Když se u mne následujícího dne zastavil náš duchovní, řekla jsem mu, že bych chtěla napsat závěť.

Byla jsem dosti spletitý případ. Doktoři mi předepsali každodenní fyzioterapii, po ní masáž a nato jsem si měla jít znovu lehnout do svého tichého, zatemněného pokojíku. Jedním z hlavních rozdílů mezi obecně známou allopatií, kterou praktikují lékaři s titulem M.D., a osteopatií je chiropraxe. Osteopat, jehož stavovským označením připojovaným ke jménu je D.O., Doctor of Osteopathy, prochází stejnou odbornou přípravou a stejnými zkouškami jako lékaři s diplomem M.D., avšak zřetelně se od nich odlišuje svou léčebnou filozofií. Osteopaté jsou plně oprávněni k výkonu lékařské praxe ve všech padesáti státech USA. Užívají týchž moderních lékařských postupů jako

allopatové tedy jako třeba anesteziologové, chirurgové, gynekologové, pediatři nebo neurologové. Osteopat ovšem přistupuje k léčbě holisticky, to znamená, že věnuje péči především I organizmu jako celku.

Manipulační terapie usiluje o úlevu od bolesti přirozeným způsobem, stimulováním postižených nervových zakončení I a uvolněním křečovitě staženého a bolestivého svalstva. Také mně už v minulosti pomohla, zbavila mě obtíží spojených s roz : ličnými indispozicemi, takže jsem se k ní teď upnula v zoufalé naději, že mi poskytne úlevu.

Trpěla jsem tolik, že jsem takřka nevnímala sekundáře, který přišel na první chiropraktickou manipulaci. Ležela jsem na břiše, na měkce čalouněném, ale pevném stole, který absorboval tlak jeho rukou, jimiž mi začal masírovat svalstvo na zádech. Dotýkal se mě jemně, působil velice zdvořilým dojmem.

Pomohl mi pak převrátit se na záda, tak aby mohl v masáži pokračovat i na mých krčních a ramenních svalech. Vyvrcholením masáže byl rychlý, obezřetný hmat, trhnutí šíjí, doprovázené praskavým lupnutím, po němž došlo k uvolnění obratlů a dostavil se okamžitý pocit úlevy.

Mohla jsem si v této poloze nyní lékaře prohlédnout pozorněji. Viděla jsem, že je o pár let starší než já což znamenalo, že je také o dost starší než ostatní sekundáři. Vlasy mu již začínaly trochu řidnout. Ona zralost mu ovšem byla jen ku prospěchu, vyzařovala z něho určitá autorita. Nebyl nijak pohledný, ale měl působivou, robustní figuru. Typicky profesionální brýle seděly v poněkud arabsky vyhlížející tváři. Pleť měl o odstín tmavší než já. Mluvil sice s nepatrným cizím přídechem, avšak celý jeho projev i jeho osobnost byly zcela americké.

Jeho celé jméno v angličtině znělo doktor Sayyed Bozorg Mahmoody, ale ostatní lékaři mu říkali Moody, zkratkou, která soiu asně znamená i něco jako morous.

I léčba, kterou prováděl, se pro mne stala světlým bodem mého pobytu v nemocnici. Bolest přechodně ustupovala a už sama jeho přítomnost působila blahodárně. Byl to nejpečlivější lékař, jakého jsem kdy poznala. Vídala jsem ho denně při masáži, ale pravidelně se u mne zastavil i během dne,jen aby se zeptaLjak se mi vede, a pozdě večer mi pak přicházel popřát dobrou noc.

Série vyšetření vyloučila, že by mohlo jít o mozkový nádor, a lékaři se shodli na tom, že trpím těžkou formou migrény, kteti by ovšem měla časem spontánně vymizet. Diagnóza to byla dosti neurčitá, byla však zřejmě správná, neboť po řadě týdnů se bolest skutečně začala vytrácet. Epizoda proběhla bez jakýchkoli zdravotních následků, zato však dramaticky změnila běh mého života.

Poslední den mého pobytu v nemocnici byl doktor Mahmoody uprostřed mého posledního chiropraktického ošetření, když mi najednou řekl: „Mám rád váš parfém. Je to příjemná vůně a já šiji v duchu spojuju právě s vámi.” Hovořil o parfému Charlie,]thoi odjakživa užívám. Ještě když večer přijdu domů, cítím ho na rukou.”

Zeptal se mě, jestli mě může zavolat, až se vrátím domů, a poptat se, jak se mi vede. „Samozřejmě,” řekla jsem. Pečlivě si zapsal mou adresu a telefonní číslo.

A když pak masáž dokončil, klidně a jemně se ke mně sklonil a políbil mě na rty. Neměla jsem vůbec představu, k čemu takový obyčejný polibek jednou povede.

O ÍRÁNU MLUVIL MOODY NERAD. „Já už se tam absolutně nechci vrátit,” říkal. „Už jsem někdo jiný. Rodina mi zřejmě vůbec nerozumí. Už prostě mezi ně nepatřím.”

Třebaže se Moodymu zamlouval americký životní styl, měl za zlé šáhovi, že Irán amerikanizoval. Nejvíc se rozčiloval, že už se tam nedostanou čeloukabáby íránská národní pochoutka z jehněčího podávaná na kupičce rýže , jaké si člověk dřív mohl koupit na každém rohu. Namísto toho že se všude množí jako houby po dešti prodejny fastfood, McDonald a všechny ty ostatní západní firmy. Už to zkrátka není ta země, v jaké vyrůstal.

Narodil se v Súštaru, v jihozápadním Iránu, ale po smrti rodičů se nastěhoval k sestře do Chorramšahru, v téže provincii. Pro Irán jako zemi třetího světa je typický výrazný rozdíl mezi bohatými a chudými třídami. Kdyby se byl narodil v chudé rodině, byl by Moody strávil podobný život jako bezpočet teheránských chudáků, v chatrči stlučené z bůhvíkde posháněných prken, ve věčné žebrotě o příležitostnou práci nebo o nějaký ten dárek z dobročinných akcí. Jenomže jeho rodina byla obdařena jak bohatstvím, tak i význačným postavením; a tak měl ihned po skončení střední školy dostatek prostředků, aby si šel hledat štěstí. A Moody ovšem také bažil po něčem víc.

Tou dobou vyjížděly do světa celé houfy mladých Íránců. Šáhova vláda podporovala studium v zahraničí, jelikož doufala, že tím napomůže v přizpůsobení země západnímu životnímu stylu. Tato politika se šáhovi posléze vymstila. Pokud jde o adaptaci na západní kultům, projevovali Íránci na jedné straně značnou tvrdošíjnost. I ti z nich, kteří už celá desetiletí žili v USA, setrvávali v izolaci a stýkali se toliko s krajany z Íránu. Zachovali si svou islámskou víru a své perské obyčeje. Potkala jsem kdysi íránku, která v USA žila už dvacet let, a přesto dosud neměla tušení, že vůbec existuje taková věc jako utěrka na nádobí. Když jsem jí pak utěrku předvedla, bylo zřejmé, že ji považuje za báječný vynález.

Zato si na druhé straně onen příval íránských studentů osvojil až příliš dobře poznatek, že lid může projevit svou vůli, pokud jde o formu vlády, a tento postřeh posléze vyústil v šáhův pád.

Moodyho zkušenost byla poněkud netypická. Za téměř dvě desetiletí si osvojil řadu návyků západní společnosti a na rozdíl od většiny svých krajanů se rozešel s politikou. Nalezl svět, který byl naprosto odlišný od světa jeho dětství, svět nabízející hojnost, kulturu a základní hodnoty lidské důstojnosti, které mnohonásobně převyšovaly vše, co mohla poskytnout íránská společnost. Myšlenku stát se příslušníkem světa západu přijal Moody opravdu za svou.

Jeho prvou zastávkou se stal Londýn, kde se dva roky učil angličtině. Po příchodu do Spojených států, kam přiletěl 11. června 1961 na základě studentského víza, splnil podmínky bakalaurcátu na státní univerzitě v severovýchodním Missouri a strávil pak několik let tím, že učil na střední škole matematiku. Měl otevřenou hlavu, dokázal zvládnout každý předmět, ovšem brzy zjistil, že rozmanitost jeho zájmů mu nedovoluje jíl za náročnějšími cíli. Zalíbila se mu strojařina, vrátil se na vysokou a poté pracoval pro firmu vedenou jakýmsi tureckým obchodníkem. Jako subdodavatel NASA se společnost podílela rovněž na projektu Apollo. „Pomáhal jsem vyslat člověka na Měsíc,” říkával Moody často hrdě.

Když dospěl do třicítky, zmocnil se ho znovu nepokoj. Jeho pozornost tentokrát upoutalo povolání, jehož si jeho krajané vážili nejvíc a které vykonávali i oba jeho rodiče. Rozhodl se stát lékařem. Ale i přes jeho vynikající dosavadní studijní dráhu ho vzhledem k jeho věku několik medicínských fakult odmítlo přijmout. Posléze přece jen uspěl na fakultě osteopatického lékařství v Kansas City.

V době, kdy jsme spolu začali chodit, končil právě své sekundářské období v Carson City a měl nastoupit tříletou stáž v Detroitském osteopatickém ústavu, kde se hodlal specializovat na anesteziologii.

„Ty by sis měl otevřít vlastní praxi,” řekla jsem mu. „Ty to velmi dobře umíš s pacienty.”

„Jenže v anesteziologii jsou větší peníze,” odpověděl na důkaz, že už je z něho stoprocentní Američan. Dostal zelenou kartu, která mu dovolovala vykonávat v USA lékařskou profesi a otevírala mu i cestu k žádosti o americké občanství.

Zdálo se už, že pouta ke své rodině přetne nadobro.Jen zřídkakdy svým příbuzným psával, dokonce ani své sestře Amme Bozorg, která se z Chorramšahru přestěhovala do Teheránu, neposlal dopis, jak byl rok dlouhý, a mne tohle zanedbávání rodinných kontaktů trochu trápilo. Abych byla upřímná, měla jsem sama obdobné problémy ve své vlastní rodině, jenže já jsem přitom nepřestávala věřit v potřebnost přirozených lidských vztahů.,JVIohl bys jim občas aspoň zavolat,” říkala jsem mu.,Jsi přece lékař. Klidně si můžeš dovolit jeden telefon do Íránu za měsíc.”

Byla jsem to já sama, kdo ho pobízel, aby se zajel podívat do vlasti. Když mu v červenci končil úvazek sekundáře, odjel ač nerad na čtrnáctidenní návštěvu k Amme Bozorg. Psal mi odtamtud denně, zpovídal se, jak moc mě postrádá. A já jsem byla překvapená, jak chybí i on mně. Došlo mi najednou, že jsem se vlastně zamilovala.

CHODILI JSME SPOLU NEPŘETRŽITĚ celé tři roky, co trvala jeho stáž, a Moody se choval nesmírně pozorně. Nestalo se, že by nepřinesl Joeovi a Johnovi bonbony a pro mne měl vždycky květiny, šperk nebo parfém.

Všechny jeho dárky měly osobní punc. Můj první manžel si jaktěživ nevzpomněl, že je nějaký významnější den, ale Moody pamatoval na sebemenší příležitost. Často i osobně nakreslil gratulaci. K narozeninám mi věnoval půvabnou hrací skříňku zdobenou krásnou řezbou matky s děťátkem v náruči. „To máš za to, že jsi taková hodná maminka,” řekl mi. Pouštělajsem šiji, když jsem ukládala Johna ke spánku, hrála Brahmsovu „Ukolébavku”. A věčně jsem kolem sebe měla samé růže.

Jedno jsem ale řekla jasně že se nehodlám znovu provdat. „Potřebuju svou svobodu,” řekla jsem mu. „Nechci být na nikom závislá.” Tenkrát cítil Moody totéž.

Přivydělával si tou dobou, vedle své stáže v Detroitském osteopatickém ústavu, jako praktik v ambulanci ve Čtrnácté ulici. A já jsem se zatím doma v Elsie intenzivněji než kdy jindy věnovala svým povinnostem hlavy rodiny. Začala jsem také realizovat svůj celoživotní sen, zapsala jsem se do kursu pořádaného Lansingskou městskou kolejí v její pobočce v Owossu. Studovala jsem průmyslový management a sbírala jsem jedničku za jedničkou.

Když Moodymu vyšel volný víkend, jel vozem tři a půl hodiny, jen aby viděl mne a kluky, pokaždé s celým nákladem dárků. A když měl službu, jezdila jsem za ním do Detroitu já a spala jsem u něho v bytě.

Moodyho políbení znamenalo, že jsem rázem zapomínala na celý svět. Jako milenec byl nesmírně něžný a o moje uspokojení mu šlo stejně tak jako o jeho vlastní. Nikdy předtím jsem nezakusila, že by mě někdo tolik fyzicky přitahoval. Připadalo nám, že žádná vzájemná blízkost nám není dost těsná. Prospali jsme v objetí třeba celou noc.

Žili jsme intenzívně, blaženě. Moody báječně fungoval i jako zastupující otec. Brali jsme spolu Joea a Johna do zoo nebo na výlety a často také na různé folklorní slavnosti v Detroitu, kde jsme se měli možnost seznámit s východními kulturami.

Moody mě naučil vařit islámská jídla, k nimž patřilo jehněčí, rýže s různými exotickými omáčkami a hlavně spousta čerstvé syrové zeleniny a ovoce. Moji chlapci, moji přátelé i já sama jsme si ty chutě brzy oblíbili.

Aniž jsem si to uvědomovala, věnovala jsem všechno své úsilí tomu, abych potěšila i já jeho. Bavilo mě zařizovat mu byt, nakupovat, vařit mu. Jeho mládenecké bydlení věru vyžadovalo ženskou ruku.

Moody měl pramálo přátel, ale zato se rychle sbližoval s mými. Měl knihovnu plnou sbírek anekdot a kouzelnických návodů a dokázal z nich čerpat tak přirozeně a nenásilně, že se stával středem pozornosti na každém večírku.

Časem mě Moody seznámil i s některými zásadami islámu, užasla jsem, kolik má jeho filozofie společného s judaistickokřesťanskými tradicemi. Islámský Alláh je táž nejvyšší bytost, kterou i já a ostatní členové mé Svobodné metodistické církve ctíme jako Boha. Muslimové věří, že Mojžíš byl prorokem seslaným Bohem a že tóra věnovaná Židům představuje Boží zákon. Věří, že i Ježíš byl prorokem Božím a že Nový zákon je svatou knihou. Vyznávají, že Mohamed byl posledním a největším prorokem, jejž si Bůh sám zvolil. A jeho korán, jakožto nejpozději napsaná svatá kniha, má podle nich proto větší platnost než Starý i Nový zákon.

Moody mi vysvětloval, že islám je rozvětven na početné směry. Tak jako křesťan může být baptistou, katolíkem nebo luteránem, může se i soubor zásad jednoho muslima lišit od zásad druhého muslima. Moodyho rodina je složena vesměs z šíitských muslimů, o nichž západní svět ví jen pramálo. Jak mi sdělil, jsou to fanatičtí fundamentalisté. Třebaže v Iránu náležejí k početně převládající skupině, nemají žádnou váhu v šáhově pozápadnělé vládě. Moody sám ovšem už nepraktikoval islám tak, jak v něm byl vychováván.

Třebaže se vyhýbal vepřovému, skleničku alkoholu si tu a tam vypil s chutí. A jenom občas vytáhl na světlo svou modlitební rohož, aby splnil své náboženské povinnosti.

TELEFON V MOODYHO BYTĚ ZADRNČEL krátce poté, co jsem dorazila strávit víkend v Detroitu. Moody ho vzal, vyměnil si s volajícím pár slov a pak mi řekl: „Mají tam něco naléhavého. Vrátím se, jak jen budu moct.”

Sotva zmizel, vrhla jsem se k vozu a nanosila postupně skládací židličky, krabice s talíři a vinnými sklenkami a mísy perských jídel, které jsem připravila ještě doma v Elsie.

Brzy nato dorazil doktor Gerald White s paní, kteří přivezli další zásoby jídla, které jsem si u nich schovala, a také speciálně objednaný dort, zdobený červenobílozelenou vlajkou a nápisem „Vše nejlepší k narozeninám” vyvedeným v perštině.

To už se hrnuli další hosté, bylo jich ke třiceti a všichni si načasovali příjezd na dobu, kdy byl Moody na chvíli odlákán domluveným telefonátem. Když se vrátil, byli už ve správně slavnostní náladě.

„Ať žije Moody!” zaburáceli mu sborově na uvítanou.

Moody se jen usmíval a jeho úsměv se rozšířil ještě víc, když jsme mu pak zazpívali „Happy Birthday”.

Bylo mu devětatřicet, ale přijal to s úplně klukovským na šením. „Jak se ti to, prosím tě, povedlo všechno tak zorganizo vat?” vyptával se mě. „To je báječné, že takovou věc dokážeš.”

Zakoušela jsem pocit naprostého uspokojení; udělala jsem mu velkou radost.

Čím dál víc se to stávalo cílem mého života. Když už jsme spolu chodili dva roky, stal se pro mne ústředním bodem všech mých myšlenek. Všední dny ztrácely přitažlivost. Jako byjediný význam měly jen víkendy.

I zaměstnání pro mě nějak ztrácelo na půvabu. Postoupila jsem na místo, které přede mnou zastával muž, jenže plat jsem dostala menší, než míval on. A stále více mě také unavovalo odbývat nadbíhání jednoho z šéfů, který si usmyslel, že když jsem sama, budu asi také k máni. Nakonec mi dal jasně najevo, že jestli se s ním nevyspím, je s mým dalším postupem konec.

Bylo to k nevydržení, a teď už jsem potřebovala víkendy s Moodym i proto, abych se nějak odreagovala. Tyto jeho narozeniny představovaly něco obzvlášť významného, neboť se mi podařilo překvapit nejen Moodyho, ale také sebe samu. Byla jsem hrdá na to, že se mi povedlo zajistit tu hostinu i na takovou dálku. Uspěla jsem i jako hostitelka na velkém shromáždění lékařů a jejich manželek. Byla to docela jiná společnost než v tom našem maloměstě.

Večírek trval až přes půlnoc. Když se vytrousili poslední hosté, vzal mě Moody kolem pasu a povídal: „Tak za tohle tě strašně miluju.”

O RUKU MĚ POŽÁDAL V LEDNU roku 1977.

Před třemi lety bych byla ještě každou takovou nabídku odmítla od něho i od kohokoli jiného. Ale teď jsem si začala uvědomovat, že jsem se změnila. Okusila jsem svobody a ověřila jsem si, že jsem schopna postarat se o sebe i o svou rodinu sama. Jenže být sama už se mi přestávalo líbit. A kromě toho mi šlo trochu na nervy to stigma rozvedené ženské.

Měla jsem Moodyho ráda a vědělajsem,že on má rád mě. Za celé iři roky jsme se ani jednou nepohádali. Teďjsem tedy měla možnost volby, mohla jsem začít úplně nový život, být manželka, být matka. Lákala mě představa, jaká ze mě bude perfektní hostitelka na všech těch večírcích, co bude pořádat doktor

Mahmoody s chotí. Možná že dokončím i vysokou. Možná že ipolu budeme mít děťátko.

TEĎ, PO SEDMI LETECH, po té hrozné noci, kdy jsem se jen převalovala sem a tam a nezamhouřila oka, vedle své dcerky ii vedle muže, jehož jsem kdysi milovala, jsem zauvažovala nad minulostí a ledacos mi docházelo. Jisté signály tu přece byly, jenže já jsem je zkrátka ignorovala.

Ale minulostí člověk žít nemůže. Věděla jsem dobře, že vzpomínky a přemítání nad tím, co bylo, mi nijak nepomohou. Byly jsme tu obě Mahtob i já uvězněny v zcela cizím světě. Příčiny teď nebyly to hlavní, nejdůležitější byla realita oněch dnů, které byly před námi.

Dnů?

Týdnů?

Měsíců?

Jak dlouho to budeme tady muset vydržet? Nedokázala jsem se přinutit, abych myslela také na celé roky. To nám přece Moody nemůže nesmí udělat. Vždyť přece nakonec musí rozpoznat všechnu tu špínu kolem a i jemu z toho bude nakonec zle. Musí přece přijít na to, že profesionální budoucnost před sebou má jen v Americe, nikoli v téhle zaostalé zemi, která se bude teprve muset učit abecedu hygieny a sociální spravedlnosti. Rozmyslí si to určitě. Odveze nás domů a nebude ani přemýšlet, jestli v okamžiku, kdy se opět postavím na americkou půdu, nepopadnu Mahtob za ruku a nepoběžím k nejbližšímu advokátovi.

Jenže co když si to nerozmyslí? Někdo nám přece pomoct musí! Moji rodiče? Moji přátelé v Michiganu? Policie? Americké ministerstvo zahraničí? Mahtob a já přece máme americké občanství, třebaže Moody ne. Máme svá práva. Je třeba jen najít cestu, jak je uplatnit. Jenže jak?

A jak dlouho to může trvat?

4

TY DNY PO MOODYHO prohlášení, že v Íránu zůstaneme, se vlekly jako zlý sen.

Už oné prvé noci se mi duchapřítomně podařilo zrekapitulovat má aktiva. Moody mi sebral šekovou knížku, ale nenapadlo ho, aby žádal i hotovost, kterou jsem měla u sebe. Když jsem vysypala všechny peníze z peněženky, zjistila jsem, že po tom nákupním šílenství mi zbyl malý poklad. Měla jsem u sebe téměř dvě stě tisíc rijálů a sto dolarů v americké měně. Rijály měly hodnotu asi dva tisíce dolarů, a pokud bych dokázala provést směnu na černém trhu, mohla bych dolary směnit za šestinásobek kurzu. Schovala jsem si celé tohle jmění pod matraci. Každé ráno, když Moody spolu s ostatními členy rodiny šel odříkávat modlitby, vytáhla jsem peníze z úkrytu a uschovala jsem je do svého mnohavrstevného oblečení pro případ, že by se během dne naskytla nějaká netušená příležitost. Částka znamenala veškerou mou výzbroj, můj záchranný pás. Neměla jsem zatím vůbec představu, co bych s ní mohla podniknout, ale snad mi v budoucnosti pomůže vykoupit si svobodu. Jednou, nějak, možná, říkala jsem si, se Mahtob a já z tohohle vězení přece jen dostaneme ven.

Bylo to opravdové vězení. Moody nám vzal naše americké i íránské pasy a také naše křestní listy. Bez těchto základních dokladů se vůbec nedalo vyjet ani za hranice Teheránu, i kdyby se mi nakrásně podařilo z domu nějak uniknout.

Celé dlouhé dny jsme s Mahtob téměř vůbec neopouštěly náš pokojík. Trpěla jsem celou řadou fyzických potíží; nedokázala jsem sníst nic než trošku suché rýže. Třebaže mi docházely síly, nemohla jsem ani spát. Moody mi dával nějaké prášky na spaní.

Nechával nás většinu času o samotě, zřejmě abychom přivykly osudu a smířily se s tím, že zbytek života strávíme v Íránu.

Spíš než jako manžel se teď ke mně choval jako nějaký bachař, jednal se mnou s pohrdáním, ale měl přitom zřejmě nějakou bláhovou představu, že Mahtob, které teď už bylo skoro pět let, se s tímto životním zvratem vyrovná snadno a s nadšením. Snažil se naklonit si ji, ale Mahtob vůči němu zůstávala podezřívavá, uzavřená. Kdykoli sejí chtěl jen dotknout, ihned ucukávala a chytala se mě za ruku. Její hnědá očka se snažila nějak vyznat v onom zmateném světě, kde se její tatínek tak najednou stal naším protivníkem.

Každou noc Mahtob plakala ze sna.Ještě stále se bála jít sama na záchod. Obě jsme trpěly žaludečními křečemi a průjmy, takže jsme trávily notnou část dnů i nocí v umývárně a na toaletě plné švábů, která se nám stávala útočištěm. V jediném bezpečném soukromí jsme tam společně denně odříkávaly naši společnou modlitbičku: „Dej, Bože, prosíme tě, abychom tenhle náš problém nějak překonaly. Dej nám najít bezpečnou cestu domů do Ameriky, ať se zase obě dostaneme k nám, k naší rodině.” Nepřestávala jsem jí zdůrazňovat, že musíme trvale zůstávat spolu. Má nejtemnější obava byla, že by mi ji Moody mohl odvést někam pryč.

Jediným rozptýlením se mi stal korán, anglický překlad pořízený Rashadem Khalivou, Ph.D., imámem mešity v Tucsonu v Arizoně, v USA. Dostala jsem ho, abych se poučila a povznesla. Zoufale jsem toužila po jakékoli činnosti, takže jsem každé ráno netrpělivě čekala, až do pokojíku bez jakékoli lampičky vnikne prvé světlo úsvitu, abych si mohla aspoň číst. Studovala jsem svatou knihu islámu velice pozorně za doprovodu zpěvavého hlasu Bábá Hádžího, který předčítal dole v hale a hledala jsem pasáže upravující vztah mezi manželem a manželkou.

Kdykoli jsem objevila něco, co se mi zdálo obhajovat práva žen a dětí, ukazovala jsem to hned Moodymu a ostatním členům rodiny.

V súře 4, verši 34, jsem nalezla tuto znepokojivou Mohamedovu radu:

Muži zaujímají postavení nad ženami proto, že Bůh dal přednostjedněm z vás před druhými, a proto, že muži dávají z majetků svých (ženám). A ctnostné ženy jsou pokorně oddány a střeží skryté kvůli tomu, co Bůh nařídil střežit. A ty, jejichž neposlušnosti se obáváte, varujte a vykažtejim místa na spaní a bijteje!Jestliže vás

jsou však poslušný, nevyhledávejte proti nim důvody! A Bůh věru vznešený, veliký.

Avšak hned v příští pasáži jsem našla přece jen určitý p men naděje.

A obáváteli se rozvratu mezi oběma, povolejte rozhodčího z j ho rodiny a rozhodčího z její rodiny. Apřejíli si oba manželé usmíření. Bůh mezi nimi zařídí shodu, neboť Bůh je vševědoucí a dobře zpraven.

„Obě naše rodiny by nám měly pomoci ten náš problém nějak vyřešit,” řekla jsem Moodymu a ukázala jsem mu onen verš.

„Tvoje rodina ovšem není muslimská,” odpověděl Moody. „Takže ti do toho nemají co mluvit.” A pak ještě dodal: „Není to ostatně náš problém, ale tvůj problém.”

TAKHLE TEDY VYPADALI šíitští muslimové, stále ještě triumfující nad svou vítěznou revolucí, přiodění pláštíkem farizejského fanatizmu. Jak bych se mohla já křesťanka, Američanka, žena — opovážit uplatňovat svůj výklad koránu proti názorům imáma Rezy, ájatolláha Chomejního, Bábá Hádžího a ovšem i mého vlastního manžela? Z jejich hlediska jsem byla jako Moodyho žena i jeho otrokyní, jeho majetkem. Mohl si se mnou dělat, co chtěl.

Třetího dne našeho uvěznění, toho dne, kdy jsme už měli být zpátky doma, v Michiganu, přiměl mě Moody, abych zatelefonovala rodičům. Nařídil mi, co jim mám říct, a bedlivě celý náš rozhovor sledoval. Choval se tak výhružně, že jsem uposlechla.

„Moody se rozhodl, že tu ještě nějaký čas zůstaneme,” řekla jsem našim. „Takže ještě domů neletíme.” Maminka i tatínek tím byli značně znepokojeni. „Nic si z toho nedělejte,” říkala jsem do telefonu a snažila jsem se o lehký tón. „Vrátíme se brzy. Ještě nějaký den si tu pobudeme, ale brzy už zase budeme doma.”

Dali se tím uklidnit. Všechno se ve mně bouřilo, že jim musím lhát, ale Moody stál hned vedle mne a já jsem neměla na vybranou. Strašně bych chtěla být už u nich, obejmout Joea a Johna. Uvidím ještě někdy někoho z nich?

* « *

MOODY ZNEJISTĚL, ZAČÍNAL BÝT náladový. Povětšinou se nepřátelsky mračil, teď už nejen na mě, ale i na Mahtob. Ale chvílemi se pokoušel o vlídnost, o laskavější tón. Možná, říkala jsem si, má teď v hlavě zrovna takový zmatek jako já. Občas učinil nějaký výjimečný pokus pomoci mi, abych si tam začala aspoň trochu zvykat. „Dnes uvaří večeři Betty, pro všechny,” oznámil jednoho dne Amme Bozorg.

Vzal mě s sebou ven na trh. Přes počáteční radost z teplého sluníčka mi připadalo všechno, co jsem teď v tom městě viděla a slyšela a čichala,ještě cizejší a odpudivější než kdy předtím. Přešli jsme několik bloků, než jsme dorazili k řeznictví, a tam nám řekli: „Maso už není, až zase odpoledne, ve čtyři. Přijďte si ve čtyři.” Stejnou odpověď jsme dostali i v několika dalších obchodech. Odpoledne jsme tedy tutéž výpravu podnikli ještě jednou, až jsme konečně skoro tři kilometry od domova sehnali hovězí roštěnec.

Vydrhla jsem v zanedbané kuchyni Amme Bozorg veškeré potřebné nádobí, jak to jen šlo, její zamračené pohledy jsem prostě ignorovala a připravila jsem jedno z nejznámějších amerických jídel.

Po večeři Amme Bozorg znovu vyhlásila svá mateřská práva nad svým mladším bratrem. „Náš žaludek prostě hovězí nesnáší,” řekla Moodymu. „Tady už se žádné hovězí vařit nebude.”

V Íránu se totiž hovězí považuje za maso chudších vrstev. Ve skutečnosti Amme Bozorg tedy dala najevo, že jídlo, které jsem připravila, je pod její důstojnost.

Sestře Moody vzdorovat nedokázal, a tak toto téma prostě vzdal. Bylo jasné, že Amme Bozorg nepřijme jakýkoli přínos, jímž bych mohla přispět k dennímu chodu její domácnosti. Celá její rodina mne už tak jako tak prostě ignorovala, otáčeli se ke mně zády, když jsem vstoupila do místnosti, anebo se na mě mračili. To, že jsem Američanka, zřejmě převažovalo nad pochybnou cenou toho, že jsem Moodyho manželka.

V průběhu onoho prvého týdne našeho uvěznění se mnou vlídněji promluvila jediná Esí. Když přišli jednoho dne oba dva, ona a Rezá, na návštěvu, Esí si našla chvilku, kdy jsme byly trochu stranou. ,Je mi to hrozně líto,” řekla mi. ,Já tě mám ráda, ale řekli nám všem, abychom si s tebou nic nezačínali. Nesmíme se s tebou posadit ani s tebou mluvit. Je mi to trapné, co si tu musíš vytrpět, ale nemůžu se prostě rozkmotřit s celou rodinou.”

Předpokládala Amme Bozorg skutečně, že tu budu na žít v izolaci a v opovržení, uvažovala jsem? Co se to tady v šíleném baráku vlastně děje?

Moodyho zatím jako by zcela uspokojovalo žít na útra své štědré rodiny. Mumlal sice občas něco o tom, že si hltil zaměstnání, ale odbylo se to pro něj tím, že jednoho ze svý synovců poslal vyptat se, jak je to s nostrifikací jeho medici ského diplomu. Byl si jist, že jako americký lékař získá autom ticky možnost okamžitého vstupu do místní stavovské pospo tosti. Chtěl si tu otevřít praxi.

Pro průměrného Íránce čas jako by nic neznamenal a M ody si tento postoj lehce osvojil. Trávil dny tím, že poslouch rádio, četl noviny a celé dlouhé hodiny tlachal s Amme Bozo Jen výjimečně bral Mahtob a mne na kratičké procházky, nespustil z nás přitom ani na okamžik oči. Někdy odpoled nebo navečer, když se ujistil, že nás ohlídá rodina, si zašel se svý mi synovci na návštěvu k bůhvíjakým dalším příbuzným. Jed nou se také zúčastnil jakési protiamerické demonstrace, a kd se vrátil, nesmyslně něco žvanil proti Spojeným státům.

Dny míjely jeden za druhým zoufalé, dusné, odporné, únavné, děsivé. Upadala jsem čím dál tím víc do deprese. Bylo mi, jako kdybych umírala. Jedla jsem málo a spala ještě míň, třebaže mi Moody i nadále ordinoval sedativa. Proč jen mi někdo nepomůže?

Čirou náhodou, jednoho večera uprostřed druhého týdne mého uvěznění, jsem právě stála v kuchyni, když zazvonil telefon. Instinktivně jsem sáhla po sluchátku a úplně jsem se vylekala, když jsem uslyšela maminčin hlas volala mě z Ameriky. Řekla mi rychle, že už se mne mnohokrát pokoušela dovolat, ale nemařila teď čas. Vychrlila telefonní číslo a adresu oddělení švýcarského velvyslanectví v Teheránu, které mělo na starosti hájení zájmů Spojených států. Srdce se mi rozbušilo, vtiskávala j se ni si ta čísla do paměti. Během několika sekund mi už Moody rozezleně vytrhl sluchátko z ruky a rozhovor ihned ukončil.

„S nikým z nich nesmíš mluvit, pokud u toho nebudu já,” oznámil mi stroze.

Tu noc jsem si v pokoji vymyslela jednoduchý kód, jak tajně uchovat adresu i telefony vyslanectví, a pak jsem si tuto informaci zapsala do svého adresáříčku a uložila jsem ho společně s penězi pod matraci. Jako další opatření jsem si číslo znoni a znovu celou noc v duchu opakovala. Konečně mi někdo nLizal, odkud by mohla přijít záchrana. Jsem přece americká nhčanka.Ta ambasáda má jistě možnost, jak mě odtud vysvoI»nlit jen jestli se mi podaří najít tam nějakého úředníka, kte

iy mne pochopí.

1’říležitost nastala hned následujícího dne odpoledne. Moody někam odešel, neobtěžoval se ani říct mi kam. Amme Bozorg h|»)lu s ostatkem rodiny upadla někde do té své otupělé a ospalé siesty. Srdce se mi rozbušilo, když jsem se vkradla do kuchyně, zvedla sluchátko a vytočila číslo, které jsem si zapamatovala. Vteřiny, po které jsem čekala na spojení, mi připadaly jako celé dlouhé hodiny. Pak se ozval vyzváněcí tón jednou, dvakrát, třikrát modlila jsem se, aby už někdo ten hovor rychle vzal. A potom, právě když se na druhém konci kdosi ozval, vešla do místnosti dcera Amme Bozorg Ferešte. Pokusila jsem se zachovat si klidný výraz. Nikdy jsme spolu nepromluvily slovo anglicky a byla jsem si jistá, že hovoru nebude rozumět. „Haló,” řekla jsem téměř šeptem.

„Musíte mluvit hlasitěji,” řekl mi ženský hlas na druhém konci linky.

„To nemohu. Prosím vás, pomozte mi. Zadržují mě tu proti mé vůli!” „Mluvte hlasitěji. Neslyším vás.”

Přemáhala jsem slzy bezmoci a trochu jsem šepot zesílila. „Pomozte mi! Drží mě tu jako rukojmí!” řekla jsem.

„Nahlas, prosím,” řekla ještě jednou ta žena. A pak zavěsila.

Deset minut poté, co se Moody vrátil, vtrhl do pokojíku, popadl mě a vytáhl z lůžka a začal mnou neurvale třást za ramena. „S kým jsi to mluvila!” vyptával se.

Zaskočil mne tím. Věděla jsem, že se proti mně spikla celá ta domácnost, ale nemyslela jsem si, že by mu to šla Ferešte žalovat, sotva Moody přijde domů. Pokusila jsem se rychle improvizovat nějakou lež. „S nikým,” řekla jsem pokorně, což byla vlastně napůl

pravda.

„Ale mluvila. Někomu jsi dnes telefonovala.” „Ne. Pokusila jsem se zavolat Esí, ale nepovedlo se mi to. Ozvalo se nějaké jiné číslo.”

Moody mi zaryl prsty hluboko do ramen. Někde za mnou se usedavě rozplakala Mahtob.

„Ty mi lžeš!” rozkřikl se Moody. Srazil mě zpátky na pos a chvilku ještě běsnil a přecházel sem tam, než z pokoje za odešel, ale ještě přes rameno utrousil konečný příkaz: „To telefonu se už ani nedotkneš!”

STRAŠNĚ JSEM ZNEJISTĚLA. A jelikož se nedalo ani den ze dne usoudit, jaký postoj vůči mně nadále zaujme, bylo obtížné formulovat jakýkoli plán. Když mi vyhrožoval, utvrzovalo mne to v rozhodnutí pokusit se navázat spojení s velvyslanectvím stůj co stůj. Když byl povolnější, vzrůstala ve mně nao pak naděje, že si to přece jen rozmyslí a vezme nás obě domů. Hrál se mnou hru, která mi znemožňovala jakoukoli opravdovou a účinnou akci. Každou noc jsem se teď upínala k tabletám, které jsem od něho dostávala. A každé ráno jsem na něj znovu hleděla v nejistotě.

Jednoho jitra koncem srpna to už jsme měli za sebou skoro celý měsíc pobytu v Íránu se mne zeptal: „Chceš, abychom uspořádali Mahtob k narozeninám v pátek večírek?”

Bylo to divné. Mahtob měla mít páté narozeniny v úterý 4. září, ne v pátek. „Chci, ale o jejích narozeninách,” řekla jsem.

Moodyho to podráždilo. Vysvětloval mi, že v Íránu jsou narozeniny významnou společenskou událostí a že se vždy slaví v pátek, když hosté nejsou v práci a mají volno.

Trvala jsem na svém. Jestliže nedokážu obhájit vůči Moodymu svá vlastní práva, budu se rvát o každý kousek štěstí pro Mahtob. Po nějakých íránských zvyklostech mi nic nebylo. K mému překvapení a k nelibosti své rodiny však Moody nakonec souhlasil s oslavou v úterý odpoledne.

„Chtěla bych jí koupit panenku,” pokračovala jsem v ofenzivě.

I s tím Moody souhlasil a domluvil se s Madžídem, že nás odveze na nákup. Prošli jsme spoustu obchodů, íránské panenky jsme odmítali, protože byly ubohé, až jsme nakonec našli jednu z Japonska, která měla na sobě červenobílé pyžamko a v puse dudlík. Když se jí vytáhl, panenka buď plakala, anebo se smála. Přepočteno z íránské měny, stála asi třicet dolarů.

„To je strašně drahé,” usoudil Moody. „Nemůžeme vyhodit tolik peněz za nějakou panenku.”

„Ale můžeme,” vzepřela jsem se. „Nemá tu žádnou panenku, tak jí koupíme tuhle.”

A panenku jsme taky koupili.

Doufala jsem, že si oslavy Mahtob užije že to bude její první radostná chvíle za celý ten měsíc tady. Těšila se na ni stále víc a víc. Bylo to prima, vidět na jejích rtech zase úsměv, slyšet ji zasmát se.

Jenže dva dny před tou velkou slávou došlo k nehodě, která Mahtob zkazila všechnu náladu. Hrála si v kuchyni a spadla Z nevysoké stoličky. Židlička se pod její váhou rozlomila a štěpina jedné z nožek se jí zaryla hluboko do paže. Běžela jsem k ní, když jsem ji uslyšela křičet, a byla jsem zděšena, když jsem uviděla, jak jí z poraněné tepny stříká krev.

Moody rychle utáhl ruku škrtidlem a Madžíd už chystal vůz, aby nás odvezl do nemocnice. Chovala jsem vzlykající dítě na klíně a vnímala jsem, že mi Moody říká, abych neměla strach. Nemocnice byla pouhých pár bloků od domu, kde jsme bydleli.

Jenomže tam nás odmítli přijmout. „Úrazy neošetřujeme,” řekl úředník u přepážky, na Mahtobin stav se vůbec neohlížel.

Madžíd se s námi hustou frekvencí rychle proplétal do jiné nemocnice, která úrazy přijímala. Vpadli jsme do neskutečné špíny a nepořádku, ale jinam nebylo kam se uchýlit o pomoc. Čekárna byla plná pacientů.

Moody chytil jednoho z lékařů a vysvětloval mu, že je lékař z Ameriky, který je tu na návštěvě, a že jeho dcerka potřebuje pár stehů. íránský lékař nás hned vzal do ambulance a jako projev kolegiality nabídl, že výkon provede bezplatně. Moody mě varovně chytil za ruku, když si lékař prohlédl ránu a připravoval si nástroje.

„Copak tu nemají žádná anestetika?” ptala jsem se nevěřícně. „Nemají,” odpověděl mi Moody.

Ucítila jsem, jak se mi zvedá žaludek. „Teď budeš muset zatnout zuby, Mahtob,” řekla jsem jí.

Vyjekla, když uviděla tu jehlu. Moody se na ni utrhl, aby byla zticha. Svalnatýma rukama ji přidržel pevně na stole. Útlými prstíky mi svírala ruku, div mi ji nerozmačkala. Nemohla se ani hnout, jak ji Moody držel, a hystericky vzlykala, ale přesto se nepřestávala zmítat. Odvrátila jsem oči, když se jí jehla vnořila do kůžičky. Každý její výkřik, který se rozlehl tou malou místnůstkou, jako by se mi zarýval přímo do duše. Zvedala se ve mně vlna nenávisti. Tohle byla Moodyho vina, že nás zavlekl sem, do tohohle pekla.

Výkon trval několik minut. Slzy se mi řinuly po tvářích. Nee xistuje větší bolest pro matku než muset nečinně přihlížet, jak její dítě trpí. Byla bych chtěla ta muka snášet místo ní, jenže to nebylo možné. Žaludek se ve mně vzpouzel, pot se ze mne jen lil, ale tu opravdovou bolest musela snášet Mahtob sama. Nemohla jsem pro ni udělat nic víc, než že jsem ji držela za ruku a pomáhala jsem jí to přestát.

Když dokonči] šití, napsal íránský lékař předpis na protitetanovou injekci, podal ho Moodymu a vychrlil na něj nějaké instrukce.

Odjížděli jsme, Mahtob mi ještě dovzlykávala na prsou a Moody mi zatím vysvětloval, co všechno musíme ještě podniknout. Bylo třeba najít nějakou lékárnu, která má protitetanové injekce, a pak jet na jinou kliniku, jež je oprávněna ji aplikovat.

Nedokázala jsem pochopit, proč chtěl Moody provozovat praxi raději tady než v Americe. Kritizoval teď práci toho doktora. Říkal, že kdyby tu měl své vybavení, byl by Mahtob zašil tu ránu mnohem lip.

Mahtob byla dočista vyčerpaná, když jsme se konečně vrátili do domu Amme Bozorg, a rychle upadla do neklidného spánku. Bylo mi jí tak líto, že jsem se rozhodla pokusit se nejbližší dva dny tvářit se trochu radostněji, abych jí narozeniny co nejvíc zpříjemnila.

O dva dny později, ráno o Mahtobiných narozeninách, jsme šli s Moodym do pekárny objednat velký dort, téměř metr dlouhý, upečený ve tvaru kytary. Barvou a strukturou se trochu podobal americkému žloutkovému dortu, ale chuť měl nijakou.

„A proč ho neozdobíš sama?” zeptal se mě Moody. Byla to jedna z věcí, které mi dost šly.

„Nemohu, nic tu k tomu nemám.”

Moody se tím nedal odradit a pochlubil se pekaři: „Moje žena totiž umí báječně zdobit dorty.”

Pekař se mě okamžitě anglicky zeptal: ,A nechtěla byste tu u mě pracovat?”

„Ne,” odsekla jsem. Nechtěla jsem v Iránu dělat nic, co by se jen vzdáleně podobalo práci.

Šli jsme domů připravit hostinu. Mělo přijít víc než sto příbuzných, třebaže se na to museli dovolovat z práce. Amme Bozorg se otáčela v kuchyni, dělala nějaký kuřecí salát zalitý majonézou. Navrch skládala perským písmem z hrášků Mahtobino jméno. Její dcery připravovaly podnosy s kebaby, s nakrájeným studeným jehněčím a plátky bílého sýra a vše zdobily dekorativně upravenou zeleninou.

Pomáhat přijel také Mortazá, druhý syn Bábá Hádžího a Amme Bozorg, a přivezl s sebou svou ženu, Nastaran, a jejich jednoroční dcerku Nílúfar, okatou holčinu,jenjen se mazlit. Mahtob si s ní hrála, zatímco Mortazá s Nastaran zdobili halu v přízemí balónky, girlandami a barevným staniolem. Mahtob už docela zapomněla, co má za sebou, a nepřestávala vykládat, jaké to bude, až už začne rozbalovat dárky.

Hosté proudili do domu a přinášeli jeden pestře zabalený dáreček za druhým. Mahtob měla oči navrch hlavy, jak tu zázračnou horu viděla růst.

Mortazá, Nastaran a Nílúfar se pak někam ztratili a za chvíli se vrátili s malým překvapením dortem přesně stejným, jaký jsme objednali i my. Madžíd byl s dortem z pekárny v tu chvíli na cestě domů. Jak se ukázalo, byla ta duplicita k něčemu užitečná, neboť právě když Madžíd s naším dortem vcházel do domu, vrhla se k němu nadšeně Nílúfar a Madžíd dort upustil na zem. A tam se k Madžídově i Nílúfarině lítosti celý rozplácl.

Ale aspoň jeden dort jsme měli celý.

Mamal slavnost zahájil, rytmicky tleskal a dirigoval jednu podivně znějící sborovou dětskou písničku za druhou. Až do této chvíle jsem si myslela, že smát se je snad v Iránu trestné. Nikdy jsem tu na nikom nespatřila šťastný výraz. Ale teď jako by celá rodina společně projevovala radost nad narozeninami naší dcerky.

Zpěvánky trvaly asi tři čtvrtě hodiny. Mamal i Rezá byli rozdovádění, vesele si hráli s dětmi. Pak, jako by na nějaké znamení, se najednou tito dva dospělí mužští vrhli na haldu dárků a začali roztrhávat jednotlivé obaly.

Mahtob nevěřila svým očím. Po tvářích se jí kutálely velké slzy. „Mami, oni mi otvírají mé dárky!” brečela.

Moody šel k Mamalovi a Rezovi a něco jim říkal. Ač neradi, nechali pak Mahtob, aby si pár dárků rozbalila sama, ale potom pokračovali v trhání barevných papírů dál a Moody jen vysvětlil, že v Íránu rozbalují dětem dárky vždycky muži.

Mahtobino zklamání přece jen trochu mírnil ten kopec dárků, který jí tam hosté onoho odpoledne snesli. Dostala bezpočet íránských hraček; krásné dva růžové a bílé andílky upravené

jako provazová houpačka, míč, plovací vestu a kolo do bazénu, legrační lampičku s balónky a spousty všelijakých věcí na sebe a hlavně ovšem tu panenku.

Hraček bylo příliš mnoho na to, aby si s nimi mohla hrát najednou. Panenku k sobě Mahtob pevně tiskla, ale na ostatní se vrhla horda dětí, poprala se o ně a házela si s nimi sem tam po místnosti. Mahtob se znovu rozplakala, ale ten houf rozdováděných dětí se nedal žádným způsobem zvládnout. Dospělí si snad ani nepovšimli, co tam jejich ratolesti vyvádějí.

Panenku si Mahtob držela v bezpečí na klíně a po celou večeři byla ještě trochu zamlklá, ale rozzářila se, když pak uviděla dort. Zabolelo mě u srdce, když jsem ji viděla, jak se do něj pustila, a uvědomovala jsem si, že ten největší dárek, který by mohla dostat,jí stejně dát nemohu.

Po OSLAVĚ MAHTOBINÝCH NAROZKNIN zavládla hluboká melancholie. Bylo září. Už tři týdny jsme vlastně měli být doma.

Nadešla oslava dalšího výročí, a ta mne deprimovala ještě víc. Slo opět o významné datum, jenže tentokrát o narozeniny imáma Rezy, zakladatele šíitského hnutí. Od dobrého šíity se očekává, že o takovém velkém svátku navštíví imámovu hrobku; jelikož však je Rezá pohřben na půdě nepřátelského Iráku, museli jsme se namísto toho spokojit s hrobem jeho sestry v Rey, bývalém hlavním městě Íránu, asi hodinu cesty jižně od Teheránu.

Toho dne ještě stále trvala úmorná letní vedra. Byla jsem si jistá, že je venku ke čtyřiceti stupňům. Při pomyšlení na všechno to oblečení, do něhož bych se musela zahalit,jsem se nemohla smířit s pomyšlením na hodinu strávenou v přeplněném voze /.a takového horka jen proto, abych navštívila nějaký svatý hrob, po kterém mi pranic nebylo.

,Já nepojedu,” řekla jsem Moodymu.

,Jet musíš,” řekl mi. A bylo to.

Spočítala jsem, kolik účastníků této cesty se v domě Amme Bozorg sešlo. Bylo nás dvacet a měli jsme se nacpat do dvou vozů.

Mahtob byla stejně nespokojená a nešťastná jako já. Ještě než jsme vyjeli, šeptly jsme si znovu naši tajnou modlitbičku: „Dej, Pane bože, prosíme tě, abychom se společně zase mohly v bezpečí vrátit domů.”

Moody mě přinutil, abych si na tuto slavnostní příležitost vzala černý čádor. V přecpaném autě jsem si mu musela sednout na kolena a k sobě na klín vzít ještě Mahtob. Po zoufalé hodinové cestě jsme vystoupili v Rey rovnou do písečné bouře, uprostřed davu černě zahalených, strkajících se a hulákajících poutníků. Mechanicky jsme se s Mahtob vydaly za ženami ke vchodu, kterým směly vstoupit.

„Mahtob může jít se mnou,” řekl Moody. „Ponesu ji.”

„Ne,” vyjekla Mahtob.

Sáhl po ní, chtěl ji vzít za ruku, ale ona se mu vyškubla. Lidé se začínali otáčet po příčině rozruchu. „Néé,” ječela Mahtob.

Rozzuřen jejím vzdorem, Moody po ní znovu chňapl a bezohledně mi ji vytrhl. V tom okamžiku ji také surově nakopl do zadečku.

„To ne, prosím tě!” vykřikla jsem na něj. Zahalena v těžkém čádoru, vrhla jsem se k dcerce.

Moodyho hněv se vmžiku obrátil proti mně, rozeřval se z plných plic, chrlil na mě ty nejhorší sprostoty, jaké si v angličtině dokázal vybavit. Dala jsem se do breku, naráz neschopná jakkoli jeho zášti čelit.

Teď se zase Mahtob pokusila chránit mne, vtiskla se mezi nás. Moody se po ní podíval, jako kdyby zapomněl, že ještě vůbec existuje. V slepém vzteku ji hřbetem ruky udeřil přes pusu. Z roztrženého horního rtu jí rázem vytryskla krev a odkapávala do prachu.

„Nadžes,” mumlali lidé okolo nás, „nečistá”. Krev je v Iránu považována za poskvrňující látku a má být okamžitě odstraňována. Ale nikdo nezasáhl, pro všechny to byla prostě nějaká domácí rozmíška. Ani Amme Bozorg, ani nikdo z ostatních z rodiny se sebemíň nepokusili Moodyho nějak mírnit. Dívali se do země anebo bůhsámví kam po okolí.

Mahtob vzlykala bolestí. Zdvihla jsem ji a pokoušela jsem se krvácení zastavit lemem čádoru, zatímco Moody pokračoval ve svých výlevech a nadával mi slovy, jaká jsem ho předtím jaktěživa neslyšela vyslovit. Skrze slzy jsem pozorovala, jak se mu tvář křiví do nenávistného, děsivého šklebu.

„Musíme sehnat někde kousek ledu a dát jí ho na ten ret,” vykřikla jsem.

Při pohledu na Mahtobin obličej, celý zakrvácený, se trochu uklidnil, ale nebyl v tom ani stín nějakého pokání. Ovládl se

konečně a společně jsme posléze našli prodavače, který nám z velkého špinavého kusu ledu odsekal a prodal do nádobky pár kousků.

Mahtob naříkala. Moody, beze stopy lítosti, se jen mračil A já jsem se pokoušela vyrovnat s poznatkem, že jsem provdána za šílence a že jsem vězněm v zemi, podle jejíchž zákonů je mým absolutním pánem.

Uběhl už téměř měsíc, co nás tu Moody zadržel, a čím déle jsme v Iránu setrvávali, tím více podléhal oné nezbadatelné přitažlivosti kultury, z níž pocházel. S Moodyho osobností se dělo cosi strašlivého. Musím se prostě s dcerkou z tohoto přízračného snu nějak vymanit, jinak nás nakonec obě dvě zabije.

O PÁR DNŮ POZDĚJI, za ospalého odpoledne, kdy byl Moody kdesi pryč, jsem se rozhodla k zoufalému pokusu o únik. Vyzvedla jsem z úkrytu svou hotovost v íránské měně, vzala jsem Mahtob za ruku a potichu jsme vyklouzly z domu. Když už se mi nepodařilo navázat styk s velvyslanectvím telefonicky, musím se tam prostě nějak dostat osobně. Zahalena do manto a rúsarí, doufala jsem, že ve mně nikdo nepozná cizinku. Rúsarí jsem měla staženo přes tvář, abych nějak neupoutala pozornost pásdáru, všudypřítomné a obávané tajné policie. „Kam to jdeme, mami,” vyptávala se mě Mahtob. „Za chvilku ti to povím. Pojď honem.” Nechtěla jsem v ní vzbudit předčasnou naději, dokud se nebudu cítit v bezpečí.

Šly jsme rychle, vystrašeny halasem rušného města, nevěděly jsme kudy kam. Srdce se mi rozbušilo strachem. Teď už jsme se daly na cestu. Nedokázala jsem si představit, jak se Moody rozběsní, až zjistí, že jsme utekly, ale vrátit jsem se nemínila. Dopřála jsem si ba i nepatrný úlevný povzdych nad radostnou představou, že už ho nikdy neuvidíme.

Konečně jsem našla budovu, na níž byl anglický nápis TAXI. Vešly jsme, objednala jsem si vůz a během pěti minut už jsme byly na cestě ke svobodě.

Pokoušela jsem se řidiči vysvětlit, že potřebuji dovézt na švýcarské velvyslanectví, na oddělení, které zastupuje zájmy Spojených států, ale taxikář mi z toho neporozuměl takřka nic. Opakovala jsem adresu, kterou mi maminka řekla po telefonu: „Park Avenue a Sedmnáctá ulice.” Při slovech „Park Avenue” řidič rozjasnil tvář a vydal se na cestu kypícími ulicemi.

„Kam jedeme, mami?” opakovala Mahtob otázku.

„Na vyslanectví,” řekla jsem teď už volněji, když jsme konečně vyrazili. „Tam budeme v bezpečí. A odtamtud se budeme moct vrátit taky domů.”

Mahtob nadšeně vypískla.

Půl hodiny jsme drncali teheránskými ulicemi, než řidič konečně zastavil před australskou ambasádou na Park Avenue. Sel se zeptat strážného a ten mu ukázal kamsi za roh. Za okamžik už jsme zastavovali před naším útočištěm, velkou moderní betonovou budovou s tabulkou hlásající, že v ní sídlí Odbor ochrany zájmů Spojených států amerických při švýcarském velvyslanectví. Vchod byl chráněn železnou mříží a střežen íránským policistou.

Zaplatila jsem taxikáři a stiskla jsem tlačítko na spojovacím telefonu u vchodu. Ozval se bzučák,branka se otevřela ajájsem s Mahtob rychle vkročila dovnitř, na švýcarskou nikoli už íránskou půdu.

Nějaký Íránec nám vyšel vstříc a anglicky nás požádal o pasy. „Pasy nemáme,” řekla jsem. Bedlivě si nás prohlédl a usoudil, že jsme opravdu Američanky, takže nás pustil dál. Podstoupily jsme osobní prohlídku. Každým okamžikem jsem pookřávala tím nádherným pocitem, že jsme tedy posléze volné.

Konečně jsme směly vstoupit do kancelářské budovy, kde pak přísně vyhlížející, ale přátelská íránskoarménská pracovnice, paní Helena Bálásánijánová, mlčky vyslechla mé chvatné líčení našeho měsíčního uvěznění. Byla vysoká a štíhlá, kolem čtyřicítky, oblečená naprosto neíránsky v západním společenském kostýmu, sukně po kolena, hlavu rouhavě nezakrytou, a soucitně si nás prohlížela.

„Nechte nás tady, prosím vás,” říkala jsem jí. ,A pokuste se nalézt nějaký způsob, jak bychom se mohly vrátit domů.”

„Co vás to napadlo?” odpověděla Helena. „Tady vás přece nechat nesmím.” „Ale my se k němu domů vrátit nemůžeme.” Jenže vy jste přece íránská občanka,” řekla Helena tiše. „Ne, já jsem americká občanka.”

„Vy jste Iránka,” opakovala, „a musíte respektovat íránské zákony.”

Nijak nepřátelsky, ale přitom velice jednoznačně mi vysvětlovala, že v okamžiku, kdy jsem se provdala za Íránce, jsem se

zde podle zákona stala íránskou občankou. Z právního hledí ka jsme proto skutečně já i Mahtob považovány za Iránky.

Zamrazilo mě. „Já ale nechci být Iránka,” řekl jsem na „Narodila jsem se jako Američanka. A chci si zachovat ameri ké státní občanství.”

Helena jen zavrtěla hlavou. „Ne,” řekla tiše. „Budete se k n mu muset vrátit.”

„On mě zmlátí,” rozplakala jsem se. Ukázala jsem na Ma tob. „Obě nás bude bít!” Helena projevila pochopení, ale pomoci nám prostě neuměla. „Oni nás v tom domě drží násilím,” zkusila jsem to vysvětlit ještě jednou a po tvářích mi stékaly velké slzy. „Podařilo se nám utéct předními dveřmi jen proto, že všichni spali. Ale zpátky nemůžeme. On nás tam zamkne. Mám opravdu strach, co se nám tam může stát.”

„Já jen nevím, proč tohle vy Američanky vůbec děláte,” povzdechla si Helena. Já vám můžu sehnat něco na sebe. Můžu vám vypravit poštu. Můžu se spojit s vaší rodinou a říct jim, že jste v pořádku. Tohle všechno pro vás udělat můžu, ale víc ne.”

Zůstával tedy holý, studený fakt, že Mahtob .a já se musíme podřídit zákonům tohoto fanatického patriarchátu.

Celou příští hodinu na vyslanectví jsem prožila jako v šoku. Stihla jsem, co se dalo. Zavolala jsem do Ameriky. „Pokouším se najít nějaký způsob, jak se dostat zpátky,” říkala jsem s pláčem mamince. „Zkuste, co by se dalo podniknout u nás doma.”

Já už jsem jednala s ministerstvem zahraničí,” i mamince se zlomil hlas. „Děláme všechno, co je možné.”

Helena mi pomohla napsat dopis americkému ministerstvu zahraničí, který bude doručen přes Švýcarsko. Prohlásila jsem v něm, že jsem v Iránu držena proti své vůli a že si nepřeji, aby mému manželu bylo umožněno převést náš majetek z USA do Iránu. «

Helena vyplňovala potřebné formuláře a vyptávala se přitom na další podrobnosti o Moodym. Zvlášť se zajímala o jeho občanství. Moody se přestal starat o získání amerického občanství poté, co se angažoval ve zmatcích íránské revoluce. Helena se ptala na jeho zelenou kartu oficiální povolení k pobytu a k práci v USA. Zatím by se stále ještě mohl vrátit do Ameriky a pracovat tam. Ale pokud bude otálet příliš dlouho, platnost jeho zelené karty vyprší a s výkonem povolání v USA bude konec.

Já se spíš bojím, že on dostane práci tady,” řekla jsem. Jestli ho tu nechají vykonávat lékařskou praxi, budeme tu uvězněny navěky. Kdyby tu práci nesehnal, tak by se snad přece jen mohl rozhodnout vrátit se do USA.”

Poté, co učinila všechno, co bylo v jejích silách, vyslovila Helena konečně ono obávané ultimátum. „Budete se tam teď muset vrátit,” řekla mírně. „Uděláme všechno, co budeme moci.

Buďte trpělivá.”

Zavolala nám taxík. Když přijel, šla s námi až na ulici a něco s řidičem vyjednávala. Dala mu adresu do blízkosti domu Amme Bozorg. Posledních pár bloků dojdeme pěšky, aby nás Moody neviděl přijíždět taxíkem.

Svíral se mi žaludek, když jsme se s Mahtob opět ocitly v teheránských ulicích a neměly jsme jinam kam jít než k manželovi a otci, který se rozhodl, že bude naším všemocným žalářníkem.

V hlavě se mi všechno honilo, ale pokoušela jsem se přesto uvažovat rozumně. Obezřetně jsem Mahtob řekla: „Víš, tatínkovi ani nikomu jinému nemůžeme vyprávět, kde jsme byly. Musím mu říct, že jsme šly na procházku a že jsme se ztratily. Kdyby se ptal, tak nic neříkej.”

Mahtob jen kývla. Musela, chudinka, dospívat velice rychle.

Moody nás už čekal, když jsme konečně došly. „Kde jsi byla?” zavrčel.

„Šlyjsme se projít,” lhala jsem. ,A ztratily jsme se. Zašly jsme prostě dál, než jsem si myslela. Je tu toho moc k vidění.”

Moody o mém vysvětlení chvilku přemítal, ale pak ho zavrhl. Věděl, že mám dobrý orientační smysl. Oči mu vzplály svatým vztekem muslima, kterého přelstila žena, zaryl mi prsty do paže, druhou rukou mě chytil za vlasy. Dovlekl mě před rodinu shromážděnou dole v hale, snad deset lidí tam bylo. „Tahle nesmí z baráku ven!” nařizoval.

A mně řekl: Jestli se ještě jednou odsud pokusíš utéct, tak tě

zabiju.”

TAKŽE ZNOVU TA SAMOTA pokojíku, znovu ty dny prázdnoty, znovu návaly nevolnosti a zvracení, znovu ta nejhlubší deprese. Kdykoli jsem pokoj opustila, v tu chvíli mě na každém kroku sledovala Amme Bozorg anebo některá z jejích dcer. Vnímala jsem, jak se veškeré mé odhodlání kamsi vytrácí. Brzy, toho

jsem si byla dobře vědoma, se prostě smířím se svým úděle a vzdám se své rodiny a svého skutečného domova nadobro.

V naprosté izolaci od světa jsem také ale postřehla, jaké par doxní detaily mi tu vadí. Byl například poslední měsíc bas ballové sezony a já jsem neměla sebemenší představu, jak vlastně daří Tygrům. Když jsme odjížděli do Iránu, vedli ješ svou divizi. Původně jsem plánovala, že na některý zápas pojedu s tatínkem, protože jsem věděla, že to bude asi jeho poslední příležitost, aby se ještě jednou na baseball podíval.

Zalykala jsem se steskem po domově, a tak jsem se jednoho odpoledne pokusila mamince a tatínkovi napsat, i když jsem neměla sebemenší představu, jak pak dopis odešlu. Ke své hrůze jsem zjistila, že mám ruku tak zesláblou, že nedokážu ani psát; nepovedlo se mi ani podepsat.

Celé hodiny jsem v duchu rozebírala všechny skryté souvislosti. Zdravotně jsem na tom byla vysloveně špatně, vynervovaná, sklíčená, ztrácela jsem poslední zbytky kontaktu s realitou. Moodyho zjevně uspokojovalo, že mě dostal takhle do kouta, byl přesvědčený, že už se neodhodlám ani nedokážu vzepřít, abych si svobodu vybojovala. Podívala jsem se na dceru. Mahtobina jemná pleť byla samý bolák od mučivé a neustálé trýzně moskytích bodnutí. Léto míjelo. Brzy bude zima. A než si to uvědomím, všechno to střídání ročních období i sám čas se slije do jediné nicoty. A čím déle tu setrváme, tím snáze se asi budu podvolovat.

V myšlenkách jsem slyšela tátovo oblíbené heslo: Když se chce, tak jde všechno. Jenže i kdybych moc chtěla, kdo byl vůbec schopen nám jakkoli pomoci? Existoval vůbec někdo, kdo by mne a mou dcerku dokázal z tohoto zlého snu probudit a vysvobodit? A postupně, třebaže mi choroba a všechny ty prášky, co mi Moody ordinoval, dost bránily v jasném úsudku, mi ze všech těch úvah nakonec přece jen vyplynula jednoznačná odpověď. Pomoci nám nedokáže nikdo. Z téhle pasti nás mohu dostat jedině já sama.

PŘIHODILO SE TO JEDNOHO večera krátce po setmění, byla jsem právě dole v síni domu Amme Bozorg, když jsem uslyšela zlověstný rachot tryskových motorů nějakých letadel, která se v nevelké výši blížila k naší části města. Obloha zaplála záblesky protiletadlové dělostřelecké palby, po kterých vzápětí následoval kdesi ve vzduchu třesk explozí granátů.

Proboha, pomyslela jsem si, takže válka zřejmě dospěla až do Teheránu.

Otočila jsem se, hledala jsem Mahtob, abych s ní utekla na nějaké bezpečnější místo, ale Madžíd zpozoroval můj úzkostný výraz a snažil se mě upokojit. „To je jen taková ukázka,” řekl, „začíná Válečný týden.”

Moody mi vysvětlil, že Válečný týden je každoroční oslava úspěchů islámského boje, konaná u příležitosti pokračující války s Irákem, a tím vlastně i s Amerikou, která stojí v pozadí. Celá propagandistická mašinérie totiž Íránce přesvědčovala, že Irák je jen loutka vyzbrojovaná a manipulovaná Spojenými státy.

„Půjdeme do války se Spojenými státy,” oznámil mi Moody s neskrývaným uspokojením. ,Je to jen spravedlivé. Vždyť tvůj otec přece zabil mého otce!”

„Co tím chceš říct?”

Moody vysvětloval, že během druhé světové války, v době, kdy můj tatínek sloužil v americké armádě v Abadanu v jižní části Iránu,jeho otec, který byl v armádě lékařem, ošetřoval bezpočet amerických vojáků trpících malárií, sám se posléze také nakazil a v důsledku infekce zemřel. „A teď za to budeš platit,” řekl mi ještě. „Tvůj syn Joe zemře ve válce na Středním východě. Na to se můžeš spolehnout.”

Uvědomovala jsem si, že mě Moody záměrně popichuje, ale přesto jsem nebyla z jeho sadistických fantazií dost moudrá. Tohle přece není ten člověk, za něhož jsem se provdala.

Podle čeho mohu tedy vůbec soudit, jestli to kolem mne j ještě vůbec skutečnost?

„Pojď,” řekl, „jdeme všichni na střechu.”

„A proč?”

,Je demonstrace.”

To mohlo znamenat jedině protiamerickou demonstra „Ne,” prohlásila jsem. Já nikam nepůjdu.”

Bez jediného slova popadl Moody Mahtob a nesl ji ven z místnosti. Vykřikla leknutím a strachem, vzpouzela se mu, ale Moody ji držel pevně a odcházel za ostatními nahoru.

Brzy nato už jsem uslyšela obludný řev pronikající do domu otevřenými okny.

„Marg bar Amríká!” skandovaly hlasy ze všech plochých střech okolo. Tou dobou už jsem tuhle větu znala až moc dobře, nepřestávala se opakovat v íránských zpravodajských relacích. Znamenalo to „Smrt Americe!”

„Marg bar Amríká!“Vo\á\k sílil a nabýval na vášnivosti. Přikryla jsem si uši dlaněmi, ale ten fanatický ryk nijak nepolevoval.

„Marg bar Amríká!”

Rozbrečela jsem se při pomyšlení na Mahtob, která je tam nahoře na střeše s celou touhle rodinou a zmítá se v sevření pomateného otce, jenž po ní chce, aby se postavila proti své vlastní zemi.

„Marg bar Amríká!” Čtrnáct milionů lidí se té noci v Teheránu ozývalo jedním hlasem. Ze střechy na střechu, v narůstajícím crescendu, se neslo to skandování, hypnotizující všechny až k šílenství, zběsilé, mrzačící a děsivé, a pronikalo mnou jako nůž.

„Marg bar Amríká! Marg bar Amríká! Marg bar Amríká!”

„ZÍTRA POJEDEME DO KOMU,” oznámil mi Moody. „Co je to?”

„Kom je teologické středisko Iránu. Je to svaté město. Zítra je prvý pátek měsíce Moharramu, měsíce truchlení. Je tam hrobka. Vezmeš si černý čádor.”

Připomněla jsem si cestu do Rey, ten hrůzný výlet, který pro Mahtob končil násilím z rukou vlastního otce. Proč jen musí ta rodina vláčet Mahtob a mne na své absurdní pouti?

Já nechci jet,” řekla jsem.

„Pojedeme všichni!”

Znala jsem už islámské předpisy natolik, abych mohla vznést účinnou námitku. „Nemohu stejně do hrobky, mám inenses.”

Moody se zamračil. Kdykoli jsem měla menses, byla to připomínka, že ač od Mahtobina narození uplynulo už pět let, nebyla jsem s to dát mu další dítě, syna.

„Pojedeme všichni!”

Mahtob i já jsme se nazítří budily s úzkostí při pomyšlení na ilcn, který nás čeká. Mahtob měla průjem, příznak napětí, který už jsem dobře znala.

„Není jí dobře,” řekla jsem Moodymu. „Měla by zůstat doma.”

„Pojedeme wic^wíVopakoval stroze.

V hluboké depresi jsem si navlékala ty uniformní černé kalhoty, dlouhé černé ponožky a černé manto s dlouhými rukávy, hlavu jsem si zahalila černým rúsarí. Navrch, přes tu všechnu maškarádu, jsem si přehodila ještě nenáviděný čádor.

Vezl nás Mortazá, Moodyho synovec, vtěsnali jsme se do jeho vozu s Amme Bozorg, s její dcerou Ferešte, Mortazovou ženou Nastaran a jejich dcerkou, maličkou a veselou Nílúfar. Trvalo celé hodiny, než jsme se vůbec dostali z města na hlavní silnici, a pak další dvě hodiny riskantní rychlé jízdy, nárazník na nárazníku, uprostřed proudu vozidel nacpaných pravověrnými, krajinou stejně pustou, jako byla má duše.

Kom bylo město červenohnědého světlého prachu. Žádná z jeho ulic není dlážděná a vozy svážející davy věřících zvedaly do vzduchu dusivá oblaka jemného písku. Sotva jsme se vysoukali z vozu, už byly naše propocené oděvy olepené blátivou hnědou slupkou.

Uprostřed náměstíčka byla nádrž veliká asi jako olympijský bazén, obstoupená povykujícími poutníky, kteří se snažili prodrat k vodě, aby mohli vykonat rituální omývání před modlitbou. Dav nejevil sebemenší stopu nějaké lásky k bližnímu. Lokty měly plno práce, strkaly a tloukly sem a tam a k místu u břehu leckomu dopomohl i dobře mířený kopanec. Tu a tam se ozvalo náhlé šplouchnutí a po něm vzteklý křik, když se někomu dostalo nečekaného křtu.

Jelikož ani Mahtob, ani já jsme neměly v úmyslu připojit se k modlícím, neměly jsme ani pomyšlení, že bychom se snad chtěly v té špinavé vodě mýt. Cekaly jsme, až si to ostatní odbydou.

Pak nás rozdělili podle pohlaví. Mahtob a já jsme šly Amme Bozorg, za Ferešte, Nastaran a Nílúfar do ženské čás ti chrámu. Nebylo tam místo ani na to, abychom se při zouvá mohli shýbnout, takže jsme boty jen tak odkoply a přisunuly n rostoucí hromadu odložené obuvi.

Moje dcerka, postrkovaná davem sem a tam, se mě bázi i vě držela za ruku, když jsme vstupovaly do rozlehlé místnosti kolem dokola ověšené zrcadly. Z reproduktorů duněla islámsk hudba, ale ani ta nedokázala přehlušit hlasy tisíců žen v černýc’ čádorech, které seděly na zemi, bušily se v prsa a mumlaly mod litby. Slzy lítosti jim přitom stékaly po tvářích.

Obrovská zrcadla byla lemována stříbrem a zlatem, lesk dra hého kovu se blyštěl od zrcadla k zrcadlu a svým jasem ost” kontrastoval s černými čádory modlících se žen. Pohled i zvuky přímo hypnotizovaly. „Bešín,” řekla Amme Bozorg, „posaďte se.” Mahtob i já jsme si sedly na zem a Nastaran s Nílúfar se schoulily k nám.

„Bešín,” opakovala Amme Bozorg. Gesty a několika základními perskými slovy mi řekla, abych se dívala do zrcadel. Spolu s Ferešte pak odešla k velké, zdobné hrobce v sousedící místnosti.

Zahleděla jsem se na zrcadla. Během několika okamžiků jsem ucítila, jak se mne zmocňuje jakýsi trans. Zrcadla odrážející se v zrcadlech vzbuzovala iluzi nekonečna. Islámská hudba, rytmus, v němž se modlící ženy bušily do hrudi, a jejich smuteční prozpěvování mne uchvacovaly, třebaže se ve mně všechno proti tomu bouřilo. Pro věřícího to musel být úžasný zážitek.

Nevnímala jsem ani, kolik času zatím uběhlo. Povšimla jsem si až, že se Amme Bozorg a Ferešte vracejí do místnosti, kde jsme společně čekaly já, Mahtob, Nastaran a Nílúfar. Stará šla rovnou ke mně, něco na mě z plných plic persky křičela a kostnatým prstem mi ukazovala rovnou do tváře. Copak jsem to asi zase provedla, divila jsem se. Nerozuměla jsem ničemu z toho, co Amme Bozorg říká, kromě slova ,ylmríká”.

Vzteky až slzela. Sáhla si pod čádor a začala si rvát vlasy. Druhou rukou se nejprve tloukla do prsou a pak do hlavy.

Zlostně nám ukázala, že máme jít, a my jsme ji následovaly ven z mešity a zpátky na dvůr, kde jsme si našly svoje boty.

Moody a Mortazá už mezitím modlitby ukončili a čekali na nás. Amme Bozorg letěla s jekotem rovnou k Moodymu, nepřestávala se bušit do hrudi. „Co se stalo?” zeptala jsem se ho.

Obrátil se rozhořčeně ke mně. Jak to, že jsi odmítla jít k harantu}” uhodil na mě. Já jsem nic neodmítla,” řekla jsem. „Co je to haram}” „Hrobka. Harant je přece hrobka. Ty jsi k ní vůbec nešla!” „Řekla mi, abych se posadila a dívala se na ta zrcadla.” Vypadalo to na opakování scény z Rey. Moody byl tak rozzuřen, až jsem se začala bát, že mě tam chce bít. Schovala jsem Mahtob do bezpečí za sebe. Ta baba mě podvedla, to mi bylo jasné. Chtěla mezi mnou a Moodym vyvolat další spor.

Vyčkala jsem, až Moody v těch svých výlevech udělá pauzu. A pak jsem mu mírně, jak jen jsem dovedla, ale přesto pevně řekla: „Měl bys radši s tímhle přestat a zvážit, co mi tu povídáš. Ona mi zkrátka řekla, abych si sedla a dívala se na zrcadla.”

Moody se otočil k sestře, která stále ještě pokračovala v dramatickém předvádění svého hněvu. Vyměnili si pár slov a pak mi Moody řekl: „Ona ti sice povídala, aby sis sedla a dívala se na zrcadla, ale tím neměla na mysli, abys tam zůstala.”

Jak já už jsem tu zlou ženskou nenáviděla! „Nastaran taky nikam nešla,” podotkla jsem. „Proč nenadává taky Nastaran?”

Moody položil tutéž otázku Amme Bozorg. Byl na mě stále ještě do té míry rozezlen, že začal překládat sestřinu odpověď, aniž zvážil její důsledky. „Nastaran má menses,” řekl. „Ta tam jít.” A pak se upamatoval. I já jsem měla zrovna menses.

Pro jednou zvítězila logika nad jeho vztekem. Jeho chování ke mně se okamžitě změnilo, změkl a všechen jeho hněv se teď obrátil proti sestře. Hádali se dlouho a debata mezi nimi pokračovala, ještě když už jsme se nacpali zpátky do auta a vyrazili jsme k domu jejich bratra.

„Řekl jsem jí, že nejedná fair,” sděloval mi Moody, hlas teď samá jemnost a pochopení. „Ty nerozumíš persky. Řekl jsem jí, že nemá dostatek trpělivosti.”

Znovu mě tak vyvedl z rovnováhy. Dnes mne chápe. A jak to bude zítra?

ZAČÍNALA ŠKOLA. PRVÉHO DNE nového školního roku vyvedli učitelé v celém Teheránu své žáky do ulic na velkou společnou

demonstraci. Stovky studentů z jedné sousední školy po dovály kolem domu Amme Bozorg a společně skandova’ nechutné heslo „Marg bar Amríká!” & přidávaly ještě jedn nepřítele, „Marg barIsraíl!”

Mahtob si v našem pokojíku zacpávala uši, ale ten zvuk pro nikal vším a všude.

Co bylo horšího tenhle příklad, jakou úlohu hraje škola v životě íránského dítěte, Moodyho inspiroval. Byl pevně rozhodnut, že z Mahtob udělá poslušnou íránskou dceru. O pár dní později náhle oznámil: „Zítra jde Mahtob do školy.”

„Ne, to nemůžeš udělat!” vykřikla jsem. Mahtob se mě chytla za ruku. Věděla jsem, že jestli mi ji vezmou, bude z toho strašně vyděšená. A obě jsme ovšem chápaly, že slovo „škola” v sobě obsahuje i náznak čehosi velice trvalého.

Ale Moody byl neoblomný Mahtob i já jsme se s ním chvíli přely, avšak marně.

Konečně jsem řekla: „Tu školu chci nejdřív vidět,” a s tím Moody souhlasil.

Ještě téhož dne brzy odpoledne jsme si šli onu školu prohlédnout. Byla jsem překvapená, když jsem se ocitla v čisté moderní budově s krásnými, pečlivě ošetřovanými zahradami, s bazénem a s toaletami odpovídajícími americkému standardu. Moody vysvětlil, že tohle je soukromá přípravka. Jakmile je dítě zralé pro první třídu, musí pak jít do státní školy.

Byla jsem rozhodnuta, že Mahtob začne do první třídy chodit až v Americe, ale zatím jsem držela pusu, zatímco Moody jednal s ředitelkou a překládal jí mé dotazy.

„Mluví tu někdo anglicky?” ptala jsem se.„Mahtobina perština zatím za mnoho nestojí.” „Ano,” zněla odpověď. „Ale teď tu není.” Moody vysvětlil, že chce, aby Mahtob do školy nastoupila hned příští den, ale ředitelka mu řekla, že na přijetí existuje seznam žadatelů a že se čeká šest měsíců.

Mahtob si s úlevou oddychla, když to slyšela, neboť tato zpráva odvrátila bezprostředně hrozící krizi. Ale mně na cestě zpátky do domu Amme Bozorg začala hlava pracovat na plné obrátky. Kdyby se Moodymu podařilo tento plán uskutečnit, asi bych zprvu zakoušela pocit porážky. Byl by tím učinil konkrétní krok k našemu trvalému životu v Iránu. Ale dost možná, že by to byl i prvý krok ke svobodě. Nebylo by možná marné navodit u něho představu, že už všechno spěje k normálu. Dosud byl Moo11 Y bez ustání na stráži, chorobně podezíral každý můj počin. Za iMičasných okolností neexistuje cesta, jak začít jakékoli kroky nutné k tomu, abychom s Mahtob mohly Irán opustit. Začínal.i jsem si uvědomovat, že jediný způsob, jak docílit ochabnutí Moodyho bdělosti, je vnuknout mu představu, že jsem ochotna onu perspektivu trvalého pobytu v Iránu přijmout.

Celý zbytek odpoledne a celý večer jsem strávila zalezlá v pokojíku, který se mi stal vězeňskou celou, a pokoušela jsem se lormulovat svou strategii. Byla jsem sice roztěkaná, ale přesto rcm se přinutila k racionálním úvahám. Především mi bylo jasné, že se musím postarat o své zdraví. Utrápená fyzickými obtížemi, v depresi, s nechutí k jídlu a postižena nespavostí jsem až dosud hledala útočiště v Moodyho tabletkách. To musí přestat.

Nějak musím Moodyho přesvědčit, abychom odešli z domu Amme Bozorg. Tady fungovala celá rodina jako žalářníci. Za lest týdnů, které jsem zde strávila, vůči mně začali jak Amme Bozorg, tak Bábá Hádží projevovat stále větší opovržení. Bábá I ládží se teď domáhal, abych se zúčastňovala těch nekonečných denních modlitebních rituálů. Stal se z toho předmět ¦póru mezi ním a Moodym. Moody vysvětloval, že studuji korán a že se učím poznávat islám svým vlastním tempem. Nechtěl mě nutit do modliteb. Když jsem toto zvážila, usoudila jsem, že Moody asi opravdu doufá, že se postupně nějak dokážu aklimatizovat.

Určitě přece nestojí o to, aby jeho rodina žila trvale tímto způsobem. Nepomilovali jsme se už celých šest týdnů. Mahtob nedokázala skrýt svůj odpor vůči němu. Někde ve své dezorientované mysli si patrně Moody vytvořil představu, že jednoho krásného dne se nám podaří zařídit si tu v Iránu něco jako normální život. Jediná cesta, jak ho přimět, aby zmírnil svůj dozor nade mnou, bylo přesvědčit ho, že s ním tuhle iluzi sdílím a že jsem rozhodnutí žít nadále v Iránu přijala za své.

Když jsem zvažovala, co mě čeká, zapochybovala jsem o sobě. Cesta ke svobodě bude vyžadovat, aby se ze mě stala dokonalá herečka. Budu muset Moodyho přimět, aby uvěřil, že ho stále ještě miluju, třebaže se teď ve skutečnosti modlím za jeho smrt.

Zahájila jsem válečné tažení hned příští ráno. Po dlouhých týdnech jsem si upravila vlasy a trochu jsem se nalíčila. Vybrala

jsem si na sebe něco hezkého, modré bavlněné pákisfá ské šaty s dlouhými rukávy, dole plizované. Moody si změny ihned povšiml, a když jsem mu řekla, že bych si s ním ráda promluvila, souhlasil. Vyšli jsme ven, do soukromí zadního dvora, k bazénu.

„Není mi dobře,” začala jsem. „Hrozně jsem zeslábla. Už se nedokážu ani podepsat.” Jeho přikývnutí budilo dojem opravdové účasti. „Přestanu brát všechny ty prášky.”

Moody souhlasil. Jako osteopat se principiálně vyhýbal nadměrnému užívání léků. Řekl mi k tomu jen, že mi jimi chtěl pomoci překonat tu nejtěžší etapu. Ale už by snad opravdu bylo na čase s nimi přestat.

Povzbuzena jeho reakcí, řekla jsem: „A pak jsem se už taky vyrovnala s myšlenkou, že budeme žít tady, v Teheránu, a měli bychom si tu život trochu uspořádat. Chtěla bych se o náš další život tady taky sama postarat.”

Na Moodym bylo vidět, že je znovu ve střehu, ale já jsem se vrhla do útoku.

„Chci nám to tu nějak zařídit, jenže potřebuju i tvou pomoc. Sama to nedokážu, a v tomhle domě už vůbec ne.”

„Ale to budeš muset nějak zvládnout,” zvýšil trochu hlas. „Amme Bozorg je moje sestra. Mám vůči ní své povinnosti, musím ji respektovat.”

.Jenže já ji prostě nemůžu vystát,” vyhrkla jsem. Slzy se mi řinuly po tvářích, co další slovo, to jed. „Nenávidím ji. Je špinavá, hnusná. Kdykoli přijdu do kuchyně, někdo se tam krmí u plotny a polovina mu toho padá z úst zpátky do hrnce. Nalévají čaj do neumytých hrnků, jídlo je plné hmyzu a v rýži jsou červi a celý ten dům strašně páchne. Ty bys chtěl žít takhle?”

Třebaže jsem si to tak pečlivě naplánovala, udělala jsem přece jen zásadní chybu, že jsem ho podráždila. „Bydlet musíme tady,” zavrčel.

Roztrpčeně jsme se dohadovali skoro celé dopoledne. Pokoušela jsem se docílit, aby aspoň připustil, že dům Amme Bozorg je samá špína, ale Moody sestru tvrdošíjně hájil.

Když jsem posléze viděla, že můj plán selhává, s námahou jsem se ovládla a změnila jsem taktiku, sehrála jsem oddanou ženušku. Sáhla jsem po lemu šatů a utírala jsem si s ním slzy. „Prosím tě,” říkala jsem, „vždyť já chci, abys tu byl šťastný. Chci, nhy tu byla Mahtob šťastná. Tak mi v tom nějak pomoz. Jestli máme začít znovu a jestli to má v Teheránu za něco stát, musíš mě nějak dostat odsud, z tohohle baráku.”

Moody přešel k laskavějšímu tónu. Věděl, že mám pravdu, ovšem rozdílné potřeby své ženy a své sestry vyřešit neuměl. „Stejně nemáme, kam bychom teď šli,” řekl.

Jenže přesně na tento okamžik už jsem byla já připravená. „Zeptej se Rezy, jestli bychom nemohli bydlet zatím u nich.”

„Ale ty přece nemáš Rezu ráda.”

Jakpak by ne! Byl na mě nesmírně hodný, celou tu dobu, co jsme tady v Iránu. A Esí taky.”

„No, nevím,” řekl Moody. „Pochybuju, že by to klapalo.”

„Ale vždyť už nás několikrát zval,” připomněla jsem.

„To byl jen takový taraf. On to pozvání určitě nemyslel vážně.” Taraf je íránský zvyk vyslovovat v rozhovoru zdvořilé, leč zcela jalové nabídky.

„To je jedno,” řekla jsem, „vezmi ho prostě za slovo, za ten

jeho taraf.”

Dorážela jsem takhle na Moodyho po několik dní. Viděl, že se snažím zaujmout k rodině vlídnější postoj. Kromě toho se mi od chvíle, co jsem přestala brát ty Moodyho tabletky a co jsem si začala cvičit vůli na riskantní hru, která mě čekala, dosti vyčistila hlava. Posléze mi Moody sdělil, že ten večer k nám Rezá přijde, a dal mi souhlas, abych s ním o přestěhování sama promluvila.

„Ale to se ví, že můžete přijít,” řekl Rezá. „Dnes večer ale ne, to něco máme.” Taraf. „A co zítra?” nedala jsem se odbýt. „Samozřejmě. Půjčím si vůz a přijedeme pro vás.” Taraf. Moody mi dovolil vzít si s sebou z naší nevelké garderoby opravdu jen pár drobností. Třebaže mě Amme Bozorg nenáviděla, byla teď hluboce uražená, že chceme odejít. Tím, že jsme tam nechali převážnou většinu našich věcí, pokoušel se jí Moody dát najevo, že náš pobyt u Rezy a Esí nebude dlouhý. Ale celý den se snažil, aby se zamračenému sestřinu pohledu raději vyhnul.

Bylo deset hodin večer a Rezá stále ještě nedorazil, aby nás odvezl k nim domů, a takjsem naléhala na Moodyho, abych jim směla zavolat. Díval se mi přes rameno, když jsem vytáčela číslo. „Čekáme na vás,” řekla jsem Rezovi. „Proč jste nepřijeli?”

„Ale to víš, něco nám do toho přišlo,” říkal Rezá. „Stavíme s pro vás zítra.” Taraf.

„Ne, já do zítřka čekat nemohu. Můžete nás odvézt ještě

teď?”

Rezá konečně pochopil, že mu nezbude než slib splnit. „Do! ře, tak já jedu,” řekl.

Byla jsem připravena vyrazit hned v okamžiku, kdy vkročil do dveří, ale Rezá byl rozhodnut dát si na čas. Klidně se převlékl do domácího pížame, pil čaj, pak si dal ovoce a hlavně si dlouze povídal se svou matkou, Amme Bozorg. Samotný odchodový rituál, všechno to líbání a objímání a řečnění, mu zabral dobrou hodinu.

Bylo už dost po půlnoci, když jsme konečně vyjeli; po pár minutách jízdy na jih jsme dorazili k dvoupatrovému domu v postranní uličce, který vlastnil Rezá společně se svým bratrem Mamalem. Rezá a Esí bydleli se svou tříletou dcerkou Marjam a čtyřměsíčním chlapečkem Mehdím v přízemí. Mamal a jeho žena Nasríne a jejich syn Amír bydleli nahoře.

Když jsme dorazili, Esí uklízela dům, jako by hořelo, proto zřejmě také Rezá s odjezdem tak otálel. Nečekali, že bychom vůbec přišli, spoléhali prostě na taraf. Přesto nás Esí velice vřele přivítala.

Bylo už tak pozdě, že jsem šla rovnou do naší ložnice a oblékla jsem si noční košili. Peníze a adresářík jsem schovala pod matraci. Když jsem pak uložila Mahtob a když už usnula, nastal čas pro další fázi mého plánu.

Pozvala jsem Moodyho, aby šel dál, a zlehka jsem se dotkla jeho paže. ,Já tě tak miluju, žes nás sem odvezl,” řekla jsem.

Jemně mě objal, čekal nějaké povzbuzení. Bylo to už šest týdnů. Přitiskla jsem se k němu a nastavila jsem tvář, jako bych mu naznačovala, že mne může políbit.

A to bylo po nejbližších pár minut asi tak maximum, co jsem dokázala udělat, aniž bych se pozvracela; ale nějak se mi přece jen podařilo předstírat uspokojení. Já tě nenávidím! Nenávidím tě! Já ho tak strašně nenávidím! nepřestávala jsem si říkat během toho odporného aktu.

Ale když to bylo za námi, zašeptala jsem: Já tě mám tak ráda!” Taraf!

MOODY TOHO RÁNA VSTAL časně, aby se stačil osprchovat, a splnil tak islámský příkaz, že před modlitbou je třeba smýt poskvrnění sexem. Rámusivá sprcha dala současně vědět Rezovi a Esí i Mamalovi a Nasríne nahoře, že spolu s Moodym dobře vycházíme.

Mělo to samozřejmě daleko k pravdě. Milostný styk s Moodym byl asi jen jednou z mnoha nechutných věcí, které budu muset nějak přestát v boji za svou svobodu.

Onoho prvého rána u Rezy a Esí si Mahtob hrála s tříletou Marjam a s kupou jejích hraček, kterou jí poslali strýcové žijící v Anglii. Vzadu na dvorku měla Marjam dokonce i houpačku.

Dvorek představoval jakýsi ostrůvek soukromí v přelidněném a hlučném městě. Byl obehnán třímetrovou zdí a nebyla tam jen houpačka, ale rostl tam i cedr, granátovník a houfek růžových keříků. Po zdi se pnulo víno.

Dům stál uprostřed ponurého bloku stejných baráčků, jeden jako druhý, spojených štítovými stěnami. U každého byl dvorek, velikostí i tvarem stejný jako tenhle. A vzadu za dvorky se táhla další fronta zcela stejných řadových domků.

Esí byla v mnoha směrech mnohem lepší hospodyně než Amme Bozorg, ovšem to bylo jen značně relativní hodnocení. Třebaže strávila předchozí večer úklidem, byl domek podle amerických měřítek pořád ještě samá špína. Švábi s ním jen hýbali. Kdykoli jsme šli ven a chtěli jsme se obout, museli jsme z bot nejprve vyklepat hmyz. Nepořádek byl ještě zvýrazněn pachem moči, protože Esí nechávala Mahdího, ještě nemluvně, ležet na koberci bez plínky a ulevovat si, kdykoli se mu zazdálo. Stolici Esí vždycky rychle vynesla, ale moč prostě nasákla do perských koberců.

Snad Moodyho přiměl ten zápach třebaže by to nebyl připustil , že toho rána vzal Marjam, Mahtob a mě na procházku do blízkého parku, jen pár bloků od Rezová domu. Byl celý

nervózní, zpozorněl, když jsme vyšli před vchod na uzoui chodník táhnoucí se mezi řadou domů a vozovkou. Rozhli se kolem, jestli nás někdo nesleduje.

SNAŽILA JSEM SE HO nevnímat, prozkoumávala jsem zat všechny podrobnosti našeho nového okolí. Kam až js dohlédla, všude se znovu a znovu opakoval týž stereotyp d pásy řadových domků s plochými střechami a s pruhem dvoi ků na každé straně. Stovky, možná že tisíce lidí tu žily namaí kány do těchto několika městských bloků a plnily uzounké uličky neutuchajícím ruchem.

Byl konec září, slunný a jasný den už měl podzimní nádech Došli jsme do parku a zakoušeli jsme příjemnou úlevu po těch nekonečných frontách domků. Park zaujímal rozlohu asi tří bloků, byly to převážně travnaté plochy s krásnými květinovými zahrádkami a pečlivě ošetřovanými stromy. I pár dekorativních fontán tam bylo, jenže nebyly v provozu, protože elektřina stačila sotva tak pro domácnosti a plýtvat s ní na neužitečné vodotrysky si vláda nemohla dovolit.

Mahtob s Marjam si užívaly houpaček a skluzavky, ale za malou chvilku už Moody prohlásil, že se musíme vrátit domů. „A proč?” zeptala jsem se. „Tady je přece mnohem lip.” „Už musíme jít,” řekl jen stroze.

Dodržovala jsem plán, který jsem si vytyčila, takže jsem se mlčky podrobila. Chtčla jsem se co možná vyhnout jakémukoli napětí.

Dny míjely a já jsem si přece jen trochu zvykla na trvalý zápach v bytě i na rušné sousedství. Celý den se do otevřených oken draly hlasy podomních obchodníků.

jiikáltiAikálí!Aškálí!’ ječel sběrač odpadků, když přijížděl se svou vrzavou károu a brodil se špínou na ulici v botách s pleskavými utrženými podešvemi. Vybíhaly hospodyně a vynášely smetí na chodník. Někdy, poté co odpadky odvezl, se vrátil s koštětem vlastnoručně vyrobeným z chumáče dlouhatánské trávy uvázané na klacek. Smetal s ním alespoň část toho, co z hromad odpadu roztahaly po ulici kočky a krysy. Avšak namísto aby to páchnoucí svinstvo odvezl, nahrnul ho do příkopů, které, jak se zdálo, nečistil jaktěživ nikdo.

^JVamakí!” vykřikoval obchodník se solí a tlačil před sebou vozík a na něm kopec vlhké, slehlé soli. Na tento signál posbíi.ily ženy okoralé zbytky chleba a šly ho vyměnit za sůl. Chleba K ilničkář obratem prodává dál jako krmení pro dobytek.

„Sabzí!“vyvo\áva\ muž, který uličkou zvolna projížděl na picItupu naloženém špenátem, petrželí, bazalkou, koriandrem | všemožnou jinou zeleninou, která se právě sklízela.

Ovčák se ohlašoval uděšeným bekotem stáda deseti nebo dvanácti ovcí, jimž se jejich dombe bimba\y jako kravská vemena. Zvířata byla často značkována jasnou skvrnou fluorescentního spreje k označení, komu patří. Ovčák je zpravidla jen prodával.

Na kole tu občas projel otrhaný muž, který brousil nože. Esí mi říkala, že většina těchto lidí žije v zoufalé chudobě, pravděpodobně v bůhvíjak stlučených chatrčích.

Jejich ženské protějšky chodily od dveří ke dveřím a prosily o kousek jídla anebo nějaký rijál. Otrhaný čádor přitažený k hlavě tak, že jim ponechával volné jen jedno oko, žebronily 0 pomoc. Esí je vždycky vyslyšela, pokaždé pro ně našla něco, co mohla postrádat. Mamalova žena, Nasríne, naproti tomu dokázala odmítnout i tu nejzoufalejší prosbu.

Slévalo se to všechno v prapodivnou symfonii zatracenců, mužů i žen bojujících o holý život.

S Esí jsme si vytvořily docela hezký vztah, jak už to bývá, když dva lidi svedou dohromady tak zvláštní okolnosti. Měly jsme si každá alespoň s kým promluvit. Byla to úleva, pobývat v domácnosti, kde všichni hovořili anglicky. A Esí, na rozdíl od Amme Bozorg, docela vítala mou nabídku pomoci v domácnosti.

Její péče o dům za moc nestála, ale o to byla pečlivější kuchařka. Kdykoli jsem jí pomáhala s přípravou večeře, žasla jsem nad dokonale zorganizovanou chladničkou; v životě jsem se s ničím takovým nesetkala. Maso i zelenina byly očištěny, nakrájeny a připraveny k další úpravě, odděleně a úhledně roztříděny v plastikových nádobkách. Jídelníček měla naplánovaný na měsíc dopředu a vyvěšený v kuchyni. Byla to dobře vyvážená strava, připravovaná s ohledem na základní zdravotní zásady. Celé hodiny jsme společně strávily přebíráním rýže a vybíráním všech možných broučků, než jsme ji daly vařit.

Bylo to zvláštní, člověk se najednou dokázal nadchnout už jen tím, že si mohl odhmyzit jídlo! Dost dramaticky se mi za ty dva měsíce proměnila veškerá měřítka. Uvědomila jsem si, jak mě americký životní styl zhýčkával, jak jsem se zlobívala kvůli kdejaké malichernosti.Tady bylo všechno jinak. Pochopila jsem už, že nesmím tyhle detaily každodenní existence nechat narušovat zásadní cíle. Když jsou v rýži brouci, tak se prostě přebere. Když se mrně vykaká na perský koberec, tak se to vytře. A když se pan manžel rozhodne odejít z parku dřív, než by si člověk přál, tak sejde domů.

ZOHRE PŘIVEZLA AMME BOZORG na návštěvu. Dostali jsme od ní darem polštář, což Moodyho dosti vyvedlo z míry. Vysvětlil mi, že je tu zvykem hostovi něco darovat, až když už se loučí. Smysl byl jasný. Amme Bozorg vůbec nepovažovala naši návštěvu u Rezy a Esí za přechodnou. Byla uražená, že jsme opovrhli jejím pohostinstvím.

Nebyl čas probírat to podrobněji. Zohre odmítla i čaj, který jí Esí nabídla, a vysvětlovala: „Máme naspěch, vezu maminku do hamúmu.”

„Nejvyšší čas,” utrousil Moody. „Jsme tu osmý týden a tohle je poprvé, co sejde vykoupat.”

Večer Zohre volala. ,JDáí džún, přijeď sem hned, prosím tě,” říkala Moodymu, „maminka stůně.”

Rezá šel pěšky o několik bloků dál, ke své sestře Ferí, půjčil si od ní vůz a vrátil se pro Moodyho, který byl nesmírně hrdý na to, že ho zase jednou někdo volá k nemocnému.

Ale když se pak pozdě večer vrátil, byl samá stížnost na sestru. Vyčerpána útrapami lázně, vrátila se Ammě Bozorg domů a ihned ulehla; stěžovala si, že ji rozbolely všechny kosti. Přikázala Zohre, aby jí umíchala henu s vodou na kasičku proti bolestem, a tu si pak naplácala na čelo a na ruce.

Když Moody přijel, našel ji zabalenou v mnoha vrstvách oděvů a zabalenou do přikrývek, aby ze sebe všechny ty démony vypotila. Dal jí injekci proti bolestem.

„Nic jí nebylo,” bručel. „Dělá vědu z toho, že se byla vykoupat.”

R EZOVO CHOVÁNÍ vůči MNĚ bylo až překvapivě přátelské. Když jsem ho kdysi vyhodila od nás z domu, tenkrát v Corpus Christi, nadával mi, ještě když odcházel. Ale zdálo se, že na napětí mezi námi už zapomněl a že si zachoval přes svou podporu íránské revoluci na Ameriku celkem dobré vzpomínky.

Jednou večer se pokusil vnést do našeho života kousek Ameriky a vzal nás na pizzu. Mahtob i já už jsme se těšily, a také jsme měly hlad, ale ten nás přešel, když před nás tu jejich pizzu postavili. Byl to láváš, tenký a suchý chléb, který je v Iránu naprosto běžný. Na něj bylo napadáno pár lžiček rajčatového protlaku a kousky jehněčího. Sýr žádný. Chutnalo to hrozně, ale snědly jsme, co jsme mohly, a já jsem byla Rezovi upřímně vděčná už za to gesto samo.

I Moodyho synovec byl zjevně uspokojen svou vlastní velkomyslností a tím, jak zvládl kulturu západu. Po večeři mi navrhl něco, co jen podpořilo mé vlastní plány. „Byl bych rád, kdybys naučila Esí vařit americká jídla.”

Učit Esí, jak se připravuje steak anebo bramborová kaše, si vyžádá hojné výpravy za nákupy, za všelijakými málo běžnými přísadami. Ještě než Moody stačil něco namítnout, ochotně jsem kývla. V průběhu následujících dnů se Moody, který mne nechtěl spustit z očí, s námi musel tedy vydávat na dlouhé pouti po íránských tržištích. Zůstávala jsem ve střehu, vštěpovala jsem si do paměti topografii města. Naučila jsem se zastavovat „oranžové” taxíky místo dražších a řidčích taxíků s telefonem. Řidičem „oranžového” taxíku se může stát každý, kdo má vůz a chce si přivydělat pár rijálů pendlováním sem a tam po hlavních třídách s tuctem pasažérů uvnitř. „Oranžové” taxíky mají víceméně stálé trasy, podobně jako autobusy.

MOODYHO DOPROVOD NA TĚCHTO nákupech byl ovšem nepříjemný. Doufala jsem, že časem ve své bdělosti poleví a že nechá Esí se mnou chodit samotnou. Snad by mohl dovolit i mně, abych si vyšla s Mahtob ven sama. To by mi poskytlo příležitost spojit se znovu s velvyslanectvím a zjistit, jestli pro mne nemá Helena nějakou poštu, anebo jestli pro mne mezitím něco neudělalo naše ministerstvo zahraničí.

Moody byl od přírody dost líný. Věděla jsem, že pokud ho pozvolna přesvědčím, že si na život v Teheránu už zvykám, přijde mu časem zatěžko doprovázet mě na všechny tyhle „ženské” nákupy.

Jenže koncem druhého týdne našeho pobytu u Rezy a Esí jsem zjistila, že se mi nedostává času. Den za dnem se množily náznaky, že už jsme naše hostitele omrzeli. Marjam byla trochu sobecké dítě, nechtěla se o vlastnictví hraček s Mahtob dělit. Esí se i nadále snažila zachovat si svou pohostinnost, ale já jsem vypozorovala, že naše přítomnost v těch stísněných

prostorách už není příliš vítaná. I Rezá se snažil zachovat přá telský tón, ovšem když se vracel po dlouhé celodenní práci účet ního u exportní firmy Bábá Hádžího, viděla jsem mu na očích jak mu vadí Moodyho zahálka. Úlohy se vyměnily. V Americ žil Rezá na úkor Moodyho velkodušnosti. Ale tady se mu vůbe nelíbila představa, že by měl svého dáídžúna živit. Koneckonc’ bylo samo jejich pozvání jen taraf.

Moodymu vadila Rezová krátká paměť, ale než by se příliš spolehl na svou pozici v rodině, rozhodl se raději couvnout. „Tady už zůstávat nemůžeme,” řekl mi. „Přišli jsme sem jen na pár dní, jen aby sis odpočinula. Ale musíme zase zpátky. Sestry by se to dotklo, a to nejde.”

Propadla jsem panice. Prosila jsem Moodyho, aby mě nebral zpátky do toho vězení, do toho hrozného domu, ale Moody byl neoblomný I Mahtob ta zpráva zkrušila. Třebaže se s Marjam v jednom kuse hádaly, líbilo se jí tu mnohem víc. V umývárně jsme toho večera společně prosily Boha o pomoc.

A pomoc přišla. Nevím, jestli snad Moody, když viděl, jak jsme zdrcené, sám nějak s Mamalem a s Nasríne promluvil, ale když pak přišli oba manželé dolů, navrhli nám nové řešení. Byla jsem překvapená, že slyším Nasríne mluvit plynně anglicky tohle tajemství přede mnou až doteď střežila.

„Mamal je v práci celý den a já chodím odpoledne na univerzitu,” vysvětlovala. „Potřebovali bychom někoho, kdo by se nám postaral o dítě.”

Mahtob vypískla nadšením. Nasrínin roční chlapeček, Amír, byl bystré a inteligentní dítě a Mahtob si s ním strašně ráda hrávala. Co víc nosil plenky.

Ještě v Americe jsem nevrazila na Mamala víc než na Rezu; Nasríne mě popichovala po celou tu dobu, co jsme tu byli. Ale přesto byla možnost nastěhovat se do jejich bytu v prvém patře neskonale lákavější než návrat k Amme Bozorg a tahle jejich nabídka přitom nebyl žádný taraf. Potřebovali nás a chtěli, abychom u nich bydleli. Moody s přestěhováním souhlasil, znovu mě však varoval, že je to jen pro přechodnou dobu. Dřív anebo později se budeme muset vrátit do sestřina domu.

Měli jsme s sebou jen pár věcí, takže nebyl problém pobrat je a přestěhovat se hned. Když jsme si svůj majeteček nesli nahoru, našli jsme tam Nasríne, jak mává kadidelnicí plnou páchnoucích řeřavých černých semínek kolem hlavičky svého synka, aby ho ochránila před uhranutím, než usne. Pomyslela jsem si, že pohádka a sklenice teplého mléka by byly skoro lepší, ale držela jsem radši jazyk za zuby.

Mamal a Nasríne nám pohostinně nabídli svou vlastní ložnici, jelikož jim se spalo v jiné místnosti na zemi stejně tak dobře, jako kdyby leželi na manželských postelích. Okázale totiž pohrdali vším nábytkem. V jídelně stál velký stůl s tuctem židlí; obývací pokoj měli zařízený moderním nábytkem, čalouněným zeleným plyšem. Jenže oni všechny tyto zbytky šáhova západnického vlivu prostě ignorovali, dveře do těchto pokojů nechávali trvale zavřené a jedli a rozprávěli raději na zemi dole v hale, kde nebylo nic než perské koberce, telefon a barevný televizor z Německa víc nic.

Nasríne udržovala byt ve větší čistotě než Esí, ale zato jsem brzy přišla na to, že kuchařka je to hrozná, o nějaké hygieně, zásadách výživy anebo chuťové úpravě buď jaktěživa neslyšela, anebo o ně příliš nedbala. Kdykoli koupila kus skopového anebo když sejí dokonce podařilo sehnat kuře, zabalila nákup prostě do kusu novin drůbež i s peřím a vnitřnostmi a strčila ho do mrazáku. Týž kus masa se opakovaně rozmrazoval a znovu zmrazoval, třeba i čtyřikrát nebo pětkrát za sebou, dokud ho nespotřebovala celý. Měla doma nejzaneřáděnější rýži,jakou jsem kdy viděla, nebyli v ní jen černí broučci, ale také se hemžila bílými červy. Ani ji nenapadlo rýži před vařením propláchnout.

Péči o vaření jsem naštěstí brzy převzala já. Mamal sice trval na íránských jídlech, ale přinejmenším jsem měla jistotu, že co uvařím, je alespoň čisté.

Konečně jsem také měla čím naplnit své dny. Zatímco Nasríne byla na přednáškách, postarala jsem se o úklid: zametla jsem, utřela jsem prach, vydrbala jsem, co bylo třeba, vytřela jsem. Mamal byl jedním z ředitelů íránské farmaceutické společnosti, a jak jsem zjistila, měl tak i možnost obstarat různé nedostatkové zboží. Komoru měla Nasríne plnou všelijakých drogistických lahůdek, byly tam třeba gumové rukavice, tucet lahví tekutého šamponu a snad stovka krabic pracího prášku, který se v Iránu jinak takřka vůbec nedal sehnat.

Nasríne žasla, že stěny místností se dají mýt a že byly prapůvodně bílé, a ne šedivé. Náramně se jí to hodilo, že jí domácnost obstarává někdo, kdo bydlí přímo v domě, neboť jí to poskytovalo volný čas nejen na studium, ale také na další hodiny modliteb

a čtení koránu. Byla mnohem pobožnější než Esí a zůstávala celá zahalená v čádoru i v soukromí svého domova.

Prvých pár dnů si Mahtob vydržela hrát a Amírem, zatímco já jsem vařila a uklízela a Moody si krátil dlouhou chvíli zahálkou. V jistém smyslu nás to uspokojovalo. Moody už se ani nezmínil o tom, že bychom se měli odstěhovat zpátky k Amme Bozorg.

Íránci si dokáží komplikovat život kdejakým způsobem. Jednoho dne mne například Moody vzal s sebou, když šel koupit cukr, a tenhle prostý úkol se změnil v celodenní záležitost. Pokud jde o slazení čaje, lze Íránce v podstatě rozdělit na dvě skupiny. Amme Bozorg například vyznávala cukr sypký, kterého zpravidla plno roztrousila kolem sebe na podlahu. Mamal zase radši kostku cukru cucal, položil šiji za zuby na jazyk a čaj pil skrze ni.

Mamal dal Moodymu lístky na cukr, na které jsme si mohli odebrat několikaměsíční příděl v obou sortách. Obchodník nejprve naše lístky důkladně přezkoumal. Pak šel a z hromady krystalového cukru na zemi, jakoby přímo nachystané pro hmyzí návštěvníky, nám sběračkou dvě kila nabral. A pak vzal kladivo a z dalšího obrovského cukrového balvanu urazil pořádný odštěpek.

Doma jsem z tohoto valounu musela nadělat „kostky”, což znamenalo rozbít ho nejprve na menší kousky a ty pak štípat na kostičky jakýmisi klíšťkami.od kterých jsem měla za chvíli obě ruce plné puchýřů.

Takovýmito a podobnými pracemi byly vyplněny pusté dny října 1984, ale zato jsem pozorovala jistý pokrok. Moody krůček za krůčkem ustupoval od původního tvrdého dozoru. Byl si vědom, že íránská jídla vařím lip než jakákoli Iránka, a že proto musím denně vycházet za nákupy na místních tržištích, abych sehnala co nejčerstvější maso, ovoce, zeleninu a pečivo. Ráno jsem vždycky pořádně zabalila Mahtob i Amíra do podzimního chladu a vydávali jsme se na pouť po různých obchůdcích.

Našla jsem krám, něco mezi pizzerií z prodejnou hamburgerů, kde mi vzhledem k tomu, že jsem Američanka s ochotou přenechali dvě kila dosti vzácného íránského sýra připomínajícího poněkud mozzarellu. Podařilo se mi z ní udělat dosti zdařilou imitaci americké pizzy. Majitel prodejny, Po/ Pizza Shop, mi řekl, že mi tenhle sýr prodá kdykoli ale jenom mně. Bylo to poprvé, co mi tu má národnost byla nějak ku prospěchu.

Na prvých z těchto výprav mě Moody doprovázel a nespustil ze mne oči, ale s potěšením jsem si povšimla náznaků, že ho tento dohled pomalu přestává bavit.

Jednou dovolil, aby mě Nasríne s sebou vzala nakoupit vlnu, protože jsem potřebovala Mahtob uplést svetr. Prochodily jsme celé dopoledne za pletacími jehlicemi, ale marně. „To bys musela mít velké štěstí, abys je sehnala,” řekla mi Nasríne. „Půjč si zatím moje.”

Nenápadně jsem Moodyho vedla k tomu, aby uznal, že s těmihle ženskými starostmi a pochůzkami nemá zapotřebí se zatěžovat. Jako z udělání mi vždycky došlo něco v kuchyni, právě když jsem vařila večeři. „Potřebovala bych si teď skočit pro pár fazolí,” říkala jsem pokaždé. Nebo pro sýr, nebo pro chléb, anebo třeba pro kečup, který mají Íránci nesmírně rádi.

Pár dní už byl Moody z neznámých důvodů mrzutější a nepříjemnější než obvykle, avšak přesto zřejmě dospěl k názoru, že mě má dostatečně v hrsti. Jednou ráno, zjevně zabrán do svých vlastních starostí, si postěžoval, že na nějakou cestu na trh se mnou teď nemá čas. „To můžeš zařídit sama,” řekl mi. Tím ovšem vyvstala další otázka. Moody nechtěl, abych u sebe trvale měla jakékoli peníze, protože peníze znamenaly alespoň částečnou svobodu (o mém soukromém pokladu se stále ještě nedověděl). Nařídil mi: Jdi nejdřív přesně zjistit, co to bude stát. Potom se vrať, já ti dám peníze na nákup a můžeš si pak pro ty věci zajít.”

Nebyl to pro mne jednoduchý úkol, ale byla jsem rozhodnuta zvládnout ho. Všechno se tu prodávalo na kilogramy, a pro mne byla metrická soustava zrovna tak nesrozumitelná jako perština. Nejdřív jsem si s sebou brala papír a tužku a příručí mi musel cenu napsat. Postupně jsem se naučila znát perské číslovky.

Tenhle nemotorný systém se ukázal být prospěšný pro mé záměry, protože jsem se mohla za jedním nákupem od Moodyho vzdálit dokonce dvakrát, třebaže jen krátce.

Na těchto prvých cestách po krámech bez Moodyho jsem přesně plnila jeho instrukce, nechtěla jsem ho podráždit ani vzbudit nějaké podezření. Bála jsem se také, že by mě mohl špehovat, kontrolovat, jaké mám vlastně záměry. Pak, když už se tento způsob zaběhl, začala jsem svou nepřítomnost postupně vždycky trochu prodlužovat a postěžovala jsem si pokaždé na návaly v obchodech a na špatnou obsluhu. V tak lidnatém

městě,jako jeTeherán, to byly dost věrohodné výmluvy. Konečně, asi tak při čtvrté anebo páté samostatné cestě za nákupy, jsem se rozhodla riskovat a zatelefonovat na švýcarskou ambasádu. Zastrčila jsem si do šatů pár rijálů a s Mahtob a Amírem na krku jsem se rychle vydala ulicemi hledat telefonní automat, v naději, že snad zvládnu jeho obsluhu.

Nalezla jsem telefon poměrně rychle, ale pak jsem si samozřejmě uvědomila, že mi mé bankovky nejsou nic platné. Automat bral pouze dózárí, dvourijálovou minci, která má hodnotu asi jednoho centu a je poměrně vzácná. Vrazila jsem postupně do několika obchodů, bankovku v ruce, a drmolila jsem: „Dózárí”. Jenže prodavači měli napilno, anebo si mě ani nevšimli, až jsem konečně dospěla k obchodu s pánskými oděvy.

„Dózárí?“zeptala jsem se.

Vyšší černovlasý muž za pultem se na mě chvíli díval a pak se zeptal: „You speak English?”

„Ano. Já bych potřebovala drobné na telefon. Můžu poprosit?” „Můžete si zavolat ode mne,” řekl.

Jmenoval se Hámed a hrdě mi sdělil, že byl několikrát v Americe. Zatímco Hámed obsluhoval zákazníky, podařilo se mi dovolat na ambasádu a sehnat Helenu.

„Takže jste dostala naši zprávu,” řekla radostně.

.Jakou zprávu?”

„Řekl vám manžel, že máte zavolat?” „Ne.”

„Ach tak,” zareagovala Helena překvapeně. „No, sháněli jsme vás totiž. Vaši rodiče se obrátili na vaše ministerstvo zahraničí a oni nás požádali, abychom ověřili vaši adresu a zjistili, jsteli vy a vaše dcerka v pořádku. Volala jsem několikrát vaší švagrové, ale ona mi řekla, že jste odjela ke Kaspickému moři.”

„V životě jsem u Kaspického moře nebyla,” odpověděla jsem a řekla jsem to se stejnou chybou jako Helena, bez určitého členu, což je charakteristické pro anglicky hovořící Evropany a Asiaty.

„Tedy. vaše švagrová řekla, že neví, kdy se vrátíte, takže jsem jí vysvětlila, že bych s vámi potřebovala okamžitě mluvit.” Helena vysvětlovala, že jedna z mála věcí, kterou íránská vláda Odboru ochrany amerických zájmů na švýcarském velvyslanectví dovoluje, je přimět mého muže, aby mé rodině podal zprávu, kde bydlíme, a aby je trvale informoval o tom, jak se nám daří. Helena také říkala, že Moodymu poslali už dva doporučené dopisy, kterými ho důrazně požádali, aby nás přivedl na velvyslanectví. První dopis že ignoroval, ale že právě dnes ráno se na druhý ozval telefonicky. „Moc ochoty neprojevil,” řekla Helena.

Dostala jsem strach. Teď už tedy Moody ví o tom, že rodiče použili oficiální cesty a že dělají, co mohou, aby mi pomohli. Nebyla to snad příčina jeho špatné nálady v posledních pár dnech?

Netroufla jsem si už odkládat návrat domů příliš dlouho a musela jsem ještě dojít pro chléb. Ale když jsem zavěsila, Hámed se mnou chtěl ještě mluvit, aspoň pár minut.

„Máte nějaký problém?” zeptal se.

Až dosud jsem se nesvěřila se svými trampotami nikomu mimo velvyslanectví. Mé kontakty s Íránci se omezily na členy rodiny; jedinou příležitost posoudit osobní postoje Íránců vůči Američanům mi poskytly jejich reakce vůči mně, projevovalo se v nich jen nepřátelství a opovržení. Jsou všichni Íránci stejní? Ten majitel Pol Pizza Shopu takový zřejmě nebyl. Ale do jaké míry mohu věřit Íránci, kterého neznám?

Nakonec jsem přemohla strach, protože jsem věděla, že dříve nebo později si budu muset stejně najít někoho mimo rodinu, kdo mi bude moci poskytnout pomoc, a celou historii jsem v krátkosti tomuto cizímu člověku vypověděla.

„Kdykoli pro vás něco budu moci udělat, rád vám pomůžu,” sliboval Hámed. „Všichni Íránci nejsou jako váš manžel. Když si budete potřebovat zatelefonovat, přijďte sem.” A pak ještě dodal: ,Já se zkusím trochu poptat sám. Mám nějaké přátele na pasovém úřadě.”

Děkovala jsem Bohu za Hámeda a rozběhla jsem se s Mahtob i s malým Amírem k nánímu, pekaři. Potřebovala jsem koupit láváš k večeři; to byla totiž i záminka, pod kterou jsem si odběhla. Jako obvykle jsme se museli postavit do zvolna se posunující fronty, a zatím jsme sledovali čtyřčlennou partu pekařů při díle. Celý proces začínal vzadu v místnosti, kde stála velká díže z nerezavějící oceli, asi metr dvacet vysoká a skoro dva metry v průměru, plná těsta.

Rytmickým pohybem, celý zpocený od žáru otevřené pece na opačném konci místnosti, nabíral prvý z pekařů levou rukou těsto hrst po hrsti, každou dávku pleskl na váhu a ostrým nožem z ní odkrajoval, až měla zhruba správnou míru. Pak porce házel na betonovou podlahu, kde se na zemi posypané moukou činili dva další bosí pekaři.

Prvý z nich, vsedě na zkřížených nohou a za pohupování sem a tam, do rytmu zpaměti odříkávaných veršů z koránu, sebral těsto ze země, obalil je párkrát v mouce a uhnětl z něho kouli. Poté ji hodil zpátky na zem, kde se dokutálela do víceméně pravidelné řádky ostatních bochánků.

Třetí pekař si z řady jedno těsto vybral a hodil si ho na malý dřevěný pultík. Dlouhým tenkým kolíkem z něho vyválel placku, kterou si pak několikrát nadhodil do vzduchu a pokaždé ji znovu chytil na konec válečku. Rychlým pohybem nakonec těsto připlácí na vydutou formu s držadly obalenými hadry, kterou držel čtvrtý dělník z party.

Ten stál v jámě zahloubené do betonové podlahy. Byla mu vidět jen hlava, ramena a paže. Podlaha kolem předprsně jámy byla vyložena hadry, aby byl trochu chráněn před žárem sálajícím ze sousedící otevřené pece. Stejně plavným pohybem, jakým těsto do pece sázel, vyklápěl z formy i propečené hotové laváše.

Museli jsme na ten náš láváš tentokrát čekat kromobyčejně dlouho a já už jsem dostávala strach, jak na to Moody zareaguje.

Když na nás konečně přišla řada, položila jsem peníze na pultík a sebrala jsem čerstvý láváš ze země a nezabalený jsem ho nesla domů.

Po cestě, ve spěchu, jsem ještě Mahtob vysvětlovala, že o Hámedovi a o telefonu nesmí tatínkovi nic říct. Ale byla to zbytečná starost. Má pětiletá holčička už dokázala sama rozpoznávat, kde má přátele a kde nepřátele.

Moody už měl nějaké podezření, když mi ten jednoduchý nákup trval tak dlouho. Nějak jsem se z toho vylhala, řekla jsem mu, že jsme si odstáli frontu u jednoho pekařství a pak jsme zjistili, že jim chleba došel. A že jsme tedy museli jít jinam.

Ať už to byly pochyby o mém vysvětlení, anebo ho znepokojily ty dopisy z ambasády, v příštích několika dnech ke mně Moody zaujal nasupený a neskrývaně nepřátelský postoj.

Další zhoršení způsobil dopis, který mi napsala ve značném rozrušení moje maminka. Až do této chvíle mi Moody všechny dopisy od mé znepokojené rodiny a od přátel prostě zatajil a zabavil. Ale tentokrát mi z bůhvíjakých příčin přinesl neotevřenou obálku s adresou napsanou maminčiným písmem. Bylo to poprvé od chvíle, co jsme přiletěli do Iránu, kdy jsem opět spatřila její rukopis. Moody si sedl na zem vedle mne a díval se mi přes rameno, když jsem ho začala číst. Stálo v něm:

Milá Betty a Mahtob,

máme o vás nesmírný strach. Ještě než jste odletěly, měla jsem zlý sen, že to dopadne právě takhle, že vás tam odveze a nepustí Vás zpátky. Neříkala jsem Ti o tom, protože jsem se do toho nechtěla plést.

Ale teď se mi zdála zas taková věc, že Mahtob přišla při výbuchu bomby o nožičku. Jestli sejí anebo Tobě něco stane, bude to jeho vina. Všechno zavinil on.

Moody mi dopis vytrhl z ruky. „To jsou samé kecy!” rozeřval se na mě. „Zádně dopisy od nich ti už nedovolím číst a telefonovat si s nimi taky nebudeš.”

Po několik dalších dnů mě doprovázel na každý nákup, celá jsem se roztřásla, když jsme měli projít kolem Hámedova obchodu.

Až DO TÉTO CHVÍLE se zdálo, jako by byl Moody už docela zapomněl, že také existuje nějaký svět mimo Irán, ovšem teď na něho začínaly i přes půlku zeměkoule doléhat důsledky jeho nezodpovědnosti.

Ještě než jsme odletěli z Ameriky, zachvátila Moodyho přímo orgie nákupů. Aniž jsem o tom tehdy věděla, utratil přes čtyři tisíce dolarů, placených kreditní kartou, za luxusní dárky pro své příbuzné. Měli jsme na domek v Detroitu uzavřenu nájemní smlouvu, jenomže teď nebyl doma nikdo, kdo by majiteli oněch šest set dolarů měsíčně platil. Nebyly zaplaceny ani další běžné poplatky spojené s bytem. Dlužni jsme už teď byli i daně.

Měli jsme přesto ještě jistý majetek, nashromážděný v letech Moodyho výnosné praxe. Moody tajně vyzvedl z našeho účtu v bance velké sumy v hotovosti, ještě než jsme odletěli do Íránu, ale všeho majetku se tehdy zbavovat nechtěl, protože by mne to varovalo před jeho plány. Náš dům byl dobře zařízen

hodnotným nábytkem a měli jsme dva vozy. Patřil nám také nájemní byt v Corpus Christi. V těchto aktivech jsme měli vázány desítky tisíc dolarů a Moody byl rozhodnut převést všechny tyto fondy do Iránu.

Netušil ovšem, že už jsem včas odeslala na naše ministerstvo zahraničí prohlášení ve zcela opačném smyslu, a nehodlal vůbec dostát svým závazkům v USA. Zejména nechtěl připustit, aby třeba jediný cent z jeho peněz dostala americká státní pokladna. „Nezaplatím Američanům už ani centík daní,” prohlašoval. „S nimi já už jsem skoncoval. Ze mě žádné peníze nevypáčí.”

Byl si nicméně vědom, že pokud nebudou uhrazeny nevypo i řádané účty, věřitelé nás posléze zažalují a dostanou své peníze zpátky i s úroky z prodlení a s penalizací. S každým uplývajícím 1 dnem se náš majetek dále zmenšoval.

„Tvoji rodiče by měli tamto všechno prodat a peníze nám | poslat,” hartusil na mě Moody, jako bych za tenhle finanční I krach mohla já a jako by moji rodiče za něj spoluodpovídali.

Moody sám nedokázal podniknout vůbec nic to bylo pro něj ostatně typické as každým dalším dnem se náš návrat do Ame j riky stával neproveditelnější. Zpackal si život a zpackal tím I i naše životy natolik, že už se s tím prakticky nedalo nic dělat. 1 I kdyby se teď byl nakrásně do USA vrátil, sesypali by se na 1 něj věřitelé a jak jistě věděl já bych se s ním ihned rozvedla.

A tady v Iránu mu zatím nebyl nic platný jeho diplom. Tla ‘ ky ze všech stran tak přesáhly jeho schopnost čelit jim, a proto se choval vůči svému okolí stále podrážděněji. Mahtob a já jsme se mu odcizovaly čím dál tím víc, vyhýbaly jsme se, pokud to bylo možné, sebemenšímu kontaktu s ním. V jeho rozjitřených očích jsem vytušila hlubiny plné nebezpečí.

VEDLE U SOUSEDŮ ZAČALA SKUPINA dělníků opravovat vodovod. Dva dny nám netekla ani kapka vody. Vršilo se neumyté nádobí. Co bylo horšího, nebylo kde řádně omýt ani potraviny. Mamal mě slyšel, když jsem si na to postěžovala, a slíbil, Že nás příští den vezme na večeři do restaurantu. V Moodyho rodině se takřka nikdy nechodilo jíst někam do podniku, takže jsme očekávali, že to bude něco zcela mimořádného. Místo přípravy večeře jsme se tedy s Mahtob ono následující odpoledne snažily, abychom vypadaly co nejlíp, pokud nám to jen okolnosti dovolovaly.

Bylyjsme už nachystány, když se Mamal vrátil z práce,jenomže on jen mrzutě a unaveně zabručel: „Ne, nikam se nepůjde.” Zase tedy taraf.

Byly jsme s Mahtob obě zklamány; takových světlých bodů, na které bychom se mohly těšit, bylo v našem životě skutečně pramálo. „Pojď, vezmeme si taxíka a zajdeme si někam sami,” navrhla jsem Moodymu, když jsme spolu s ním a s Mahtob seděli dole v hale.

„Ne, nikam nepojedeme,” odpověděl.

„Prosím?”

„Ne! Bydlíme v jejich domě. Nepůjdeme přece někam bez nich. Když se jim nechce jít, tak něco uvař!”

Přepadl mě takový nával zklamání, že mě opustila veškerá obezřetnost. Zapomněla jsem na bezmoc, v jaké se nacházím, a dala jsem průchod alespoň části nashromážděného hněvu. „Včera jsme se domluvili, že se dnes půjde někam na večeři. A teď se najednou Mamalovi nechce.”

Mamal byl pro mě hlavním původcem všeho mého neštěstí. On to byl, kdo nás jako prvý zval, abychom přijeli do Iránu na návštěvu. Měla jsem ho před očima, jak se tehdy v Detroitu uculoval, když mě ujišťoval, že by jeho rodina nikdy nesvolila k tomu, aby mě v Íránu zdržoval proti mé vůli.

Vstala jsem. Podívala jsem se dolů na Moodyho a vyhrkla jsem: „Lhář je to. Obyčejný sprostý lhář.”

Moody vyskočil, obličej zkřiven ďábelským vztekem. „Ty budeš o Mamalovi říkat, že je to lhář?” zařval na mě.

„Ano! Já říkám, že je to lhář,” křičela jsem. „A ty jsi druhý takový lhář. Oba dva vždycky něco napovídáte “

Můj výlev byl utnut, když mne Moody zasáhl zaťatou pěstí plnou silou zprava do hlavy. Zapotácela jsem se, tak omráčena, že jsem zprvu ani necítila bolest. Viděla jsem, že Mamal a Nasríne vešli do místnosti zjistit, co se to děje, vnímala jsem Mahtobin vyděšený nářek a Moodyho zlostné nadávky. Hala se se mnou zatočila.

Vrávorala jsem do bezpečí naší ložničky, doufala jsem, že se tam budu moci zamknout, než Moodyho přejde ten záchvat zuřivosti. Mahtob šla s hlasitým pláčem za mnou.

Dorazila jsem do pokojíku s Mahtob v patách, ale Moody se hnal za ní. Mahtob se pokusila mezi nás vměstnat, Moody ji však hrubě srazil stranou. Dopadla tělíčkem až na stěnu a vykřikla bolestí. Když jsem se k ní obracela, Moody mě dalším úderem povalil na postel.

„Pomoc!” křičela jsem. „Mamale, pojď mi pomoct!”

Moody mě levičkou popadl za vlasy. Volnou rukou mě začal pěstí mlátit znovu a znovu ze strany do hlavy.

Snažila jsem se mu vytrhnout, ale na jeho sílu jsem nestačila. Bil mě teď plochou rukou přes tváře. ,Já tě asi zabiju,” soptil.

Kopla jsem ho, zčásti jsem se vyprostila z jeho sevření a pokusila jsem se odplazit, ale Moody mě kopl tak surově do zad, že mi ze zasaženého místa okamžitě vystřelila bolest vzhůru i dolů po páteři.

Mahtob vzlykala někde v koutku, já jsem mu byla vydána na milost a nemilost, a tak mě začal bít metodičtěji, opětovně mě tloukl do paže, škubal mé za vlasy, fackoval a celou tu dobu mi nepřestal nadávat. A znovu a znovu křičel: ,Já tě zabiju! Já tě zabiju!”

„Pomoc!” volala jsem několikrát za sebou. „Pojďte mi, prosím vás, někdo pomoct!”

Ale ani Mamal, ani Nasríne se nepokusili nějak zasáhnout. A stejně tak Rezá a Esí, kteří bezpochyby museli všechno slyšet.

Kolik minut uplynulo, zatímco mne nepřestával tlouci, nevím. Cekala jsem, až upadnu do bezvědomí, na smrt, kterou mi vyhrožoval.

Postupně začaly rány slábnout. Ustal, aby nabral dech, ale stále mě ještě pevně přidržoval na posteli. Někde v koutě hystericky povzlykávala Mahtob.

„Dáí diún,” ozvalo se tlumeně od dveří. „Dáí džún.” Byl to Mamal. Konečně.

Moody natočil hlavu, jako by zaslechl tichý hlas rozumu. „Daídžún” opakoval Mamal. Jemně ode mne Moodyho odtáhl a vedl ho ven, do haly.

Mahtob se rozběhla ke mně a zabořila mi hlavu do klína. Společně jsme zakoušely to utrpení, nejenom rány a kopance, ale hlodavou bolest kdesi hluboko uvnitř. Plakaly jsme, zalykaly jsme se stále ještě bez dechu, ale žádná z nás nedokázala po dlouhé minuty promluvit slova.

Tělo jsem měla jednu velkou modřinu. Od Moodyho pěstí mi naskočily na hlavě dvě tak veliké podlitiny, že jsem měla strach z dalších a horších následků. Bolely mě paže a záda.

Nohu jsem měla jako přeraženou, byla jsem si jistá, že na ni budu kulhat celé dny. Neuměla jsem si ani představit, jak asi vypadám v obličeji.

Po pár minutách vešla do pokoje po špičkách Nasríne, obraz pokorné íránské ženy, levou rukou si přidržovala na hlavě čádor. Mahtob i já jsme ještě stále plakaly. Nasríne se posadila ke mně na postel a objala mě kolem ramen. „Nic si z toho nedělej,” řekla. „Už je to v pořádku.”

„V pořádku?” řekla jsem nevěřícně. „To je v pořádku, když mě takhle ztluče? A je to v pořádku, když říká, že mě jednou zabije?”

„On tě nezabije,” řekla Nasríne.

Jenže on říká, že ano. Proč jste mi nepomohli? Proč jste něco nepodnikli?”

Nasríne se pokoušela utěšit mne, jak nejlíp uměla, chtěla mi pomoci naučit se hrát hru podle pravidel téhle přízračné země.

„My se do toho přece plést nemůžeme,” vysvětlovala. „Nemůžeme se postavit proti dáí džúnovi.”

Mahtob hltala všechno, co Nasríne říkala, a když jsem spatřila její uplakané oči, snažící se pochopit to, projel mi znovu mráz rozbolavělou páteří při novém a strašném pomyšlení. A co když mě Moody opravdu zabije? Co pak bude s Mahtob? Zabije ji taky? Anebo je ještě tak mlaďounká a poddajná, že než vyroste, přijme tohle šílenství jako životní normu? Bude z ní žena, jako je Nasríne nebo Esí? Bude zahalovat svůj půvab, svého ducha, svou duši pod čádor} Ožení ji pak Moody s nějakým tím bratrancem, který ji bude bít a udělají dítě s prázdným pohledem a se zmrzačenými údy?

„Proti dáí džúnovi se postavit nemůžeme,” opakovala Nasríne, „ale to je v pořádku. Takoví jsou všichni mužští.” „Ne,” odsekla jsem ostře. „Všichni muži takoví nejsou.” „Ale jsou,” ujišťovala mě s vážností. „Mamal se mnou jedná zrovna tak. Rezá dělá Esí totéž. Všichni mužští jsou takoví.” Bože můj, říkala jsem si. Co bude dál?

RADU DNÍ JSEM KULHALA, sotva jsem se vlekla, netroufala jsen si dojít ani na trh a zpátky. Nechtěla jsem se ostatně v tomto stavu ukazovat. I kdyžjsem měla většinu obličeje zahalenu do rúsarí, bylo na mně přesto vidět tolik modřin, že jsem se styděla vyjít ven.

Mahtob se od otce odtahovala čím dál víc. Každý večer před spaním se rozplakala a vzlykala, dokud neusnula.

V napětí míjel den za dnem, Moody nasupený a pánovitý Mahtob a já ve strachu; bezvýchodnost našeho bezmocného postavení na nás doléhala víc než kdy předtím. Krutý výprask jen podtrhoval rizika, jež nás mohla v budoucnosti potkat; má zranění byla dokladem, že Moody je skutečně psychopat, který by mě klidně dokázal zabít a který by dokázal zabít nás obě , pokud něco znovu roznítí jeho zuřivost. Jestli budu chtít dál uskutečňovat svůj zatím málo konkrétní plán na získání svobody, může to přímo ohrozit i naše osobní bezpečí. Naše životy nyní závisely na Moodyho rozmarech.

Ovšem kdykoli jsem se teď musela Moodym nějak zabývat, hovořit s ním, sledovat ho očima, ba i jen uvažovat o něm, ono rozhodnutí se ve mně jen upevňovalo. Znala jsem jeho osobnost až příliš dobře. Celé roky jsem vlastně vnímala, jak se nad ním zvolna snáší stín duševní poruchy. Bránila jsem se teď luxusu nějakých reminiscencí, neboť bych jimi byla jen navozovala marnou sebelítost, avšak všechno to, co bylo, se mi přesto nepřestávalo vybavovat před očima. Skoda že jsem nezareagovala na tyto obavy dřív, než jsme nastoupili let do Teheránu. Kdykoli jsem na to pomyslela a bylo to dost často , cítila jsem se ještě víc v pasti.

Mohla bych vyjmenovat všechny možné důvody, proč jsme se vlastně do Iránu vydali, finanční, právní, citové, ba i medicínské. Ale ty všechny se nakonec sčítaly v jeden jediný. Přivezla jsem do Íránu Mahtob v posledním zoufalém pokusu zajistit jí svobodu, ovšem jeho paradoxní výsledek byl teď až příliš zřejmý.

Dokázala bych se smířit s životem v Íránu, abych uchránila před nebezpečím alespoň Mahtob? Sotva. Pramálo mi už teď záleželo na tom, jestli třeba nadejdou dny, kdy Moody bude náhodou jednou zase laskavý a zdvořilý. Bylo mi jasné, že jeho skrytá duševní porucha si za čas nevyhnutelně prorazí cestu na povrch. Mámli dcerce zachránit alespoň holý život, buduji muset jistému riziku vystavit, a to i přesto, že jsme právě zakusily, co to může obnášet.

Moody měl daleko k tomu, aby si mě oním záchvatem zuřivosti nějak podrobil, naopak, jen mě dokázal v mém rozhodnutí definitivně utvrdit. Své banální a bezvýznamné denní povinnosti jsem plnila dál, ale jinak platily veškeré mé myšlenky a činyjednomujedinému cíli.

Mé odhodlání posílila i Mahtob.

Když jsme osaměly v koupelně, potichounku se rozplakala a prosila mě, abych ji odvezla pryč od tatínka, zpátky do Ameriky. ,Já vím, jak bychom se dostaly do Ameriky,” řekla při jedné takové příležitosti. ,Až tatínek usne, tak se vyplížíme ven, pojedeme na letiště a tam si sedneme do letadla.”

Pro pětiletého mrňouska může být někdy život tak strašně jednoduchý. A složitý zároveň.

Víc a víc jsme se teď modlily. Třebaže jsem už pár let do kostela příliš nechodila, zachovala jsem si hlubokou víru v Boha. Nedokázala jsem sice pochopit, proč na nás vložil toto břemeno, ale věděla jsem, že bez Jeho pomoci je nikdo z našich ramen nesejme.

Jistou naději pro mne znamenal Hámed, majitel obchodu s pánskou konfekcí. Kdyžjsem se tam poprvé od té hrozné scény zastavila, zeptal se mě: „Co se vám to stalo?”

Vysvětlilajsem mu to.

„To je ale určitě nějaká duševní porucha.” Mluvil pomalu, rozvážně. „Kde vlastně bydlíte? Mohl bych tam někoho poslat, aby se o něj nějak postaral.”

Stálo by to za úvahu, jenomže pak jsem si uvědomila, jak by Moodyho iritovalo, kdyby zjistil, že mám někde tajné spojence.

Kdyžjsem se z následků bití trochu zotavila a mohla jsem se odvážit vyjít ven častěji, zastavovala jsem se u Hámeda v obchodě při každé příležitosti, abych zavolala Heleně na ambasádu a abych s tímto novým přítelem probrala své těžkosti.

Hámed býval důstojníkem v šáhově armádě, žil tu teď v skrytu a na zapřenou. „Lidé tady v Iránu revoluci samozřejmě chtěli,” připouštěl vyrovnaným hlasem. „Jenomže tohle,” ukázal rukou na zástupy podmračených Íránců pospíchajících kamsi ulicemi té ájatolláhovy Islámské republiky „tohle není přesně to, co jsme si přáli.”

Hámed se rovněž pokoušel najít nějakou cestu, jak se dostat i s rodinou pryč z Iránu. Musel předtím ovšem ještě vyřešit řadu dílčích povinností a úkolů. Bylo třeba prodat obchod, vypořádat finanční závazky a prověřit všechno, na čem záviselo jeho bezpečí, avšak byl rozhodnut odejít dříve, než se stane obětí své minulosti.

„Mám v USA spoustu vlivných přátel,” svěřil se mi. „Dělají pro mne, co mohou.”

Řekla jsem mu, že má rodina a moji přátelé pro mne rovněž dělají všechno, co dokáží. Ale oficiální cestou se toho zjevně nedalo příliš mnoho dosáhnout.

To, že jsem mohla používat Hámedova telefonu, mě velice vzpružovalo. A třebaže informace, které jsem z velvyslanectví takto získávala anebo i nedostávala , byly deprimující, byla to přece jen jediná forma styku s domovem. Hámedovo přátelství mi pomohlo ještě v jednom směru. Bylo to poprvé, co jsem viděla, že existuje řada Íránců dosud oceňujících životní styl běžný na Západě a je jim oficiální pohrdavý postoj jejich vlády vůči Spojeným státům značně proti mysli.

JAK UBÍHAL ČAS, uvědomovala jsem si stále víc, že se tu Moody zdaleka nestal všemocnou osobností, jak si ve své fantazii zprvu představoval. Nijak zatím nepokročil ve svém úsilí o získání oprávnění k výkonu lékařské praxe v Íránu. Absolutorium z americké univerzity sice mělo značnou prestiž, ovšem v úřadovnách ájatolláhovy vlády se setkával spíše s jistou podezřívavostí.

Neocitl se ani na vrcholu onoho spletitého žebříčku rodinné hierarchie. Vůči jejím starším příslušníkům byl v právě tak podřízeném postavení, jako byli mladší členové rodiny vůči němu. Nemohl se nijak vyhnout rodinným povinnostem, a to nyní začalo působit v můj prospěch. Jeho příbuzní se už začínali po mně a po Mahtob shánět. Během prvých dvou týdnů našeho pobytu nám je snad do jednoho všechny předvedl. Teď si někteří z nich přáli poznat nás blíž a Moodymu začínalo být jasné, že navěky nás schovávat doma nemůže.

Ač nerad, přijal Moody pozvání na večeři k áká (panu) Hakímovi,jemuž byl povinován obzvláštní úctou. Byli to první bratranci a sdíleli po předcích rovněž krajně komplikovaný rodokmen. Tak například syn sestry áká Hakíma byl manželem Esíiny sestry a dcera jeho sestry se provdala za Esíina bratra. Zijá Hakím, s nímž jsme se potkali hned na letišti, byl také nějaký synovec áká Hakíma snad druhého, třetího nebo čtvrtého stupně. A chánume (paní) Hakím,jeho manželka, byla rovněž Moodyho sestřenicí. Vztahy byly donekonečna zřetězeny.

Všechny tyto vztahy si žádaly náležitý respekt, ovšem nejsilnějším faktorem nadřazenosti áká Hakíma nad Moodym bylo to, že byl turban man, představený masdžedu Niavaran poblíž šáhova paláce. Vyučoval kromě toho také na teheránské teologické univerzitě. Byl uznáván jako autor knih o islámu a přeložil z arabštiny do perštiny řadu didaktických prací z pera Tagatie Hakíma, jenž byl jeho a Moodyho společným dědečkem. Za revoluce vedl úspěšnou okupaci šáhova paláce, takže se jeho fotografie dokonce objevila i v magazínu Newsweek. Navíc nesla chánume Hakím pyšné přízvisko bíbí hádží, „žena, která byla v Mekce”.

Pozvání manželů Hakímových nemohl Moody odmítnout. „Musíš si vzít černý čádor,” řekl mi. „Tam se bez něj nesmíš objevit.”

Jejich dům v Niavaranu, elegantní čtvrti v severní části Teheránu, byl moderní a prostorný, ale takřka bez nábytku. Byla jsem ráda, že se někam podívám, ale rozmrzelá těmi předpisy o zahalování a také z představy nudného večera s nějakým dalším nositelem turbanu.

Aká Hakím byl štíhlý, o poznání vyšší než Moody, měl hustou bradku v barvě pepře a soli a milý úsměv, který ho takřka neopouštěl. Byl celý v černém, dokonce i turban měl černý. To mělo svůj mimořádný význam. Většina mužů nosí turbany bílé. Černý turban áká Hakíma hlásal, že je to přímý potomek Mohamedův.

K mému překvapení to nebyl takový světec, aby se mi při našem rozhovoru nepodíval zpříma do očí.

„Proč máš na sobě ten čádor}” zeptal se mě Moodyho prostřednictvím.

„Myslela jsem, že ho tu mít musím.”

Moody byl patrně další poznámkou áká Hakíma dosti zaski i čen, nicméně mi ji rovněž přeložil. „Ale vždyť je ti nepohodlný Čádor ¦nemá nic společného s islámem. Nosit čádorje perský zvyk. V mém domě žádný čádor mít nemusíš.”

Zalíbil se mi.

Áká Hakím se mne vyptával na mou rodinu doma v Americe, byl to prvý Íránec, který o ni projevil zájem. Svěřila jsem se mu, že tatínek umírá na rakovinu a že o něj mám nesmírnou starost, stejné takjako o maminku a o mé chlapce.

S účastí pokyvoval hlavou. Chápal dobře,jak silná mohou být rodinná pouta.

MOODY PŘICHYSTAL PRO MAHTOB překvapení a prezentoval jí ho s charakteristickou bezcitností. Bez jakékoli přípravy jí jednoho rána oznámil: „Dobře, Mahtob, tak dnes půjdeš do školy.”

Obě jsme se rozplakaly, měly jsme strach z čehokoli, co by nás mohlo třeba jen na chvíli rozdělit. „Nenuť ji ještě!” prosila jsem.

Ale Moody byl neústupný.Tvrdil, že se Mahtob musí konečně začít učit přizpůsobovat a že škola k tomu představuje prvý nezbytný krok. A že už si ostatně osvojila perštinu natolik, aby se domluvila s ostatními dětmi. Nejvyšší čas začít chodit do školy.

Moodyho omrzelo čekat na přijetí do přípravky v oné soukromé škole, ve které jsme se už byli podívat. Jeho neteř Ferí, která byla učitelkou, zapsala Mahtob do předškolní třídy ve státní škole. Není to prý jednoduché získat místo v takové přípravce, zdůrazňoval Moody, jen díky vlivu Ferí se mu to přesto podařilo.

„Nech mě aspoň jít tam s vámi,” řekla jsem a Moody se dal obměkčit.

Zahaleni proti ostrému podzimnímu vichru vanoucímu z hor od severu, šli jsme z Mamalova domu pěšky pár bloků až na Šaríatího třídu, kde Moody zamával na oranžové taxi. Vměstnali jsme se dovnitř, kde už sedělo půltuctu Íránců, a vydali jsme se k cíli naší cesty, vzdálenému asi deset minut rychlé jízdy. Madraseje Zajnab byl nízký betonový objekt natřený špinavě zelenou barvou, takže zvenčí vypadal jako bunkr. Proudila do něho děvčátka různého stáří, všechna oblečena v černé a tmavošedé, hlavy a tváře zachumlané v rúsarí. Váhavě jsme s Mahtob následovaly Moodyho do šerého vestibulu. Jakmile do něho Moody vkročil, vyburcovalo to k aktivitě ženu ve vrátnici. Byla to čistě dívčí škola. Vrátná rychle zabušila na dveře kanceláře, pootevřela je trochu a škvírou varovala všechny uvnitř, že tam chce vstoupit muž.

Tiskly jsme se s Mahtob v kanceláři úzkostlivě k sobě, zatímco Moody hovořil s ředitelkou, ženou, která si přidržovala černý čádor oběma rukama pevně ovinutý kolem tváře. Dokud Moody mluvil, hleděla vytrvale do země, jen tu a tam bleskla očima po mně, nikoli však na Moodyho, který tam stál. Po několika minutách se Moody otočil ke mně a zle řekl: „Povídá, že má žena nevypadá zrovna nejšťastněji.” Očima si vynucoval, abych ho podpořila, ale já jsem opět vždyť šlo o blaho mé dcerky, byl to nejvyšší zájem vůbec nalezla dostatek odhodlání, abych se mu postavila.

„Mně se ta škola nelíbí,” řekla jsem. „Chci vidět třídu, kam by

měla chodit.”

Moody pokračoval v rozhovoru s ředitelkou. „Chánume Šáhín je tu ředitelkou ti ji ukáže,” řekl mi pak. ,Je to dívčí škola, takže muži tam dovnitř nemají přístup.”

Chánume Šáhín byla mladá žena, něco přes dvacet, i pod čádorem půvabná a s očima, které na můj bezpochyby nepřátelský pohled reagovaly se zjevně upřímnou laskavostí. Byla to jedna z mála íránek, které jsem viděla nosit brýle. Domlouvaly jsme se, jak to jen šlo, pomocí gest a několika málo perských slov.

Otřáslo mnou jak vybavení školní budovy, tak i všechno to, co se tam konalo. Procházely jsme zanedbanými chodbami, podél obrovského portrétu zakaboněného ájatolláha a bezpočtu plakátů oslavujících válečné činy. Oblíbeným tématem, jak se zdálo, byl rozkročený udatný voják, hrdě opřený o pušku a honosící se notně zakrváceným obvazem utaženým kolem čela.

Holčičky seděly natěsnány v dlouhých lavicích, a třebaže jsem persky uměla pramálo, vyučovací metoda byla tak jednoduchá, že jsem ji snadno pochopila. Bylo to naprosto mechanické biflování, učitelka dětem větu po větě zpěvavě předříkávala a žákyně po ní opět větu po větě jednohlasně opakovaly.

Domnívala jsem se, že pohledy na nejhorší špínu v Íránu už mám za sebou, ale jen do okamžiku, kdy jsem nakoukla do

školního záchodu, jediného pro všech pět set školaček. Byla u místnůstka s okénkem vysoko ve stěně, volně otevřeným in ru, dešti, sněhu, mouchám a moskytům.Toaletu představoví la obyčejná díra v podlaze, do které většina návštěvnic zjcvm nedokázala přesněji zacílit. Namísto toaletního papíru tam bylu hadice, z níž tekla ledová voda.

Když jsme se vrátily do kanceláře, řekla jsem Moodymu „Nepůjdu odsud, dokud si tuhle školu taky neprohlédneš Nevěřím, že bys svou dceru do něčeho takového poslal.” Moody se zeptal, jestli by si mohl školu také prohlédnout. „Ne,” odpověděla chanúme Šáhín persky. „Muži sem nesmějí.”

Zvýšila jsem hlas, neodbytný hlas odbývané a posmívané matky. „Nepůjdeme odsud, dokud tu školu neuvidíš!” opakovala jsem.

Konečně ředitelka ustoupila. Vyslala ovšem nejprve vrátnou, aby varovala učitelky i žačky, že do zakázaného území přichází muž. Pak teprve vzala Moodyho na prohlídku budovy, zatímco Mahtob a já jsme čekaly v kanceláři.

„No, máš pravdu,” připouštěl Moody, když se vrátil. „Mně se taky moc nelíbí. Je hrozná. Ale takhle tu školy zkrátka vypadají a sem taky bude Mahtob chodit. Je to tu o moc lepší nezve škole, do které jsme chodil já.”

Mahtob to přijala mlčky, zkroušeně, slzy na krajíčku. Vydechla úlevou, když Moody dodal: „Dnes ji ještě přijmout nemohou. Začne zítra.”

Cestou taxíkem domů Mahtob škemrala, aby ji tatínek do té školy zítra neposílal, ale Moody byl jako z kamene. Celé odpoledne mi pak plakala na rameni. „Pane Bože,” modlila se pak v umývárně, „ať se něco stane, abych do té školy nemusela.”

Když jsem naslouchala modlitbě své dcerky, cosi mne napadlo, snad to byla náhoda, snad vnuknutí. Rozpomněla jsem se najedno z prvých poučení o modlitbě a Mahtob jsem ho teď zopakovala. Řekla jsem jí: Já vím, že Bůh naše modlitby vyslyší,jenomže je vždycky nevyslyší přesně tak,jak bychom si to my představovali. Možná že do školy prostě budeš muset jít a možná že to tak Bůh chce. A možná že to bude i k něčemu dobrému, když do té školy budeš chodit.”

Mahtob nebyla k utišení, ale já jsem vycítila, jak se ve mně rozlévá jakýsi klid a mír. Snad z toho doopravdy může vzejít dobro. Jak Mahtob, tak i mně na škole vadila především ta hrozba, že je to cosi natrvalo. Ale současně jsem si uvědomila, /e Mahtobin rozvrh ji zabere všechen čas od osmi ráno až do poledne, po šest dnů v týdnu. Každý den kromě pátku budeme mít důvod odejít z domova, a kdo může dnes říct, jaké možnosti se nám třeba naskytnou?

VŠICHNI TŘI JSME NÁSLEDUJÍCÍHO dne brzy vstávali, a už to mi poskytovalo důvod k dlouhodobému optimizmu. Moody si tou dobou díky svému postavení dáídiúna přisvojil roli duchovního vůdce celého domu. Vstával brzy před úsvitem, aby se přesvědčil, jestli se všichni (kromě Mahtob a mne) zúčastní na modlitbách. Bylo to trochu formální, neboť Nasríne i Mamal byli pobožní a stejně svědomití. Jenomže Moody vztáhl svou autoritu i do přízemí, na Rezu a Esí, kteří ve zbožnosti dosti polevovali. Mrzutý z toho byl hlavně Rezá, který pak musel odejít na celý dlouhý den do práce, zatímco Moody si zalezl znovu do postele.

Vyčerpán modlením, navykl si Moody lenošit a spát až do deseti nebo do jedenácti. Bylo mi jasné, že ho Mahtobin nový rozvrh brzy znaví. Nebude možná trvat dlouho a nechá mě ji vodit do školy samotnou, a to mi bezpochyby poskytne mnohem větší svobodu.

Přes všechny mé naděje zavládlo ráno napětí. Mahtob mlčela, kdyžjsem jí do školy oblékala stejné rúsarí, jaké nosily ostatní žačky. Nepromluvila jediné slovo, dokud jsme nedorazili do kanceláře ve škole a dokud nenatáhla pomocnice učitelky ruku, aby mi ji odvedla do třídy. Mahtob se rozplakala, vytryskly dlouho zadržované slzy. Úporně se držela lemu mého kabátu.

Setkala jsem se pohledem s Moodyho zraky, nebylo v nich kouska soucitu,jen hrozba.

„Budeš muset jít, Mahtob,” řekla jsem a jen s námahou jsem zachovávala klid. „Všechno bude v pořádku. Přijedeme zas pro tebe. Ničeho se neboj.”

Pomocnice učitelky Mahtob šetrně odváděla. Mahtob se snažila být statečná, ale když jsme se s Moodym obrátili k odchodu, slyšeli jsme, jak se naše dcerka dala do úzkostného nářku. Pukalo mi srdce, ale věděla jsem, že v tu chvíli se nesmím postavit na odpor tomu šílenci, který mne pevně svíral za paži a vedl mne ven na ulici.

Dojeli jsme mlčky domů oranžovým taxíkem a tam už na nil čekala Nasríne se zprávou. „Volali ze školy,” říkala. „Mahtoli tam dělá strašný povyk. Máte si pro ni přijet.”

„To je všecko tvoje vina!” vyletěl na mě Moody. „Tohle jsi z in udělala ty a tvá opičí láska! To už vůbec není normální dítě. Ty sis zvykla mít ji jen pro sebe.”

Nic jsem na ta obvinění neřekla, nechtěla jsem riskovat víc, než bylo třeba. Moje vina? Zachtělo se mi zakřičet na něj: to ty! Ty jsi jí takhle zbabral život! Ale držela jsem jazyk za zuby, byla jsem si ostatně vědoma, že v tom, co říká, je i kus pravdy. Ovšemže jsem chránila Mahtob zcela nadměrně. Bála jsem se pustit ji byť jen na chvilku z dohledu, obávala jsem se nějakého uskoku, jímž by mi ji Moody a jeho rodina mohli podvodně odejmout. Byla jsem tedy vinna opičí láskou? Jestli někdy vůbec existovala situace, kdy by matka měla své dítě bezmezné ochraňovat, pak to bylo teď.

Moody se vyřítil z domu sám a zanedlouho se opět objevil, Mahtob, teď už ztichlou, vlekl za sebou. „Zítra tam půjdeš zas!” nařizoval jí. „A zůstaneš tam sama. A rozmysli si brečet!”

Využila jsem to odpoledne i večer sebemenší příležitosti, abych si mohla s Mahtob pohovořit v soukromí. „Musíš, opravdu musíš,” nabádala jsem ji. „Buď silná. Buď už jako velká holka. Víš přece, že Bůh bude s tebou.”

,Já jsem se modlila, aby Bůh nějak zařídil, abych do té školy nemusela chodit,” naříkala Mahtob. „Ale on to neudělal.”

„Možná že to udělal,” napomínala jsem ji. „Možná že má nějaký důvod, proč do té školy máš chodit. Nesmíš si nikdy myslet, že jsi docela sama, Mahtob, Bůh je s tebou pořád. Postará se o tebe, uvidíš. Nezapomeň najedno, když budeš mít opravdu strach a budeš si myslet, že jsi tam docela sama, a když nebudeš vědět, co se to kolem tebe děje, tak se pomodli. Nemusíš se starat, co ti kdo říká, prostě se v tu chvíli pomodli, a je to. Všechno bude zase v pořádku.”

1 přes mé rady se ráno Mahtob budila vyděšená, s pláčem. Srdce se mi svíralo, když ji Moody hrubě vyháněl ven a když ji odváděl do školy, zatímco mně zakázal jít s nimi. Její ustrašený pláč mi zněl v uších ještě dlouho poté, co odešli. Přecházela jsem nervózně sem a tam, polykala jsem slzy a čekala, s jakou se Moody vrátí.

Jen dorazil, sám, Esí ho zastavila hned u schodů a sdělovala mu, že už zase volali ze školy, aby přijel a Mahtob si odvedl. Nic prý s ní nesvedou. Křičí tak, že to ruší celou školu.

,Já si ji podám,” řekl mi rozzlobeně. „Seřežu ji tak, že už tam příště radši zůstane.”

„Prosím tě, neubližuj jí,” volala jsem za ním, když se hnal /, domu. „Prosím tě ne, já si s ní promluvím.”

NEBIL ji. KDYŽ SE MOODY vrátil, obrátila se jeho zlost spíše proti mně než proti Mahtob, neboť ředitelka po něm chtěla něco, co nebyl ochoten splnit.

„Chtějí, abys ji do školy odvedla ty,” řekl mi, „a abys tam počkala v kanceláři, pokud ona bude ve třídě. Alespoň nejbližších pár dní. Jedině s touhle podmínkou ji přijmou.”

Takže něco se přece jen konečně děje, říkala jsem si. Byla jsem sice celá rozrušená a sklíčená z toho, že Moody nutí Mahtob, aby chodila do íránské školy, ale naproti tomu se mi tím otevírala příležitost pravidelně odcházet z domu pryč.

Moody tím byl dosti znepokojen, ale jinou možnost neměl. Určil mi striktní omezení. „Zůstaneš v kanceláři a neodejdeš nikam, dokud si pro tebe a pro Mahtob nepřijedu,” řekl. „Zádně telefony.”

„Ano,” slibovala jsem, a v hloubi srdce jsem dodávala: taraf.

Příštího rána jsme ve třech odjeli taxíkem do školy. Mahtob sice šla se strachem, ale zjevně už klidněji než po oba předcházející dny. „Maminka bude tady,” řekl jí Moody a ukázal na židli v chodbě před kanceláří. „Zůstane tu celou dobu, co budeš ve třídě.”

Mahtob přikývla a nechala se pomocnicí odvést do třídy. V půli chodby se zastavila a ohlédla. Když mě uviděla sedět tam na židli, pokračovala pak dál. „Tady zůstaneš, dokud pro vás nepřijedu,” opakoval mi Moody. A pak odešel.

Dopoledne se vleklo. Nevzala jsem si s sebou nic, čím bych si mohla ukrátit čas. Chodby se vyprázdnily, jak se děvčata postupně rozešla do svých učeben, a já jsem si brzy uvědomila, co je jejich prvé ranní cvičení. „Marg bar Amríká!“‘ozývalo se skandování ze všech tříd. „Marg bar Amríká! Marg bar Amríká!” Už zas se ozývalo to heslo, vpravovali ho do tvárných holčičích hlaviček, hřmělo do uší mé nezkažené dcerky, stále týž oficiální program Islámské republiky Iránu „Smrt Americe!”

Jakmile bylo po tomto politickém rituálním omývání, naplnily se chodby opět tlumeným bzukotem, jak děvčata přešla k poněkud tiššímu omílání látky. Ve všech třídách, i v těch, kam chodily starší studentky, učitelka nejprve zanotovala otázku a žačky pak sborově týmiž slovy odpovídaly. Neexistovala žádná volba, nebyl prostor pro neovlivněné uvažování, nikdo se na nic nezeptal, ha ani se neodchýlil hlasem od kantorčiny intonace. Takovouhle výchovou tedy prošel v dětství i Moody. Kdyžjsem o tom teď uvažovala, začínala jsem chápat, proč se tolik Íránců tak bezvýhradně podřizuje autoritě. Naprosté většině zřejmě činí problém jakékoli rozhodování.

Jeli člověk vychováván tímto způsobem, je pro něho pak tou nejpřirozenější věcí na světě včlenit se do existující hierarchie, své podřízené ovládat strohými příkazy a sám slepě poslouchat své představené. Právě takovýto výchovný systém utvářel Moodyho, jenž si teď osoboval právo rozhodovat o celé rodině, formoval Nasríne, která se dokáže plně podřídit vládě muže jakožto vyššího tvora. Školský systém, jako je tenhle, dovedl vytvořit celý poslušný národ, který je ochoten bez odmluv a třeba i za cenu života splnit rozkazy ájatolláha, jenž se stal mozkem i svědomím celé země. A jestliže ten systém dokáže tohle všechno, ptala jsem se sama sebe, co asi provede s pětiletou holčičkou?

Po nějakém čase vyšla obezřetně na chodbu chánume Šáhín a kývla na mě, abych šla dál, do kanceláře. Odpověděla jsem íránským posuňkem záporu, zlehka jsem hlavou kývla nazad a mlaskla jsem. Nechtělo se mi v té chvíli ani vidět jakéhokoli Íránce, o pokorných íránkách v čádoru už vůbec nemluvě. Ale ředitelka mě vlídným tichým hlasem zvala dál, znovu mne vybídla pokynem ruky.

Vešla jsem tedy do kanceláře. Dalšími gesty mi chánume Šáhín ukázala na pohodlnější židli a nabídla čaj. Přijala jsem pozvání, usrkávala jsem čaj a pozorovala jsem ženy v kanceláři při práci. Měla jsem pocit, že přes ono zlověstné protiamerické skandování, jakému musely učit své žačky, se na mě dívají docela se sympatiemi. Pokoušely jsme se nějak domluvit, ale výsledek nebyl valný.

Nesmírně jsem toužila zdvihnout sluchátko telefonu, který jsem měla přímo u ruky, a zavolat na ambasádu, ale neodvážila jsem se hned prvý den něco takového ani naznačit.

Pět žen tu v malé místnůstce pracovalo u tří psacích stolů. Ředitelka seděla v jednom rohu, a jak se zdálo, neměla na práci vůbec nic. U dalších dvou stolů seděly úřednice, které jednou rukou posouvaly sem a tam nějaké papíry a druhou si přidržovaly na krku čádor. Čas od času se jedna z nich zvedla a šla zazvonit. Vyřídily pár telefonů. Ale většinu času strávily řečmi, a třebaže jsem jim nerozuměla, bylo zřejmé, že se jen tak vybavují.

Někdy uprostřed dopoledne jsem postřehla na chodbě nějaký rozruch. Do kanceláře vtrhla učitelka a táhla za sebou žákyni s provinile svěšenou hlavou. Učitelka chrlila nějaká obvinění a co chvíli užívala slova had, což v perštině znamená totéž co v angličtině špatný. Chánume Šáhín i ostatní její kolegyně se k učitelce okamžitě připojily. Jedním hlasem děvče zahrnuly pokořujícím káráním, až z něho nezbývalo nic než ty slzy. Zatímco příval výtek pokračoval, jedna z úřednic zvedla telefon a někam zavolala. V několika minutách se v místnosti objevila rozlícená ženská, zřejmě dívčina matka. I ona se na děvče rozkřičela, ukázala na svou vlastní dceru žalujícím prstem a vylévala si na bezbranném dítěti zlost.

„Bad, had!” zaječela. Dívčinou odpovědí byly jen žalostné vzlyky.

Pokořující scéna trvala celé dlouhé minuty, až nakonec matka dcerku popadla za ruku a vystrkala ji z kanceláře.

Rozhorlení jako by z chánume Šáhín i zjejích pracovnic rázem spadlo. Začaly se hihňat a navzájem si blahopřály k úspěšné akci, jejímž cílem zjevné bylo docílit, aby ta dívka pochopila, jak moc je bad. Neměla jsem potuchy, čím se mohla provinit, ale nedokázala jsem v sobě přemoci soucit s tím nešťastným dítětem. Modlila jsem se, aby se Mahtob nikdy nestala obětí takovéhoto divadélka.

Mahtob přečkala dopoledne celkem úspěšně třebaže tam spokojená nebyla s vědomím, že jsem nablízku. V poledne, když skončilo ranní vyučování, dostavil se Moody, aby nás obě eskortoval domů taxíkem.

Příštího dne dopoledne, kdyžjsem opět vysedávala v kanceláři, přivedla mi chánume Šáhín jednu z učitelek.

„Já se jmenuji Azhar,” řekla mi ta paní. „Mluvím trochu anglicky. Mohly bychom si popovídat.” Sedla si ke mně a sledovala můj nedůvěřivý pohled. „My víme, že nás nemáte moc ráda,” pokračovala. „Nechceme, abyste si myslela, že jsme všechny bad. Vám se tahle škola moc nelíbí, viďte?”

Je špinavá,” odpověděla jsem. „Nejsem ráda, že dcerka chodí zrovna sem.”

„To je nám líto,” řekla paní Azhar. „Pro nás je to bad, protože vy jste cizinka. Rády bychom pro vás něco udělaly.”

Nad námi postávala chánume Šáhín. Bylo by mě zajímalo, nakolik našemu rozhovoru rozumí. Řekla cosi persky a paní Azhar mi to přeložila. „Paní ředitelka říká, že by se tu všechny rády naučily anglicky. Ptá se, jestli byste sem k nám nechtěla chodit denně a vyučovat je, zatímco čekáte na Mahtob. Ony by vás zase mohly učit trochu persky.”

Takhle tedy vypadají vyslyšené modlitby, pomyslela jsem si. Můžeme se takhle seznámit blíž. „Proč ne,” souhlasila jsem.

Takže jsme tedy začaly. Úřednice toho na práci příliš mnoho neměly, až na občasné kázeňské zákroky a pranýřování žákyň, takže jsme celé dopoledne trávily vzájemnou výukou. A já jsem při této práci měla možnost alespoň zčásti ty ženy pochopit. Třebaže mi byly svými zvyky i tužbami nesmírně vzdáleny, byly to přesto ženy zaujaté dětmi a snažící seje vychovávat tím jediným způsobem, jaký znaly. Trčely sice v zajetí výchovného systému, který jim přesně předpisoval, co je třeba dělat a jak je to třeba dělat, avšak co chvíli přesto pro kmitla jiskra individuality. Dosti těžko jsme spolu komunikovaly, ale přesto jsem získala dojem, že před sebou mám další občany Iránu zklamané vývojem situace ve státě.

Pokud jde o náš osobní vztah měla jsem pocit, že mým novým známým na Mahtob a na mně doopravdy záleží. Každé ráno se kolem Mahtob shluklyjedna nebo druhá, anebo několik z nich ji braly do náruče a pusinkovaly. Chánume Šáhín pokaždé Mahtob říkala, že sejí líbí její „čuch”, měla tím na mysli ťuknutí kapičkou jinak zakázaného parfému, které si dcerka dopřávala každého jitra. V soukromí se tyto ženy nijak netajily ani svým opovržením k Moodymu, který se i nadále choval jako vězeňský dozorce, každé ráno nás ve škole předal a v poledne si pro nás opět přicházel. Své pocity sice pečlivě skrývaly, avšak bylo zřejmé, jak je jeho arogantní chování vůči manželce a dceři dráždí.

Paní Azhar měla plno práce ve třídách, takže s námi nemohla strávit příliš mnoho času, ale stavovala se v kanceláři, jak jen mohla.

Ke svému překvapení jsem se jednoho dne dozvěděla, že paní Azhar byla dříve také ředitelkou školy. Bylo to ještě před revolucí. Za nové vlády byli schopní odborníci jako ona, s vysokoškolským vzděláním a s léty praxe, zbavováni funkcí a nahrazováni řídícími pracovníky s větším zápalem pro politickou činnost. Tito noví ředitelé byli zpravidla mladší lidé, odborně ne tak dobře připravení, ale zato se vyznačovali náboženskou horlivostí, která se nyní pro vládu stávala prvořadým kritériem.

„Chánume Šáhín byla vybrána také z těchto důvodů,” řekla mi paní Azhar.„Ona sama i celá její rodinajsou velice nábožní. Musíte pocházet z rodiny fanatiků. A oni vás pak stejně kontrolují dál. To nejde jen předstírat, dokud jste na pracovišti.”

Chánume Šáhín cítila jasně antiamericky. Ale postupně, jak pokračovalo naše vynucené společenství, si mě docela oblíbila, bez ohledu na mou národnost.

Jednoho dne, po tichém rozhovoru s chánume Šáhín, mi paní Azhar řekla: „My bychom skutečně pro vás rády něco opravdového udělaly.”

„Dobře,” vsadila jsem všechno na jednu kartu, „tak mě nechte zatelefonovat.”

Paní Azhar se obrátila na chánume Šáhín. Ředitelka trhla hlavou nazad a mlaskla. Ne. Zamumlala pár slov a paní Azhar mi je přeložila: „Slíbily jsme vašemu manželovi, že vám nedovolíme odejít z budovy ani telefonovat.”

V tu chvíli jsem si uvědomila, že tyhle ženy jsou polapeny do téže pasti jako já, podřízeny zákonům mužského světa, že jsou nespokojené, ale poslušné. Rozhlédla jsem se po místnosti a setkala jsem se s jejich pohledy. Nenašla jsem v nich nic než hluboké porozumění.

8

NA POKROČILOU PODZIMNÍ DOBU to bylo neobvykle teplé a sluti né odpoledne, ale Moody jen nerad kývl na Mahtobinu prosbu, abychom si vyšli do parku. Bylo to pouhých pár bloků od nás, ale Moody namítal, že je to daleko. „A jdeme tam stejně jen na pár minut,” dodal. Ten měl práce! Přečíst si noviny. Poslouchat to věčné brblání z rádia. Občas si mezitím zdřímnout.

Když jsme došli k houpačkám a skluzavce na opačné straně parku, Mahtob vypískla nadšením, zahlédla tam blonďatou holčičku, asi tak čtyřletou, v šortkách a tričku a v úplně stejných teniskách Strawberry Shortcake, jaké si Mahtob přivezla z USA.

Opodál postával nějaký pár a sledoval děvčátko na skluzavce. Maminka byla hezká mladá žena, zpod rúsarí st jí draly pramínky světlých vlasů. Měla na sobě hnědavý nepromokavý plášť s páskem, nic íránského.

„Je to Američanka,” řeklajsem Moodymu.

„Není,” zahučel, „mluví německy.”

Mahtob se rozběhla ke skluzavce a začala si s děvčátkem hrát, zatímco já jsem přes Moodyho protesty rychle šla k jeho matce. Muž, s nímž hovořila, byl Íránec, ale samozřejmě že mluvila anglicky!

Představila jsem se, zatímco Moody se ostražitě postavil vedle mne.

Jmenovala se Judy. Její manžel, původem z Íránu, měl stavební firmu v New York City, a zůstal doma ve Spojených státech, zatímco ona přijela se dvěma dětmi na návštěvu k dědečkovi a k babičce do Íránu. Měla právě za sebou prvý týden ze čtrnáctidenní dovolené. Jak já jsem jí záviděla její letenky, pas, výjezdní povolení! Avšak nic z toho jsem jí nemohla povědět, Moody číhal těsně vedle mne.

Judy nás představila Íránci, svému švagrovi Alímu. Jakmile Alí zjistil, že Moody je lékař, hned se zmínil, že se snaží sehnat idravotnické vízum k návštěvě Spojených států, kde by chtěl

I ““Ktoupit léčbu srdeční choroby. Judy dodala, že příští týden Odlétá přes Frankfurt, kde chce zajít na americké velvyslanectví

II II ikusit se tam pro švagra vízum nějak zařídit. Možnost pora

¦ 111 se s íránskoamerickým lékařem je samozřejmě velice zauja

li Moody naráz jako by povyrostl tou prestiží své lékařské pro

ti n:, přestal se starat o mne a soustředil se jen na sebe sama.

Děvčata zatím sjela ze skluzavky a šla se houpat, takže jsme idy vydaly za nimi. Jakmile jsme byly z doslechu, nemařil.i jsem čas. „Drží mě tu proti mé vůli,” šeptla jsem. „Pomozte ini, prosím vás. Zajděte ve Frankfurtu na americkou ambasádu i icknčte jim, že jsem tady. Potřebuju, aby mi nějak pomohli.”

Moody s Alím se vydali směrem k nám, stále ještě ponořeni do rozhovoru. Judy postřehla můj pohled a vykročilyjsme také, abychom si udržely odstup. „Nenechá mě vůbec s nikým promluvit,” řekla jsem. Jsem tu jako ve vězení, nemám absolutně žádnou možnost kontaktu se svou rodinou.”

„Co pro vás mohu udělat já?” zeptala se Judy.

Zauvažovala jsem. „Držme se teď dál toho medicínského problému,” navrhla jsem. „Ono ho to povzbudí, když ho necháte mluvit na nějaké téma z jeho oboru.”

„To je výborný nápad,” řekla Judy. „My stejně potřebujeme sehnat pro Alího to zdravotnické vízum. Třeba do toho budeme moci vašeho manžela nějak zainteresovat.”

Vrátily jsme se k oběma mužům. „Budeš pro něho moci něco udělat?” zeptala jsem se Moodyho.

„Ale jistě. S největší radostí.” Viděla jsem, že se Moody naráz zase cítí být lékařem, víc než za celé dlouhé uplynulé měsíce. „Napíšu dopis,” navrhoval. „Vím, na koho se obrátit. Mám tu dokonce nějaké dopisní papíry se svou americkou hlavičkou.” Na chvilku se zamyslel. Jenomže budu potřebovat psací stroj,” dodal.

Já ho seženu,” řekla Judy.

Vyměnili jsme si telefonní čísla a domluvili jsme se, že se zase sejdeme tam v parku. Krátká zpáteční cesta domů uběhla v nadšené náladě. Moody jen zářil. Dal se svou zcela čerstvě rehabilitovanou prestiží natolik oslnit, až přehlédl fakt, že jsem měla právě možnost hovořit v soukromí s Američankou.

Judy zapracovala rychle. Už za dva dny volala a pozvala Mahtob a mne, abychom se sešly v parku. Hýčkala jsem slabou naději, že nás Moody pustí samotné, ale on už přivykl na jistou

rutinu. Nezdálo se, že by měl podezření na jakékoli spiknutí, ale byl prostě rozhodnut nespustit nás z očí.

Tentokrát přišel s Judy do parku pomenší Íránec s bradkou, asi tak třicetiletý. Představila nám ho jako Rašída, administrativního ředitele velké kliniky. Moody byl velice rád, že dostal příležitost k další debatě o medicíně, a začal se vyptávat na íránskou nostrifikační a licenční proceduru. Judy a já jsme znovu šly kousek napřed, abychom si mohly pohovořit beze svědků.

„Nemějte strach,” řekla mi. „Rašíd už ví o vaší situaci. Bude s vaším manželem mluvit velice opatrně. Doufali jsme, že s vámi budeme moci hovořit o samotě, ale on už ho bude umět chvilku zaměstnat, takže si spolu můžeme promluvit.” Vsunula mi pár známek. Jestli máte možnost jít kolem schránky, budete moct posílat dopisy.”

A pak mi vysvětlila další fáze svého plánu. Za několik dní pořádá její tchyně večírek na rozloučenou s Judy a s jejími dětmi a Judy už zařídila, abychom byli rovněž pozváni. Vypůjčila i stroj, takže tam budu moci napsat Moodyho dopis pro Alího. A jak doufá, podaří se mi někdy v průběhu rušného večírku soukromě také hovořit s Rašídem, jelikož, jak mi řekla: „Rašíd zná lidi, kteří převádějí přes tureckou hranici.”

Dva následující dny se vlekly, zatímco jsem netrpělivě čekala na večírek a napříležitost dovědět se konečně něco víc o tom, jak se dostat z Íránu. Jakým způsobem to vlastně provádějí, letecky? Anebo vozem? Kvůli čemu to dělají? Proč vlastně riskují těžké tresty uvalené ájatolláhem na jakékoli porušení islámských zákonů? Bude to stát hodně peněz? Budeme k tomu s Mahtob potřebovat pasy?

Pane Bože, modlila jsem se, dej, ať mám na tom večírku chvilku o samotě s Rašídem.

Rozhodla jsem se mezitím, že využiju Judy jako kurýra. Napsala jsem dopisy mamince a tatínkovi a takyjoeovi ajohnovi, pověděla jsem jim v nich, jak moc je mám ráda a jak mi scházejí, a vysvětlila jsem dopodrobna, v jaké situaci teďjsme. Když jsem šije pak četla, zjistila jsem, že vyznívají zoufale a že budou působit deprimujícím dojmem. Užuž jsem je skoro roztrhala, ale pak jsem se rozhodla, že je přece jen pošlu; byly věrným obrazem mého rozpoložení.

Napsala jsem ještě jeden dopis, mému bratru Jimovi a jeho ženě Robin, a navrhla jsem jim určitý plán. Vysvětlila jsem jim, že Moody začíná mít problémy s penězi. Dost jsme tu už utratili a on stále ještě nemá žádné místo. Veškerý náš majetek je ve Spojených státech. Možná že Moody jen postrádá nějakou omluvu, aby se tam mohl vrátit. Navrhla jsem, aby mu dali telefonicky zprávu, že se tatínkův stav zhoršil a že bychom měli přijet domů „na návštěvu”. Jim by mohl prohlásit, že se rodina složila a že nám zaplatí cestu. To by znamenalo pro Moodyho finanční východisko volnou letenku domů.

Večírek u Judyiny tchyně byl pozoruhodný. Sotva jsme vstoupili do domu, uslyšeli jsme ryčnou americkou muziku a naskytl se nám neskutečný pohled na šíitské muslimy tančící rockandroll. Zeny byly oblečeny podle západní módy a nikdo se neobtěžoval skrývat se pod čádor nebo rúsarí. Hosté se nevědomky stali spoluúčastníky mého spiknutí. Byli tak nadšeni, že na slavnost mezi ně přišel americký lékař, že se kolem Moodyho vmžiku sevřel kruh pozorných posluchačů. Moody si plnými doušky užíval výsluní jejich poct a s jeho vědomím mě zatím Judy odvedla nahoru do pokoje, abych tam mohla napsat onen dopis. Rašíd mne tam už očekával.

„Mám přítele, který převádí lidi do Turecka,” řekl. „Stojí to třicet tisíc dolarů.”

„Na penězích mi vůbec nezáleží,” odpověděla jsem. „Potřebuju se prostě dostat i s dcerou odsud.” Věděla jsem, že má rodina a mí přátelé budou moci a budou i chtít shromáždit jakoukoli potřebnou částku. „A kdy můžeme odjet?” zeptala jsem se úzkostlivě.

„On je teď právě v Turecku a brzy už se také zhorší počasí. Nevím, jestli to bude možné podniknout teď v zimě, dokud neroztaje sníh. Zavolejte mi za čtrnáct dní. Ověřím si to.”

Převedla jsem Rašídovo číslo do svého kódu a zapsala jsem si ho do malého adresáře.

Rašíd odešel z místnosti, ale já jsem tam s Judy zůstala ještě dlouho poté, co už jsem měla dopis napsán. Neustále jsem se ohlížela přes rameno, obávala jsem se, že se tam Moody najednou objeví, že už mě hledá, ale nepřišel.

Předala jsem Judy dopisy, které jsem měla napsané, a Judy přislíbila, že je pošle hned z Frankfurtu. Bez konce jsme si vyprávěly o Americe, zatímco jsem jí pomáhala s tou sladkou a pro mne tak hořkou prací balením zavazadel na její zítřejší odlet z Íránu. Ani Judy, ani já jsme nevěděly, co a jak se jí podaří nebo nepodaří pro mne udělat, ani jestli Rašídův přítel

dokáže Mahtob a mne dostat do Turecka, ale Judy byla odhod lána udělat všechno, co bude možné. „Mám ještě další přátele, se kterými se poradím,” řekla.

Na konci večírku byl Moody v úplné extázi. „Rašíd mi nabídl místo u nich na klinice,” zářil. „Budu si muset ověřit, jak je to daleko s tou mou licencí.”

Bylo už hodně pozdě, když jsme se loučili. Judy a já jsme měly obě slzy v očích, nevěděly jsme, jestli jedna druhou ještě někdy uvidíme.

AMME BOZORG BYLA ZVYKLÁ, že se v pátek u ní shromažďovala celá její rodina a že tam společně slavili sváteční den, ale Moodyho láska k sestře začínala nějak vadnout, takže jí jeden týden řekl, že máme na pátek už jiné plány.

A co se nestalo, hned ve čtvrtek večer Amme Bozorg na smrt onemocněla. „Maminka umírá,” vyhrkla Zohre na Moodyho do telefonu. „Chce, abys hned přijel a byl u ní v její poslední hodince.”

Moody sice bral podezíravě v potaz nevyzpytatelnou povahu své sestry, ale byl přesto trochu znepokojen, takže nás taxíkem odvezl do jejího domu. Zohre a Ferešte nás dovedly do matčiny ložničky, kde Amme Bozorg ležela uprostřed místnosti na zemi, hlavu zamotanou do nějakých hadrů jako do turbanu, na sobě na dvě dlaně tlustou vrstvu přikrývek. Rukama si utírala z čela řinoucí se pot. Kroutila se jako v agónii a bez přestání persky opakovala: „To bude má smrt! To bude má smrt!”

Stáli tam už Madžíd i Rezá, ostatní členové rodiny byli na cestě.

Moody sestru pečlivě prohlédl, ale nic na ní neshledal. Šeptl mi, že pocení mají na svědomí spíš ty deky než teplota. Ale Amme Bozorg naříkala bolestí. Bolí ji prý celé tělo, stěžovala si. „To bude má smrt!” kvílela.

Zohre a Ferešte uvařily kuřecí polévku. Přinesly ji ke smrtelnému loži a všichni členové rodiny, jeden po druhém, prosili Amme Bozorg, aby jí aspoň trochu na posilněnou polkla. Nej mladší syn Madžíd jí donesl lžičku vývaru až ke rtům, ale Amme Bozorg je pevně stiskla a odmítla ho polknout.

Nakonec přece jen vnutil lžíci polévky své sestře Moody. Když jí usrkla, veškeré obecenstvo v místnosti propuklo ve vítězoslavný aplaus.

Společná vigilie všech příbuzných trvala celou noc a ještě následující den. Výjimečně nakoukl do místnosti i Bábá Hádží, ale jinak trávil většinu času na modlitbách a předčítáním koránu.

Moodyho, Mahtob i mne ta zjevná komedie čím dál víc unavovala. Mahtob i já jsme chtěly odejít, ale Moody uvízl na půl cestě mezi ohledy k rodině a zdravým rozumem. Amme Bozorg setrvala na smrtelné posteli celý páteční večer, kdyjak jsme jí předtím říkali, jsme původně měli být docela jinde.

Poté se odevzdala do vůle Alláhovy, povstala ze svého tvrdého lože a oznámila, že nastoupí neprodleně pouť do svatého města Mašhadu v severovýchodní části Íránu, kde je přesvatá mešita proslulá svou léčivou mocí. V sobotu tedy celý rodinný klan doprovodil pozoruhodně čipernou Amme Bozorg na letiště a posadil ji do letadla, ženy žalostně plačíce a muži v modlitbách za zázrak, s růženci v ruce.

Moody se sice také zúčastnil, ale sotva jsme osaměli, ulevil si: „To jsou všechno jen její fantazie.”

ŘÍJEN BYL VYSTŘÍDÁN LISTOPADEM. Zebavá jitra v nedostatečně vytápěném bytě byla výstrahou, že zima v Teheránu bude stejně krutá, jako bylo spalující léto. Přicestovali jsme sem pochopitelně nevybaveni na zimní období a zejména Mahtob potřebovala nějaký teplejší kabátek. K mému překvapení se Moody postavil proti jeho koupi ajájsem si uvědomila, že je asi v dosti zoufalé finanční situaci.

Můj plán s bratrem Jimem selhal. Volal sice do Mamalova domu asi dva týdny poté, co jsem předala Judy své dopisy, a postupoval podle mých pokynů. Vysvětlil, že tatínkův stav se velice zhoršil a že se rodina sebrala na naše zpáteční letenky. „Mám ti je poslat?” zeptal se Moodyho. ,A jaké datum na nich mám uvést?”

„Co je to za trik!” rozkřičel se Moody do telefonu. „Ona domů nepojede. Já ji prostě nepustím.”

Praštil sluchátkem do vidlice a vyléval si hněv na mně.

Vypukla roztrpčená hádka kvůli penězům. Z Rašídovy nabídky místa na klinice nebylo nic. Měla jsem podezření, že to taky byl jen taraf.

V každém případě byla Moodyho licence stále ještě v nedohlednu a on začal tvrdit, že je to moje vina, že nemůže jít pracovat.

„Musím zůstávat doma a hlídat tě,” hartusil a jeho řeči postrádaly stále víc jakoukoli logiku. „Měl bych na to asi někoho najmout. Nemůžu se kvůli tobě ani hnout. Jde po mně CIA, protože tys něco podnikla, aby se po tobě a po Mahtob začali vaši doma shánět.”

„A z jakého důvodu se domníváš, že se po mně naši shánějí?” zeptala jsem se.

Odpověděl jen upřeným pohledem, který však vydal za celý román. Kolik toho asi ví? uvažovala jsem. Věděla jsem, že ho kvůli mně volali z ambasády, ale on netušil, že já vím. Anebo snad ano?

Byla jsem si vědoma, že i on nosí v hlavě celou řadu palčivých otázek.

Nakolik mi vůbec může důvěřovat? To ho asi velice zajímá. Kdy, pokud k tomu vůbec dojde, mi bude moci uvěřit, že se nějak nepokusím uprchnout? Kdy se mu konečně podaří zlomit mě k naprosté poslušnosti?

Výhrůžkami a lstí mě Moody dostal do Iránu. Jenže teď nevěděl, co si tady se mnou počít.

„Chci, abys napsala do Ameriky,” řekl. „Rodičům. Napiš jim, ať nám sem pošlou všechny naše věci.”

Nebylo jednoduché dát takový dopis dohromady, zejména když mi Moody nahlížel přes rameno a četl každé slovo. Ale splnila jsem jeho příkaz v naději, že rodiče jeho požadavkům nevyhoví.

Kdyžjsem s tím byla hotova, vyslovil Moody souhlas s nákupem kabátku. Měla nás doprovázet Nasríne s Amírem.

Moody věděl, že se na Nasríne jako na špicla a dozorce může plně spolehnout, a tak se rozhodl zůstat doma. Odšoural se do ložnice, aby si jako obvykle dopřál odpolední zdřímnutí. Byly jsme už připraveny k odchodu, ale ještě než jsme vykročily ze dveří, zazvonil telefon.

„To je pro tebe,” řekla Nasríne podezřívavě. „Nějaká ženská, mluví anglicky.” Podala mi sluchátko, postavila se vedle mne a poslouchala.

„Haló?”

„Tady je Helena,” ozvalo se v telefonu. „Máte asi špatné číslo,” odpověděla jsem. Helena poznámku ignorovala, vnímala, že jsem asi v obtížné situaci. „Nechtěla jsem volat domů,” omlouvala se. „Ale byl se tu po vás někdo ptát a já vám o tom musím něco říct. Přijďte za mnou anebo mě zavolejte, ale co nejdřív.”

„Vůbec nevím, o čem mluvíte,” lhala jsem. „Voláte asi docela jiné číslo.”

V okamžiku, kdy jsem zavěsila, otočila se Nasríne na podpatku, odkráčela do našeho pokoje a vzbudila Moodyho z dřímoty. Dostala jsem na ni příšerný vztek, ale neměla jsem vůbec možnost se s ní dohadovat, protože už se na mě řítil Moody.

„Kdo tě to volal?” uhodil na mě.

„Nevím,” koktala jsem. „Byl to ženský hlas. Nemám vůbec ponětí, kdo by to mohl být.”

Moody byl rozčilením úplně bez sebe. „Ty to dobře víš, kdo volal!” řval na mě. ,A já chci vědět, kdo to je!”

„Nevím absolutně nic,” odpověděla jsem, snažila jsem si zachovat chladnou hlavu a postavila jsem se mezi Mahtob a jeho, pro případ, že by opět sáhl k násilí. Nasríne, ten poslušný islámský špicl, odtáhla Amíra do kouta.

„Chci vědět všechno, co říkala,” nařizoval Moody.

„Byla to žena a ptala se: Je tam Betty?’ Já jsem řekla: ,Ano,’ a ona řekla: Jste obě v pořádku, Mahtob taky?‘Já jsem jí řekla: ,Ano,obějsmevpořádku,‘atím rozhovor skončil. Bylyjsme přerušeny.”

„Ty moc dobře víš, kdo to byl,” zaútočil Moody. „Ne, nevím.”

Napůl ještě v polospánku a s dosti problematickou schopností zdravého úsudku pokoušel se teď Moody usilovně o nějaké racionální řešení té záhady. Věděl, že se ambasáda pokouší se mnou spojit, ale netušil, že jsem o tom dobře informována. Usoudil tedy, že asi nevím nic, ovšem přece jen ho zřejmě dost znepokojovalo, že někomu patrně komusi z velvyslanectví se podařilo vysledovat mou stopu až do Mamalova domu.

„Dávej na ni dobrý pozor,” nabádal Nasríne a večer pak ještě varování zopakoval i Mamalovi. „Někdo po ní jde. Klidněji mohou sebrat a unést třeba někde na ulici.”

Rozruch vyvolaný telefonátem byl značný a trval po několik dní. Co se to jen mohlo přihodit tak důležitého, že Helena považovala za nezbytné volat mně domů? Věděla přece, jaké riziko pro nás představují Moodyho záchvaty vzteku, takže to, co se událo, zřejmě toto nebezpečí ještě převyšovalo. Po celý týden jsem se neměla oč opřít než o své vlastní dohady, protože Moody

po onom hovoru zpřísnil svůj dozor. Pečlivě dodržoval zásadu, že na nákup se mnou musí chodit buď on, anebo Nasríne. Bylo to mučivé čekání. Kolo osudu, kolo svobody už se možná roztáčelo, jenže já jsem byla bez možnosti se o tom cokoli dozvědět.

Konečně jednoho požehnaného odpoledne, když byla Nasríne na přednáškách, dospěl Moody k názoru, že chodit s Mahtob a se mnou na trh je pro něho přílišná obtíž, a pustil nás samotné.

Letěla jsem do Hámedova obchodu a volala jsem Heleně. „Buďte, prosím vás, opatrná,” varovala mě Helena. „Přišly sem nějaké dvě ženy a sháněly se po vás. Mluvily s vaší rodinou a chtěly by se pokusit dostat vás odtud. Ale dejte si velký pozor, protože ty dvě dámy nemají vůbec ponětí, o čem hovoří.” Pak ještě dodala: „Prosím vás, přijďte za mnou co nejdřív. Musíme spolu probrat spoustu věcí.”

Po tomto rozhovoru jsem byla ještě zmatenější. Co to může být za tajemné ženské? Podařilo se snad Judy zorganizovat nějakou tajnou akci, abychom s Mahtob mohly uniknout z Iránu? A mohu jim vůbec důvěřovat? Mají skutečně dost znalostí anebo vlivu na to, aby mi dokázaly pomoci? Helena jim zřejmě nevěřila, když riskovala i Moodyho hněv, jen aby mi dala výstrahu, že jsou někde tady, v Teheránu; ale ani tím jsem si nebyla jista. Všechno to bylo naprosto neuvěřitelné. Jak já jsem se jen mohla ocitnout v takhle spletité intrice?

Pár dní poté, co jsem hovořila s Helenou, jednoho prosincového dopoledne, které ohlašovalo nástup tuhé zimy, zazvonil zvonek. Esí šla otevřít a uviděla štíhlou vyšší ženu, zahalenou v černém čádoru, která chtěla mluvit s doktorem Mahmoodym. Esí ji poslala do prvého patra, kde jsme ji oba, já a Moody, očekávali před vchodem do Mamalova bytu. I přes čádor jsem viděla, že to není Iránka, ale její národnost jsem určit nedokázala.

„Ráda bych mluvila s doktorem Mahmoodym,” řekla.

Moody mě odstrčil za sebe, zpátky do Mamalova bytu. Vyšel pak ven, na chodbičku nad schody, a mne zamkl vevnitř. Přitiskla jsem ucho na dveře, abych slyšela, co se bude odehrávat.

Já jsem Američanka,” řekla žena perfektní angličtinou. „Mám nějaké potíže, jsem totiž diabetička. Mohl byste mi nabrat krev na vyšetření?”

Vysvětlila pak, že je provdána za Íránce z Mašhadu přesně toho města, kde Amme Bozorg právě pobývala na své pouti. Její manžel že odešel na frontu, do války s Irákem, takže ona žije u jeho rodiny v Teheránu.

,Je mi opravdu zle,” říkala. „Ta rodina vůbec neví, co to cukrovka je. Potřebovala bych, abyste mi nějak pomohl.”

„Teď hned vám zkoušku udělat nemohu,” odpověděl Moody. Z tónu jeho hlasu jsem poznala, že se snaží zvážit tisícovku nejrůznějších hledisek. Neměl stále ještě oprávnění, aby v Iránu vykonával lékařskou praxi; tady ovšem byla pacientka, která potřebuje jeho pomoc. Byl bez práce; honorář od každého pacienta by se mu velice hodil. Nějaká záhadná žena se minulý týden pokoušela navázat se mnou kontakt; teď tu stála jiná neznámá žena přímo u jeho dveří. „Budete muset přijít zítra ráno v devět,” řekl posléze. ,A nesmíte celou noc ani ráno nic jíst.”

„Ráno přijet nemohu, protože mám studium koránu,” odpověděla.

I mému uchu, přitisknutému z druhé strany na dveře, připadala celá ta historie evidentně vymyšlená. Pokud pobývala vTeheránu jen přechodně hovořila o měsíci , proč se tu přihlásila do kursu koránu? A jestli doopravdy trpí diabetem, proč se tedy nezařídí podle lékařovy rady?

„Nechte mi tu své telefonní číslo,” navrhl jí Moody. ,Já vám zavolám a dohodneme se, kdy byste tedy přišla.”

„To vám dát nemohu,” odpověděla žena. „Má rodina neví, že jsem šla k americkému lékaři. Měla bych s tím asi potíže.”

,A jak jste se sem vůbec dostala?” zejnal se Moody stroze.

„Zatelefonovala jsem si pro taxíka. Čeká tu na mě venku.”

Trhla jsem sebou. Nestála jsem zrovna moc o to, aby si Moody uvědomil, že i Američanka se může v Teheránu samostatně pohybovat.

Když odešla, Moody se na celé odpoledne ponořil do mlčení. Zatelefonoval Amme Bozorg do jejího hotelu v Mašhadu, aby zjistil, jestli se tam někomu zmínila, že její bratr je americký lékař; neříkala nikomu nic.

Toho večera, neohlížeje se na to, jestli poslouchám, anebo ne, Moody tu podivnou historku vykládal Mamalovi a Nasríne a dopodrobna rozebíral všechny detaily, které v něm budily podezření. ,Já vím, že měla někde v šatech určitě schovaný mikrofon,” říkal Moody. „A jistě patří k CIA.”

***

BYLO NĚCO TAKOVÉHO VŮBEC možné? Že by ta žena skuteční byla agentka CIA?

Bylo mi jako každému tvoru zahnanému do kouta, měla jsem jeden jediný cíl, získat znovu svobodu pro dceru a pro sebe; lámala jsem si hlavu, donekonečna jsem zvažovala každou pří hodu, každý rozhovor. A po zralé úvaze jsem o Moodyho závěru zapochybovala. Ta žena jednala dosti amatérsky, ostatně jaký zájem by mohla mít CIA na tom, aby Mahtob a mne vysvobodila z našeho íránského zajetí? Byla CIA skutečně tak všudypřítomná a všemocná, jak ji líčí různé legendy? Zdálo se mi dosti nepravděpodobné, že by američtí tajní agenti mohli v Iránu uspět. Ajatolláhovi vlastní agenti, vojsko, policie apásdár byli všude. Jako většina Američanů žijících v závětří jsem dříve poněkud přeceňovala šance mé vlády v boji s fanatickou cizí mocností.

Spíš bylo možné, říkala jsem si, že se tahle paní dověděla o mém trápení od Judy anebo od obchodníka Hámeda. Neměla jsem žádnou možnost to zjistit; nezbývalo mi než vytrvat a vyčkávat, co bude dál.

Nejistota s sebou nesla napětí, ale byla i vzrušující. Poprvé jsem měla teď možnost sledovat, jak moje široce založená strategie začíná fungovat. Byla jsem připravena udělat všechno, co bylo v mých silách, hovořit s každým, komu se dalo věřit, a dříve nebo později se jistě najdou ti praví lidé, kteří mi budou umět pomoci. A nepřetržitě budu nucena, to mi bylo rovněž jasné, pečlivě udržovat své akce v rovnováze s Moodyho neochabujícím dozorem.

Při jednom z nákupů jsem vklouzla do Hámedova obchodu a zavolala jsem Rašídovi, Judyinu známému, který mi přislíbil, že mi zprostředkuje setkání s člověkem pašujícím lidi do Turecka.

„Ale děti on brát nemůže,” řekl mi Rašíd.

„Nechte mě s ním promluvit, prosím vás!” žadonila jsem. Já Mahtob ponesu. To nebude problém.”

„Ne. Říkal mi, že by nevzal ani vás samotnou, protože jste žena. Je to náročné i pro chlapy. Cesta, kterou on chodí, znamená čtyři dny pochodu horami. To se s dítětem nedá podniknout.”

„Ale já jsem doopravdy zdatná,” říkala jsem a napůl jsem té lži sama uvěřila. Jsem ve velice dobré kondici. Mohla bych ji nést celou cestu, v tom by vážně nebyl žádný problém. Dovolte mi alespoň, abych si s tím člověkem mohla sama pohovořit.”

„Teď by to stejně k ničemu nebylo. Hory jsou pod sněhem. V zimě se do Turecka projít nedá.”

PROSINEC ZVOLNA UBÍHAL A MOODY mi nařídil, abych blížící se vánoce ignorovala. Nechtěl mi dovolit, abych kupovala Mahtob jakékoli dárky anebo Vánoce jakýmkoli způsobem slavila. Žádný z našich známých v Iránu prý tyto křesťanské svátky neuznává.

Teheránem se proháněly vichry z blízkých hor. Ve studeném větru narůstaly z vířících vloček sněhové závěje. Zledovatělé vozovky ještě zvětšovaly počet nehod, které narušovaly neslábnoucí dopravu, ale nijak neovlivnily rychlost vozidel ani letoru všech těch šílenců za volantem.

Moody dostal rýmu. Vzbudil se sice ráno, aby nás odvezl do školy, ale z postele vylézal jen nerad a s hekáním.

„Ty máš teplotu,” řekla jsem, kdyžjsem mu sáhla na čelo.

„To je tou zimou.” zahučel. „Měli bychom tu mít zimní kabáty. To už taky mohlo tvé rodiče napadnout, aby nám je sem poslali.”

Tohle postesknutí bylo tak nesmyslné a sobecké, že jsem ho prostě ignorovala, protože jsem se nechtěla právě dnes pouštět hned po ránu do nějaké hádky; postřehla jsem totiž novou příležitost, jak zlepšit své postavení. Kdyžjsem kartáčovala Mahtob vlásky, řekla jsem co možná nejsamozřejmějším tónem: „Ale to je přece v pořádku, však my se do školy dostaneme samy taky.”

Moodymu bylo příliš zle, než aby pojal nějaké podezření, ale zato se mu nezdálo, že bych to sama zvládla. „Vždyť ty ani nedokážeš sehnat taxík,” řekl mi.

„Ale dokážu. Dívám se na tebe každý den, jak to děláš.” Vysvětlila jsem mu, že dojdu na Saríjatího třídu a tam budu křičet „Sare Zafar”, což znamená, že chceme taxík, který jede na začátek ulice Zafar.

Jenže to se nesmíš dát,” řekl Moody.

„Však já se taky nedám.”

„Dobře,” souhlasil, překulil se a spal dál.

Ranní vzduch štípal mrazem, ale mně to nevadilo. Trvalo mi dost dlouho, než jsem donutila taxikáře, aby nám zastavil.

Musela jsem nakonec riskovat život a jednomu taxíku takřka skočit pod kola, ale měla jsem pocit, že jsem právě něco doká zala. Ano, dostanu se v Teheránu, kam budu potřebovat, což byl i další krůček k tomu, abych se vydala i pryč z Teheránu a posléze nadobro pryč z téhle země.

Taxík přecpaný Íránci se proplétal hustým provozem, hned vyrážel na plný plyn vpřed, hned se skřípotem brzdil, zatímco se řidič opíral vší silou do klaksonu a tituloval své islámské bratry sag, což je zvlášť důrazné oslovení a doslova znamenání.

Do školy jsme dorazily bez nehod a včas. Ale o čtyři hodiny později, když jsme se vydávaly na zpáteční cestu a já jsem stála před školou a pokoušela se zastavit některý z oranžových taxíků, projížděl kolem mne pomalu v pravém jízdním pruhu bílý paikan (běžný vůz íránské výroby) a v něm čtyři ženy v černých čádorech. K mému údivu stáhla žena vedle řidičky okénko a cosi na mne začala persky vykřikovat.

Ze by se ptala na cestu, napadlo mne?

Kousek od nás pak vůz zastavil u chodníku. Všechny čtyři ženy z vozu vyskočily a rozběhly se zpátky k nám. Čádory si držely pod bradou a sborem na mě něco křičely.

Nedokázala jsem si představit, čím jsem je mohla tak popudit, dokud mi za ně neodpověděla Mahtob.

„Utáhni si rúsarí, “řekla mi.

Sáhla jsem si na šál a ucítila jsem, že se mi vydral ven zakázaný pramínek vlasů, takže jsem si popotáhla rúsarí o kousek níž do čela.

Tak náhle, jak se ty čtyři prazvláštní ženy objevily, tak rychle opět nastoupily do paikanu a odjely. Já jsem zamávala najeden oranžový taxík a jely jsme s Mahtob domů. Moody byl na mě pyšný, že jsem cestu tak zvládla, a také mne to těšilo, protože jsem věděla, že jsem právě dosáhla významného cíle, ale žádný z nás nebyl moudrý z těch čtyř žen v bílém paikanu.

Záhadu mi pomohla rozřešit následující den až paní Azhar. „Viděla jsem, že jste tu měla včera nějakou nepříjemnost,” řekla mi. „Zahlédla jsem, jak se do vás ty ženské pustily, když jste se snažila chytit taxík. Běžela jsem vám na pomoc, ale ony už mezitím stejně odjely.”

,A kdo to byl?” zeptalajsem se.

„Pásdár. To byla ženská jednotka pásdáru.”

Takže alespoň v tomhle tu měli nějakou rovnoprávnost. Speciální ženská policejní jednotka měla stejnou pravomoc ve vymáhání předepsaného ženského ústroje jako jejich mužští kolegové.

PĚTADVACÁTÝ PROSINEC ROKU 1984 byl snad nejtěžším dnem mého života. Nic zvláštního se toho dne sice nepřihodilo, jenže to mě právě tak tížilo. Nesměla jsem dopřát Mahtob žádnou radost z Vánoc a za daných okolností jsem se o to ani nechtěla pokoušet, abych v ní nevyvolala zbytečný stesk po domově. Myšlenkami jsem celý ten den byla doma, v Michiganu, u Joea a u Johna a u svých rodičů. Moody mi ani nedovolil zavolat jim a popřát jim radostné Vánoce. Uběhly už celé týdny od mé poslední rozmluvy s Helenou na vyslanectví, kdy mne varovala před těmi záhadnými ženami, které po mně pátraly. Neměla jsem sebemenší zprávu o tom, jak se daří tatínkovi, ani zprávičku o svých synech.

Teherán oficiálně nebral svátek na vědomí, což znamenalo, že i Mahtob měla školu jako obvykle. Moody, který ještě stále posmrkával, mi vytkl, že jsem špatná manželka, když zůstávám s Mahtob celé dopoledne ve škole. „Klidně bys stačila odskočit si domů a uvařit mi kuřecí polévku,” řekl mi.

„Mahtob ve škole sama nezůstane,” odpověděla jsem. „To víš sám dobře. Nasríne ti polévku uvaří.”

Moody obrátil oči v sloup. Oba dva jsme věděli, že Nasríne je jako kuchařka přímo hrozná.

Doufám, že ho ta její kuřecí polévka zabije, pomyslela jsem si. Anebo že ho sklátí horečka. Skutečně jsem se za to modlila, Pane bože, prosím tě, ať umře při nějaké dopravní nehodě. Ať ho třeba roztrhá bomba. Ať ho zahubí infarkt. Vím moc dobře, že takovéhle myšlenky jsou ošklivé, ale neměla jsem k nim v těchto dnech nikdy daleko.

Ve škole se mě toho dne snažily učitelky i všechny ostatní zaměstnankyně školy nějak potěšit. „Veselé Vánoce,” popřála mi paní Azhar a podávala mi nějaký balíček. Otevřela jsem ho a našla jsem číslovaný výtisk překrásně ilustrovaného bibliofilského vydání Čtyřverší Omara Chajjáma, s trojjazyčným textem v angličtině, francouzštině a perštině.

Chánume Šáhín byla tak zanícená muslimka, že jsem vůbec nepředpokládala, že by Vánoce vzala na vědomí. Ale i ona mi

dala dárek, soubor informativních příruček o islámu, v něm/ byla veškerá pravidla a příkazy týkající se modliteb, svátku a různých obřadů. Co mne z onoho kompletu zaujalo nejvíc, byl anglický překlad íránské ústavy. Četla jsem si v ní pečlivé celé to dopoledne a po mnoho dalších dnů a pátrala jsem p| pasážích týkajících se práv ženy.

Jedna z částí byla věnována problémům manželství. Zdá se, h íránská žena, která se dostane do konfliktu se svým manželem, může svůj spor předložit určitému oddělení v jednom ministerstvu. Pak dojde k šetření o rodině a poměrech v ní a k výslechu obou manželů. Oba se posléze musí řídit výrokem rozhodčího, jímž je pochopitelně Íránec. Tento postup jsem zavrhla.

Část věnovaná penězům a majetku byla zcela jasná. Všechno vlastní manžel; ženě nepatří nic. A vlastnictvím jsou i děti. Po rozvodu žijí děti s otcem.

Ústava se snažila diktovat do nejmenších detailů všechno podstatné v životě jednotlivce, i ty nejsoukromější záležitosti ženy. Pro ženu je podle ní například trestné podnikat cokoli proti početí, co se příčí přání jejího manžela. Tohle už jsem ostatně věděla. Moody sám mi jednou říkal, že je to v Íránu hrdelní zločin. Kdyžjsem si teď o tom četla, zvedla se ve mně vlna obav. Věděla jsem, že jsem už porušila celou řadu íránských zákonů a že v tom bezpochyby budu muset pokračovat. Ale byl to dosti znepokojivý pocit, vědět, že mám zavedeno nitroděložní tělísko, o kterém Moody neví a které by mě mohlo stát i život. Popravili by tu skutečně ženu za to, že se chrání proti početí? Odpověď mi byla jasná. V téhle zemi mohou muži se ženami provádět cokoli, a také to dělají.

Z jiné pasáže ústavy mne zamrazilo ještě mnohem víc. f Vysvětlovalo se v ní, že po smrti muže jeho děti nepřipadnou vdově po něm, nýbrž jeho pokrevným příbuzným. Kdyby tedy Moody zemřel, Mahtob by vůbec nepatřila mně. Spíš by se stala schovankou Moodyho nejbližší žijící příbuzné, Amme Bozorg! Od té chvíle jsem se přestala modlit za Moodyho smrt.

Nikde v celé íránské ústavě nebyla sebemenší zmínka o zá ] konu, zásadách anebo veřejnoprávním programu, který by mi poskytoval stéblo naděje. Knížka mi jen potvrdila, co jsem už intuitivně vytušila. Bez Moodyho souhlasu neexistovala pro Mahtob a pro mne žádná legální možnost,jak ze země společně vycestovat. Existovaly sice eventuality, které by mohly nakoM< v vyústit v mou deportaci, konkrétně rozvod anebo Moodyho smrt, ale Mahtob by pro mne i tak byla ztracena navždycky.

Radši umřít než něco takového dopustit. Přijela jsem do Íránu, abych se právě této velice reálné a děsivé alternativě vyhnula. V mysli jsem si opakovala svou přísahu. Dostanu nás odtud. ()hč dvě. Nějak. Někdy.

Bi Í/.IL SE NOVÝ ROK a já jsem trochu pookřála na duchu. Už i lini netrčela zavřena celý den vMamalově bytě, našla jsem ve škole nové přítelkyně. Rády a vděčně se učily anglicky, a pokud jde o mne, uvědomovala jsem si, že každé perské slovo, které se naučím, mi může pomoci v pohybu po Teheránu a z Tehetmu. Vycítila jsem, že letopočet 1985 bude rokem Mahtobina I mého návratu domů; žádnou jinou představu jsem si ostatně nedokázala připustit.

Moody zůstával i nadále nevypočitatelný, někdy srdečný a veselý, jindy rozmrzelý, urputný, ale už se alespoň smířil s tím, jak jsme si tam zatím zařídili život, a nemluvil o tom, že bychom se měli vrátit k Amme Bozorg. A jak jsem tajně doufala, narůstala i jeho pohodlnost. Brzy nás nechával chodit do školy zcela samy a postupně se už ani neobtěžoval pro nás v poledne dojíždět. Pokud jsme byly včas doma, byl spokojen. Vzrostla tak má možnost pohybu, a s tím obzvlášť jsem spojovala své naděje.

I chánume Šáhín zaregistrovala tento vývoj, všimla si, že se Moody teď už ve školy objevuje jen zřídka. Jednoho dne se mnou měla prostřednictvím paní Azhar diskrétní rozmluvu.

„Slíbily jsme vašemu manželovi, že vám odtud nedovolíme nikam telefonovat a že vás nepustíme mimo budovu,” řekla mi. „A tyhle sliby dodržet musíme.”

„Ovšem,” pokračovala, „neslíbily jsme mu, že mu oznámíme, že jste přišly do školy opožděně. Neříkejte nám nic o tom, kam půjdete, protože kdyby se nás ptal, musely bychom mu to povědět. Ale když to nebudeme vědět, nebudeme mu to muset ani sdělovat.”

9

MOODY, KTERÝ SE STÁLE ještě nezotavil z nachlazení a který byl také den ze dne lenivější, polevoval čím dál víc i ve své ostražitosti. Spoléhal zřejmě na to, že íránské učitelky budou plně respektovat jeho přání a že mě budou hlídat, a vůbec ho ani nenapadlo nějak mě podezřívat.

Přišla jsem jednoho dne do školy záměrně o pár minut později, jen abych vyzkoušela, jak na to budou učitelky reagovat. Nestalo se nic; chánume Sáhín dodržela slovo. Využila jsem té chvilky, abych zavolala na ambasádu Heleně, a ta mne znovu varovala před dvěma záhadnými ženami, které se mi zřejmě rozhodly nějak pomoci. Řekla mi, že by se mnou potřebovala hovořit osobně, ale já jsem se trochu bála tak dlouhé a riskantní zajížďky. Kdybychom se cestou náhodou dostaly do nějaké dopravní zácpy, mohlo by zdržení znamenat i katastrofu.

Avšak stále mi bylo zřejmé, že něco už podniknout musím. Znepokojoval mě například už i způsob, jakým Mahtob dováděla s Marjam. Děvčátka si třeba začala hrát s panenkami a s nádobíčkem na domácnost. Náramně je bavilo napodobovat veškeré domácí práce. A do toho najednou Marjam persky vykřikla: „Pozor, jde sem nějaký mužský! ” a obě holčičky se rychle halily do čádoru.

A tak jsem se jednoho rána přece jen rozhodla to risknout. Sly jsme s Mahtob do školy, na Saríatího třídu, kde jsme normálně zamávaly na oranžový taxík. Několikrát jsem se ohlédla, abych se ujistila, že mě Moody anebo někdo jiný nesleduje.

„Mahtob,” řekla jsem pak, „jedeme teď ráno na velvyslanectví. Ale tatínkovi to nesmíš říct.”

„Cáš,” odpověděla mi Mahtob bezděčně persky, a ještě tím zdůraznila, jak naléhavé je něco už podniknout. I Mahtob stále víc chtěla pryč odtud, jenomže každým dnem, krůček za krůčkem, do sebe přesto nasávala íránského ducha.

Věděla jsem, že by se Mahtob za nějaký čas, i proti své vůli, postupně přizpůsobila.

Našly jsme kancelář, kde se objednávaly taxíky radiotelefonem, a řidiči jsem pak vysvětlila, že chci jet na odbor ochrany zájmů Spojených států švýcarského velvyslanectví; Mahtob mi to pomáhala přeložit. Po trýznivě dlouhé jízdě napříč Teheránem, po zdlouhavém prověřování a prohledávání ve vrátnici jsme se konečně dostaly do Heleniny kanceláře.

Přelétala jsem očima dopisy od Joea a od Johna a také od maminky a tatínka. Zejména Johnův dopis mě dojal. „Dej, prosím Tě, pozor na Mahtob, nikam ji od sebe nepouštěj!”

„Už se něco rozeběhlo,” řekla Helena. ,Alcspoň trošku. Vaše ministerstvo zahraničí už ví, kde jste, a dělají všechno, co mohou.”

Zatím toho moc nedokázali, pomyslela jsem si.

.Jedna Američanka o vás také informovala americké velvyslanectví ve Frankfurtu,” pokračovala Helena.

Judy!

„Pracují na tom velice intenzívně.”

Tak co vlastně ještě děláme s Mahtob tady, chtělo se mi křičet!

„Náš úřad vám zatím obstará nové americké pasy,” řekla Helena. „Vystaví je americká ambasáda ve Švýcarsku. Nebudou mít sice náležitá víza, ale snad vám přece jen později budou něco platné. Necháme vám je tu v úschově.” Strávily jsme asi půlhodinu nad nezbytnými lejstry. „A teď bych vám ráda něco řekla o těch dvou dámách, které se tu po vás sháněly,” řekla Helena. Jednaly už také s vaší rodinou v Americe. Ale buďte, prosím vás, opatrná. Ony vůbec nevědí, do čeho se chtějí pustit. Nesmíte je poslechnout, jinak se dostanete do hrozných nepříjemností.” Obě to byly Američanky provdané za Íránce. Jedna se jmenovala Trish a její manžel byl pilot v aeroliniích. Druhá, Suzanne, byla manželkou vysokého vládního úředníka. Měly naprostou svobodu pohybu po celém Íránu a mohly vycestovat ze země, kdykoli se jim zachtělo, ale zželelo se jim mne a chtěly mi nějak z mé svízelné situace pomoci. Jak bych s nimi mohla navázat styk?” zeptala jsem se. Helena se zachmuřila, zneklidněná tím, že se chci o tuto cestu přece jen pokusit, jenže mne už deprimovalo, že se zatím nenašla žádná oficiální autorita, která by mi nějak pomohla, a úzkost a zoufalství byly asi patrné i na mé tváři.

„Tak pojďte se mnou, prosím vás,” řekla. Vedla nás obě do kanceláře svého šéfa, pana Vincopa, švýcai ského vicekonzula.

„Moc vás prosím, nezaplétejte se s těmi dámami,” radil ml Jsou skutečně naprosto nerozumné. Nemají sebemenší před stavu, co to vlastně hodlají podniknout. Říkaly nám tu, že jed na z variant jejich plánuje unést vás prostě přímo na ulici a po kusit se vás pak vyvézt ven ze země. Jenomže právě ještě vúbfl nevědí jak. Popisovaly to, asi jako kdyby se to odehrávalo v nějakém filmu. To se jim absolutně nemůže podařit.”

Mně teď můj život ovšem připadal o mnoho bizarnější a komplikovanější než všechny dobrodružné filmy dohromady. Přihodit se mi může cokoli. Proč bych si ale nemohla s těmi ženami alespoň promluvit? A pak mne napadlo ještě cosi., A co odejít přes Turecko?” řekla jsem, neboť jsem se upamatovala na Rašídovy přátele, kteří pašují lidi nějakými horskými stezkami.

„To ne!” řekl pan Vincop úsečně. „To je velice nebezpečné. Jsou samozřejmě lidé, kteří vám naslibují, že vás převedou. Vezmou si za to předem peníze a dovedou vás až někam k hranicím, jenže tam vás znásilní a pak zabijí anebo předají úřadům. Takového něco podniknout nemůžete, to byste riskovala i život své dcery. To je skutečně velice nebezpečné.”

Mahtob měla strachem oči dokořán a také mně se z toho rozbušilo srdce. Až do této chvíle Mahtob neměla představu, že cesta zpátky do Ameriky by mohla být také spojena s nějakým fyzickým nebezpečím. Choulila se mi na klíně.

Helena jako doklad uvedla příběh z nedávné doby. Jistá Iránka se pokusila touto cestou uprchnout i se svou dcerou a zaplatila pašerákúm, aby je převedli přes hranice. Pašeráci je zavezli až do blízkosti turecké hranice a tam je prostě v horách opustili. Dcerka zemřela hlady a podchlazením. Zena se posléze dotrmácela do jakési vesnice, naprosto dezorientovaná a blízká smrti vysílením. Přišla o všechny zuby.

„Ze všech únikových cest,” řekla Helena, „je ta přes Turecko vůbec nej nebezpečnější.” A pak mi navrhla: „Vy byste se ale přece mohla dát rozvést. Já můžu váš případ předat Organizaci spojených národů a zařídit vám rozvod a souhlas k vystěhování z humanitárních důvodů. A v tom případě byste ke zpáteční cestě do USA dostala řádné výjezdní povolení.” „Bez dcerky se nevrátím!” řekla jsem ostře.

„Vy nemáte rozum,” řekla Helena. A před Mahtob pak ještě dodala: „Proč prostě neodjedete a nenecháte ji tady? Hleďte, ať lite odsud. Na ni zapomeňte.” Nemohla jsem pochopit, jak může být Helena tak bezcitná, < lakového něco mohla vyslovit před Mahtob. Zřejmě neměla I ftbec představu, jak hluboký vztah poutá matku k dítěti. „Maminko, že neodjedeš do Ameriky beze mě!” rozplakala i Mahtob.

Sevřela jsem ji do náruče a ujistila jsem ji, že ji nikdy, nikdy ni opustím. A právě tyhle okamžiky ve mně utvrdily rozhodnuli jednatjednat ihned!

Já bych se přece jen s těmi ženami ráda nějak spojila,” řekla jsem pevně.

Helena obrátila oči v sloup a pan Vincop si nervózně odkašlal. Ani mně se nechtělo věřit svým vlastním slovům, nemohla jsem si připustit, že se teď skutečně začínám zaplétat do bůhvíjakých intrik.

Chvíli nepadlo ani slovo. Když pan Vincop zjistil, že jsem neoblomná, pravil pak s povzdechem: Je samozřejmě naší povinností tu informaci vám poskytnout, ale skutečně vám nemohu než radit, abyste s nimi žádný kontakt nenavazovala.”

Dal miTrishino číslo a já jsem jí okamžitě zatelefonovala.

„Volám z kanceláře pana vicekonzula, z vyslanectví,” řekla jsem.

Trish byla úplně v extázi, když mě uslyšela. „Včera večer jsem mluvila s vaší maminkou!” řekla. „Voláme jí každý den. Pořád pláče, je z toho celá pryč. Chce po nás, abychom už něco podnikly, a my jsme jí řekly, že uděláme všecko, co bude v našich silách. My už na vás čekáme, pokusilyjsme se s vámi nějak spojit. Jak se sejdeme?”

Domluvily jsme si podrobnosti. Zítra Moodymu řeknu, že musím po škole jít ještě na nějaké nákupy a že se tedy vrátím o něco později než obvykle. Pokud nebude jevit žádné podezření, zavolám Trish a schůzku potvrdím. Mahtob a já budeme u zadní brány Kýrova parku ve dvanáct patnáct. Trish a Suzanne přijedou v bílém paikanu. „Tak dobře,” řekla Trish. „My tam určitě budeme.” Něco z jejího nadšení jako by se přelilo i do mne, ale současně jsem i zpozorněla. Proč to vlastně vůbec dělá? Jde jí o peníze, anebo jen o to vzrušení? Na druhé straně z ní vyzařoval

optimizmus, a toho jsem v té chvíli potřebovala nejvíc. Zaí I la jsem se na to setkání těšit a byla jsem napjatá, co se z něho všechno vyvine.

Helena jen zalomila rukama, kdyžjsem zavěšovala.

„Co BYSTE TOMU ŘEKLI, kdybych zítra udělala pizzu?” zeptá la jsem se.

„Ano!” řekli sborem Moody, Mamal a Nasríne a nikdo z nich netušil, že jsem je právě vlákala do léčky.

Byla to noc plná nervozity. Míhala se otázka za otázkou a nedovolily mi zamhouřit oka. Počínám si s dostatečnou rozvahou? Mám dát na ta varování z ambasády, anebo se mám chytit stébélka naděje na svobodu, ať pochází odkudkoli? Nevystavím Mahtob nějakému nebezpečí? Mám na to vůbec právo?

Co když nás dopadnou? Pošlou mě zpátky k Moodymu, anebo což by bylo ještě horší mne budou deportovat a Mahtob odvedou k tomu, koho budou považovat za jejího právoplatného majitele, tedy k otci? To byla ta nejstrašnější představa. Sama jsem se do Ameriky vracet nechtěla.

Nedokázala jsem ta rizika zhodnotit, bylo toho na mě mnoho. Ještě k ránu, když už Moody vstával k modlitbám, jsem stále ještě byla vzhůru, nerozhodnuta. Když se vsoukal zpátky do postele, přisunul se až ke mně, aby se v tom studeném zimním jitru trochu ohřál. Předstírala jsem, že spím, a v tu chvíli se mi rozjasnilo. Je mi odporný, musím od něho pryč!

O dvě hodiny později ležel Moody stále ještě zachumlán v posteli, zatímco Mahtob a já už jsme byly připraveny na ces I tu do školy. „Trochu se dnes zdržím,” řekla jsem jakoby mimochodem. „Musím se zastavit v Pol Pizza Shopu pro sýr.” „Hmm,” zamumlal Moody. Brala jsem to jako souhlas. Když pustili děvčátka z předškolní přípravky v poledne domů, Mahtob byla už připravená, nervózní stejně jako já, ale nedala to na sobě tolik znát. Chytly jsme taxík a rychle jsme jely do Kýrova parku, kde jsme našli telefonní automat. „Už jsme tady,” řekla jsem Trish do telefonu. „Přijedeme za pět minut.”

Bílý paikan dorazil podle úmluvy, v něm dvě ženy a houf povykujících dětiček. Z pravých předních dveří vyběhla žena, chytla mě za ruku a táhla mě do vozu. „Tak honem,” říkala. „Pojedete s námi.”

Vytrhla jsem sejí. „Musíme si nejdřív promluvit,” řekla jsem || „Jaký máte vůbec plán?”

„Celé týdny vás už sháníme,” vyhrkla. „A teď si vás odvezeme.” Znovu si mě vzala pod paží a druhou rukou zároveň sáh

l.i po Mahtob. Mahtob vyjekla a ulekaně ucukla.

„Musíte s námi jet hned teď!” chrlila ze sebe ta žena. „Zádně rozmýšlení. Buď teď pojedete s námi, anebo je s naší pomo11 konec.”

„Počkejte, vždyť vás zatím vůbec ani neznám,” řekla jsem. ,,1’ovězte mi nejdřív o sobě něco, řekněte mi, jak jste mě vůbec našly? Ajaké máte další plány?”

Zena se rychle rozhovořila, pokoušela se také nějak uklidnit vyděšenou Mahtob. Za řeči se nervózně rozhlížela, jestli jsme tou scénou nevzbudily pozornost policie anebo pásdáru. Jmenuju se Trish. Řekla nám o vás Judy. Denně si s ní telefonujeme. A voláme denně také vašim domů, do USA. A víme, jak vás dostat odsud.”

„A jak?” naléhala jsem.

„Odvezeme vás do jednoho bytu. Tam se zatím schováte, možná na měsíc, možná jen na několik dnů anebo jen na pár hodin, to my ještě nevíme. Ale pak vás nějak dostaneme za hranice.”

Vystoupila řidička, aby zjistila, proč otálíme. Poznala jsem v ní „diabetičku”, která onehdy přišla za Moodym. Trish mi ji představila jako Suzanne.

„Dobře, tak mi řekněte, jak si to představujete,” řekla jsem.

„Já opravdu chci pryč.” „Máme to promyšlené,” ujišťovala mě Trish. „Ale popisovat

vám to teď nebudeme.”

Napadala mě spousta otázek a umiňovala jsem si, že si do vozu k těmhle prazvláštním, exaltovaným ženským nesednu, dokud mi aspoň na některé z nich nedají kloudnou odpověď. Jeďte domů a dořešte nejdřív ten plán,” řekla jsem. „Pak se znovu sejdeme, a až to bude všechno připraveno, půjdu.”

„My celou tu dobu neděláme nic jiného, než že jezdíme sem tam po městě, sháníme vás a vymýšlíme, jak vás odsud dostat! Teď máte příležitost. Pojďte s námi, ale hned, jinak končíme.”

„Ale to přece nejde! Dejte mi, prosím vás, čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou a domyslete zatím nějak celý ten svůj plán.” „Ne. Teď, anebo nikdy.”

Několik minut jsme se tam ještě na ulici dohadovaly, ale ji jsem se pro tak překotný útěk rozhodnout nedokázala. Co kdyf, budeme s Mahtob čekat někde schovány a tyhle dámy pal nakonec nic vymyslet nedokážou? A jak dlouho se tady vúba asi může nepozorovaně skrývat Američanka s dcerou, v téhle zemi, která Američany tak nenávidí? A tak jsem nakonec řekla: „Dobře, sbohem.” Trish se otočila na podpatku a otevřela vztekle dveře vozu. „Vy ho prostě vůbec opustit nechcete!” utrhla se na mě. „Nikdy jste nic takového neměla doopravdy v úmyslu. Vy to jen tak říkáte, aby si lidi mysleli, že od něho chcete odejít. My vám už nevěříme. Vy vlastně chcete zůstat tady, v Iránu.” Vůz vyrazil do přeplněných teheránských ulic.

Mahtob a já jsme tam zůstaly stát samy, podivuhodně osamělé uprostřed davu pěších Íránců. Trishin ironický šleh mi ještě dozníval v uších. Proč jsem se nechopila té šance dostat se na svobodu? Není nakonec v jejím nařčení třeba kousek pravdy? Nepodléhám sebeklamu, když v sobě živím naději, že bych odsud někdy mohla, anebo dokonce chtěla s Mahtob uprchnout?

Byly to děsivé otazníky. Tou dobou bychom už byly mohly s Mahtob ujíždět v bílém paikanu kamsi do neznáma a do nejisté a možná i nebezpečné budoucnosti. Namísto toho jsme spěchaly do Pol Pizza Shopu, abych si tam vyprosila sýr a mohla pak udělat manžílkovi k obědu pomyšlení.

10

NASK STYKY S ÁKÁ A CHÁNUME Hakímovými se pozvolna stávaly pravidelnou součástí našeho programu. Turban mana, jak jsem mu říkala, jsem měla docela ráda, protože si dokázal své náboženské přesvědčení udržet svěží. I Moody si ho oblíbil. A on mezitím pilně pracoval za pomoci celé sítě přátel, jimž by se u nás doma asi říkalo old boys na tom, aby Moodymu ¦ hnal nějaké místo, buď aby Moody mohl provozovat lékařkou praxi, anebo alespoň učit. Aká Hakím Moodyho také Vybídl, aby se pustil i do jedné práce doma do anglického pickladu áká Hakímových převodů děl jejich dědečka z arabtiny do perštiny.

IVloody si koupil psací stroj, sdělil mi, že chce, abych mu dělal.i sekretářku, a pustil se do překladu knihy Otec a dítě, v níž byly hrnuty názoryTagetie Hakíma na toto téma.

Brzy byl Mamalův a Nasrínin jinak zřídka využívaný jídelní stůl zavalen štůsky popsaných papírů. Na jednom konci pořizoval Moody rukopisnou verzi textu, mně pak podával na druhý konec stolu stránku po stránce k přepisu.

Začínala jsem při téhle práci Moodyho postojům trochu lépe rozumět. V pojetí Tagetie Hakíma nesl otec veškerou odpovědnost za to, že dítě vychová k náležité úctě a poslušnosti, k tomu, aby myslelo jen „správným” způsobem a žilo v souladu se zásadami islámu. Matce nevymezil ve výchovném procesu absolutně žádné místo.

Dlouhé týdny jsme zápolili s obtížným textem. Moodyho dědeček psal obšírným, upovídaným a mentorským stylem. Každé odpoledne, když jsem přivedla Mahtob ze školy, čekala na mě nová hromádka stránek a Moody předpokládal, že se ihned posadím k práci, jelikož záměru přikládal svrchovanou důležitost.

Na jednom místě na mne slova Tagatie Hakíma hluboce zapůsobila. Rozebíral povinnosti dítěte vůči otci a použil přitom příběhu o umírajícím otci, který si přeje uvidět ještě naposledy svého syna. Vyhrkly mi slzy. Písmo na stránce před sebou jsem měla najednou rozmazané. Vždyť můj otec právě teď umírá, a já bych přece měla být u něj.

Moody si mých slz všiml. „Co se děje?” zeptal se mě.

„On tu píše o otci, který umírá.” rozplakala jsem se. Jak to, že mě nepustíš k mému tatínkovi, když umírá? Vždyť ty přece vůbec nerespektuješ, co napsal tvůj vlastní dědeček.”

„A je snad tvůj tatínek muslim?” zeptal se ironicky.

„Ne, samozřejmě že není.”

„Pak to neplatí,” řekl Moody. Jeho se to netýká.”

Běžela jsem do našeho pokoje, vybrečet se o samotě. Dolehla na mne taková tesknota, že jsem se takřka nedokázala ani nadechnout. A za semknutými víčky jsem zčistajasna před

sebou viděla tátu, jak říká to svoje: „Když se chce, tak jde všechno.”

Určitě se mi to nějak podaří. Musí st to povést.

BĚHEM JEDNÉ NÁVŠTĚVY SE áká a chánume Hakímovi zmínili o tom, že bychom snad mohly, Mahtob a já, začít chodit na výklad koránu organizovaný pro anglicky hovořící ženy v me šitě Hosajna Eršada každý čtvrtek odpoledne. Projevili tímt” návrhem znovu svůj dobrý vztah ke mně. Doufali samozřejmě, že mne obrátí na islám, ovšem plynulo to z jejich upřím ně snahy o mé dobro a štěstí, což pro ně byly právě plody islámu. A co víc, jejich záměr byl současně i jistou připomínkou Moodymu, že mi musí dovolit častěji vycházet ven a že mi také musí dopřát styk s lidmi, kteří hovoří mou mateřštinou Hakímovi by bývali nesmírně uvítali, kdybych se stala řád nou islámskou manželkou, ovšem jen tehdy, pokud by k tomu došlo z mého vlastního svobodného rozhodnutí.

Pookřála jsem, když jsem jejich návrh vyslechla. O studium koránu jsem neměla žádný zájem, ale možnost pravidelně se vídat se skupinou žen hovořících anglicky mi připadala vzrušující.

Moody na to neřekl nic, protože v tom viděl příležitost, jak se vymknu jeho kontrole. Ale mně bylo jasné, že bude muset ustoupit. Jakýkoli „návrh” áká Hakíma měl pro Moodyho váhu přímého příkazu.

Následující čtvrtek Moody, ač nerad, odvezl Mahtob a mne taxíkem do masdžedu. Pokusil se ještě předvést svou pravomoc nade mnou tím, že se pokusil vejít do třídy dřív, než tam dovolil vstoupit nám, ale nějaká rezolutní Angličanka mu rázně zastoupila cestu.

,Já se chci jen podívat dovnitř, co se tu bude konat,” říkal jí Moody. „Prostě chci vidět, k čemu to všechno je.”

„To nemůžete,” odpověděla mu. ,Je to jen pro ženy. Muži dovnitř přístup nemají.”

Bála jsem se, že Moody ztropí scénu a že se, alespoň pro tento den, přání áká Hakíma vzepře. Přimhouřenýma očima sledoval ženy přicházející na výuku. Všechny byly náležitě zahaleny, většinou v čádorech. Zdály se být dobrými muslimkami, třebaže hovořily anglicky. A žádná z nich nevypadala jako agentka CIA.

Po chvilce váhání dospěl Moody zřejmě k závěru, že áká 1 lakím má pravdu a že mi to pomůže v adaptaci na život v Teheránu. Nakonec jen pokrčil rameny a odkráčel. Mahtob a mne nechal v péči té Angličanky.

Pravidla nám zformulovala jasně: „Zádně vybavování. Jsme tu proto, abychom studovaly korán, nic dalšího sem nepatří.”

A taky že se studovalo. Četly jsme korán sborově nahlas, účastnilyjsme se tribuny otázek a odpovědí, kde se velebil islám a hanobilo křesťanství, a společně jsme i odříkávaly odpolední modlitby. Sama o sobě to byla pramálo lákavá činnost, o to zvědavější jsem však byla při pohledu na tváře žen kolem. Zajímaly mne jejich osudy. Co tu vlastně v Iránu dělají? Jsou zde všechny z vlastního rozhodnutí? Anebo tu jsou i takové nedobrovolné zajatkyně,jako jsem já sama?

Předpokládala jsem, že na nás bude po skončení výuky venku před mešitou čekat Moody, ale nikde v onom moři uspěchaných podmračených Íránců, hrnoucích se v zástupech po chodníku, jsem jeho tvář nezahlédla. Netroufla jsem si vzbudit nějaké podezření hned v prvý den kursu, a tak jsem stopla oranžový taxík a odvezla jsem Mahtob domů. Jakmile jsme vkročily do dveří, Moody se podíval na hodinky a s uspokojením zjistil, že jsme své nové výhody nijak nezneužily.

„Musím přiznat, že to na mě udělalo dojem!” řekla jsem mu. „Na to si člověk skutečně bude muset něco nastudovat. Bez přípravy tam nikoho sedět nenechají. Mám pocit, že se dost naučím.”

„To je dobře,” řekl Moody, potěšen i když s jistou rezervou , že jeho manželka učinila tak závažný krok, aby zaujala patřičný postoj k Islámské republice Íránu.

I já jsem z toho měla své potěšení, jenomže z opačných příčin. Právě jsem podnikla další krůček k tomu, abych mohla z Islámské republiky Íránu uniknout. Lekce studia koránu začínaly brzy poté, co Mahtob končila škola. Třebaže Moody považoval za nezbytné doprovodit nás při několika prvých sezeních až před masdžed, věděla jsem, že nás zanedlouho nechá chodit samotné, takže budeme mít takřka celý čtvrtek jen pro sebe.

Navzdory pravidlu vylučujícímu volnou zábavu docházelo mezi námi samozřejmě před výukou i po ní k různým rozhovorům. Když jsem přišla na výuku podruhé, zeptala se mě jedna z účastnic, odkud jsem. Když jsem odpověděla, že jsem

z Michiganu, řekla na to: ,Jé, tak to byste si měla promluvil s Ellen. Ta je taky z Michiganu.”

Představila nás. Ellen, vysoké a kostnaté ženě, bylo sice tepi ve třicet, ale pokožku měla vyschlou a zestárlou. Nosila nismi ovinuté kolem čela tak pevně, že jsem ani nedokázala rozpoznat barvu jejích vlasů.

„Kde jste bydlela v Michiganu?” zeptala jsem se.

„Blízko Lansingu.”

„A kde?”

„Ale v takovém koutě, o kterém jaktěživ nikdo neslyšel.” „Povězte mi kde, já jsem totiž taky bydlívala nedaleko Lansingu.” „V Owossu.”

„Vážně?” vyhrkla jsem. „Naši bydlí v Bannisteru. A já jsem pracovala v Elsie. V Owossu jsem chodila do školy.”

Byly jsme z té neskutečné shody okolností celé pryč, jako dvě malé holky, a bylo nám okamžitě jasné, že si toho budeme mít spoustu co vyprávět.

„Nechtěli byste k nám některý pátek odpoledne zajít?” zeptala se Ellen.

„To nevím. Manžel mě nenechává s nikým hovořit ani chodit někam mezi lidi. Myslím, že to asi odmítne, ale zeptám se ho.”

Tentokrát Moody čekal na Mahtob a na mne před masdžedem a já jsem ho překvapila upřímně rozzářenou tváří. „Hádej, co bylo,” řekla jsem mu. „Na to nemůžeš přijít. Potkala jsem tu paní, která pochází z Owossa!”

Moody měl ze mě radost. Byl to prvý úsměv, který na mně po měsících opět viděl. Představila jsem ho Ellen, chvilku trvalo seznamování a pak jsem řekla: „Ellen nás pozvala na pátek odpoledne k nim domů na návštěvu,” a v hloubi duše jsem byla přesvědčena, že Moody odmítne.

Ale Moody řekl: „Dobře. Prima.”

ELLEN ODEŠLA ZE STŘEDNÍ školy před ukončením studia a provdala se za Hormoze Rafáího, a tím si zvolila roli závislé manželky. Jako elektroinženýr s absolutoriem americké vysoké školy měl Hormoz po finanční i sociální stránce postavení, jemuž se Ellenino nemohlo rovnat, a tak bylo pro něj přirozené, že zaujal a vychutnával úlohu chlebodárce a dobrodince. Podobně jako Moody i Hormoz se v podstatě už amerikanizoval. V Íránu byl na seznamu nepřátel šáhova režimu. V té době by návrat do země, kde se narodil, znamenal uvěznění t mučení a pravděpodobně i smrt z rukou Sáváku. Ale později a také v tom byl podoben Moodymu Hormoz vystihl, že politické události na opačném konci světa mohou mít pozoruhodně závažné důsledky pro jeho osobní poměry.

Hormoz dostal místo v Minnesotě a spolu s Ellen tam žili jako víceméně typická americká hodina. Měli dcerku Jessiku. Když měla mít Ellen druhé dítě, vrátila se k porodu do Owossa. Osmadvacátého února roku 1979 dala Ellen život synovi. Později toho dne volala Hormoze, aby se s ním o svou radost podělila. ,Já s tebou teď nemůžu mluvit,” řekl jí Hormoz. „Poslouchám zprávy.”

Bylo to toho dne, kdy šáh opustil Írán.

Kolik asi bylo takových jako Hormoz a Moody, napadlo mne, jimž šáhův pád a odchod do exilu zazněly jako vábení sirén, aby se vrátili nazpět ke svým tradicím?

Když pak měl Hormoz konečně čas rozjímat o požehnání, jímž byl novorozený syn, zvolil pro něho íránské jméno, Alí. Jeho celý život, a tím i život Ellenin, se v tom okamžiku rázem proměnil.

Moody odolával po pět let, ale Hormoz se rozhodl takřka ihned vrátit se a žít nadále pod vládou ájatolláha Chomejního.

Ellen byla loajální Američanka, a tak jeho návrh zamítla. Byla ovšem i manželkou a matkou. Hormoz jí dal jasně najevo, že se do Íránu vrátí třeba i bez rodiny. Ellen tak byla zahnána do úzkých a dala se nakonec umluvit, aby zkusila žít nějaký čas v Íránu. Hormoz ji ujistil, že pokud v Teheránu nebude šťastná, může s dětmi kdykoli odcestovat zpátky do Ameriky.

Jenomže jakmile se ocitli v Teheránu, shledala Ellen, že je tu uvězněna právě tak, jak jsem to pak zažila i já. Hormoz rozhodl, že už se Ellen domů nevrátí. Podle zákonů země byla íránskou občankou a musela být poslušná jejích zákonů a vůle svého manžela. Zamkl ji doma, mlátil ji.

Bylo to prazvláštní, naslouchat tomu příběhu. Svěřovali se nám s ním totiž společně, Hormoz i Ellen, když jsme u nich ono páteční odpoledne seděli v síni jejich neuklizeného bytu. Zprvu jsem byla zvědavá, jestli se Moody nebude za rozhovoru na toto téma cítit nesvůj, ale pak jsem si uvědomila, že ho naopak zřejmě potěšil. Znal přece předem rozuzlení, po šesti

letech Ellen stále ještě žila vTeheránu a zjevně už byla rozhod nuta strávit celý život v manželově vlasti. A to bylo přesně to, (11 Moody chtěl, abych slyšela!

„První rok byl opravdu hrozný,” říkal nám Hormoz. „Ale pal už to šlo.”

Na den přesně za rok poté, co Ellen přiletěla do íránují Hoi moz řekl: „Dobře, můžeš se vrátit domů. Chtěl jsem, abys tu rok zůstala a abych se přesvědčil, jestli se rozhodneš žít tu natrvalo. A teď jeď zpátky domů.”

A tohle jsem zase já chtěla, aby si Moody poslechl! Modlila jsem se, aby dobře slyšel a aby pochopil, jak moudré by bylo dopřát mi stejnou volbu.

Ovšem jak potom příběh pokračoval, zmocňoval se mne stále větší neklid. Ellen se i s Jessikou a s Alím vrátila do Ameriky, ale po šesti týdnech telefonovala Hormozovi a řekla mu: „Přijeď si pro mě.” A co bylo ještě nepochopitelnější, tohle se opakovalo dokonce dvakrát. Dvakrát odjela Ellen s Hormozovým svolením z Iránu a pokaždé se zase vrátila. Byla to historie až k neuvěření ovšem seděla tu dnes před námi, poslušná muslimská manželka. Pracovala jako redaktorka Mahdžúbe, anglicky tištěného časopisu pro islámské ženy, rozesílaného do celého světa. Cokoli Ellen připravila, muselo být schváleno Radou islámského vedení, alejí to docela vyhovovalo.

Zoufale jsem si potřebovala promluvit s Ellen o samotě, zapátrat po motivech jejích rozhodnutí, avšak onoho odpoledne se k tomu nenaskytla sebemenší příležitost.

Trnula jsem, záviděla jsem jí, ale současně jsem se nad jejím příběhem pozastavovala. Jak jen mohla jako Američanka dát přednost Íránu před Spojenými státy? Chtělo se mi popadnout Ellen za ramena, pořádně s ní zatřepat a zakřičet na ni: Jak to?”

Konverzace se stočila jiným, nebezpečným směrem. Hormoz nám vyprávěl, že nedávno zdědil po otcově smrti nějaké peníze a že si stavějí dům, bude prý už brzy hotov.

„My bychom si tady taky rádi něco postavili,” řekl Moody se šťastným úsměvem. „Chtěli jsme původně stavět v Detroitu, ale teď se do toho pustíme tady, jen co se nám podaří převést peníze do Iránu.”

Už při tom pomyšlení mi přeběhl mráz po zádech.

***

MOODY I JÁ JSME SE S Ellen a s Hormozem rychle spřátelili a dosti často jsme se scházeli. Pro mne to bylo sladké i trpké zároveň. Bylo to báječné, získat přítelkyni, která hovořila anglicky a navíc ještě pocházela z mého rodného města. Chutnalo to docela jinak než mluvit na Íránce, byť hovořícího anglicky, o němž jsem si nikdy nebyla jista, jak moc mi vůbec rozumí. S Ellen jsem si mohla vyprávět naprosto bez zábran a věděla jsem, že chápe každé mé slovo. Zato jsem se ale nedokázala bez znepokojení podívat na Ellen a Hormoze, jak tam sedí pospolu měla jsem pocit, jako bych nahlížela nějakým hrůzným zrcadlem do své vlastní budoucnosti. Strašně bych chtěla strávit chvilku s Ellen sama. Jenže Moody byl stále ještě ve střehu, zjevně se o ní toho chtěl přece jenom dovědět něco víc, než mě nechá spřátelit se s ní důvěrněji.

Ellen a Hormoz neměli telefon. Dopřát si v Iránu tento přepych znamenalo sehnat nejprve zvláštní povolení, a i pak často trvalo několik let, než se člověk zavedení telefonu dočkal. Jako většina lidí měli i oni dohodnuto s majitelem obchůdku v sousedství, že si od něj mohou zatelefonovat, kdykoli bude zapotřebí.

Jednou odtamtud Ellen zavolala a řekla Moodymu, že by mě ráda pozvala odpoledne na čaj. Moody mi rozhovor, ač nerad, předal, protože nechtěl, aby Ellen zjistila, jak tuhé mám vězení. „Dělám větrníčky s čokoládovou polevou!” sdělovala mi.

Přikryla jsem mikrofon dlaní a pohledem jsem Moodyho požádala o souhlas.

„A co já?” zeptal se podezřívavě. „Platí pozvání i pro mě?”

„Myslím, že Hormoz nebude doma,” řekla jsem.

„Ne.Takjít nemůžeš.” Na tváři se mi zřejmě zračila míra mého zklamání. V té chvíli jsem ani tak nemyslela na to, že se budu moci na chvíli zbavit Moodyho, jako spíš na ty větrníčky polité čokoládou. Moody nicméně byl toho dne náhodou v dosti dobré náladě a zřejmě mezitím zvážil výhody mého přátelství s Ellen na jedné straně a riziko, kterému se vystavuje, když mě na celé odpoledne pustí z domu. Po chvilce řekl: „Dobře, tak si jdi.”

Báječné byly nejen větrníčky, ale i ten pocit, že si konečně mohu volně promluvit s Ellen. Mahtob, celá šťastná, si hrála s devítiletou Marjam (což bylo islámské jméno malé Jessiky) a s šestiletým Alím. A hlavně Marjam a Alí měli americké hračky. Bylo tam plno knížek a skládaček, a dokonce i opravdická Barbie.

Zatímco si děti hrály, měly jsme s Ellen čas vážně si pohovořit.

Položila jsem jí otázku, která mě tak trápila. „Proč?”

„Možná že kdybych byla v tvé situaci, byla bych v Amei i< < i zůstala,” řekla Ellen po chvilce hlubokého zamyšlení. Jenom že mně nepatří nic než to, co mám tady. Rodiče jsou v důchodu, na to, aby mi nějak pomáhali, samozřejmě nemají. A já sama nemám ani žádné peníze, ani vzdělání, ani nějakou odbornou přípravu. A navíc mám ty dvě děti.”

Ani tohle jsem nějak nedokázala pochopit. Co bylo ještě horší, Ellen hovořila o Hormozovi s neskrývanou záští. „On mě bije,” rozplakala se. „I děti bije. A vůbec mu na tom nepřipadá nic zvláštního.” (Jako bych slyšela Nasríne: „Všichni mužští jsou takoví.”)

Ellen se nerozhodovala z lásky, ale ze strachu. Její rozhodnutí vyplynulo spíš z ekonomické situace než z nějakého citového zaujetí. Nedokázala prostě čelit nejistotě, kterou my ženy platíme za emancipaci. Vybrala si raději tenhle hrozný život, jen když jí poskytoval alespoň zdání toho, čemu ona říkala jistota.

Na mou otázku, proč vlastně, mi nakonec s pláčem odpověděla: „Protože kdybych se vrátila do Ameriky, asi bych na to všechno sama nestačila.”

Brečela jsem nad ní a s ní.

Uběhly dlouhé minuty, než se Ellen zase trochu sebrala a než jsem já našla odvahu načít své další téma. Já bych si s tebou potřebovala o něčem promluvit,” řekla jsem jí. Jenomže nevím, jak se na to budeš dívat manželovi bys o tom nesměla nic říct. Jestli ti to nebude vadit, jestli dovedeš držet jazyk za zuby a nic mu nepovíš, tak se ti s něčím svěřím. Jinak tě s tím ale nebudu zatěžovat.”

Ellen se nad tím chvilku zamyslela. Vysvětlila mi, že když se do Iránu vrátila podruhé, byla rozhodnuta jít do všech důsledků, stát se zcela poslušnou islámskou manželkou. Přijala zásady šíitského směru islámu, dodržovala příkazy o zahalování, dokonce i v soukromí svého domova (i teď byla zahalena), odříkávala modlitby ve stanovenou hodinu, uctívala všechny svaté muže, studovala korán a smířila se se svým životním údělem, jako by to byla vůle Alláhova.

Stala se tedy ukázněnou islámskou chotí, ale zůstala přitom přesto zvědavou Američankou. „Ne, nic mu neřeknu,” slíbila mi nakonec.

„Ale já to myslím naprosto vážně! Nesmíš o tom říct nikomu mi lovo,absolutně nikomu.” „To ti můžu slíbit.”

Nabrala jsem zhluboka dech a rozpovídala jsem se. „Říkám in tobě, protože jsi Američanka a já bych potřebovala pomoc, i lni se dostat pryč.”

„Ale to přece nejde. Jestli tě on nepustí, tak neexistuje žádný (působ,jak odjet.”

„Existuje,” odpověděla jsem. Já neodjedu. Uteču.”

„Ty ses asi zbláznila! To přece nedokážeš!”

„Nechci tě do toho vůbec zatahovat,” řekla jsem jí. „Potřebu ju jedinou věc, abys mi tu a tam pomohla dostat se z domu, |tko třeba dnes, abych si mohla dojít na švýcarskou ambasádu.” Pověděla jsem jí o svých stycích s velvyslanectvím, jak mi zařizují odesílání i přijímání korespondence a jak se pro mne snaží udělat všechno, co je v jejich silách.

„Pomáhají ti dostat se odtud?” zeptala se Ellen.

„Ne. Já jen jejich prostřednictvím mohu odesílat zprávy, to je všechno.”

„Víš, mně se na to vyslanectví nechce vůbec chodit,” řekla Kllcn. „Nikdy jsem tam ani nebyla. Manžel mi řekl, když jsme sem prvně spolu přijeli, že na ambasádu nesmím, tak ani nevím, kde vůbec je.”

„Nebudeš tam muset,” ujišťovala jsem ji. „Ono bude stejně nějakou dobu trvat, než mi Moody dovolí se s tebou stýkat častěji, ale já myslím, že mě časem nechá vyjít si s tebou někam, protože se mu docela líbíš. Já potřebuju, jen abys mi umožnila jít takhle ven. Můžeš třeba říct, že spolu půjdeme nakupovat, nebo takového něco, a pak mi po tu dobu zajistit alibi.”

Ellen se nad mou prosbou na pár minut zamyslela a pak nakonec kývla. Strávily jsme zbytek odpoledne vymýšlením všelijakých plánů, ale nebylo nám jasné, kdy a jak je budeme moci uskutečnit.

Mahtob se u Marjam a Alího tak líbilo, že si nechtěla vůbec přestat hrát, naštěstí jí Elleniny děti usnadnily rozloučení tím, že jí alespoň půjčily domů pár knížek. Vybrala si Oskara Brumlu, Zlatovlásku a O třech medvídcích a jednu o kačerovi Donaldovi. Ellen měla doma také Nový zákon a slíbila mi, že mi ho někdy půjčí domů.

#

MOODY VE SVÉ VRTKAVOSTI kolísal od prosazování své fyzick síly až po chvíle, kdy si mne chtěl získat laskavým jednáním.

„Pojďme se zítra najíst někam ven,” navrhl 13. února. „Slaví se Valentýna.” „Prima,” řekla jsem. „Samozřejmě že ano.” Rozhodl se, že nás vezme do hotelu Kaihan, který se honosil anglicky hovořícím personálem. Mahtob i já jsme se nesmírně těšily. Celé to valentýnské odpoledne jsme strávily přípravami. Vzala jsem si na sebe dvoudílnou soupravu z rudého hedvábí, která přesně odpovídala sváteční příležitosti, ovšem v íránských poměrech byla přímo provokativní. Musela jsem si přes ni samozřejmě přehodit manto a ještě rúsarí, ale doufala jsem, že prostředí v tom hotelu bude natolik americké, abych se v kompletu mohla v restaurantu předvést. Upravila jsem si pečlivě vlasy a místo brýlí jsem si nasadila kontaktní čočky. Mahtob jsem oblékla bílé šatečky s vyšitými růžovými poupátky a k nim bílé lakové střevíčky.

Šli jsme všichni tři až na Šaríatího třídu a tam jsme sedli do prvého ze čtyř oranžových taxíků, kterými jsme se postupně propletli celým městem až do východní části, k cíli cesty na hlavní třídě, jíž stále ještě mnoho lidí říkalo starým jménem Pahlaví, tak jak se dříve nazývala podle šáha.

Když jsme vystupovali z posledního taxíku, Moody se trochu zdržel placením řidiči. Z obou stran kolem nás burácely vozy. Spolu s Mahtob jsme se musely obrátit, protože vozovkou před námi se valil potok špinavé vody, takže jsme se nemohly ani dostat k chodníku. Proud byl tak široký, že se nedal přeskočit, a tak jsem vzala Mahtob za ruku a vedla jsem ji k nedaleké kanálové mříži, kde bylo možno strouhu přejít.

Když jsme stoupli na mříž, podívala jsem se dolů a tam jsem náhle spatřila na Mahtobině bílém lakovém střevíčku sedět obrovského a ohyzdného potkana.

Škubla jsem rukou a strhla jsem překvapenou Mahtob zpátky do vozovky. Potkan odcupital. „Co to, prosím tě, vyvádíš?” houkl za mnou Moody. „Nechtěla jsem, aby mi vletěla někam pod auto,” lhala jsem, neboť jsem netoužila vyděsit Mahtob tím, že bych jí o potkanovi dodatečně řekla.

Šli jsme vzhůru do kopce, směrem k hotelu Kaihan. Šeptem jsem Moodymu pověděla, co se doopravdy stalo, ale jeho to, jak se zdálo, ani příliš nezajímalo. Potkani jsou v Teheránu součástí každodenního života.

Trochu jsem se uklidnila a snažila jsem se, abych si toho večera trochu užila. Nikdo v hotelu Kaihan anglicky nemluvil, ať si reklama říkala, co chtěla, a manto i rúsarí jsem musela mít na sobě během celé večeře. Ale riskovala jsem přesto Alláhův hněv a manto jsem si trochu rozepjala; všichni jsme si pochutnávali na vzácném menu, humrech s pomfrity.

Moody byl neobyčejné velkorysý, přiměl nás, abychom si po večeři daly ještě kávu, třebaže šálek, přepočítáno na americkou měnu, stál čtyři dolary. Servírovali ji v maličkých espresových koflíčcích a chutnala spíš jako silná instantní káva. Nebyla moc dobrá, ale o to příjemnější bylo toto Moodyho gesto. Snažil se, abych se cítila co nejpříjemněji. A já jsem se zase pokoušela vypadat co nejspokojeněji.

Nicméně jsem z jeho chování znejistěla, protože jsem už dobře věděla, že se Moody z pozorného manžela dokáže rázem změnit v ďábla. A tak jsem přes jeho projevy náklonnosti zůstávala ve střehu.

Nepřestávala mne trápit jedna myšlenka. Neměla jsem onehdy i s Mahtob raději odejít s Trish a Suzanne? Nevěděla jsem ovšem, a nemohla jsem ani vědět, co všechno se může stát. Když jsem teď zvažovala všechny okolnosti, dospívala jsem znovu k přesvědčení, že jsem se přece jen rozhodla správně. Ty dvě amatérky se zmohly jen na zcela mlhavý plán. Sama bych snad s nimi mohla utéci, ale měla jsem právo vystavit Mahtob všem těm myslitelným rizikům?

Ale kdykoli v Moodyho chování převládla ta jeho zloba, přepadaly mě pochybnosti znovu. Kdo ví, zda jsem pro Mahtob nezvolila tu nejnebezpečnější variantu vůbec život s jejím otcem.

Z NEKLIDNÉHO SPÁNKU MÉ VYTRHLA prudká a děsivá exploze. Oknem jsem viděla noční oblohu, rozzářenou, jako by vzplála požárem. Vzápětí se v naší těsné blízkosti ozvaly v rychlém sledu další burácivé výbuchy. Celý dům se otřásal.

„To jsou bomby!” křičela jsem. „Bombardují nás!” Zaslechli jsme zavytí tryskových motorů kdesi nad námi. Oknem pronikaly do místnosti záblesky přízračného žluto

bílého svitu, po nichž vzápětí, jako zahřmění po úderu blesku, následoval strašlivý třesk.

Mahtob se rozkřičela děsem. Moody ji chytil a ukryl ji mezi nás doprostřed lůžka. Schoulili jsme se k sobě, v bezmocném osamění vůči osudu.

Moody pomateně a s hrůzou v hlase vykřikoval slova něja kých perských modliteb. Objímal nás sice, jako by nás chiel chránit, jenže se strachy tak roztřásl, že to jen znásobilo nal obavy. Mahtob a já jsme se modlily anglicky, v přesvědčení, že je to naše poslední hodinka. Nikdy předtím jsem nezažila pocii takové hrůzy. Srdce se mi rozbušilo. Uši mě bolely a zaléhaly ohlušivým rachotem zkázonosných výbuchů.

Letadla nalétávala ve vlnách, chvílemi nám poskytovala minutu oddychu, ale pak se na nás znovu střemhlav vrhala s motory vyřvávajícími svou nenávist k poschovávaným lidem tam dole. Do výše šlehala bílá a oranžová protiletadlová palba. Kdykoli zaburácel nad našimi hlavami další stroj, očekávali jsme v bezmocné úzkosti záblesk výbuchu a hromový otřes, který pokaždé následoval. Někdy byly svit i záře exploze tlumenější. Jindy prošlehl plamenný svit místností a celý dům se až do základů otřásl rachotem blízkého zásahu, okna se rozdrnčela a z našich úst se vydraly stony úděsu. V odrazu světla explozí bomb, protiletadlových granátů i v přitlumeném svitu zuřících požárů jsem viděla, že Moody je vyděšen právě tak jako já.

Držel se nás čím dál úporněji a má nenávist k němu nabývala vražedné síly. V novém návalu úzkosti jsem se rozpomněla na maminčin dopis a na její sen, že Mahtob přišla při výbuchu bomby o nožičku.

Prosím tě, pane Bože! Prosím, Bože, prosím! Prosím! Pomoz nám! Ochraň nás, prosíme tě! Ochraň mi Mahtob, modlila jsem se.

Formace bombardérů přeletěla a zmizela. Cekali jsme, tajili jsme dech. Minuty míjely a my jsme se pozvolna uvolňovali z toho vzájemného sevření v naději, že naše utrpení snad už skončilo. Uplynula dlouhá doba, než jsme si troufli konečně nahlas vydechnout. Nálet trval snad jen patnáct minut, ale nám připadala každá z nich jako celé dlouhé hodiny.

Strach ustoupil hněvu. „Podívej se, do čeho jsi nás přivedl!” rozkřičela jsem se na Moodyho. „A v tomhle nás tu chceš nechat?”

Moody se vytasil s oficiální argumentací. „Ne,” zařval na mě. „Tohle jsem vám nenachystal já. To připravuje ta tvoje vlast všem našim lidem tady. A tebe tu zabijí tví vlastní I i .ijani.”

Než se hádka mohla rozvinout, nahlédl do dveří naší ložničky Mamal a řekl: „Nedělej si žádné starosti, dáí džún, to byla |enom protiletadlová palba.”

Jenže myjsme slyšeli letadla,” řekla jsem.

„Ne.” Bylo to až neuvěřitelné Mamal doopravdy chtěl, abych mu uvěřila, že to bylo jen další cvičení, obdobné onomu Z Válečného týdne.

Venku v hale zazvonil telefon, a když se k němu Mamal rozběhl, vstaly jsme a šly jsme za ním, ven z pokojíku. Pro tuto noc už bylo po spaní. Proud nešel. Celé město teď tonulo v přízračné tmě, prozařované jen požáry rozpoutanými chaotickým

bombardováním. Volala Amme Bozorg. Mamal i Moody ji ubezpečili, že jsme

všichni v pořádku.

Nasríne rozžala svíčky, připravila čaj a pokoušela se nás nějak uklidnit. „Nemáme se čeho bát,” řekla se svou obvyklou sebejistotou. „Nás to tu nemůže trefit.” Její víra v Alláha byla neotřesena, naopak, byla ještě posilována přesvědčením, že i kdyby Alláh dopustil, aby ji roztrhala bomba iráckého letectva, neexistuje přece slavnější smrt než mučednictví ve svaté válce.

„To vůbec nebyly bomby,” tvrdil Mamal. ,A proč byly některé exploze tak silné?” zeptala jsem se ho. „Všechno se tu při nich třáslo.” Mamal jen pokrčil rameny.

Ráno se město rozeznělo bzukotem, olizovalo si své rány a volalo po pomstě. Nálet byl evidentně dílem iráckého letectva, ale rozhlas chrlil propagandistické řeči, jaké bylo snadné předvídat. Irák je zásobován z Ameriky. Nálet byl naplánován a řízen americkými poradci. Průměrný Íránec si mohl klidně myslet, že prezident Reagan osobně letěl ve velitelském letadle. Pro Američany ten den nebylo v Íránu věru zdrávo.

Moody to vystihl a pocítil potřebu mě chránit. Nemusely jsme ten den s Mahtob do školy. Fakt ovšem byl, že právě v blízkosti školy došlo k nejtěžším škodám. Byly tam i velké ztráty na životech.

Později toho dne s námi Ellen a Hormoz jeli vozem, aby nám ukázali tu spoušť. Celé bloky byly srovnány se zemí anebo vypáleny. Z mnoha trosek stále ještě stoupal dým.

Všichni jsme se shodovali, že ta válka je strašlivá, ale lišili jsme se, pokud šlo o její příčiny. Mně se zdála být přirozeným důsledkem života pod vládou choromyslného fanatika. Moody a Hormoz proklínali jako původce vší té zkázy Američany.

Ellen se postavila na jejich stranu.

Moody rozpřádal s Hormozem debatu najedno z jeho oblíbených témat obojakost vlády Spojených států. Aby udržely rovnováhu sil v Perském zálivu, říkal, musí USA podporovat obě strany, jak Irák, tak Irán. Byl přesvědčen, že Amerika dodala nejen bomby, které svrhly irácké tryskové bombardéry, ale i střelivo pro protivzdušné dělostřelectvo íránských obránců Teheránu. Ovšem vzhledem k dlouhotrvajícímu embargu může Amerika zásobovat Irán pouze tajně. „Irán musí všechny své prostředky investovat do války,” reptal. „A kvůli tomu embargu musíme kupovat zbraně prostřednictvím někoho třetího, a tím za ně i mnohem víc zaplatit.”

Všichni jsme se modlili, aby ten nálet zůstal jen ojedinělou událostí. Rádio Moodyho ubezpečovalo, že tomu tak skutečně bude, že svaté šíitské armády uštědří americkým loutkám rychlou a jistou odplatu.

Cestou ústního podání věděl kdekdo v Teheránu, že za náletu zahynuly desítky a dost možná i stovky lidí. Avšak oficiální vládní zpráva uvedla, že obětí na životech bylo celkem šest, a dodatkem ještě uvedla, že ironií osudu právě tento irácký nálet prokázal, že Alláh je na straně Islámské republiky Iránu. To proto, že jedna irácká bomba, bezpochyby řízená samotným Alláhem, zničila arzenál mónafekínů, prošáhovského hnutí odporu. Vyšetřovatelé prohledávající trosky domu nalezli nejen velké skladiště zbraní a munice, ale také destilační aparaturu k výrobě zakázaných lihovin.

A to je nepopiratelným svědectvím, uváděla dále vláda, že se Alláh zajisté postará, aby válku vyhrál Írán, a jako prémii navíc ještě zahladí ty ďábelské mónafekíny.

Město přešlo na režim válečného stavu. Byly poškozeny elektrárny, takže byl každý vybídnut, aby spotřebovával jen minimum proudu. Tu noc a po všechny další noci až do odvolání bylo nařízeno zatemnění, jak z úsporných důvodů, tak i z hlediska obrany. Pouliční osvětlení zůstalo vypnuto. V domácnostech jsme měli dovoleno používat jen nejslabší žárovky, a to pouze tehdy, nebyloli je vidět zvenčí. Moody s sebou začal trvale nosit malou tužkovou svítilnu.

Dny byly plné diskusí a dohadů, po nich pak přicházely noci napětí a strachu. Po několik týdnů se nálety opakovaly každou druhou nebo třetí noc, a pak už přicházely každou noc, bez přestávek. Každý večer, jakmile se setmělo, si Mahtob stěžovala na bolesti žaludku. Strávily jsme spolu spoustu času v umývárně, modlilyjsme se tam, plakaly, třásly jsme se. Spát jsme místo do postele chodili pod pevný jídelní stůl, přes kterýjsme měli přehozeny přikrývky až k zemi, aby nás chránily před rozlétávajícími se střepinami skla. Všichni jsme trpěli chronickým nevyspáním. Nálety pro nás představovaly tu nejstrašnější hrůzu, jakou jsme si dokázali představit.

JEDNOHO DNE PO SKONČENÍ vyučování, když nás oranžový taxík vysadil na Saríatího třídě, jsme se s Mahtob vydaly na každodenní nákup chleba. Chtěly jsme ten den koupit barbaři, kynutý chléb pečený v oválných bochníčcích asi půl metru dlouhých. Pokud se jí čerstvý a horký, je vynikající, mnohem lepší než běžný láváš.

Čekaly jsme víc než půl hodiny ve frontě před nání, pekařským krámem, a z dlouhé chvíle jsme pozorovaly činnost známé už výrobní linky. Pekařské partě šla práce rychle od ruky, odvážili těsto, vyváleli ho, pleskli ho stranou, aby mělo čas nakynout. Když bylo zralé, jeden z dělníků ho vytvaroval do konečného tvaru šišky a pak přes ni po délce projel prsty, takže na ní vznikl pěkný hřebínek. Jiný pekař sázel bochníky do rozpálené pece plochou lopatkou na třímetrové tyči a stejným nástrojem je opět z pece vytahoval.

Zatímco jsme čekaly, těsto v díži došlo. Dělník, který stál na začátku této „linky”, okamžitě začal chystat další dávku. Do díže strčil hadici a otevřel kohoutek. Věděl, že bude pár minut trvat, než díže nateče, a tak si udělal přestávku. Došel si na záchod, byla to malá, ze všech stran obestavěná místnůstka uprostřed dílny. Málem jsme se zapotácely tím puchem, když otevřel dveře a vešel, a znovu pak, když za pár minut opět vycházel.

Jestlipak si umyje ruce, než se dá znovu do práce, uvažovala jsem. Umyvadlo nikde v dohledu nebylo.

K mému znechucení došel pekař zpátky až k díží a ruce si opláchl v téže vodě, kterou měl za chvilku použít k příprai další dávky těsta.

Neměla jsem ale čas se dlouho pohoršovat, neboť jsem v tom okamžiku zaslechla zavytí poplachových sirén. V několika sekundách už se také ozval řev nalétávajících tryskových letadel.

V chaosu mých myšlenek se logika snažila přemoci paniku Máme se schovat tady, anebo máme běžet domů? Zdálo se nr že by bylo důležité ukázat Moodymu, jak se o sebe dokážem samy postarat, tak aby nás i nadále nechával chodit samotné. „Poběž, Mahtob!” křikla jsem. „Musíme doběhnout domů.” „Já se bojím, mami!” bědovala Mahtob. Popadla jsem své dítě do náruči. Cosi mi napovídalo, abych odbočila z Saríatího třídy do vedlejší ulice. Obrátila jsem se směrem k bludišti uliček vedoucích zadem k našemu domu a pádila jsem ze všech sil. Všude kolem se ozýval přízračný chrapot tryskových motorů, dunění protiletadlových děl, drtivé otřesy bomb dopadajících na cíl a výkřiky a nářek umírajících.

Kolem nás dopadaly na ulici úlomky protiletadlových granátů, kusy dost velké na to, aby nás stačily zabít. A já běžela.

Mahtob zabořila tvář do mých prsou. „Já mám strach, maminečko, já se bojím!” vzlykala.

„Už je to v pořádku, už to bude v pořádku,” překřikovala jsem ten strašlivý hluk. „Modli se, Mahtob. Modli se!”

Konečně jsme doběhly do naší ulice a já jsem se dopotácela ke dveřím. Moody už nás vyhlížel, měl o nás strach. Když jsme dospěly až ke vchodu, otevřel a vtáhl nás dovnitř. Schoulily jsme se dole ve vchodu, zády opřeny o záštitu betonové stěny, dokud ten horor neskončil.

VYJELA JSEM SI JEDNOHO dne s Mahtob a Amirem do parku, malého jsem měla v kočárku. Cestou k dětskému hřišti jsme museli projít kolem volejbalového kurtu, kde se právě tvrdě bojovalo. Asi dvacítka mládenců, teenagerů, se tam bujaře proháněla na sluníčku, v jinak ještě studeném předjaří.

Za nějakou chvíli Mahtob se právě houpala na houpačce jsem směrem od kurtu zaslechla nějaké rozčilené hlasy. Když jsem se tam podívala, viděla jsem, že vrata oploceného parku jsou zatarasena čtyřmi nebo pěti bílými nissany. Pásdár!

Přijeli a budou prohlížet všechny, kdo tu v parku jsou, pomyslela jsem si.

Překontrolovala jsem si ústroj. Manto jsem měla zapnuté, rúsaríby\o také náležitě upraveno. Netoužila jsem nicméně se s pásdárem setkat, a tak jsem se rozhodla odejít raději rychle domů. Zavolala jsem Mahtob.

S Amírem na kočárku a s Mahtob poskakující vedle mne jsem se vydala k východu. Když jsme přišli k volejbalovému hřišti, zjistila jsem, že cílem pozornosti pásdárujsou tentokrát ti mládenci na kurtu. Pod namířenými puškami je vedli k nákladním nissanům a nahnali je dovnitř. Chlapci mlčky poslechli.

Dívali jsme se, dokud nebyli všichni mládenci uvnitř a dokud vozy neodjely.

Co se s nimi stane, přemýšlela jsem? Spěchala jsem domů, zneklidněna, vystrašena.

Esí mi přišla otevřít. Vyprávěla jsem jí a Rezovi, co jsem právě viděla, a Rezá si troufl odhadnout příčinu zákroku. „Bylo to asi tím, že jich tam bylo víc pohromadě,” řekl. „To je proti zákonu, tvořit takhle bez povolení větší skupinu.”

,A co se jim stane?” zeptala jsem se.

„To nevím,” pokrčil jen Rezá rameny a z jeho hlasu jsem vyrozuměla, že ho to nijak nevzrušuje.

I Moody ten incident odbyl velice snadno. Jestli je sebral pásdár, tak bezpochyby něco provedli,” řekl.

Paní Azhar mi ovšem řekla cosi zcela jiného, když jsem jí o tom druhý den ve škole vyprávěla. „Když oni takhle někde vidí partu chlapců, tak je seberou a pošlou je do války,” říkala smutně. „Dělají to i ve školách. Přijedou někdy s nákladními auty ke škole a odvedou chlapce na vojnu. Jejich rodiny už je pak nikdy nespatří.”

Jak mně se válka hnusila! Nebylo v ní kouska smyslu. Nechápala jsem, jak vůbec může existovat země plná lidí tak prahnoucích po zabíjení, tak ochotných umřít. To je jeden z nejpodstatnějších a pro Američany nejnezbadatelnějších kulturních rozdílů mezi zhýčkanými Američany a lidmi z citově vyprahlých pospolitostí. Pro Mamala a Nasríne byly životy včetně jejich vlastních cosi velice laciného. Smrt je tu běžnější, a proto také méně tajuplný jev. Co člověku zbývá než důvěřovat Alláhovi? A i když dojde k tomu nejhoršímu, což to tak jako tak není nevyhnutelné? Jejich neohroženost tváří v tvář bombardování nebyla vůbec předstíraná. Spíše to

byl projev filozofie, jež, dovedena do krajnosti, pak plodí i teroristické mučedníky.

Nejpřesvědčivějším dokladem toho bylo páteční odpoledne, kdy jsme jako obvykle byli na návštěvě u Amme Bozorg slavit svátek spojený s nekonečnými modlitbami. Běžela televize, přenášela odkudsi ze středu města páteční bohoslužbu, ale já jsem jí nevěnovala pozornost, až kdyžjsem uslyšela Moodyho a Mamala překvapeně vykřiknout. Vzápětí začala v neskonalé úzkosti naříkat Amme Bozorg.

„Bombardují páteční modlitby!” řekl Moody.

V přímém přenosu bylo vidět zástupy pravověrných natlačených na náměstí, jak se v panice rozutíkávají. Kamery směřovaly vzhůru k obloze a přímo do záběru se dostala irácká letadla přelétávající věřícím nad hlavami. Exploze zanechávaly uprostřed davu zející krátery mrtvých a umírajících.

„Je tam také Bábá Hádží,” připomínal mi Moody. Pokaždé se zúčastňoval pátečních modliteb.

V centru Teheránu zavládl chaos. Reportéři sice o počtu obětí hovořili jen mlhavě, avšak dobře načasovaný nálet představoval jasné materiální i emocionální vítězství Iráku.

Rodina napjatě čekala na návrat Bábá Hádžího. Byly dvě, bylo půl třetí. Bábá Hádží se ještě nikdy nevrátil z pátečních modliteb tak pozdě.

Amme Bozorg nemeškala a započala truchlit; bědovala, rvala si vlasy. Ornamentální čádor zaměnila za bílý, posadila se na zem, zpěvavě četla z koránu, do toho plakala a kvílela.

„Úplně se z toho zbláznila,” řekl Moody o sestře. „Teď nemůžeme než čekat. Měla by počkat, až dostaneme nějakou zprávu, že tam zahynul.”

Členové rodiny jeden po druhém vybíhali na ulici a vyhlíželi, jestli se patriarcha rodu nevrací. Hodiny míjely v napjatém očekávání, odměřovány rituálním nářkem Amme Bozorg. Vypadalo to, že se jí v nové úloze vdovy po mučedníkovi zalíbilo.

Bylo už téměř pět, když Ferešte přiběhla s novinou. „Už jde!” křičela. „Už je v naší ulici!”

Celý klan se shromáždil u dveří a obklopil Bábá Hádžího, jakmile vešel. Vkročil pomalu, beze slova, oči upřeny na zem. Rodina se rozestoupila, aby svatý muž mohl projít. Bábá Hádží, na šatech samou krev a kousky lidského masa , kráčel k všeobecnému překvapení rovnou do americky zařízené koupelny osprchovat se.

Moody s ním později hovořil a poté mi svěřil: ,Je z toho celý pryč, že nebyl také zabit. Chtěl by být mučedníkem, jako jeho bratr.”

Moody slepou srdnatost své rodiny nesdílel. Byl k smrti vyděšen.Teherán se začínal přizpůsobovat realitě války a úřad civilní obrany pozměnil své instrukce. Při náletu měl každý vyhledat úkryt v uzavřené místnosti v přízemí. A tak jsme chodili spát opět do postelí, neklidně jsme odpočívali a čekali na onen obávaný signál, po němž poběžíme do chodbičky dole u schodů.

Ani před Rezou a Mamalem tam pak Moody nedokázal nijak zamaskovat svůj šílený strach. Blekotal hrůzou. Bezmocným děsem se až celý roztřásl. Po odhoukání se pak sice vždycky pokoušel zastřít svou zbabělost zuřivými protiamerickými výlevy, ale jeho slova zněla od náletu k náletu stále prázdněji.

Tu a tam se naše zraky střetly v kratičkém okamžiku vzájemného porozumění. Moody dobře vnímal, že za naši strázeň nese celou odpovědnost on, jenomže právě on teď sám nevěděl, co si počít.

11

ALESPOŇJEDNOU ZA ROK se v Iránu všichni vykoupou.

Touto příležitostí je nourúz, perský Nový rok, čtrnáctidenní svátky, na jejichž počest ženy doma vydrhnou a uklidí a uvedou domy do stavu relativního pořádku. Na nourúz také netrpělivě čekají obchody obuví, protože si v tu dobu každý kupuje nové boty. Práce se v tomto období mnoho nenadělá, neboť rodiny tráví čas na večírcích, na čajích a na slavnostních setkáních u příbuzných. Přísně podle rodinné hierarchie se jednotliví členové rodiny postupně vystřídají jako hostitelé a na každém je, aby uspořádal společné celodenní oslavy.

Nourúz připadl na 21. března, na prvý jarní den. Toho večera jsme se shromáždili společně s Rezou,Mamalem a jejich rodinami u haft sin („sedmi S”), což je sofre ozdobené sedmi symbolic

kými jídly, jejichž názvy všechny začínají písmenem „S”. Pozornost na sebe soustředilo především několik vajec položených na zrcadle. Podle perské legendy spočívá Země na rozích býka, jenž si toto břemeno jednou za rok přehazuje z jednoho rohu na druhý. Přesný okamžik začátku perského nového roku lze zjistit bedlivým pozorováním vajec na zrcadle, protože v okamžiku, kdy býk přenáší svět z rohu na roh, vajíčka se zakolébají.

Nástup nového roku vypadal takřka stejně jako podobné silvestrovské chvíle v Americe. Všichni jsme čekali na okamžik, kdy slunce dospěje do znamení Berana, oči upřeny na vajíčka.

Náhle zhaslo světlo a rozječela se siréna varující před blížícími se bojovými letadly. Běželi jsme do bezpečí dolní síňky a znovu jsme si museli prožít tu hrůzu. Mám pocit, že o tomto nourúzu se vajíčka kolébala až dost.

Třebaže ty nálety byly opravdu strašné, zjistili jsme, že život jde dál a že ani jejich hrozba nezabránila Iránu v novoročních oslavách. Cyklus těch dýchánků začal podle plánu hned následujícího dne a naše společenská odysea samozřejmě započala v domě patriarchy a matriarchy rodiny. Rezá, Esí, Marjam, Mehdí, Mamal, Nasríne, Amír, Moody, Mahtob a já jsme se všichni natěsnali do Mamalova vozu a vyrazili jsme plnou rychlostí do domu Amme Bozorg na tu velkou slávu. Mně osobně do žádných oslav nebylo.

Sotva jsme vešli do domu, přiřítila se Moodyho nosatá sestra. Výskala a plesala, padla mu kolem krku, zahrnula ho polibky. Pak se otočila k Mahtob a také ji láskyplně objala. V okamžiku, kdy namířila dalším polibkem na mou tvář, stačila jsem si ještě instinktivně přitáhnout rúsarí o kousek výš, abych se vyhnula styku s jejími rty.

Amme Bozorg měla na oslavu svátků také připraveny dárky. Moodymu věnovala drahý psací stůl a knihovnu s posunovacími skly. Mahtob od ní dostala ručně šité šatičky z čistého hedvábí dovezené až z Mekky. Po několik šťastných minut Amme Bozorg pobíhala sem a tam a podarovala kdekoho nákladnými pozornostmi, jen na mne se jaksi nedostalo. Moody to ani nepostřehl a mně to bylo jedno.

Strávila jsem v prostorách svého bývalého vězení dosti zoufalé odpoledne. Nikdo se neobtěžoval, nebo snad neodvážil, promluvit se mnou slovo anglicky. Mahtob se mne ani na chvíli nepustila, bála se zůstat o samotě poblíž Amme Bozorg.

Den za dnem ty únavné oslavy pokračovaly. Jednoho rána, když jsme se chystali, že obejdeme několik dalších rodin, jsem si na sebe vzala drapový vlněný komplet a přes něj tříčtvrteční kostýmový kabátek, který vypadal téměř jako plášť. Pod tím jsem měla tlusté punčochy a přes hlavu jsem si přehodila rúsarí. „Když půjdu v těchhle šatech,” zeptala jsem se Moodyho, „musím si brát navíc taky mantoT

„Ne, samozřejmě že ne,” odpověděl mi. „Musela bys to prohlížet hodně zblízka, abys poznala, že to není manto.”

Jinak nás na povinné návštěvy různých příbuzných vozíval Madžíd. Ale na ten večer měl nějaké jiné plány, a tak jsme k manželům Hakímovým s Moodym a Mahtob jeli taxíkem.

Byla už skoro tma, když jsme se od nich vydávali na zpáteční cestu domů. Museli jsme přejít pár bloků až k hlavní třídě a tam čekat na taxík. Kolem nás se hnal proud vozů, ale volný taxík nikde žádný.

A pak najednou se zaskřípěním zastavil u chodníku bílý nissan a vzápětí za ním ještě bílý paikan. Z nissanu vyskákali čtyři vousáči ve špinavě zelených uniformách pásdáru. Jeden se chopil Moodyho, zatímco další tři ho jistili namířenými zbraněmi. Současně se na mne vrhly čtyři příslušnice pásdáru, obořily se na mne a cosi vřískaly.

Byl to ten můj oříškový úplet, to mi bylo okamžitě jasné. Měla jsem si přece jen vzít manto.

Moody, kterého chlapi z pásdáru vlekli k nissanu, se pochopitelně vzpouzel a něco na ně persky hulákal.

Jen si ho odvezte do vězení, tleskala jsem v duchu! Klidně si ho zabásněte!

Pár minut se Moody s posádkou nissanu dohadoval a dámy z ženského oddílu mi zatím ječely do uší jakási perská epiteta. Náhle, zrovna tak rychle, jako se tam objevili, naskákali všichni příslušníci pásdáru, muži i ženy, zase zpátky do vozů a odjeli.

„Cos jim to vlastně řekl?” vyptávala jsem se.

„Řekl jsem jim, že jsi turistka a že se ještě tak dobře nevyznáš v těchhle našich pravidlech,” odpověděl mi Moody.

„Ale tys mi přece doma povídal, že tohle na sobě mít můžu,” namítla jsem.

Moody připustil chybu: „Nenapadlo mě to prostě. Od nynějška musíš na ulici mít buď manto, nebo čádor.” A pak se hned

staral o svou důstojnost. „Teď už předpisy znáš,” peskoval mi „Tak si dej pozor, ať tě zase někde nenachytají.”

Konečně, takřka na samém konci prvého týdne, přišla řadl také na Mamala a Nasríne, aby uspořádali hostinu. S Nasríne jsme vysmýčily celý dům. Moody s Mamalem dojeli na trii a dovezli odtamtud spousty čerstvého ovoce, sladkostí a ořechů. Navařily jsme celé hrnce čaje. Čekalo se, že se ten den u nás ukáží stovky hostů.

Ellen s Hormozem u nás byli zrovna ve chvíli, kdy z repro duktorů na ulici zazněl azán, volání k modlitbě. Třikrát denně, den co den, zasahuje takto výzva k modlení do života každého obyvatele Teheránu. Ať jste kde jste, ať děláte co děláte, modlitbu nesmíte opomenout. Technicky vzato by se vlastně modlitby mohly konat i kdykoli bezprostředně poté, během několika následujících hodin, jenže Alláh pamatuje požehnáním především na ty, kdož výzvy uposlechnou neprodleně.

„Potřebuju čádor, “řekla Ellen a vztyčila se. Ostatní pravověrní a pravověrné, včetně Amme Bozorg, se k ní připojili v přípravách a brzy už ze sousedního pokoje zazníval bzukot jejich modliteb.

Amme Bozorg se později nechala slyšet, jak se jí ta Ellen zamlouvá. „Mášállá,” říkala Moodymu. „Bože, jak ta se umí krásně modlit. Alláh jí za to jistě požehná.”

Jednu chvíli uprostřed té nekonečné veselice se Moody dostal do hovoru s jedním z Nasríniných bratranců, který byl rovněž lékařem. „Proč vy vlastně ještě nepraktikujete?” zeptal se ho doktor Maraší.

„Pořád to ještě není vyřízené papírově,” odvětil Moody.

„A nechcete, abych se o tom zmínil u nás v nemocnici? Anesteziologa zrovna potřebujeme jako sůl.”

„A vy byste pro mě mohl něco v tom směru udělat?” zeptal se Moody se vzrůstajícím optimizmem.

„Jeden z mých přátel je tam ředitelem,” odpověděl doktor Maraší. „Já si s ním promluvím a uvidíme, co by se dalo dělat.”

Moody se rozzářil, věděl dobře, jak důležité je pro něho získat postavení a vlivné známé. Konečně se mu rýsovalo nějaké reálné místo. Moody sice byl veskrze líný člověk, ale byl to i erudovaný lékař. Zatoužil jak po penězích, tak i po společenském postavení, jaké by mu jako lékaři mělo v Íránu náležet.

Kdyžjsem to v duchu zvažovala, uvědomila jsem si, že mně by to mohlo přinést užitek. Měla jsem teď jistou volnost, i když omezenou. Čím dál tím víc si Moody uvědomoval, že hlídat mě nepřetržitě je téměř nezvládnutelný úkol. Bude mi muset té nezávislosti popřát víc, aby si trochu zjednodušil svůj beztak komplikovaný život.

A pokud půjde Moody do zaměstnání, budu přece jen mít větší svobodu pohybu. A třeba mu to pozvedne i jeho ochablé sebevědomí.

DRUHÝ TÝDEN pokračoval nourúz takzvanou „dovolenou” na březích Kaspického moře, které leží severně od Teheránu a tvoří část ruskoíránské hranice. Esíin bratr pracoval na Ministerstvu islámského vedení, vládním úřadě, který prováděl konfiskaci veškerého šáhova majetku. Nabídl naší rodině ubytování v jedné z dřívějších šáhových vil a nešetřil slovy při popisu tamního přepychu a nádhery.

Kdybych do Íránu právě přibyla, mělo by to možná v sobě pro mě kus exotiky. Vila samotného šáha! Jenomže už jsem toho viděla dost, abych v téhle ájatolláhově republice jen tak uvěřila nějakým báchorkám o nádheře.

Především by v mých představách takový týden dovolené snů v šáhově vile nesměl začínat cestou, při níž se šestadvacet lidí musí vecpat do tří aut. Značně mě ovšem vzrušovala možnost prozkoumat trochu terén, krajinu. Věděla jsem sice, že Írán je rozlehlá země, ovšem neměla jsem vůbec ponětí, jaké vzdálenosti budeme muset s Mahtob překonat, mámeli se dostat někdy odtud. A tak jsem dávala dobrý pozor, střádala jsem poznatky o okolí, třebaže jsem nevěděla, budouli mi kdy k něčemu platné.

Čím déle jsme jeli, tím víc jsem malomyslněla. Krajina to byla nádherná, to je pravda, jenomže její krása spočívala v obrovitých horských hřbetech, pnoucích se do větší výše a modelovaných ostřejším reliéfem než Rocky Mountains na západě Spojených států. Obklopovaly Teherán ze všech stran, a vytvářely tak z města past. Míjely hodiny a já jsem z přecpaného vozu ze svého místa celá zkroucená sledovala, jak se hory jeví stále vyšší a rozeklanější. V duchu jsem sama se sebou vedla melancholický dialog.

Snad se v průběhu tohoto týdne přece jen čirou náhodou vyskytne příležitost, abychom se s Mahtob mohly pokusit

prorazit si cestu ke svobodě. Mohly bychom se ukrýt na nějaké lodi a přes Kaspické moře doplout až. . až do Ruska?

A co na tom, říkala jsem si. Chci odtud, to je všechno. Veškeré moje úvahy vyúsťovaly ve skličující závěr. Uvědomovala jsem si, jak ve mně každým dnem narůstá pesimizmus, hořkost a zoufalství. I Moody je stále podrážděnější, kdo ví, zda tak podvědomě nereaguje na mou klesající mysl. Až mě z toho zamrazilo. Napětí narůstalo jak na mé straně, tak i v Moodym, a hrozilo rozbít můj pracně vybudovaný plán, jak ho postupně ukolébat působením na jeho samolibost.

Začala jsem mít strach, že pokud brzy nenastane nějaký obrat k lepšímu, dojde ke katastrofě.

Když jsme dorazili do šáhovy vily, nalezli jsme ji ve stavu, který nebylo těžké předpokládat vybrakovanou od všeho, co nějak souviselo se západní kulturou, zejména pak zbavenou veškerého nábytku. Dům to musel být kdysi nádherný, ale teď z něj zbývala jen holá skořápka, a když jsme se navečeřeli, uložilo se nás všech šestadvacet ke spánku na zemi v jedné místnosti. A jelikož tam s námi byli i muži áká Hakím dokonce spal přímo vedle mne musela jsem strávit noc zahalená, v marné snaze najít si nějakou snesitelnou polohu, navlečená do manto a hlavu zabalenou v rúsarí.

Byl teprve začátek jara a od moře proudil do místnosti otevřenými okny mrazivý vzduch. Mahtob i já jsme se celou noc třásly zimou, zatímco naši íránští příbuzní spali jako dudci.

Ráno se ukázalo, že celá ta oblast je postižena suchem. Vodovod zůstával proto z úsporných důvodů po většinu dne zavřen, a tak jsem strávila prvé dopoledne své „dovolené” tím, že jsem na dvorku s ostatními ženami prala sabzí v jediném kbelíku ledové vody, zatímco si muži různě po domě našli místečka, kde dospávali, anebo bloumali po dvoře a sledovali nás,jak pracujeme.

Později toho dne si mužští šli zajezdit na koních; ženám nebylo dovoleno se zúčastnit.

Šly jsme se projít po kdysi krásné pláži, zaneřáděné teď odpadky a skládkami.

Ten týden se strašně vlekl, pokořující nepříjemnosti stíhaly jedna druhou. Mahtob i já jsme je snášely, protože jsme věděly, že jinou možnost ani nemáme. Už jsme jim ostatně tou dobou přivykly.

Jaro s sebou neslo jak optimizmus, tak i malomyslnost. Sníh na horách tu brzy roztaje. Bude nás pak moci Rašídův přítel propai >vat do Turecka? Teplejší počasí by bylo takové akci přálo.

Jenže střídání ročních dob jen podtrhovalo délku mého věznění. Mahtob a já už jsme trčely v téhle íránské pasti víc než sedm měsíců.

Po NÁVRATU DO TEHERÁNU čekala Moodyho zpráva, že místo v nemocnici přece jen dostal. Rozjařeně přecházel celý den z místnosti do místnosti, k Mahtob i ke mně byl samý úsměv, teď už tak vzácný, žertoval s námi, občas prokmitla i jiskřička oné laskavosti a vřelosti, jimiž mne kdysi tak dávno už tolik přitahoval.

„Oni to sice pořád ještě administrativně nevyřídili,” svěřoval se mi. „Ale nemocnice se na to prostě nebude ohlížet a zaměstná mě i tak. Anesteziologa prostě potřebují. A až budou všechny ty papíry v pořádku, tak mi tyhle všechny hodiny doplatí.”

Jenže v dalším průběhu dne se jeho nadšení vytrácelo. Byl opět zamyšlený a já jsem mu dokázala ty myšlenky číst. Jak to zařídit, aby mohl chodit do práce a přitom mě hlídat? Neřekla jsem mu k tomu ani slovo, nechtěla jsem, aby si myslel, že mám důvod přemlouvat ho, abych si zajistila větší volnost. Musí si to přebrat sám. Jeho pracovní náplň v nemocnici neměla být časově příliš náročná. Neměl tam zatím docházet denně, a pokud tam bude, má dohled tak jako tak zajištěn. Nasríne mu bude referovat, kdy jsem odešla a kdy jsem přišla. Budu se muset ze školy vracet takřka ihned, jakmile Mahtob skončí vyučování, tak abych mohla ohlídat Amíra, zatímco ona odejde na přednášky. Jedinou výjimku v tomto rozvrhu představovaly čtvrtky, kdy jsem měla hodiny koránu. Na čtvrtek si Nasríne musela hlídání Amíra zajistit jiným způsobem.

Téměř jsem slyšela, jak ta kolečka v Moodyho hlavě pracují na plné obrátky. Může mi důvěřovat? Bude muset. Jinak se musí toho místa prostě vzdát.

„Ve čtvrtek musíš chodit z hodiny koránu rovnou domů,” řekl mi. „Budu si to kontrolovat.” „Ano,” slíbila jsem.

„Dobře,” řekl Moody. Tvář se mu při představě, že se vrátí ke své práci, opět rozjasnila.

VYUŽÍVALA JSEM NOVÉ VOLNOSTI jen zcela výjimečně, jen když riziko skutečně stálo za to. Moody byl nevyzpytatelný, byl schopen angažovat do mého špehování kohokoliv ze svých příbuzných. Možná že je pověřil namátkovou kontrolou mých pohybů. On sám to občas dělával. Když měl volno, nebo když mohl z nemocnice odejít o něco dříve, ukázal se najednou před školou a doprovázel nás domů. Nutil mě tak zůstávat stále ve střehu.

Proto jsem také rozvrh, který mi nařídil, dodržovala přímo úzkostlivě a odchýlila jsem se od něj, jen když k tomu byl nějaký závažný důvod.

Jednoho dne ve škole, když měla děvčata právě přestávku, vešla do kanceláře tiše jedna z učitelek a sedla si na lavici vedle mne. Znaly jsme se jen od vidění, ale ona se na mne přesto pokaždé mile usmála. Kývly jsme si teď na pozdrav.

Rozhlédla se po místnůstce, aby se ujistila, že nás nikdo nevidí, a pak koutkem úst zašeptala: yyNagu, nepovídat, nagu paní Azhar!”

Kývla jsem.

„Já řekla můj manžel o vás,” zápolila šeptem o každé slovíčko. „Ona chce pomoct vás.” V perštině neexistují osobní zájmena „on” a „ona”. Íránci je v angličtině běžně zaměňují. Učitelka sklopila zraky do klína. Jednu ruku takřka nepozorovatelně vysunula ze splývavých záhybů svého hábitu a napřáhla ji směrem ke mně. Znovu se pohledem ujistila, že nás nikdo nesleduje. Pak se rychle dotkla mé ruky a opět se stáhla, ale nechala mi v dlani papírek. Bylo na něm telefonní číslo.

„Vy volat,” zašeptla. „Tu paní.”

Pospíchala jsem s Mahtob domů, ale riskovala jsem přece jen pár chvil v Hámedově obchodě, abych si ten záhadný tip ověřila. Když jsem číslo vytočila, jakási anglicky hovořící žena, která se představila jako slečna Alaví, projevila upřímnou radost, že jsem se ozvala. Vysvětlovala mi, že pracuje u manžela oné učitelky, který jí a její matce vylíčil, v jaké jsem situaci.

„Zeptal se mě, vzhledem k tomu, že mluvím anglicky a že jsem v Anglii studovala, jestli bych pro vás něco nemohla udělat,” vysvětlovala slečna Alaví. „Slíbila jsem, že se pokusím.”

Byl to další důkaz o tom, že všechny Íránce nelze jednoduše strčit do jednoho pytle, jako lidi žijící ve fanatické nenávisti k Američanům. Slečna Alaví jednala značně nesobecky, patrně riskovala i život a docela určitě svou svobodu , když se mnou takhle jen hovořila.

Jak bychom se mohly setkat?” zeptala se.

„Budu muset čekat, až se mi naskytne příležitost.”

„Udělám si na to polední přestávku, až se vám to bude jen trochu hodit, a přijedu za vámi vozem, kdekoli budete.”

„Dobře,” odpověděla jsem.

Pracovala značně daleko od Mamalova domu, daleko od Mahtobiny školy, daleko to bylo i od mešity, kde se konaly lekce koránu. Nebude snadné dohodnout setkání, kde bychom měly dostatek času a bezpečí, abychom se mohly navzájem trochu poznat. Nebyl mi dosud jasný motiv slečny Alaví, zato jsem vůbec nepochybovala o její diskrétnosti. Mluvila tak upřímně, že jsem k ní pojala okamžitě důvěru.

Míjely dlouhé dny, z dnů se stávaly týdny a já jsem stále ještě marně hledala nejbezpečnější a nejefektivnější způsob, jak bychom se mohly setkat. Zjistila jsem, že ačkoli teď Moody chodí do práce, dozor nade mnou se spíše zpřísnil. Nasríne byla ještě bdělejší než můj vlastní manžel. Kdykoli jsem vcházela do dveří, vždycky se okamžitě dívala na hodinky.

Ovšem sám systém Moodyho dohledu se nevyhnutelně hroutil. Ve městě, kde žije čtrnáct milionů lidí, si absolutně nemohl natrvalo zajistit nepřetržité sledování mých pohybů. Jednou za poledne, když jsem dorazila s Mahtob ze školy domů, čekala už Nasríne netrpělivě, až přijdu. Volali ji na nějakou mimořádnou schůzi na fakultě a potřebovala mi nechat Amíra na starosti doma. Vzápětí už běžela pryč. Moody byl v nemocnici. Rezá a Esí odjeli na návštěvu k nějakým příbuzným.

Ihned jsem zavolala slečnu Alaví. „Mohla bych se s vámi sejít teď odpoledne,” řekla jsem.

„Pojedu hned,” odpověděla.

Vysvětlila jsem jí, kde je park blízko našeho domu. „A jak vás poznám?”

„Budu na sobě mít černý kabát, černé kalhoty a šál. Jsem ve smutku. Umřela mi nedávno maminka.”

„To je mi líto. Přijměte mou soustrast.”

„Děkuju, nedá se nic dělat,” odpověděla.

Nachvat jsem napsala vzkaz Moodymu. Měl ten den v nemocnici dost nejasný program, šel na sál už brzy ráno, ale nevěděl,

kdy skončí. Mohl se vrátit někdy kolem jedenácté večer, nebfl i později; ale mohl se tu také objevit každým okamžikem.

„S dětmi tu není k vydržení,” psala jsem. „Vezmu je na chvi li do parku.”

Mahtob i Amír se do parku pokaždé těšili. Mahtob jsem mohla samozřejmě důvěřovat, pokud šlo o její schopnost vyci tit, co se smí a nesmí říkat, a Amír byl ještě nemluvně, tak že děti mi starost nedělaly. Čeho jsem se trochu obávala, byla Moodyho případná reakce na mé rozhodnutí odejít z domu a jít do parku bez jeho svolení. Doufala jsem, že se setkání odbyde rychle a že se vrátím domů dříve než on.

Mahtob a Amír si právě užívali houpačky, dělili se o m s ostatními dětmi, když ke mně přistoupila žena v černém. V íránském odění je vždycky nesnadné odhadnout, jak vlastně žena vypadá, ale podle toho, co jsem byla schopná posoudit, jí bylo asi tak padesát, možná o něco méně. Sedla si vedle mne na lavičku.

„Nechala jsem doma manželovi vzkaz,” vyhrkla jsem rychle. „Mohl by se tu eventuálně objevit.”

„Dobře,” odpověděla slečna Alaví. „Pokud by přišel, tak budu prostě předstírat, že některé z těch dětí je moje.” Zachytila pohled ženy, která seděla na lavičce naproti nám, a chvíli si s ní persky něco povídala. „Řekla jsem té paní, že kdyby se tu ukázal váš manžel, budu dělat, jako že tu jsem s ní a s jejími dětmi, ne s vámi. Ona s tím souhlasí.”

Neznámá žena intriku vzala na vědomí bez sebemenší námitky. Začínala jsem si uvědomovat, že ve všemožných lstích se Íránci přímo vyžívají. Tajnůstkářství patřilo k jejich životům za šáha a patří k nim patrně i za ájatolláha. Všelijaké pikle a protihry jsou běžné nejen ve vztahu k vládě a úřadům, nýbrž i uvnitř rodin. Prosba slečny Alaví onu ženu nepřekvapila ani nevylekala. Naopakjí patrně trochu zpestřila to odpoledne.

„Takže co se to vlastně stalo?” zeptala se slečna Alaví. „Proč jste tady v Iránu?”

Vypověděla jsem jí svůj příběh co nejstručněji, snažila jsem se jen nic podstatného nevynechat.

,Já vám moc dobře rozumím,” řekla mi pak. „Kdyžjsem studovala v Anglii, byla jsem tam cizí. A celou tu dobu se mnou zacházeli jako s cizinkou, třebaže jsem o to vůbec nestála. Chtěla jsem v Anglii zůstat, jenomže jsem potřebovala, aby mi v tom

Uri ití lidé pomohli. Nechtěli, a tak jsem se musela vrátit do Íránu. Byly jsme z toho obě nešťastné, maminka i já. Rozhodly i .mé se, že my tu cizincům pomůžeme, když k tomu budeme 11111 někdy příležitost. Já vám pomůžu. Já vím jak.”

Odmlčela se, potřebovala se trochu uklidnit, než pokračovala dál.

„Maminka umřela před čtrnácti dny,” vysvětlovala mi. „To už víte. Před smrtí se mnou o vás ještě hovořila. Chtěla, abych jí in co slíbila. Řekla mi: ,Tobě nikdo nepomohl, když jsi to jako cizinka potřebovala.’ Chtěla, abych jí slíbila, že pokud budu mít příležitost někomu z cizinců pomoci, udělám to. Takže já ten slib musím splnit. A chci ho splnit.” Slečna Alaví si stírala slzy lemem závoje.

„Alejak?” zeptalajsem se jí.„Co pro mne můžete udělat?” „Mám bratra, který žije v Záhedánu, na hranici s Pákistánem.

m a mu

„Mami! Mami! Mami!” přerušila nás Mahtob, která ke mně přiběhla. ,Je tu tatínek!”

Stál trochu stranou, venku za vysokým železným plotem, kterým byl celý park obehnán, upřeně mne pozoroval, ve tváři vepsána hluboká nedůvěra. Vztekle na mne mávl, abych šla k němu.

„Jen klid,” hlesla jsem jen pro slečnu Alaví a pro Mahtob. „Nic nápadného nedělejte. Mahtob, ty si jdi hrát zpátky na houpačky.”

Vstala jsem z lavičky a šla jsem k Moodymu, vděčná za plot, který nás dělil. „Co tu děláš?” obořil se na mě.

Je hezky,” řekla jsem. „Už je skoro jaro, tak jsem chtěla vzít děti trochu ven, do parku.” „Co je to za ženskou, co sedí vedle tebe?” „Nevím. Její děti si tu hrají.”

„Ale ty jsi ji zrovna něco říkala. Ona mluví anglicky?” Věděla jsem, že Moody stojí příliš daleko na to, aby mohl něco zaslechnout, a tak jsem zalhala. „Ne. Zkouším si na ní svou perštinu.”

Moody se podezřívavě rozhlédl po parku, ale nespatřil nic než povykující děti hrající si pod dohledem matek. Slečna Alaví a ta cizí žena přešly spolu k houpačkám, zjevně pohoupat své děti. Nic nesvědčilo o nějaké tajné akci. Prověřoval si mne a já

jsem byla přesně tam, kde jsem uvedla, že budu. Beze slova se tedy otočil a kráčel domů.

Loudala jsem se zpátky k houpačkám, zastavila jsem se tam na chvilku a Mahtob s Amírem jsem trochu pohoupala. Chtělo se mi ohlédnout, přesvědčit se, jestli mě Moody stále ještě sleduje, ale hrála jsem svou úlohu až do konce. Po chvíli jsem se jakoby nic vrátila na lavičku. Slečna Alaví čekala ještě o pár minut déle a pak se teprve přišla posadit ke mně.

„Už je opravdu pryč,” řekla mi.

Slečna Alaví zachytila pohled té cizí Iránky a kývnutím jí poděkovala. Zena kývnutí opětovala, nevěděla sice, k čemu ta lest slouží, ale s chutí se na ní podílela. Co si tyhle ženy asi musí den za dnem protrpět, uvažovala jsem.

Avšak mé myšlenky se upnuly zpět k mým vlastním problémům.

„A ten váš bratr?” nemařila jsem čas a zeptala jsem se.

„Žije v Záhedánu. Na pákistánské hranici. Budu s ním mluvit a zeptám se bo při té příležitosti, jestli by vás dostal přes hranice, pokud bych vás přivezla do Záhedánu.”

„A to by mohl?”

Slečna Alaví ztlumila hlas až k šepotu. „Dělá to pořád, převádí lidi přes hranici.”

Stoupla mi nálada. Kdyžjsem zvážila okolnosti naší schůzky, uvědomila jsem si, že to zdaleka nebylo tak povšechné setkání, jak by se mohlo zdát. Jak ta učitelka ve škole, tak i její manžel museli dobře vědět, že slečna Alaví není jen tak někdo, kdo hovoří anglicky a mohla by mi tím nějak pomoci.

Museli vědět o jejím bratrovi! Samozřejmě, vždyť jsem nebyla jediná, kdo byl v Iránu v takovéhle pasti. Jestliže to byl život nesnesitelný pro mne, musely tu být miliony dalších lidí všude kolem, kteří zakoušeli stejný pocit. Tahle země měla s utlačovatelskými vládami už své zkušenosti a bylo jen logické předpokládat, že už se v ní dávno také vyvinula složitá síť profesionálních převaděčů, organizace, jejímž hlavním posláním bylo pomáhat lidem uniknout odsud. Koneckonců jsem se už s jedním takovým profesionálem sama dostala do styku. „Kolik to bude stát?” zeptala jsem se.

„O peníze se nestarejte. Zaplatím to sama. Slíbila jsem to mamince. Jestli mi to budete chtít jednou oplatit, budu ráda. A jestli ne, nebudu to postrádat.”

„Kdy budeme moci odjet?” zeptala jsem se nedočkavě. „A jak ie dostaneme do Záhedánu?”

„Bude to brzy,” odpověděla. „Musím vám nejdřív sehnat papíry, abyste s dcerou vůbec mohla do Záhedánu odletět.” Vysvětlovala mi teď celý plán podrobněji a zdůrazňovala zejména jednu věc. Všechno záleží na rychlosti. Jakmile bude všechno připraveno, musíme najít nějakou cestu,jak se na několik hodin vzdálit, než Moody zjistí naši nepřítomnost. Je třeba dostat se na letiště, nastoupit do letadla, doletět do Záhedánu a tam se setkat s bratrem slečny Alaví to všechno dřív, než Moody pojme nějaké podezření a než zalarmuje policii.

Nejlepší by to zřejmě bylo ve čtvrtek.To bude Moody v nemocnici. Mahtob a já máme být ráno ve škole a odpoledne na hodině studia koránu. Takhle by se to skutečně dalo stihnout až do Záhedánu, dřív než si Moody bude moci uvědomit, že jsme pryč.

Tohle vypadalo na daleko rozumnější a profesionálnější plán útěku než ten, který navrhovaly Trish a Suzanne. Helena i pan Vincop tehdy na ambasádě zdůrazňovali, že nejpodstatnější nedostatek onoho prvého scénáře byla nutnost skrývat se někde v Teheránu před Moodym a možná i před policií. Slečna Alaví souhlasila s tím, že skrýt se někde by nebyl rozumný počin. První, kdo by dostal zprávu, že má sledovat Američanku s dítětem na útěku, by byly letištní orgány. Bylo nezbytné, abychom měly za sebou obě letiště, teheránské i záhedánské, a dostaly se až ke skupině převaděčů dřív, než po nás bude oficiálně vyhlášeno pátrání.

„Takže kdy?” zeptala jsem se znovu nedočkavě.

„Za čtrnáct dní,” odpověděla. „Promluvím zatím s bratrem. Můžete mi zavolat tuto neděli, budeteli mít možnost. Uvidíme, jestli se nám podaří znovu sejít, a pak bychom probraly všechny podrobnosti.”

JEN TĚŽKO JSEM DOKÁZALA zakrýt své vzrušení, a muselo se mi ho podařit zamaskovat nejen před Moodym, Mamalem, Nasríne a ostatními nepřáteli, ale i před svou vlastní holčičkou. Z Mahtob se už stávala velká herečka, když to bylo zapotřebí, ale obtížit ji takhle křehkým tajemstvím jsem si netroufla.

Moody byl nějaký zamlklý, když jsme se z parku vrátily. Nechal mne o samotě s mými myšlenkami, které ve mně vřely prudčeji než fazole, které jsem připravovala k večeři.

Uprostřed úvah jsem se náhle zarazila, vybavilo se mi Helenino a Vincopovo varování před převaděči a pašeráky.

Ale oni přece tenkrát mluvili o pašerácích, kteří vodí lidi přes tureckou hranici, bránila jsem se té představě! A tihle by mé dopravili do Pákistánu.

Jenomže to pořád jsou jen pašeráci. Znásilní tě. Ukradnou ti peníze. Zabijou tě, anebo tě pak předají pásdáru.

A nešíří tyhle pověsti náhodou úřady, aby lidi odradily? Anebo to byla krutá pravda?

Slečna Alaví si snadno získala mou důvěru. Ale vůbec jsem přece zatím neznala jejího bratra ani desperáty, kteří za takovýchto akcí riskují své životy. Zoufale jsem potřebovala mluvit s Helenou na ambasádě, abych s ní mohla probrat tenhle nový plán a měla v její radě protiváhu k mému okamžitému nadšení pro slečnu Alaví.

Ráno cestou do školy jsem se s Mahtob zastavila v Hámedově obchodu a Heleně jsem zavolala. Vysvětlila jsem jí o své nové známé, co bylo možné, ale po telefonu jsem přece jen musela být opatrná.

„Přijďte se za mnou podívat,” řekla Helena. „Bylo by dobře, kdybychom s vámi mohli mluvit dnes. Máte tu také dopisy od vaší rodiny a své pasy.”

„Pokusím se,” řekla jsem.

Jenže jak? Byl to nebezpečný den. Moody nešel do nemocnice a já jsem nevěděla, zda a kdy se třeba objeví ve škole.

Znovu jsem u Hámeda zvedla telefon. Zavolala jsem Ellen do práce a řekla jsem jí, že je čas na uskutečnění našeho plánu, abych si mohla dojet na švýcarskou ambasádu.

POZDĚJI ZAVOLALA ELLEN MOODYHO domů a zeptala se ho, jestli bych s ní a s Mahtob nemohla jít odpoledne na nákupy. Řekla, že by si mě vyzvedla ve škole, naobědvaly bychom se u ní a pak bychom šly za nějakým jarním oblečením. Moody byl pro!

Nato si Ellen vyzkoušela druhou část našeho plánu. V kanceláři ve škole zazvonil telefon a jedna z úřednic hovor předala chánume Sáhín. Mluvila persky, ale opakovaně vyslovila jméno Beti, takže jsem věděla, že hovoří s Ellen.

Chtěla jsem si ověřit, jestli mi chánume Sáhín dovolí převzít hovor. Nedovolila. Ellen musela nejprve volat Moodymu a požádat ho, aby zatelefonoval do školy a dal jim svolení, abych já směla také dostat sluchátko do ruky.

Konečně jsem s ní mluvila. Je to v pořádku,” řekla Ellen, ale zřetelně se jí přitom třásl hlas. „Vyzvednu tě i s Mahtob ve škole.”

„Prima,” řekla jsem. A pak jsem se ještě zeptala: „Děje se něco?”

„Ne,” řekla úsečně Ellen.

Minula čtvrt hodina a Ellen telefonovala znovu. Já jsem teď volala Moodymu a řekla jsem mu, že mi do toho něco přišlo. Já dnes odpoledne nemůžu,” řekla.

„A co se stalo?”

„Víš, já jsem si to rozmyslela. Budeme si o tom muset ještě promluvit.”

Dostala jsem na Ellen příšerný vztek, zoufale jsem potřebovala zajet si na ambasádu, ale netroufla jsem si to podniknout, aniž bych měla jistotu, že mi Ellen poskytne alibi.

Co SE JEN MOHLO stát? A jak jinak já se na to vyslanectví do stanu?

Následující den příležitost nebyla, protože Moody opět zůstával doma a byl v mizerné náladě. Dovedl nás do školy, a než odešel, štěkl ještě příkaz. Nemáme chodit v poledne domů samy; přijde prý pro nás. Jenomže bylo poledne, bylo po poledni a po Moodym nebylo vidu ani slechu. Poslušně jsme s Mahtob čekaly dál. Ale jak minuty ubíhaly, tázavě a nervózně jsme se po sobě začaly dívat. Je to snad další zkouška? Nevěděly jsme, co dělat.

Uplynula plná hodina a Moody stále ještě nedorazil. „Asi bychom měly jet domů,” řekla jsem Mahtob.

Měla jsem obavu, že se snad přihodilo něco, co by dál zkomplikovalo i tak dosti riskantní situaci, a proto jsme nemařily čas. Mávla j sem na oranžový taxík. Jakmile nás vysadil na naší zastávce na Saríatího třídě, pospíchaly jsme domů, neriskovala jsem sebemenší odbočení z naší trasy. Kdo ví, jestli nás Moody nešpehuje.

Ale když jsme dorazily domů, nalezli jsme Moodyho nataženého na podlaze v hale, plačícího.

„Co se přihodilo?” zeptala jsem se ho.

„Nílúfar,” řekl Moody. „Spadla doma z balkonu. Rychle! Musíme tam zajet.”

12

NÍLÚFAR BYLA DEVATENÁCTIMĚSÍČNÍ DCERKA Mortazy, druhého syna Bábá Hádžího a Amme Bozorg, a jeho manželky Nastaran. Byl to ten půvabný smíšek, který se o Mahtobiných narozeninách bezděčně zasloužil o zkázu jednoho zdortů. Měly jsme ji s Mahtob moc rády, byl to mazlíček, samý smích. V bezprostřední reakci se mi nejprve srdce sevřelo úzkostí o ni, ale hned mi také zacinkaly varovné zvonečky. Není to past? Nezosnoval Moody nějakou léčku, aby nás někam odlákal a odvezl?

Nedalo se dělat nic jiného než doprovodit ho ven a jít zase zpátky na Saríatího třídu najít si taxík. Poplach mi nějak zbystřil všechny smysly. Nesvěřila se Ellen se vším Moodymu? Nevolali mně z ambasády? Nepřeváží nás do jiného úkrytu dřív, než budeme mít možnost dát cokoli někomu vědět?

Museli jsme dvakrát přesednout do jiného taxíku, a jak jsme se hnali ulicemi, modlila jsem se, aby Mahtob nedala nějak najevo, že to tu zná. Jeli jsme ulicí, kterou musela poznávat a která vedla přímo k Odboru ochrany amerických zájmů při švýcarském velvyslanectví.

Nejen to, nemocnice, kam jsme přijeli, byla přímo naproti, pár kroků přes ulici od švýcarské ambasády!

Moody nás rychle vtlačil do vestibulu a zjišťoval tam číslo pokoje, na kterém Nílúfar leží. I s mými chatrnými znalostmi perštinyjsem pochopila, že nastal jakýsi problém a že Moody uplatňuje svou lékařskou autoritu, aby zlomil bůhvíjaký byrokratický odpor. Pár minut se ve vrátnici o něčem zlostně dohadoval, než mi to pak vysvětlil. „Vy dovnitř nesmíte. Ty a Mahtob nemáte čádory.”

Okamžitě jsem pochopila Moodyho dilema; když půjde za Nílúfar, musí mě tu s Mahtob nechat nehlídané v příjmové kanceláři, rovnou naproti velvyslanectví! Takže to asi přece jen nebyla past, uvědomila jsem si. A Nílúfar, chuděrka, skutečně utrpěla úraz. Na chvíli jsem docela zapomněla na své vlastní starosti. Sevřelo se mi srdce lítostí nad tou holčinou i nad jejími rodiči. Moody konečně usoudil, že rodinné ohledy jsou důležitější než rodinné policajtování. A samozřejmě že také neměl ponětí, že dobře vím, kde to jsme. „Cekejte tady!” nařídil nám. A pak odklusal, aby zjistil, v jakém stavu Nílúfar je.

Byl to zvláštní pocit, být tak blízko ambasády, a přitom bez jakékoli možnosti cokoli podniknout. Pár minut s Helenou nestálo za to vyprovokovat u Moodyho záchvat vzteku.

Byl ostatně obratem zpátky. „Tady není,” řekl. „Mortazá ji odvezl do jiné nemocnice. Nastaran šla domů, půjdeme za ní.”

Rychlým krokem jsme šli k nedalekému domu, procházeli jsme přitom přímo podél velvyslanectví. Přinutila jsem se neohlédnout a v duchu jsem si přála, aby se nijak nepodřekla ani Mahtob. Nechtěla jsem ani, aby se Moody mohl domnívat, že jsem si alespoň všimla jejich tabulky.

Dům, kde bydlela Nastaran s Mortazou, byl o pouhý jeden blok vzadu za ambasádou. Shromáždilo se v něm už několik žen, které přišly vyjádřit svou účast, včetně Ferešte, která právě vařila čaj. Nastaran přecházela sem a tam a opakovaně vycházela na balkon a sledovala, jestli už její manžel konečně jde s nějakou zprávou o dcerce.

Právě z tohoto balkonu se holčička zřítila z výše tří pater dolů na chodník, přepadla přes kovové zábradlíčko, sotva půl metru vysoké. V Teheránu to byl dost obvyklý typ balkonu a také dost obvyklá tragédie.

Dvě hodiny uběhly v útržkovité, nervózní, těšitelské konverzaci. Mahtob se držela u mne, tvářičku vážnou. Obě jsme vzpomínaly na to krásné, veselé dítě a společně jsme šeptaly modlitby, aby Bůh opatroval malou Nílúfar.

Pokoušela jsem se Nastaran nějak potěšit a ona dobře vnímala, že mě vede čistý cit. Hluboko v srdci jsem v sobě nesla mateřské pochopení.

Byly jsme s Mahtob právě u ní, když opětovně vyšla na balkon vyhlížet manžela. Na protějším konci dvorku jsme spatřili, jak Mortazá přichází, provázen oběma bratry. V náruči nesli pár krabic v Iránu tak vzácných papírových kapesníčků.

Nastaran vyrazila strašlivý, do morku kostí pronikající výkřik, pochopila tu hrůznou souvislost. Kapesníčky mohly sloužit jedinému účelu utírat slzy.

Rozběhla se ke dveřím a srazila se se všemi třemi muži na odpočívadle schodů.

„Morde! Umřela!” zajíkal se Mortazá slzami. Nastaran se zhroutila na zem.

Takřka v okamžiku se dům naplnil truchlícími příbuznými. Podle rituálu se bušili do prsou a hlasitě naříkali.

Moody, Mahtob a já jsme plakali s nimi.

Můj SOUCIT s NASTARAN A MORTAZOU byl nelíčený, ale jak ta dlouhá noc plynula ve smutku a v slzách, začala jsem uvažovat, jak asi tato tragédie ovlivní mé vlastní plány. Bylo úterý a v neděli jsem se měla opět setkat se slečnou Alaví v parku. Budu mít možnost ujednání dodržet, anebo budou tím neštěstím naše životy nějak narušeny? Nějak se budu muset dostat k telefonu a zavolat jí, možná i Heleně na ambasádu. A zoufale jsem se potřebovala přesvědčit, co se to vlastně stalo s Ellen.

Následujícího jitra jsme se všichni v černém připravovali doprovodit rodinu a bezpočet příbuzných na hřbitov. Malá Nílúfar byla na noc uložena do chladicího boxu a teď ráno museli její rodiče podle zvyku provést rituální omytí těla, zatímco ostatní členové rodiny budou sborem hlasitě odříkávat a prozpěvovat stanovené modlitby. A poté odnesou Nílúfar, zahalenou do prostého bílého rubáše, na hřbitov, kde ji pochovají.

Když jsme se v našem pokoji v Mamalově domě připravovali na smutný den před námi, řekla jsem Moodymu: „Neměla bych zůstat doma a ohlídat děti, když teď všichni dospělí odejdou na hřbitov?”

„Ne,” řekl Moody. „Ty musíš jít se mnou.”

„Já nechci, aby se na to Mahtob musela dívat. Bude to jen k dobrému, když tu zůstanu a nechám si tu i děti.”

„Ne!”

Ale když jsme přišli do domu Mortazy a Nastaran, opakovala jsem ten návrh v Moodyho přítomnosti před ostatními a všichni se shodli, že je to dobrý nápad. Moody se rychle podvolil, měl dost jiných starostí, než aby se ještě zabýval mnou.

Netroufla jsem si dům opustit bez Moodyho svolení, ale jen co jsem osaměla s nic netušícími dětmi, letěla jsem k telefonu a zavolala jsem Heleně.

*

„PROSÍM VÁS, PŘIJĎTE SEM,” řekla mi. „Potřebuji s vámi mluvit.”

„Já nemohu. Jsem teď sice skoro přímo naproti ambasádě, ale přijít opravdu nemohu.”

Myslela jsem si, že bych snad později mohla zajít s dětmi do parku, až se dospělí vrátí. S Helenou jsme se tedy předběžně dohodly, že se sejdeme ve tři odpoledne v parku u velvyslanectví.

Slečny Alaví jsem se nemohla dovolat, což mě hodně mrzelo, ale zato jsem zastihla Ellen v kanceláři, a byl to pro mne přímo úděsný rozhovor.

Já to musím Moodymu všechno povědět,” řekla mi Ellen. „Povím mu, že chceš utéct.”

„Prosím tě, nedělej mi to!” prosila jsem ji. „Svěřila jsem se ti s tím, protože jsi Američanka. Řekla jsem ti o tom, protože jsi mi slíbila, že to zachováš v tajnosti. Slíbilas mi přece, že o tom nikomu neřekneš.”

„Všechno jsem to už pověděla Hormozovi,” ozvala se Ellen a v jejím hlase zazníval studený tón. „Byl ze mě celý pryč. Rekl mi, abych se k ambasádě neopovážila ani přiblížit, a nařídil mi, že to musím všechno taky povědět Moodymu, že je to moje islámská povinnost. Ze když mu to neřeknu a něco se stane tobě a Mahtob, tak to prý bude můj hřích, zrovna tak jako kdybych vás sama zabila. Tak já mu to povědět musím.”

Padl na mě strach. Moody by mě za to mohl klidně zabít! Určitě mě aspoň zamkne v baráku a Mahtob mi odvede někam pryč. Těch pár drahocenných kousíčků volnosti, které jsem si tak těžce vydobyla, bude ztracených navždycky. Už nikdy mi po tomhle věřit nebude.

„Prosím tě, ne!” vzlykala jsem. „Prosím tě, nic mu neříkej.”

Křičela jsem na Ellen do telefonu. Plakala jsem, žebrala jsem o soucit, odvolávala jsem se na naše společné kořeny, ale ona zůstávala neoblomná. Musí prý splnit svou islámskou povinnost, opakovala pořád, už z lásky ke mně a z obav o osud můj i mé dcery. Musí to zkrátka a jednoduše říct všechno Moodymu.

„Tak aspoň mě nech, abych mu to svěřila já sama,” prosila jsem ji ve svém zoufalství. „Já to zvládnu lip. Já si to s ním vyřídím sama.”

„Dobře,” rozhodla se Ellen. „Dám ti na to nějakou chvíli. Ale povědět mu to musíš, jinak to udělám sama.”

Zavěsila jsem, měla jsem pocit, že už se mi islámská smyčka zadrhuje kolem krku. Co mám teď dělat? Jak dlouho můžu

čekat? Jak dlouho dokážu nacházet výmluvy, které by Ellen uspokojily? Budu to muset Moodymu skutečně říct? Jak by na to asi zareagoval? Zbil by mě o tom nebylo vůbec pochyb , ale jak daleko by se až nechal unést vztekem? A co by bylo dál?

Jak jsem si v tu chvíli přála, abych držela jazyk za zuby a s ničím se Ellen nesvěřovala! Jenže jak jsem mohla předvídat, že můj plán ztroskotá nikoli na bůhvíjakém Íránci, nýbrž na Američance z mého domovského města?

Překypovala jsem nervozitou a hněvem, který nebylo proti komu obrátit, a rozhlížela jsem se kolem sebe, po známém už neladu neuklizeného a špinavého bytu. Nevěděla jsem, co jinak dělat, a tak jsem se dala do práce, začala jsem kuchyní. Podlaha v íránských kuchyních je stavěna do spádu, takže se dobře uklízí spláchne se několika kbelíky vody, která odplaví všechno smetí do kanálku uprostřed místnosti. Pustila jsem se do toho, kbelík za kbelíkem jsem vylévala na zem, vyplachovala jsem i pod kovovými skříňkami, prostor, který většina íránských hospodyň zanedbává. Zpod skříněk voda vynášela mrtvolky obrovitých švábů.

Přemáhala jsem odpor a vydrhla jsem kuchyň dočista, nestarala jsem se o povyk z haly, kde dovádělo asi patnáct dětí.

Kdyžjsem udělala inventuru zásob jídla, rozhodla jsem se, že připravím večeři. Jídlo je pro tyhle lidi společenská aktivita číslo jedna a já jsem věděla, že ocení, když na ně po návratu bude čekat teplý pokrm. Potřebovala jsem se prostě něčím zaměstnat. V ledničce jsem našla zásobu hovězího, místo obvyklého skopového, a tak jsem si řekla, že udělám táskabáb, perské jídlo, které měl Moody obzvlášť rád. Nakrájela jsem velkou hromadu cibule a osmažila jsem ji, pak jsem ji nakladla po vrstvách do hrnce, střídavě s tenkými plátky hovězího a s kořením, především s kari. Na to jsem navršila brambory, rajčata a mrkev. Když hrnec začal na plotně bublat, šířila se z něj příjemná vůně kořeněného dušeného hovězího.

Obavou se mi až rozbušilo srdce, ale zjistila jsem, že mi ty domácí práce pomáhají uchovat si všech pět pohromadě. Nílúfarina tragická smrt mi vykoupí pár dnů času. Moody se s Ellen a s Hormozem v období hlubokého smutku neuvidí. Uvědomila jsem si, že mou jedinou nadějí je zachovat současný stav, jak nejlépe to jen dokážu, a doufat, že se slečně Alaví podaří učinit nějaký zázrak ještě dřív, než Ellenina zrada přivodí katastrofu.

Hlavně si pospěš, nabádala jsem se.

Chystala jsem právě svou specialitu, fazolky fava po libanonsku, když se smuteční hosté vrátili domů. „To se takhle nedělá. To nemůžeš přece míchat dohromady,” řekla mi Ferešte, jakmile uviděla, že kombinuji fazolky s cibulí.

„Nech mě to udělat po svém,” odpověděla jsem.

„To stejně nikdo nebude jíst.”

Ferešte se mýlila. Rodina spořádala všechno, co jsem navařila, a zahrnula mě chválou. Měla jsem z ní pochopitelně radost, i Moody na mne byl nevolky pyšný, ale mně šlo o cosi jiného. Věděla jsem, že týden, který jsme měli před sebou, bude vyplněn rituály náročnými na čas dospělých, a chtěla jsem si upevnit postavení chůvy, která zůstává doma s dětmi, kuchařky i uklízečky. Po tomto jídle mne v těchto funkcích jednomyslně potvrdili.

Kdyžjsem to odpoledne před třetí hodinou navrhla, že bych vzala děti do blízkého parku, byli všichni pro. Jenže k mému zděšení se k nám přidal i Madžíd, který si ve své hravosti nedal ujít žádnou zábavu. Uviděla jsem už zdálky, že tam Helena čeká, a dala jsem jí znamení téměř nepostřehnutelným zavrtěním hlavy. Chvíli nás pozorovala, ale přistoupit blíž se neodvážila.

TÝDEN SE ZVOLNA VLEKL. Nemohla jsem znovu použít telefonu, protože jeden anebo i několik dospělých si vždycky našli nějaký ten důvod, aby mohli zůstat doma se mnou a s dětmi. Povzbudilo mě teprve, když mi Moody konečně oznámil, že smuteční obřady skončí v pátek a že se pak v sobotu den před mou plánovanou schůzkou se slečnou Alaví Mahtob vrátí zase do školy.

Moody byl chorobně prchlivý. Jakmile ho trochu přešel žal nad smrtí Nílúfar, začal se stále víc zabývat svými vlastními problémy. V minulosti jsem to už zažila a byla jsem teď z toho skutečně vyděšená. Stěží jsem si uchovávala duševní rovnováhu a chyběl mi jen krůček k panice. Skoro jsem byla přesvědčená, že s Moodym už Ellen mluvila; jindy jsem se zase spíš přikláněla k tomu, že má Moody dost svých vlastních důvodů, kvůli kterým by se klidně mohl zbláznit.

V sobotu, když jsme se chystaly do školy, projevila se u něho zvlášť mizerná nálada. Nechtěl nás pustit z očí ani na chvilku, a tak nás doprovodil do školy. Když nás vedl naší ulicí, byl

agresivní a každá maličkost se ho dotkla, do taxíku nás pa hrubě vecpal. Mahtob a já jsme si vyměnily úzkostné pohled věděly jsme, že k výbuchu není daleko.

Ve škole mi Moody před Mahtob řekl: „Nech ji tady samotnou. Musí se už jednou naučit zůstávat sama. Odvedeš ji do třídy, necháš ji tam a vrátíš se se mnou domů.”

Mahtob vzlykla a chytila se mne za kabát. Bylo jí pět, nedokázala ještě správně odhadnout, co bude horšího, jestli vyvolat otcův hněv, anebo být násilím oddělena od maminky.

„Musíš to vydržet, Mahtob,” řekla jsem jí rychle. Snažilajsem se hovořit chlácholivě, ale sama jsem slyšela, jak se mi chvěje hlas. „Pojď se mnou do třídy. Uvidíš, že to půjde. Já sem pro tebe v poledne zase přijdu.”

Mahtob se podvolila mému jemnému tlaku a šla se mnou chodbou dál. Ale jak jsme se blížily k její třídě a jak se vzdalovala od hrozby otcova hněvu a naopak se blížila okamžiku, kdy se budeme muset rozejít, začala pofňukávat a pak se rozvzlykala. Když jsme přišly do třídy, začala vřeštět hrůzou, právě tak jako během prvých dvou dnů její školní docházky, ještě než jsem na ni denně začala čekávat poblíž v kanceláři.

„Mahtob!” napomínala jsem ji.,JMusíš se zklidnit. Tatínek by se doopravdy zlobil.”

Má slova zanikla v Mahtobině křiku. Jednou rukou se mě úporně držela, druhou odstrkávala učitelku.

„Mahtob!” křikla jsem na ni. „Prosím tě.”

Náhle celá dívčí třída naráz ulekaně a překvapeně vyjekla. Všechna děvčata se rychle chytla za své šály, aby se přesvědčila, zda mají řádně zahalené hlavičky. Do jejich svatyně právě vnikl muž!

Vzhlédla jsem a spatřila jsem, jak se nad námi tyčí Moody, lysinu nad čelem do krvavá naběhlou vztekem. Jednu pěst držel připravenu, aby s ní mohl srazit všechny své trapiče. V očích mu plála nastřádaná zloba tisícovky mučených démonů.

13

MOODY POPADL MAHTOB ZA ruku a nakopl ji. Otočil šiji k sobě a vrazil jí surový políček.

„Ne!” vřísklajsem na něj. „Bít ji nesmíš!”

Mahtob vykřikla bolestí a úlekem, ale podařilo se jí vytrhnout se mu a natáhla se znovu po lemu mého kabátu. Pokusila jsem se vedrat mezi ně, ale on byl mnohem silnější než my dvě dohromady. Snažil se zasáhnout ten drobounký, uhýbající cíl dalšími ranami, bil ji plochou rukou přes paže, do zad. Každým úderem Mahtobin vyděšený křik sílil.

Zoufale jsem táhla Mahtob za ruku pryč, dál od něho. Moody ji jediným pohybem levačky odstrčil stranou, až narazila na stěnu. Chánume Sáhín a několik dalších učitelek ji okamžitě obestoupily a vytvořily kolem ní ochranný kruh. Pokoušela se jim utéct, prolomit ten prstenec, ale učitelky ji zachytily.

Rozběsněný Moody si okamžitě našel novou oběť. Pravačkou mě uhodil pěstí ze strany do hlavy, až jsem se zapotácela.

„Zabiju tě, rozumíš?” zařval na mě anglicky s planoucíma očima. Pak se zarputile ohlédl po učitelkách, chytil mě za zápěstí, podržel si mě jako ve svěráku před chánume Sáhín a řekl jí do očí už tiše, avšak se záští v hlase: „Já ji zabiju.” Táhl mě za ruku, vzpouzela jsem se sice, ale jen chabě, byla jsem tím úderem ještě jako omráčená a nedokázala jsem se mu vyrvat ze sevření. Kdesi v koutku obluzené mysli jsem byla nakonec ráda, že se jeho hněv obrátil proti mně. Byla už jsem rozhodnuta jít s nímjen abych ho nějak odlákala od Mahtob. Pokud není u ní, je to pořád ještě dobré. A pokud s ním jsem já, je Mahtob v pořádku.

Mahtob se pojednou přece jen vytrhla učitelkám a běžela mě bránit, chytala mě za kabát.

„Nic se neděje, Mahtob,” vzlykala jsem. Já se vrátím. Nech nás jít. Nech nás, prosím tě, jít!”

Chánume Šáhín šla k Mahtob a sevřela ji do náruče. Ostatní učitelky se rozestoupily, abychom mohli s Moodym odejít. Všechny tyto ženy dohromady nezmohly nic proti běsnění jediného muže, který sem vnikl. Jak mě Moody vlekl po chodbě, dolů do vestibulu a ven na ulici, zazníval Mahtobin nářek stále hlasitěji a zoufaleji. Ochromená bolestí a strachem jsem si hrůzou představovala, co mi Moody udělá. Chce mne snad doopravdy zabít? A jestli to nějak přečkám, co provede s Mahtob? Uvidím ji ještě někdy?

Jakmile jsme byli venku na ulici, houkl na přijíždějící oranžový taxík: „Mostakim, přímo!”

Taxík nám zastavil. Moody otevřel zadní dvířka a hrubě mě cpal dovnitř. Na zadním sedadle už se tísnilo čtyři nebo pět Íránců, takže se Moody vsoukal dopředu k řidiči.

Sotva se taxík zařadil do proudu vozidel, Moody, nedbaje přítomnosti ostatních cestujících, se ke mně obrátil a začal na mě řvát: Já už tě mám dost, ty potvoro. Já tě zabiju! Já tě určitě ještě dnes zabiju!”

Pokračoval v těchto výlevech ještě pár minut, až se ve mně v relativním bezpečí taxíku vzedmul hněv a přemohl i mé slzy a můj strach.

„Vážně?” odpověděla jsem ironicky. „A nechtěl bys mi říct, jak mě vlastně zabiješ?”

„Velkým kuchyňským nožem! A rozřežu tě na kousíčky! A ten tvůj nos a jedno tvoje ucho pošlu vašim. Ti už tě živou neuvidí. A pošlu jim taky popel ze spálené americké vlajky, přibalím ho k tvé rakvi.”

Znovu se teď ve mně ozval strach. Proč jsem hojen dráždila? Byl teď zcela bez sebe vztekem a nikdo nedokázal odhadnout, čeho všeho se může dopustit. Ty jeho výhrůžky zněly až děsivě realisticky. Ve~de’/a jsem, že je schopen takového šíleného skutku, jaký právě do detailu vylíčil.

Rádii dál, nepřestával hulákat, křičet na mě, nadávat mi. Už jsem si mu netroufla odmlouvat. Nezbývalo mi než doufat, že se odreaguje slovy a že na činy nedojde.

Taxík ujížděl dál, jenomže ne směrem k nám domů, ale do nemocnice, kde Moody pracoval. Ztišil se teď, zřejmě rozmýšlel, co udělá.

Když se vůz dostal do zácpy a musel zastavit, Moody se ke mně otočil a nařídil mi: „Vystup!”

„Nikam vystupovat nebudu,” řekla jsem rychle.

„Vypadni odsud,povídám!“‘vřískl na mě. Sáhl dozadu, zalomcoval klikou a otevřel dveře. Druhou rukou do mě vrazil, až jsem napůl vykročila, napůl vyvrávorala na ulici. Moody k mému překvapení zůstal sedět ve voze. Než jsem pochopila, co se děje, dveře bouchly a taxík se rozjel i s ním dál.

Uprostřed toho lidstva proudícího za svými nejrůznějšími záležitostmi jsem si připadala osamoceněji než kdy předtím. Má první myšlenka platila Mahtob. Pojede snad Moody nazpět do školy, aby ji znovu týral, aby mi ji někam odvedl? Ne, uvědomila jsem si, on přece jel do nemocnice.

Bylo mi jasné, že v poledne se Moody vrátí do školy a vyzvedne ji odtamtud, ale dřív ne. Měla jsem několik hodin pro sebe, bylo třeba jich využít.

Musíš najít telefon, říkala jsem si! Zavolat Helenu. Zavolat na policii. Zavolat prostě kohokoli, kdo mě dokáže z toho zlého snu konečně probudit.

Telefon jsem nemohla nikde najít, pobíhala jsem dlouhé minuty ulicemi nazdařbůh, rúsarí promáčené slzami, až jsem poznala, kde vlastně jsem. Byla jsem jen pár bloků od Ellenina bytu. Tryskem jsem se rozběhla, proklínala jsem plášť, který se mi pletl pod nohy a omezoval mě v pohybu, a současně jsem se modlila, aby byla Ellen doma. I Hormoz. Jestliže se nemohu spojit s ambasádou, budu se muset svěřit Ellen a Hormozovi! Někomu se s tím prostě svěřit musím!

Když jsem se blížila k jejich domu, vzpomněla jsem si na krám, kam Ellen chodí telefonovat. Kolem Ellenina domu jsem proběhla klusem, až když jsem dobíhala k obchodu, ovládla jsem se, abych nevzbudila nějaké podezření. Vešla jsem a vysvětlila jsem majiteli tak klidně, jak jsem jen dovedla, že jsem Ellenina přítelkyně a že si potřebuji zavolat. Rekl, že můžu.

Netrvalo dlouho, na vyslanectví se mi ozvala Helena, a bylo po ovládání. „Prosím vás, pomozte mi. Musíte mi pomoct,” stkala jsem do telefonu.

„Uklidněte se,” říkala mi Helena. „Povězte mi, co se přihodilo.”

Všechno jsem jí vyprávěla.

„Nezabije vás,” ujišťovala mě Helena. „Tohle už dřív říkal taky.” „Ba ne. On to tentokrát myslí doopravdy. Chce to dnes provést. Prosím vás, já s vámi musím mluvit. Přijeďte.” „A vy nemůžete přijet na ambasádu?” zeptala se Helena.

Rychle jsem to počítala. Nestačila bych do poledne stihnou! dojet přes město na velvyslanectví a být včas ve škole pro Mah tob. Musela jsem tam jít, třebaže to pro mne znamenalo podstoupit riziko, a ochránit své dítě. „Ne,” odpověděla jsem. „Jí M na vyslanectví nedostanu.” Věděla jsem, že Helena je na ambt sádě denně obležena bezpočtem cizinců uvízlých v Íránu a že s každým je spojen nějaký takový truchlivý, zoufalý příběh. Času měla málo a někam si odejít pro ni bylo takřka nemožné. Ale já jsem ji teď strašně potřebovala. „Nezlobte se, ale musíte za mnou přijet!” plakala jsem do telefonu.

„Dobře. Kam?”

„K Mahtobině škole.”

„Ano.”

Kdyžjsem se slzami na tvářích pospíchala zpátky na hlavní ulici, kde jsem měla možnost chytit oranžový taxík, a odstrkávala rukama chodce, kteří mi překáželi ve spěchu, míjela jsem zrovna EUenin byt, když vtom náhodou z otevřeného okna v prvém poschodí právě vyhlédl Hormoz. „Bettee!” zakřičel na mě. „Kam to utíkáš?”

„Nikam. To je v pořádku. Nech mě být.”

Hormoz vnímal paniku v mém hlase. Vyběhl z domu a utíkal za mnou, snadno mne dohonil uprostřed bloku. „Co se děje?” ptal se mě.

„Nech mě být, prosím tě,” vzlykala jsem.

„Ne. Nenecháme tě tu přece běhat takhle samotnou. Co se ti stalo?”

„Nic. Už musím opravdu jít.”

„Pojď dál,” zval mě Hormoz.

„Ne. Já nemůžu. Já musím do školy, za Mahtob.”

„Pojď aspoň na chvilku,” opakoval Hormoz vlídně pozvání. „Vypovídej se z toho. A my tě pak do školy odvezeme.”

„Ne.Já už jsem volala na velvyslanectví a někdo od nich se má se mnou sejít ve škole.”

V Hormozovi se vzbouřila pýcha Íránce. „A proč jsi tam telefonovala? Ty nemáš přece co volat na vyslanectví. Ambasádu z toho vůbec vynech. Stejně ti v ničem nemůžou pomoct.”

Odpověděla jsem jen stkaním.

„Děláš velkou chybu,” snažil se mi Hormoz radit. „Z toho můžeš mít jedině opravdové potíže s Moodym, žes tam telefonovala.”

Já musím jít,” řekla jsem. „Jdu za Mahtob do školy.”

Hormoz viděl, že mne nepřesvědčí, a pochopil, že asi za svou dcerkou jít musím, a proto řekl: „Tak nás nech, abychom tě tam .ispoň dovezli. Ellen pojede s tebou.”

„Tak dobře,” řekla jsem. „Ale hned.”

ŠKOLA BYLA VZHŮRU NOHAMA. Chánume Šáhín nám řekla, že Mahtob je ve své třídě, že je sice zamlklá, ale že už nepláče. Navrhla mi, a já jsem souhlasila, abychom ji teď ještě nerušili. Ellen s Hormozem s ředitelkou pár minut hovořili, ověřovali si podrobnosti mého vyprávění. Hormoz byl celý ustaraný, zvážněl. Nerad slyšel o Moodyho šíleném výbuchu, ani se nedíval rád na mou bolest. Hledal nějakou cestu, jak tuto krizi překonat bez dalších rizik.

Po chvilce ke mně přiběhla paní Azhar a řekla mi: „Venku s vámi chce někdo mluvit.” „Kdo je to?” zeptala se podezíravě chánume Šáhín. Hormoz jí řekl cosi persky a ředitelčinou tváří přeletěl stín. Nepřála si, aby se do toho pletli pracovníci švýcarského velvyslanectví. Ale ať se mračila, jak chtěla, šla jsem ven, pohovořit si s nimi o samotě.

Helena a pan Vincop na mě čekali před školou. Vybídli mě, abych se posadila dozadu, do vozu nijak neoznačeného diplomatickou značkou. Vyprávěla jsem jim tam, co se stalo. „Odvezeme vás na policii,” prohlásil pan Vincop. Policie! Mne už tahle možnost také dlouho pokoušela, jenže kdykoli jsem pak o ní hlouběji uvažovala, vždycky jsem ji nakonec zavrhla. Policie, to byli zase Íránci, strážci íránských zákonů. A podle íránských zákonů vládl v rodině Moody. V něčem by mi snad mohli pomoci, ale já jsem se obávala jejich konečného verdiktu. V jejich moci bylo vypovědět mě, přinutit mě opustit zemi bez dcerky. A Mahtob by v téhle šílené zemi uvízla navěky, s otcem psychopatem. Jenže teď už se zdála být cesta na policii jedinou alternativou. Když se mi nyní vybavovaly události toho rána, byla jsem stále víc přesvědčena, že Moody by byl schopen své hrozby uskutečnit. Měla jsem strach o Mahtob stejně tak jako o sebe.

„Dobře,” řekla jsem. „Pojedu na policii. Ale nejdřív vyzvednu Mahtob.”

Šla jsem zpátky do školy, kde Ellen a Hormoz byli stále ještě zabráni v rozhovor s chánume Šáhín. Já bych si už Mahtob odvedla,” řekla jsem.

Paní Azhar překládala, co jsem řekla, a pak i odpověď chánům Sáhín. Slova, která ke mně postupně doléhala, jen dokreslov.i la přísný, až zlý výraz, který postupně převládl v ředitelčinč tv.i ři. Po celé měsíce, a zejména dnes ráno, stála jasně v mém střelu s manželem na mé straně. Ale teď jsem se dopustila neomluvitelného prohřešku přímo do sféry její činnosti jsem nechá la vniknout pracovníky Odboru ochrany zájmů Spojených států amerických. Po technické stránce to byli samozřejmě jenom švýcarští úředníci, ovšem nyní reprezentovali Američany. A hlavní náplní práce chánume Sáhín přece bylo myslet, učit a působi v duchu antiamerické propagandy. Byla do funkce pečlivě vybí rána právě pro své neochvějné politické přesvědčení. „Nemůžeme vám ji vydat,” pravila chánume Sáhín. „Islámské

právo to nepřipouští. Toto je islámská škola a my se musíme

řídit zákonem, a podle zákona dítě patří otci. Za této situace

vám za žádných podmínek dceru vydat nemůžeme.” „Ale vy přece musíte!” vykřikla jsem na ni. „On jí ublíží!” Chánume Sáhín byla stále upjatější. „Ne,” opakovala a pak

ještě dodala: „Neměla jste si sem vodit ty lidi z vyslanectví.” „Dobře, a půjdete tedy s Mahtob a se mnou na policii? Půjde

se mnou někdo od vás?” „Ne,” odvětila chánume Sáhín. „My o tom nic nevíme.” „Ale vždyť mně tu ráno před vámi vyhrožoval, že mě zabije!” „Nic o tom nevíme,” opakovala jen ředitelka. Spočinula jsem očima na chánume Matáví, jedné z úřednic,

která byla v našich hodinách angličtiny mou nejlepší žačkou.

„A vy?” zeptala jsem se jí. „Vy jste to přece slyšela, ne?” „Ano,” odpověděla. „Slyšela jsem, že to tu říkal.” „A šla byste se mnou na policii?”

Chánume Matáví se ohlédla na chánume Sáhín, ale ta jen potrhla hlavou nazad a mlaskla. Ne.

„V pracovní době nemůžu,” řekla chánume Matáví. „Ale po vyučování s vámi na policii dojdu a řeknu tam, že vám hrozil, že vás zabije.”

Chánume Sáhín se nad tou opovážlivostí jen ještě více zamračila.

Ubita všemi těmi ústrky, oněmělá strachem, roztrpčena islámskými zákony, které mi bránily ve styku s mou vlastní dcerou, jsem vyšla ven, uchýlit se do vozu z ambasády.

„Nechtějí mi Mahtob vydat,” rozbrečela jsem se. „A na policii také nepůjdou.”

„A co chcete dělat?” zeptala se Helena.

Já nevím,” odpověděla jsem. Hlavou mi vířila slova „policie” a „islámské zákony”. Jestliže islámské právo působí takovým kouzlem i na chánume Sáhín, jaké pochopení mohu asi očekávat od policistů? Budou to chlapi. Začínalo mi být už jasné, že jít na policií znamená ztratit Mahtob navždycky. To nemohu udělat, i kdybych měla riskovat vlastní život. Mohu vsadit na to, že se Moody nějak uklidní, že se výhrůžky nepokusí uskutečnit, že se dožiju příštího rána? Ostatně mám já vůbec jinou volbu?

Helena a pan Vincop se mě snažili přimět k nějaké racionální úvaze. Chápali, proč se bojím jít na policii. Můj strach byl opodstatněný. A měli obavy o mé bezpečí i o pětiletou nevinnou holčičku v samém středu toho nepříčetného chaosu.

Přemýšlela jsem nahlas, vyložila jsem jim, jak je to se slečnou Alaví a s jejím plánem propašovat tajně Mahtob a mne do Pákistánu.

„Už je to skoro hotové,” říkala jsem. „Asi bych měla vytrvat a počkat, jak se to vyvine. Možná že se mi touhle cestou přece jen podaří dostat se konečně odtud.”

„To je bláhovost,” odporovala mi Helena vlídně. „Běžte teď na policii. Vycestujte tímhle způsobem. A Mahtob tu nechte.”

„To neudělám,” vyrazila jsem ze sebe, znovu ohromena Heleninou necitlivostí. Byla to hodná ženská, nechtěla mi nijak ublížit. Jenomže jsem si uvědomila, že je to také Iránka, třebaže rodem z Arménie. Byla vychována v jiném duchu. Pro ni bylo samozřejmé, že děti náležejí otci. Nedokázala se prostě s mým postojem jako matky ztotožnit. „Takže na policii nepůjdete?” zeptal se pan Vincop. „Ne. Kdybych to udělala, tak už Mahtob nikdy neuvidím.” Pracovník velvyslanectví si zhluboka povzdychl. „No dobrá,” řekl. „Víc pro vás teď asi už udělat nemůžeme. Snad bychom si mohli ještě promluvit s vašimi přáteli.” Zavolala jsem Ellen a Hormoze, aby šli ven. „Můžete jí nějak pomoci?” zeptal se pan Vincop. „Ano,” odpověděl Hormoz. „Nenecháme ji tu samotnou. Zůstaneme tady, dokud nepřijde Moody. Odvezeme Betty i Moodyho k nám domů a ujistíme se, že už je to s nimi v pořádku. Zůstanou u nás, dokud se tohle nevyřeší.”

Všichni jsme se teď už poněkud uklidnili. Ellen i Hormoz si upřímně přáli nějak mi pomoci, i když po svém, po íránsku.

Helena a pan Vincop mi dali svá telefonní čísla domů a nabá dali mě, abych se s nimi ihned spojila, kdyby ještě vznikly nějaké problémy; pak odjeli.

Ellen, Hormoz a já jsme čekali před školou, v jejich voze, čekali jsme, až se vrátí Moody. Hormoz mi v jednu chvíli řekl: „My jsme se s Ellen rozhodli i když by to byla naše islámská povinnost , že Moodymu nic neřekneme ani o těch lidech z velvyslanectví, ani o tvých plánech na útěk. Ale musíš nám za to slíbit, že si to nějak vyřešíš, že se o nic takového nepokusíš.”

„Díky,” šeptla jsem jenom. „Slibuju, že zůstanu v Iránu, jen když budu moci být s Mahtob. Slibuju, že se nepokusím o útěk.”

Byla bych to odpřísáhla i na korán.

KRÁTCE PŘED POLEDNEM ZAPARKOVALO před školou taxi a z něho vystoupil Moody. Okamžitě nás zpozoroval, jak tam sedíme v Hormozově voze.

„Proč je do toho zatahuješ,” rozkřikl se na mě.

„Ona nás do ničeho nezatáhla,” vložil se do toho Hormoz. „Nechtěla, abychom sem jezdili, to jsme si vynutili sami.”

„To není pravda,” obvinil je Moody. „Došla si pro vás. Chce vás prostě zatáhnout do našich záležitostí.”

Na rozdíl od Mamala a Rezy, kteří si netroufli svého dáťdžúna čímkoli popudit, se Hormoz Moodymu vzepřel. Byl mladší, silnější, muskulární typ a věděl dobře, že by si s Moodym poradil, kdyby došlo až na to. Ale zvolil přesto cestu rozumného jednání.

„Pojďme teď vyzvednout Mahtob, pak pojedeme k nám a pohovoříme si o tom,” navrhl.

Když Moody zvážil všechny možnosti a když viděl, že mám v tuto chvíli záštitu v Hormozovi a v Ellen, souhlasil.

Strávili jsme u nich celé odpoledne, Mahtob schoulená u mě na klíně úzkostně naslouchala obviněním, která tam Moody přednášel. Vykládal Ellen a Hormozovi, jaká jsem špatná manželka. Ze se měl dát se mnou už dávno rozvést. Přesvědčoval je, že nenavitími ájatolláha Chomejního čemuž nebylo těžké uvěřit, neboť to byla pravda a že jsem agentka CIA , což bylo sice směšné obvinění, ale zato dokumentovalo stupeň jeho nepříčetnosti.

Měla jsem teď příležitost mu oplatit. „Mně už je z toho soužití s ním nanic,” reptala jsem. „Proč on vůbec chtěl do Iránu? Protože není dost dobrý jako doktor.” Nic takového jsem si nemyslela; Moody je schopný, dalo by se dokonce říct výborný lékař, jenže jsem nebyla naladěná na fair hru. „Ze špitálu v Alpeně ho kvůli tomu vyhodili,” vykládala jsem. „Chodila mu žaloba za žalobou, všechno kvůli zanedbání povinné péče.”

NĚJAKOU CHVÍLI JSME SE takhle častovali urážkami, pak Hormoz Moodyho odvedl na chvilku ven, projít se, pod průhlednou záminkou, že potřebuje koupit cigarety pro Ellen.

Ellen té příležitosti využila k několika radám. „Neříkej o něm takové věci. Seď a nech ho vykládat o tobě, co chce, ale ty si o něm nesmíš dovolit říct nic špatného. Buď na něj milá. Na tom přece vůbec nezáleží, co o tobě on povídá.”

„Ale vždyť on tu o mně vykládá věci, které nejsou vůbec pravda!”

Jenže každý chlap v Iránu hned vidí rudě, když o něm ženská řekne něco ošklivého,” varovala mě Ellen.

Když se Hormoz s Moodym vrátili, Moody se začal znovu hádat. Pokusila jsem se držet Elleniny rady, třebaže jsem sama sebou v tu chvíli opovrhovala, hryzla jsem si ret a mlčky jsem poslouchala, co o mně Moody v novém záchvatu vzteku roznáší. Fyzicky mi tahle slova nedokázala ublížit, to mi bylo jasné, a Ellen s Hormozem mi přislíbili, že u nich doma budu v bezpečí. Takže jsem pokorně seděla a nechala jsem prostě Moodyho, aby dal průchod své posedlosti.

Zdálo se, že to funguje. Postupně vychládal a v průběhu odpoledne se Hormoz snažil diplomaticky překlenout naše rozpory. Chtěl, abychom se smířili. Přál si, abychom byli šťastní. Věděl, že i ve smíšeném manželství může vládnout pohoda. On koneckonců šťasten byl. A Ellen byla šťastna taky, alespoň on se to domníval.

Posléze Moody řekl: „Dobře, tak my už půjdeme domů.”

„Ne,” řekl Hormoz. „Zůstanete tu u nás, dokud se to všechno mezi vámi neurovná.”

„Ne,” odsekl Moody. „Půjdeme domů.Tady nezůstaneme.”

K mé hrůze mu Hormoz odpověděl: „V pořádku. Ale my bychom byli rádi, kdybyste tu přespali.”

„Nenuť mě, abych šla s ním,” rozplakala jsem se. „Vždyť jsi přece slíbil těm ” div že jsem si neukousla jazyk, abych nedořekla „lidem z vyslanectví”. „Slíbil jsi, že se nás zastaneš. Nemůžeš mě přece poslat s ním domů.”

„Vždyť on ti nic neudělá,” řekl Hormoz, dívaje se Moodymu zpříma do očí. „On je to jen takový povídálek,” usmál se. Jdeme,” opakoval Moody. „Dobře,” kývl Hormoz.

Mahtob mi na klíně přímo ztuhla. To máme být vystaveni na milost a nemilost tomuhle psychopatovi, tomu člověku, který se ráno zapřísahal, že mě ještě dnes zabije?

„Pojďte,” zavrčel Moody.

Když se Moody chystal k odchodu, podařilo se mi ještě na okamžik zůstat s Ellen o samotě. „Prosím tě,” vzlykala jsem, „zkus mi zavolat Já vím, že k něčemu dojde.”

VYSTOUPILI JSME Z ORANŽOVÉHO TAXÍKU na Šaríatího třídě přímo před ovocnářským obchodem. Přes všechny strázně dne si Mahtob povšimla, že tam mají převzácnou pochoutku. Jé, jahody!” vypískla.

Netušila jsem, že se v Iránu jahody vůbec dostanou. Bylo to mé oblíbené ovoce.

„Mohl bys nám koupit jahody, tatínku?” zeptala se Mahtob. „Prosím tě.”

Moody se okamžitě rozzuřil. „Žádné jahody nepotřebuješ,” utrhl se na ni. Jsou moc drahé.” Mahtob se rozplakala.

„Okamžitě domů!” řekl Moody hrubě a obě nás postrčil směrem k naší uličce.

14

KOLIK BEZESNÝCH NOCÍ už jsem v tomhle bezútěšném prostoru strávila? Nadcházela další, nejhorší ze všech, co byly.

Moody mě celý večer ignoroval, spiklenecky se o čemsi bavil s Mamalem a s Nasríne. Když si šel konečně lehnout, bylo už hodně po půlnoci a já jsem stále ještě ležela s očima dokořán strachy, i kdyžjsem předstírala, že už spím.

Zdálo se mi, že pak rychle usnul, ale obavy mne přesto neopustily, a jak noc zvolna po minutách odtikávala, můj strach lilii. Od Mamala, Rezy ani od nikoho dalšího jsem nemohla (>čekávat žádnou ochranu, a od Moodyho jsem se naopak mohla dočkat jedině dalších a horších záchvatů zuřivosti. Strach mi nedovolil usnout strach, že se probere z neklidné dřímoty a vrhne se na mě s nožem, s kusem provazu, anebo i holýma rukama. Mohl by se mi také pokusit píchnout nějakou rychle usmrcující injekci.

Každý z těch okamžiků trval celou věčnost. Napínala jsem sluch, abych postřehla sebemenší náznak nebezpečí, paže už mne bolely, jak jsem svírala v objetí dcerku, bez ustání jsem se modlila a čekala jsem, kdy nastanou mé poslední chvíle, zcela bezmocná proti jakémukoli násilí mého nepříčetného muže.

Po nekonečné době se z reproduktorů městského rozhlasu ozval azán a za pár minut už jsem slyšela, jak se Moody s Mamalem a Nasríne účastní ranních modliteb. Mahtob se neklidně zavrtěla. Prvé šeré paprsky chladného úsvitu začínaly zaplašovat tu hroznou noc.

Mahtob vstávala do školy a už se strachy celá třásla, držela se za bříško, stěžovala si, že ji bolí. Chystala se na cestu, ale neustále odbíhala na záchod.

A teď už jsem jasně vytušila, co má Moody vlastně v úmyslu. Viděla jsem mu to na očích a slyšela jsem to i v jeho hlase, když hartusil na Mahtob, aby si pospíšila, a když se pak obrátil ke mně se slovy: Já ji dnes do školy odvedu sám. Ty zůstaneš tady.” Mahtob a já jsme se staly za posledních osm měsíců nerozlučnými spojenkyněmi, společně jsme se bránily proti Moodyho velkému snu, udělat z nás íránskou rodinku. Společně se nám dařilo vzdorovat; jakmile nás jednou rozdělí, musíme podlehnout.

Jestli tě bude tatínek chtít odvést, tak s ním musíš jít,” říkala jsem tiše se slzami v očích ráno Mahtob, když se ke mně přitulila v umývárce. „A musíš na něj být hodná, i kdyby mi tě někam odvezl a nevrátil se s tebou zpátky.

Nikdy nikomu nesmíš povědět, že jsme spolu byly na tom velvyslanectví, víš? Protože kdybys to prozradila, tak už by se nám asi nikdy nepodařilo odjet. To je naše tajemství,jenom naše.”

„Ale já nechci, aby mě někam odvezl od tebe pryč,” naříkala Mahtob.

„To já vím. Mě by to taky hrozně trápilo. Ale i kdyby tě odvc nic si z toho nedělej. Pamatuj si jen, že nikdy nejsi úplně sami Vzpomeň si, že je s tebou Bůh, a už si vůbec nebudeš připi dat opuštěná. A když dostaneš z něčeho strach, tak se pomodli A taky si pamatuj, že já z téhle země bez tebe neodjedu. Nikdv Jednou se nám to musí povést, že odtud spolu odjedeme.”

Když byla Mahtob konečně ustrojená a nachystaná do ški ly, měli už zpoždění. Moody, oblečený v tmavomodrém obleku s uzounkým proužkem, už netrpělivě čekal, kdy budou moci konečně vyrazit. I on měl zmeškáno, do nemocnice to nemohl stihnout včas. Celý jeho projev signalizoval, že je na pokraji dalšího výbuchu, a roznětku zažehla Mahtob, když v okamžiku, kdy už ji Moody vedl ze dveří, znovu zafňukala a utíkala na záchod. Moody se rozběhl za ní a vlekl ji zpátky ke dveřím.

Je jí špatně!” vykřikla jsem. „Tohle s ní přece nemůžeš dělat!”

„Ale můžu,” odsekl.

„Prosím tě, nech mě jet s vámi.”

„Ne!” Švihl Mahtob rukou přes ucho a ona jen zakvílela.

Naráz mě opět zcela opustil pud sebezáchovy. V zoufalé snaze ubránit Mahtob před všemi netušenými hrůzami, které ji očekávaly, jsem skočila k Moodymu, zaryla mu prsty do paže a nehty jsem mu roztrhla rukáv saka.

Moody srazil Mahtob stranou, chytil mě, povalil mě na podlahu a vrhl se na mě. Popadl mě oběma rukama za hlavu a začal mi s ní tlouci o zem.

Vřískající Mahtob běžela do kuchyně najít Nasríne. Moody se na okamžik ohlédl, sledoval ji pohledem, a já jsem té chvilky využila k obraně. Nehty jsem mu drápala po tváři. Prsty jsem mu zaryla do vlasů. Zápasili jsme tak několik okamžiků na zemi, než získal převahu tím, že mi uštědřil hroznou ránu do obličeje.

Mahtob v kuchyni nikoho nenašla, a tak běžela přes halu do Mamalovy a Nasríniny ložnice.

„Pomoc! Pojďte mi někdo pomoct, prosím vás!” křičela jsem. Mahtob lomcovala dveřmi u ložnice, ale byly zamčené. Nikdo se zevnitř neozval, nikdo neposkytl sebemenší pomoc.

Zoufalství a hněv, které se ve mně za osm měsíců uvnitř nahromadily, mi dopomohly k tomu, že jsem Moodyho zaskočila intenzitou svého odporu. Kopala jsem ho, kousala, nehty i em mu ohrožovala oči, pokoušela jsem se ho kolenem zasáhnout do rozkroku.

„Utíkej dolů k Esí,” křikla jsem na Mahtob.

Jenomže Mahtob, s brekem sice a s vřískotem, měla o můj Hvot stejný strach jako o svůj a nechtěla mě nechat na pospas ilenci jménem tatínek. Napadla ho zezadu, marně ho v zoufalství tloukla pěstičkami. Chytla ho v pase, pokoušela se ho ode ume odtáhnout. Moody se po ní zlostně ohnal a jednou ranou K jí snadno zbavil.

„Uteč, Mahtob!” opakovala jsem. „Utíkej k Esí.”

A tak má holčička konečně v zoufalství vyběhla ze dveří, běžela po schodech dolů, zatímco mezi mnou a Moodym po kračoval zápas, který jsem s jistotou považovala za poslední a smrtelný.

Moody mi prokousl ruku, vytryskla mi krev. Zaječela jsem, vyrvala jsem se mu a podařilo se mi kopnout ho vší silou do boku. Ale výsledkem byl spíš nový nával vzteku než bolest. Popadl mě vší silou svých paží a mrštil se mnou na podlahu. Dopadla jsem na záda, na páteř, a cítila jsem, jak mi odtamtud bolest vystřeluje do celého těla.

Sotva jsem se teď mohla pohnout. Po celé minuty tam stál nade mnou, sprostě mi nadával, kopal do mě, občas se shýbl a vrazil mi rukou novou ránu. Za vlasy mnou cloumal po podlaze sem a tam. Celé chumáče mu jich zůstávaly v hrsti.

Ustal, aby nabral dech. Zůstala jsem ležet na zemi, sténala jsem, nebyla jsem schopna se pohnout.

Náhle se otočil na podpatku a rozběhl se ke schodům, na odpočívadlo před hlavním vchodem k bytu. Práskly těžké dřevěné dveře a pak jsem slyšela, jak otáčí klíčem, dvakrát, aby měl jistotu. Brzy nato jsem uslyšela, jak se dole znovu rozkřičela Mahtob, ten strašný pláč ke mně doléhal i přes celou chodbu z Esíina bytu a skrze dveře, a ač ztlumen, vrýval se mi do srdce. Poté se rozhostilo ticho.

Trvalo celé minuty, než se mi podařilo posadit se, a ještě déle, nežjsem mohla konečně vstát. Odpotácela jsem se do koupelny, nedbala jsem vlastní bolesti, zoufalá myšlenkou, co je s Mahtob. Na toaletě, navzdory rozpálenému železu, kterým jako by mi kdosi při každém pohybu propaloval páteř, se mi podařilo stoupnout si na víko klozetové mísy, natáhnout se a přitisknout ucho k ventilační šachtě spojující tuto místnůstku se záchodem

v přízemí. Tímto komínkem jsem uslyšela, jak si dole na mé Moody stěžuje Esí a jak přitom nešetří nadávkami a kletbami. Esí mu odpovídala mírně, chlácholivě. Mahtob se neozvala.

Chvíli to trvalo. Byla bych až křičela bolestí v páteři, zostřované ještě tím, že jsem musela stát na špičkách, ale poddávat jsem sejí teď nemohla. Rozhovor dole byl stále tlumenější, až už jsem nedokázala pochytit a rozeznat nic než pár per ských slov. A pak jsem náhle znovu uslyšela Mahtob, jak se opět rozkřičela.

Sluchem jsem její hlas sledovala od Esíina bytu do haly a ven z domu. Železná vrata zaklapla s dutým třeskem, jakoby hroznou ozvěnou vězeňské mříže.

Slezla jsem z mísy, běžela jsem do Mamalovy a Nasríniny ložnice, otočila jsem klíčem, který trčel v zámku, a odemkla jsem si. Místnost byla prázdná. Rychle jsem běžela k oknu, které směřovalo na ulici. Musela jsem přitisknout nos až na žaluzie a čelem se opřít o mříž, abych aspoň trochu zahlédla, co se děje dole. Stál tam Moody, roztržený rukáv čerstvě zapošitý zřejmě od Esí. Držel si Mahtob pevně pod paží, zvládal ji, třebaže se pokoušela kopat a vytrhnout se mu. Volnou rukou rozkládal Amírův kočárek, pak do něho Mahtob vrazil a upoutal ji v něm za ruce i za nohy.

Zmocnila se mě strašlivá představa, že už Mahtob nikdy nespatřím. Byla jsem si tím téměř jista. Obrátila jsem se a letěla jsem zpátky do našeho pokoje, z poličky ve skříni jsem popadla Moodyho fotoaparát a doběhla jsem k oknu ještě včas, abych pořídila snímek těch dvou, jak se vydávají uličkou směrem k Saríatího třídě. Mahtob stále ještě křičela, ale Moody na její protesty nijak nedbal.

Pozorovala jsem ji uslzenýma očima a dívala jsem se tak ještě dlouho poté, co už zmizeli z dohledu. Už ji nikdy neuvidím, opakovala jsem si.

,JSI V POŘÁDKU?”

Byla to Esí, která volala onou šachtičkou mezi toaletami. Musela mě slyšet naříkat, když jsem se v koupelně pokoušela smýt ze sebe krev.

„Ano,” křikla jsem dolů. „Ale prosím tě, potřebovala bych s tebou mluvit.” Takhle jsme se dorozumět nemohly, bylo třeba vysloveně křičet, abychom se vůbec slyšely. ,Jdi, prosím tě, dozadu na dvorek, ať se můžeme domluvit.”

Dovlekla jsem své rozbolavělé tělo až na zadní balkónek a viděla jsem, že Esí už na mě čeká dole na dvorečku.

„Proč jsi k sobě Moodyho pouštěla?” vzlykala jsem neutišitelně. „Proč jsi Mahtob nebránila?”

„Přišel k nám společně s ní,” vysvětlovala Esí. „Mahtob se schovala pod schody. On ji tam našel a přivedl ji dovnitř.”

Chudák Mahtob, trápila jsem se. Esí jsem nahlas řekla: „Prosím tě, budeš mi muset pomoct.”

„Rezá šel do práce,” řekla mi Esí. Z jejího pohledu i z celého jejího projevu jsem vnímala, jak mě lituje, současněji však neopouštěla léty vypěstovaná ostražitost íránské ženy. Byla by pro mne udělala, co bylo v jejích silách, ale neopovážila se jednat proti přání manžela anebo jeho dáídžúna. Je mi to strašně líto, ale nic pro tebe teď udělat nemůžeme.”

Je Mahtob v pořádku? A kde vůbec je?”

Já nevím, kam ji vedl.”

Obě jsme uslyšely zaplakat Mehdího, Esíina synka. „Musím zase dovnitř,” řekla.

Vrátila jsem se do bytu. Zavolat na velvyslanectví, napadlo mne! Proč už jsem to neudělala? Pokud bych Helenu anebo pana Vincopa nezastihla tam, mám ještě jejich telefonní čísla domů. Spěchala jsem do kuchyně jenže tam žádný telefon nebyl.

Začínala jsem si uvědomovat, že průběh tohoto rána si Moody naplánoval předem, a to dost přesně. Kde byl Mamal? Kde byla Nasríne? Kam se poděl telefon? Situace byla zřejmě mnohem vážnější, než jsem se zprvu domnívala. Přinutila jsem se k racionálnějšímu pohledu, abych našla nějakou cestu, jak Moodymu čelit.

Úlohu zvířete uvězněného v kleci jsem měla zažitou, a tak jsem instinktivně začala nejprve zkoumat prostor, v němž jsem byla zavřena. Musím v téhle nové Moodyho pasti vypátrat její slabá místa. Vrátila jsem se na balkon a rozhlížela jsem se kolem; možnost, že bych seskočila dolů, jsem vyloučila, protože bych se tím dostala pouze do jiného vězení, na dvorek Rezy a Esí, obehnaný vysokou cihlovou zdí.

Na jedné straně balkonu začínala úzká dlouhá římsa, pouhých pár centimetrů široká, která vedla na střechu sousedova

přízemního domku. Na tuhle římsu bych se mohla dostal z 01 na naší ložničky a z ní bych se pak možná dokázala natáhn. iul až na sousedovu střechu, i když by to bylo o strach. Jenže Od potom? Budou dveře na střechu u sousedů otevřené? bud. u nich někdo doma? Pomůže mi ten soused, anebo na mě zavo lá policii? A i kdyby se mi nakrásně podařilo uprchnout, . bude s Mahtob?

Zatočila se mi hlava ze všech těch úvah a obav, nepřestávali mě dosud tupě bolet po Moodyho úderech.

Začala na mě také už doléhat ta naprostá izolace. Potřebí \i la jsem nějaký styk jakýkoli kontakt se světem tam venku Přešla jsem rychle do Mamalovy a Nasríniny ložnice, k oknu vedoucímu na ulici. Život venku běžel dál v normálních kole jích, mé neštěstí na něm pranic nezměnilo. Zdálo se mi, že nej víc ze všeho teď potřebuji dostat se nějak do blízkosti těch mu/u a žen pospíchajících tam dole za svými denními záležitostmi.

Okno bylo chráněno železnými pruty, s mezerami asi na dlaň širokými, a ještě před nimi, uvnitř místnosti, byla fixní žaluzie, která mi bránila ve výhledu. Chodníček pode mnou byl sotva půl metru široký a přiléhal těsně ke stěně domu, takže přímo pod sebe jsem stejné neviděla.

Jenže kdyby se mi podařilo odmontovat tu žaluzii, uvažovala jsem, mohla bych hlavu přitisknout až na mříž, a pak bych měla výhled i dolů. Žaluzie byla připevněna několika šrouby, takže jsem šla hledat šroubovák. Nikde v celém bytě žádný nebyl, vzala jsem namísto něho na pomoc kuchyňský nůž.

Kdyžjsem žaluzii sundala, pokusila jsem se vyhlédnout dolů. Teď už jsem viděla na denní ruch dole, jenže k čemu mi to bylo? Nikdo z těch lidí dole by mi stejně nepomohl. Malomyslně jsem upevnila žaluzii na místo, aby si Moody ničeho nevšiml.

Když jsem procházela halou, uvědomila jsem si, že by mě Moody mohl omezit v pohybu ještě víc. Všechny dveře uvnitř bytu měly zámky s klíčem. Kdyby se mu zachtělo, mohl mě zavřít i sem do haly. Prohledala jsem byt znovu, pátrala jsem po nástrojích anebo zbraních a konečně jsem si v kuchyni vybrala nůž s ostrou špičkou. Schovala jsem ho společně s nožem, který mi posloužil za šroubovák, pod okraj jednoho z perských koberců v hale. Pokud by mě tu Moody zamkl, mohla bych snad s jejich pomocí vyháčkovat čepy z dveřních závěsů. Propátrávala jsem byt dál; vzpomněla jsem si totiž, že v jídelně

I ještě jedno okno, které nevede ven, ale na podestu schodiště 0 prvního patra. Na tuhle únikovou cestu Moody zapomněl. < >kno bylo trvale zakryto závěsem a snadno ho bylo možno přehlédnout.

Nebylo nijak zajištěno, otevřelo se na pouhý dotyk. Prostrčila | Km jím hlavu a zkoumala jsem, jestli bych ho mohla nějak využit. Z okna bych mohla celkem bez nesnází prolézt na odpočívadlo schodiště, ale dole bych pak stejně narazila na těžká mřížová vrata do ulice, která se vždycky zamykala. Zvažovala jsem i cestu vzhůru po schodech, které pokračovaly dál podél Mamalova a Nasrínina bytu až na střechu. Dalo by se tudy vyběhnout na plochou střechu a odtamtud snad přeskočit na střechu sousedního domu. Jenže co pak dál? Cožpak si kdokoli ze sousedů troufne pustit nějakou prchající Američanku do domu a nechat ji projít ven na ulici? A Mahtob bych stejně s sebou neměla.

Třebaže mi vytryskly slzy lítosti při pomyšlení, že můj život vlastně už skončil, že by mě Moody mohl a jistě i chtěl každým okamžikem sprovodit ze světa, uvědomila jsem si zároveň, že musím chránit alespoň ostatní. Rychle jsem vytáhla a prohledávala svůj telefonní adresáříček a spěšně jsem gumovala všechna ta tajná telefonní čísla. Třebaže byla zašifrovaná, nechtěla jsem ohrozit život nikoho z těch, kdo se mi sebemíň pokusili pomoci. Několik čísel bylo načmáráno na papírcích zastrčených mezi stránky adresáře. Spálila jsem papírky ve vykuřovadle a popel jsem spláchla do záchodu.

Vyčerpána vším, čím jsem za těchto pár hrozných dnů musela projít, jsem se konečně natáhla na zemi a otupěle jsem tak zůstala ležet, nevím jak dlouho. Snad jsem i dřímala.

Probudilo mě zaharašení klíče v zámku k bytu v prvém patře. Než jsem měla čas nějak zareagovat, vstupovala už do dveří Esí. Nesla mi podnos s jídlem. „Prosím tě, najez se,” řekla mi.

Vzala jsem si od ní tác, poděkovala jsem za jídlo a pokusila jsem se navázat rozhovor, ale Esí se bázlivě bránila. Okamžitě se obrátila ke dveřím. „Nezlob se,” řekla tichounce, ještě než odešla a než mě uvnitř znovu zamkla. Rachot otáčejícího se klíče mi ještě dlouho dozníval v uších. Podnos jsem odnesla do kuchyně a jídlo jsem nechala netknuté.

Míjely hodiny beznaděje, a pak se krátce po poledni vrátil Moody. Sám.

„Kde je?” vykřikla jsem.

„Po tom ti nic není,” odpověděl stroze. „Neměj žádný strach Já už se teď o ni postarám.”

Odstrčil mě a šel do našeho pokoje. Neubránila jsem se kra tičkému okamžiku zvráceného uspokojení, kdyžjsem zpozo rovala na jeho tváři stopy mých nehtů. Ale tento pocit rychle ustoupil daleko hlubším jizvám na mé duši. Kde je moje holčička?

Moody se vzápětí vrátil do haly s pár kousky Mahtobiných hadříků a s panenkou, kterou od nás dostala k narozeninám.

„Chtěla panenku,” řekl jen.

„Kde je Mahtob? Prosím tě, pusť mě k ní.”

Moody mě beze slova odstrčil a odešel, dveře za sebou zamkl na dva západy.

POZDĚJI ODPOLEDNE, KDYŽ JSEM ležela schoulená do klubíčka, abych si aspoň trochu ulevila od bodavé bolesti v zádech, jsem najednou uslyšela bzučák. Někdo byl venku na chodníku. Utíkala jsem k telefonu, jímž jsem se mohla domluvit s kýmkoli, kdo přišel na návštěvu. Byla to Ellen. „Jsem tu zamčená vevnitř,” řekla jsem. „Počkej, půjdu k oknu. Tam spolu budeme moct aspoň hovořit.”

Rychle jsem odmontovala žaluzii a přitiskla jsem hlavu až k mříži. Ellen stála na chodníku s oběma dětmi, Marjam i Alím. Jdu se podívat, co s tebou je,” řekla. A pak dodala: „Alí má žízeň, chtěl by se něčeho napít.”

,Já ti nic k pití dát nemůžu, Alí,” zavolala jsem na něj. Jsem tu zamčená.”

Esí to všechno samozřejmě slyšela a brzy se objevila venku na chodníku se skleničkou vody pro Alího.

„Co bychom mohli udělat?” vyptávala se Ellen. I Esí by byla ráda znala odpověď na tuto otázku.

„Jdi a přiveď Hormoze,” navrhla jsem jí. „Pokuste se s Moodym promluvit.”

Ellen souhlasila. Vedla děti po rušném chodníku, v jarním větříku za ní povlávaly cípy černého čádoru.

JEŠTĚ POZDĚJI PAK SE mnou mluvil i Rezá, stál dole na dvorku, zatímco já jsem byla na balkónku. Věděla jsem už, že Esí má klíč, ale Rezá odmítl jít nahoru do bytu.

Rezo,” volala jsem na něho, „já si moc vážím toho, jak hezI | ws ke mně choval tady v Iránu. Byl jsi ke mně hodnější než I |ii hni ostatní, i po tom všem, co jsme spolu měli ve Státech.”

„ I )íky za uznání,” řekl. „Už jsi v pořádku?”

„Prosím tě, pomoz mi nějak! Ty jsi asi jediný, kdo by mohl ¦i Moodym promluvit. Uvidím Mahtob ještě někdy?!”

„Neboj se. To víš, že ji uvidíš. On ti ji neodvedl nadlouho. Má té rád. A Mahtob má taky rád. Nechce, aby Mahtob vyrůstala někde sama. On sám rostl bez maminky a bez tatínka a Mahtob by nic takového nepřál.”

„Prosím tě, promluv s ním,” žadonila jsem.

Já mu do toho mluvit nemohu. Cokoliv on rozhodne. prostě jeho rozhodnutí platí. Já mu nemůžu radit, co má dělat.”

„Zkus to, prosím tě. Zkus to dnes večer.”

„Ne. Dnes večer ne,” řekl Rezá. „Musím ráno obchodně do Rastu. Vrátím se za pár dní, a jestli se do té doby nic nezmění, tak s ním možná promluvím.”

„Prosím tě, neodjížděj. Prosím tě, zůstaň tu. Já mám strach. Já tu nechci zůstat sama.”

„Ne. Já jet musím.”

ZÁHY ZVEČERA PŘIŠLA ESÍ odemknout. „Pojď dolů,” řekla mi.

Byli tam Ellen a Hormoz a byl tam i Rezá. Zatímco si Marjam a Alí hráli s oběma dětmi Rezy a Esí, snažili jsme se společně nalézt nějaké východisko z této obtížné situace. Všichni přítomní v podstatě až dosud nějak napomáhali Moodymu v jeho sporu se mnou, avšak dělali to z důvodů, které se jim zdály být oprávněné. Byli to pravověrní muslimové. Museli proto respektovat Moodyho právo absolutního vládce rodiny. Ale byli to i mí přátelé a Mahtob všichni milovali. I v téhle prokleté Islámské republice rozpoznali, kdy manžel a otec už zachází příliš daleko.

Nikdo nechtěl jít na policii,já nejméně. Před Rezou a Esí jsem se neodvážila probírat s Ellen a Hormozem možnost, že bych se obrátila na velvyslanectví. Věděla jsem dobře, že i kdybych to nakrásně udělala, byli by rezolutně odmítli jakékoli další styky s americkými anebo švýcarskými diplomatickými úředníky.

Takže jsme nevěděli kudy kam. Nedalo se dělat nic jiného než spoléhat na nějakou rozumnou dohodu s Moodym, jenomže zároveň nám všem bylo jasné,jak málo je Moodyjakémukoli

rozumnému dohovoru přístupný. V současnosti to určitě nepřicházelo v úvahu. A dost možná, že už to nikdy nebude lepší.

Pokoušela jsem se v sobě utlumit narůstající vztek. Tak h prostě seřežte! Zamkněte ho tu! A Mahtob a mne pošlete domů do Ameriky! Chtělo se mi rozkřičet se na ně a vtlouci jim do hlavy tohle jediné řešení našeho tragického konfliktu. AI musela jsem vzít na vědomí realitu kolem nich.

Uprostřed naší rozmluvy jsme náhle uslyšeli, jak někdo o rá mřížová hlavní vrata a jak je opět přibouchl. Rezá vyšel do vchodu, aby se podíval, kdo to je, a pak mezi nás do přízemníh bytu přivedl Moodyho.

„Jak ses dostala ven?” uhodil hned Moody na mě. „A co dělá tady dole?”

„Esí má klíč,” vysvětlovala jsem. „Pozvala mě k nim.”

„Dej ho sem!” zasípěl. Esí se bez námitek podřídila.

„To je v pořádku, dáídžún” řekl smírně Rezá ve snaze přitlu mit nějak Moodyho zjevně nepříčetné jednání.

„A co tu dělají tihle dva?” rozkřikl se Moody a mávl vztekL rukou k Ellen a Hormozovi.

„Chtějí nám pomoct,” řekla jsem. „Máme problémy. Pornc potřebujeme.”

„My žádné problémy nemáme!” zuřil Moody dál. „To ty děl problémy.” Obrátil se k Ellen a Hormozovi. .Jděte odsud, nás nechte být. Nechci, aby s vámi měla cokoli společného.”

K mému zděšení se Ellen s Hormozem okamžitě zvedli k odchodu. „Prosím vás, nechoďte nikam,” naléhala jsem. „Bojím se, že mě zase bude bít a týrat. On mě zabije. A jestli mě zabije, nikdo se to ani jaktěživ nedozví. Nechoďte odsud, nenechávejte mě tu samotnou.”

„Musíme,” řekl Hormoz. „Rekl nám, abychom šli pryč, takže se podle toho musíme zařídit.”

Odešli. Moody mě odvlekl nahoru a zamkl se tam se mnou.

„Kde je Mamal a Nasríne?” zeptala jsem se nervózně.

„Chováš se tak hrozně, že to tu nemohli vydržet,” řekl Moody. „Odešli k Nasríniným rodičům. Museli kvůli tobě odejít ze svého vlastního domu!” Zesílil hlas. „A s tímhle nemají vůbec nic společného. Nikomu do toho nic není. Radím ti, abys už do toho nikoho dalšího nezatahovala. Odteď to vezmu do rukou já! Já budu rozhodovat! A já si poradím se vším a s každým, rozumíš?”

byla jsem tak vyděšená, že jsem mu nedokázala odporovat. Seděla jsem tiše, zatímco on se nepřestával rozčilovat a řádit. Ale aspoň mě už nebil, /ustali jsme tu noc v bytě sami, leželi jsme v téže posteli, ale ii Iv k sobě a co nejdál od sebe. Moody usnul, zatímco mne bolelo celé tělo a převalovala jsem se sem a tam, marně jsem hledala nějakou úlevu. Měla jsem strach o Mahtob, plakala jsem pro ni, alespoň v duchu jsem si s ní povídala. Modlila jsem M I modlila.

liáno se Moody oblékl do práce, místo obleku, který jsem mu den předtím zničila, si na sebe vzal jiný. Na odchodu ještě popadl Mahtobina králíčka.

„Chtěla tohle,” řekl.

Pak odešel.

15

ZŮSTALA JSEM LEŽET JEŠTĚ dlouho poté, co už Moody odešel, nahlas jsem hořekovala: „Mahtob! Mahtob! Mahtob!” Celé tělo jsem měla rozbolavělé. Nejvíc mne sužovala kostrč, do které jsem se uhodila, když mě Moody povalil na podlahu. Schoulila jsem se do klubíčka, abych bolest aspoň trochu utišila.

Musely uběhnout celé hodiny, než jsem si uvědomila ten povědomý zvuk zvenčí, odkudsi ze zadního dvorku. Bylo to povrzávání rezavého řetězu o železnou tyč, skřípot Marjaminy houpačky, kde si Mahtob tak ráda hrávala. Pozvolna jsem vstala a dobelhala jsem se na balkon, abych se podívala, kdo se to tam houpe.

Byla to Marjam, Esíina dcerka, která tam dováděla v dubnovém ranním sluníčku. Viděla, že na ni hledím, a nevinným dětským hláskem na mě zavolala: „Kdepakje Mahtob?”

Zalykala jsem se slzami, nedokázala jsem jí vůbec odpovědět.JEN JÁ SAMA JSEM znala důvod, proč jsem přivezla Mahtob d Iránu abych ji zachránila; a teď jsem ji tedy nadobro ztratí la. Obestřela mě temnota, zápasilajsem o svou víru. Musím M nějak vzchopit, sebrat odvahu a najít zase tu svou starou rezo lutnost. Či už snad Moody ve mně jakoukoli schopnost odporu ubil? Bála jsem se na tu otázku odpovědět.

Co teď provedl Moody s Mahtob, byl spíše technický pro blém; mne však mučila hlubší, znepokojivější záhada jak jí tohle vůbec dokázal provést? Jak takového něco mohl udělat mně? Moody, jak jsem ho teď poznala, už vůbec nebyl člověk, za kterého jsem se kdysi provdala.

Kde jen nastalo to selhání? Věděla jsem to i nevěděla. Byla jsem schopna vysledovat různé okolnosti. Mohla bych nakreslit přímo diagram projevů Moodyho duševní poruchy, jejich erupce i opětovná vymizení za oněch uplynulých osm let našeho manželství a uvést tu křivku do souvislosti s jeho problémy v zaměstnání, ba dokonce bych dokázala spojit konkrétní data jejích vrcholů a sedel s některými politickými událostmi, k nimž v té době došlo.

Jak jsem jen mohla tu hrozící katastrofu předem nevidět, nepředejít jí? Před očima mi vytanuly vidiny minulých dějů.

Před osmi lety, když už Moodymu téměř končila tříletá stáž v Detroitském osteopatickém ústavu, stáli jsme před osudovou volbou. Přišla chvíle, kdy bylo třeba buď začít plánovat společný další život, anebo se rozhodnout žít nadále odděleně. Hledali jsme společně nějaké řešení a dospěli jsme mimo jiné i k úvaze, zda by neměl Moody vážně uvažovat o nabídce z osteopatické nemocnice v Corpus Christi.Tam už sice jedno anesteziologické místo obsazeno bylo, ale hledali naléhavě dalšího anesteziologa. Podle poměrně střízlivého odhadu by tam Moodyho roční příjem dosáhl sto padesáti tisíc dolarů, a nám se při představě té sumy úplně zatočila hlava.

V koutku duše se mi moc nechtělo stěhovat pryč od svých rodičů v Michiganu, ale jiná a větší část mé osobnosti se už těšila na to, jak si tam začneme plně užívat nového života, ve zcela novém společenském postavení a v hojnosti.

Joe a zejména šestiletý John byli tou myšlenkou úplně nadšeni.

Před naší svatbou mi John řekl: „Mami, ale já nevím, jestli dokážu žít s Moodym.”

„A proč,” zeptala jsem se ho.

„Protože mi nosí moc bonbonů. Budou se mi kazit zuby.”

Když jsem přišla na to, že to John myslí vážně, rozesmála jsem se. Takže pro něj se Moody prostě rovná bonbonům a vůbec blahobytu.

Víc než všechny logické důvody mluvilo ovšem pro sňatek to, že jsme se s Moodym měli rádi. Vzdát se ho, poslat ho do Corpus Christi, zatímco já bych se dál všelijak protloukala v té fabrické čtvrti uprostřed Michiganu, se mi naprosto nechtělo.

A tak jsme byli dne 6. června 1977 tichým, zcela soukromým obřadem oddáni v houstonské mešitě. Zašeptali jsme pár slovíček v perštině a v angličtině a já jsem se najednou stala královnou Moodyho života, se všemi poctami a holdy.

Moody mě zahrnoval květinami, osobními dárky a trvalými, milými pozornostmi. Nacházela jsem třeba v poště vlastnoručně vyrobenou pohlednici anebo milostný dopis, slůvka vystříhaná z novin a poskládaná a nalepená na kartone. Zvlášť se mu zalíbilo vychvalovat mě před přáteli. Jednou mi na večírku věnoval velký diplom, celý zlatý a zářivě modrý, kterým jsem byla pasována na „Nejpůvabnější manželku světa”. Má sbírka hracích strojků se rozrůstala. Při nejrůznějších příležitostech mě obdarovával knížkami, v každé věnování s projevem vřelých citů. Sotva minul den, aby se mi nějak nepokusil podat mi další důkaz své lásky.

Prozíravost, s níž si Moody zvolil specializaci, se potvrdila takřka okamžitě. Anesteziologie je jeden z nejlukrativnějších medicínských oborů, přesto se však Moody vlastně jen zřídka musel sám pacientovi věnovat. Jeho funkce spíše spočívala v dohledu na práci týmu zdravotních sester s certifikátem speciální anesteziologické odbornosti, což mu umožňovalo ošetření tří až čtyř pacientů současně. Každému přitom účtoval za výkon standardní, i tak dosti značný honorář. Měl zlaté časy. Ráno musel být na sále poměrně brzy, ale často býval už v poledne doma. Žádná pevná pracovní doba, o služby se dělil s druhým kolegou.

Moody vyrůstal v Iránu jako příslušník elity a teď se zase velice snadno přizpůsobil roli úspěšného amerického lékaře. Koupili jsme prostorný, krásný dům v bohaté čtvrti v Corpus Christi, v oblasti, kde bydleli samí lékaři, zubaři, právníci a další příslušníci svobodných povolání.

Moody najal služebnou, aby mě zbavil obtížnějších domácích prací, a já jsem zato využila své administrativní průpravy a organizačního talentu pro společné blaho.

Měla jsem celé dny co dělat, ale byla to radostná práce, vyřizovala jsem účty s pacienty a vedla jsem Moodymu celé jeho účetnictví a kromě toho jsem si užívala péče o domov a o rodinu. Tím, že jsem měla pomocnici, která obstarala hrubší práce, mohla jsem se věnovat kulinářskému umění, a vařila jsem nesmírně ráda.

Pravidelně jsme mívali hosty, zčásti proto, že nás to bavilo, zčásti i proto, že společenské styky jsou nevyhnutelnou součástí lékařské kariéry. Než jsme se přistěhovali do Corpus Christi, byl manželův kolega, onen druhý anesteziolog, chronicky přepracován. Byl sice rád, když se mu teď trochu ulevilo, jenomže každý doktor si hlídá své teritorium, takže s Moodyho příchodem se rozvinulo i jisté soupeření. Pracovních kontaktů bylo spoustu, ale my jsme přesto cítili potřebu upevnit profesionální vztahy i společenskými formami. Naši vrstvu tvořili jak američtí lékaři, tak i pestrý výběr odborníků všemožného původu, kteří podobně jako Moody přibyli do Spojených států za studiem i za pozdější lékařskou praxí. Byla mezi nimi řada Indů, Saudiů, Pákistánců, Egypťanů a houf dalších imigrantů. Rádi jsme se jeden od druhého poučili o různých cizích kulturách a zvycích. Já jsem byla záhy známá svou výbornou íránskou kuchyní.

Pracovala jsem také v ženském dobrovolnickém týmu v nemocnici a i tím jsem sledovala utužení přátelských vztahů k manželkám ostatních lékařů.

V jiné sociální oblasti jsme se stali vůdčími činiteli celé komunity. Jak se ukázalo, na blízkou Texas A 6c I University se s oblibou zapisovali íránští studenti. Pravidelně jsme je zvali k nám a jako členové Islámské společnosti Jižního Texasu jsme pořádali večírky a oslavy k různým íránským a islámským svátkům. Byla jsem ráda, že Moody konečně nalezl jakousi rovnováhu mezi svým někdejším a současným životem. Vyhovovala mu role amerikanizovaného lékaře a ve vztahu ke svým mladším krajanům jakéhosi seniora celé pospolitosti.

Důkaz o své amerikanizaci podal Moody žádostí o americké státní občanství. Formulář obsahoval řadu otázek, mezi jiným například tyto:

*

Věříte v Ústavu Spojených států a v jejichformu vlády? Jste připraven složit přísahu věrnosti Spojeným státům? Pokud to bude zákon vyžadovat, jste připraven sloužit zájmům Spojených států se zíraní v ruce?

Na každou z těchto otázek odpověděl Moody: Ano.

Hodně jsme cestovali, několikrát jsme si vyjeli do Mexika a do Kalifornie. Kdykoliv se konal nějaký lékařský seminář nebo sjezd, zúčastňovali jsme se ho oba;Joea a Johna jsme nechávali doma a s nimi byla i paní, kterou jsme pro tuto péči najímali. Daňové zákony nám umožňovaly užívat si přepychu luxusních hotelů a restaurantů a odpisovat přitom tyto nákladyjako obchodní výlohy. Kdykoli jsme někam museli jet v pracovních záležitostech, brala jsem si s sebou vždycky obálku a schraňovala jsem do ní veškeré účty a potvrzení dokládající pracovní a obchodní povahu cesty.

Z pronikavé změny v mém životním stylu se mi časem až zatočila hlava. Třebaže jsem formálně nebyla zaměstnána, měla jsem více práce než kdy předtím. Hýčkaná penězi a láskou, milovaná, ba téměř zbožňovaná, nač bych si mohla ještě stěžovat?

Od počátku tkvěly ovšem kdesi v hlubinách našeho manželství jisté problémy, které jsme se oba pokoušeli prostě přejít mlčením. Jen zřídkakdy došlo k otevřenějšímu sporu, většinou vyplývala příčina z rozdílů v našem kulturním pozadí. Moodymu připadaly malicherné, navíc ho dost mátly. Tak například když jsme si zajeli v Corpus Christi do banky a otvírali jsme si tam účet, uvedl v přihlášce pouze své jméno.

,Jak to?” zeptala jsem se ho. „Proč jsi mě tam nezapsal jako spolumajitele?”

Zdál se být překvapen. „My manželky na bankovních účtech neuvádíme,” řekl. „Žádný Íránec to nedělá.”

Jenže tady nejsi Íránec,” namítla jsem. „Tady bys měl být Američan.”

Po chvíli dohadování Moody ustoupil. Nenapadlo ho zkrátka, že náš majetek vlastníme společně.

Dráždil mě trochu i jeho postoj, jako bych také já, obdobně jako bankovní účet, byla jeho osobním majetkem. Kdykoli jsme se ocitli v místnosti, kde bylo víc lidí, chtěl mě mít neustále nablízku. Pořád mě jednou rukou objímal nebo mě držel za

ruku, jako by se obával, že mu uteču. Tyhle projevy náklonno’ ti mi zprvu lichotily, byly ale tak neodbytné, že mi časem zai I ly jít trochu na nervy.

Ani proměna postoje vůči mým chlapcům, z maminčina pi tele v nevlastního otce, se Moodymu příliš nepovedla. Zauj přirozeně výchovné postoje běžné v Iránu, vyžadoval od Joe a od Johna bezpodmínečnou poslušnost. Narazil tím především u Joea, který ve svých jedenácti letech už začínal prosazovat svou nezávislost. Až doteď zaujímal Joe v rodině mužskou roli.

A pak ovšem tu byl Rezá, tou dobou nesporně hlavní zdro napětí mezi námi. Rezá studoval na Waynově státní univerzitě v Detroitu a nějaký čas tam bydlel v Moodyho bytě. Krátce před prvním výročím našeho sňatku získal Rezá doktorát ekonomie a Moody ho pozval, aby s námi pobyl v Corpus Christi, dokud si nenajde nějaké místo.

Ovšem jakmile vypadl Moody mimo domov, snažil se Rezá okamžitě vystupovat jako pán domu, pokoušel se přikazovat mně a dětem, co máme dělat, vyžadoval bezvýhradnou poslušnost,jako kdyby to bylo jeho samozřejmé právo. Krátce nato, co za námi přijel, jsem si pozvala pár přítelkyň na čaj. Rezá s námi mlčky vydržel celou tu dobu sedět v místnosti, zjevně proto, aby si vtiskl do paměti, o čem byla řeč, a aby mohl Moodymu oznámit všechno, co by sám považoval za nemístné. V okamžiku, kdy hosté odešli, mi nařídil, abych sklidila nádobí. „Udělám to, až budu mít čas,” odsekla jsem. Rezá mi mluvil do všeho, kdy mám vyprat, co dát chlapcům k obědu, kdy si mohu odejít k sousedům na kávu. Odbývala jsem ho, ale on dorážet nepřestal. Sám ovšem doma nepomohl s ničím.

Stěžovala jsem si několikrát Moodymu na to, jak se mi Rezá do všeho plete a jak mi to vadí. Jenže Moody nebyl bohužel svědkem nejhorších z těchto scén, a tak mi jen radil, abych měla strpení. Je tu jen na chvíli,” říkal mi, „jen co si sežene místo. Je to můj synovec. Musím mu pomoct odstartovat, je to moje povinnost.”

Pustili jsme se s Moodym do obchodu s nemovitostmi, hledali jsme vhodné objekty, do kterých bychom mohli investovat, a využít tak možnosti daňových úlev. Díky tomu jsme navázali dobré vztahy s jedním z nejúspěšnějších bankéřů ve městě. Přemluvila jsem ho, aby si Rezu pozval a promluvil si s ním o nějakém případném zaměstnání.

„Nabídl mi místo pokladníka,” stěžoval si Rezá, když se vrátil od onoho pohovoru. Já přece nebudu dělat nějakého pokladníka v bance.”

„Spousta lidí by po tom skočila,” řekla jsem, znechucena jeho postojem. „Tahle funkce má tu výhodu, že je nad ní moře místa, kam postupovat.”

Rezá nato řekl cosi, co jsem plně pochopila až po letech, když jsem měla až příliš mnoho příležitostí poznat psychiku íránského muže, zejména v podobě, v jaké se projevovala v Moodyho rodině. ,Já tu nepřijmu jinou funkci než ředitelskou.”

Nevadilo mu žít zatím na náš účet, zjevně až do doby, kdy se najde nějaká americká firma sdostatek moudrá, aby se svěřila jeho vedení.

Zatím trávil čas tím, že se opaloval na pláži, četl si korán, modlil se a pokoušel se dirigovat mě na každém kroku. Když se cítil těmito povinnostmi dost vyčerpán, šel si zdřímnout.

Nepříjemné týdny se protáhly na celé měsíce, než jsem Moodyho donutila, aby s Rezou konečně něco provedl.

„Buď půjde on, nebo já!” řekla jsem posléze.

Myslela jsem to vůbec vážně? Sotva, ale vsadila jsem na to, že mě Moody miluje, a vyšlo mi to.

Mumlaje cosi persky, bezpochyby to byly nějaké nadávky na mou adresu, se Rezá přestěhoval do vlastního bytu financovaného Moodym. Brzy nato se pak vrátil do Íránu a oženil se se svou sestřenicí Esí.

Teď, když už je Rezá pryč, mohla by se do našeho manželství opět vrátit pohoda a štěstí, domnívala jsem se tenkrát. Nějaké rozdíly v názorech mezi Moodym a mnou sice existovaly, ale já už jsem pochopila, že manželství vyžaduje i kompromisy. Věřila jsem, že čas s sebou přinese jistou rovnováhu.

Soustředila jsem se na to kladné ve svém životě. Rozkvetl mi přece tolika květy. Nalezla jsem konečně ono prchavé cosi, cosi navíc.

Jak jsem mohla tušit, že deset tisíc mil na východ od nás se chystá nepochopitelná bouře, která mé manželství rozvrátí, ze mne udělá vězně, odtrhne mne od mých synů a ohrozí nejen život můj, ale i život mé dosud nezrozené dcery?

Byli jsme spolu půl druhého roku, když si Moody, krátce po Novém roce 1979, koupil drahé rádio s krátkovlnnými rozsahy, vybavené i sluchátky. Bylo tak výkonné, že se na něm daly

chytit stanice téměř z druhého konce světa. Moodyho nar posedl zájem o všechno, co vysílal íránský rozhlas.

Studenti v Teheránu uspořádali celou sérii demonstrací pi ti šáhově vládě. Takovéto konflikty se už vyskytly i v minulo ti, avšak teď šlo o cosi mnohem vážnějšího a hnutí se šířilo. Z exilu v Paříži začal ájatolláh Chomejní vydávat ostrá prohlášení proti šáhovi osobně a proti západním vlivům obecně.

Zpravodajství, které Moody poslouchal z íránského rozhlasu, bylo často v rozporu s tím, co jsme pak večer viděli v televizních zprávách. Výsledkem bylo, že podezírat začal Moody spíše americké zpravodajství.

Když šáh opustil Irán a když následujícího dne slavil ájatolláh Chomejní triumfální návrat, považoval to Moody za důvod k oslavě. Přivedl s sebou desítku íránských studentů na večeři aniž mne předtím nějak varoval. Zůstali u nás dlouho do noci a plnili můj americký domov rozčileným a vznětlivým perským hovorem.

Revoluce se nekonala toliko v Íránu, nýbrž i u nás doma. Moody začal proslovovat své islámské modlitby se zbožností, jakou jsem u něho nikdy předtím nepozorovala. Přispíval různým šíitským skupinám.

Aniž se mne zeptal, vyhodil rozsáhlou zásobu tvrdého alkoholu, který jsme měli v zásobě pro hosty. Už to odradilo od dalších návštěv mnoho našich amerických přátel a témata a tón Moodyho proslovů brzy zaplašil i zbývající abstinenty. Moody se rozčiloval na americký tisk, nadával jim do lhářů. V následujících měsících si íránští studenti zvykli využívat náš dům jako klubovnu. Zorganizovali se pod jménem „Skupina muslimských aktivistů” a kromě jiných akcí zformulovali i tento dopis, který rozeslali sdělovacím prostředkům:

Vejménu Boha vznešeného a slitovného!

Jedním z nejmylněji chápaných pojmů v USA se v těchto dnech stal islám. Důvodů pro to je několik: 1) zkreslování skutečnosti o Islámské republice Iránu; 2) neochota americké vlády jednat spravedlivé s islámskými státy; 3) odmítavý postoj křestánů k islámu a k těm, kdo ho vyznávají.

Hromadné sdělovací prostředky mají monopolní vliv na myšlení americké společnosti. Večerní zpravodajství, noviny a týdeníky jsou jediným zdrojem amerického veřejného mínění. Jsou to nástroje . ne propagandy, jelikož zprávy předkládané veřejnosti sledují toli1 americké zájmy. Výsledkem je, že se jejich podání mezinárodních luliílostípak často mění v pouhoufrašku.

Současným příkladem, jak lze událost mezinárodního významu deformovat až v parodii, je referování o Islámské republice Irán. Byl to íránský lid, kdo vyhnal šáha a jednomyslně se rozhodl k vytvoření Islámské republiky. Vykládají nám také o kurdském povstání v Iránu. Pokud by za nezávislost bojovali skutečně Kurdové, co potom v těch bojích mají co dělat izraelští, ruští a iráčtí vojáci?

Islámská revoluce v Iránu prokázala, že Íránci jsou proti americké zahraniční politice, nikoli však proti americké veřejnosti. Naléhavě vás proto žádáme, abyste pečlivě zvažovali, co se vám ve sdělovacích prostředcích předkládá. Zůstaňte v kontaktu s íránskými muslimy, kteří současnou situaci dobře sledují.

Děkujeme vám.

Skupina muslimských aktivistů Corpus Christi, Texas

To už bylo i na mě moc. Postavila jsem se na obranu své rodné země a pohaněla jsem Moodymu jeho původní vlast. Naše rozhovory se postupně zvrhávaly v rozhořčené hádky, jaké mezi námi jinak naprosto nebyly zvykem.

„Pojď, uzavřeme příměří,” navrhla jsem v zoufalství. „O politice spolu zkrátka mluvit nemůžeme.”

Moody souhlasil a po nějaký čas se nám dařilo udržet pokojné soužití. Ale přestala jsem už být středem jeho vesmíru. Každodenní důkazy jeho citů se tenčily. Začínalo to vypadat, jako by se oženil spíše se svým krátkovlnným přijímačem a desítkami novin, magazínů a ostatních propagandistických tiskovin než se mnou. Některé byly tištěny perským písmem, ale část jich vycházela anglicky. Někdy, když Moody nebyl nablízku, jsem šije prohlížela a byla jsem ohromena a šokována prudkostí jejich nenávistných a iracionálních výpadů proti Americe.

Svou žádost o americké státní občanství Moody stáhl zpět.

Tu a tam se odkudsi z hlubin mého vědomí prodralo takřka až na povrch slovo „rozvod”. Slovo, které jsem si ošklivila a které jsem nenáviděla. Prošla jsem si tu cestu už jednou a nestála jsem o to, tuto pouť znovu opakovat. Rozvést se s Moodym

by znamenalo vzdát se životní úrovně, jakou bych já sama u žet nedokázala, a vzdát se i manželství, o němž jsem stále ještě věřila, že spočívá na pevných základech vzájemné lásky.

Navíc tato alternativa z jednoho prostého důvodu nepřipadala v úvahu, zjistila jsem totiž, že jsem v jiném stavu.

Zázračný okamžik! A Moodymu jako by se vrátil zdravý rozum. Místo aby se kochal íránskou politikou, stal se z něho hrdý nastávající otec. A jako dřív mi znovu takřka denně přinášel nějaký dáreček. Jakmile jsem začala nosit mateřské oblečení, chlubil se na potkání mým bříškem komukoli, kdo byl ochoten se podívat. Nafotil stovky obrázků a tvrdil, že těhotenstvím jsem získala na kráse, že jsem hezčí než kdy předtím.

Třetí léto našeho manželství zvolna uplývalo, těšili jsme se, až se naše dítě narodí. Zatímco byl Moody v nemocnici, našli jsme si s Johnem společnou zábavu. Bylo mu teď osm, připadal si už jako mužský a pomáhal mi chystat dům na příchod nového bratříčka nebo sestřičky. Společně jsme jednu ložničku upravovali na dětský pokoj. Bavilo ho chodit se mnou i nakupovat oblečení na mimino, všechno žlutobílé. Moody a já jsme absolvovali cyklus několika přednášek o přípravě na porod podle doktora Lamaze. Moody se při nich nijak netajil tím, že by chtěl chlapce. Pokud šlo o mne, bylo mi to jedno. Toho nového tvorečka, kterého jsem v sobě nosila, jsem už dopředu milovala, ať to bude holčička, nebo chlapec.

ZAČÁTKEM ZÁŘÍ, KDYŽJSEM byla v osmém měsíci, mě Moody požádal, abych si s ním vyjela na lékařský sjezd do Houstonu. Zájezd by nám umožnil společně ještě strávit pár hezkých dní, než nastanou radostné, ale vyčerpávající rodičovské povinnosti. Můj gynekolog s cestou souhlasil a ujistil mě, že do porodu zbývá ještě dobrý měsíc.

Ale hned prvý večer v Houstonu mě v našem pokoji v hotelu náhle přepadla ostrá bolest v kříži a já jsem si nebyla jistá, jestli už nepřišel můj čas.

„To přejde,” uklidňoval mě Moody.

Moody měl v úmyslu navštívit příští den NASA.

„Na to se necítím,” řekla jsem.

„Tak dobře. Půjdeme koupit pár věcí,” navrhoval.

Šli jsme před nákupy ještě na oběd, ale v restaurantu se znovu opakovaly bolesti v kříži a zmáhala mě únava.

„Vraťme se raději do hotelu,” řekla jsem. „Možná že až si • >ilpočinu,budu moci na ty nákupy přece jen jít.”

fenže v hotelu už nastoupily opravdové porodní bolesti a ode11 mi plodová voda.

MOODY NECHTĚL VĚŘIT, že už skutečně nadešel ten okamžik. „V/dyť jsi přece doktor,” řekla jsem mu. „Odešla mi voda. l’(>pak nevíš, co to znamená?”

Volal mého gynekologa do Corpus Christi a ten mu dal doporučeni na kolegu v Houstonu, který souhlasil, že se mě ujme, a vybídl nás, abychom co nejrychleji přijeli do porodnice.

Vzpomínám si na žhoucí ostrá světla na porodním sále, na Moodyho oblečeného ve sterilním bílém plášti, jak stojí vedli mě a drží mě za ruku a jak je celou tu dobu se mnou. Dobře se pamatuji na mučivý průběh porodu, na tu pronikavou bolest doprovázející vznik nového života. Snad to bylo varování, co všechno mohou přinést nadcházející léta.

Ale ze všeho nejvíc mi utkvěla v paměti vzpomínka na porodníka, jak mi oznamuje: „Máte dceru!”

Tým na sále uvítal ten úžasný, stále nový zázrak radostným halasem. Pousmála jsem se, zmámená štěstím, úlevou a únavou. Sestra s lékařem se postarali o všechno, co je třeba v prvých minutách života udělat, a pak nám přinesli dcerušku ukázat.

Byla to bělounká kráska, s jasně modrýma očkama mžourajícíma do prudkého světla na sále. Pramínky plavokaštanových vlásků měla ještě přilehlé k vlhké hlavičce. Do obličejíčku jako by byly v miniatuře vtištěny Moodyho rysy.

,Jak to, že má světlé vlasy?” zeptal se Moody se znatelným napětím v hlase. „A jak je možné, že má modré oči?”

„To já přece nemůžu nijak ovlivnit,” odpověděla jsem, příliš unavená a unesená štěstím, než abych dbala na nějaké Moodyho poznámky o překrásném dítěti, kterému jsem dala život. „Až na to, že je blondýnka, je celá ty.”

V těch okamžicích jsem byla tak naprosto zaujata svou holčičkou, že jsem nevnímala, co se mnou dělají doktoři a sestřičky ani jakou barvu má právě obloha. Držela jsem ji v náruči a těšila jsem se z ní. „Budu ti říkat Maryam,” šeptala jsem jí. Marjam bylo jedno z nejkrásnějších íránských jmen, jaké jsem znala, a mělo půvab amerického jména s exotickou příchutí.

Uplynulo několik minut, než jsem si uvědomila, že Mood je pryč.

Byla to podivná směsice pocitů, co mi probíhala hlavou! Moody evidentně nedokázal vyslovit nahlas tu hlavní otázku, která ho skutečně trápila. „Proč je to holčička?” znělo obvinění, které měl užuž na rtech. Zraněn ve své islámské mužnosti, nechal nás o samotě, třebaže by právě tu noc měl zůstat s námi. Po mužnosti tohoto druhu jsem nijak neprahla.

Noc uběhla v přerušovaném spánku, nepopsatelné vzrušení nového života sajícího z mých ňader se střídalo s okamžiky malomyslnosti z Moodyho dětinství. Uvažovala jsem, bylli to jen přechodný záchvat mrzoutství, anebo odešelli od nás nadobro. Měla jsem takovou zlost, že i to by mi v tu chvíli bývalo jedno.

Zatelefonoval časně zrána, slovem se neomluvil za svůj odchod a slovem se také nezmínil o tom, že by měl raději syna. Řekl jen, že strávil noc v mešitě, kde jsme byli oddáni, a modlil se k Alláhovi.

Když pak později dopoledne přišel do porodnice, vesele se usmíval a radostně na mě mával svazečkem papírů popsaných růžovými znaky perského písma. Všechny mu darovali muži v mešitě.

„A co je tam napsáno?” zeptala jsem se. „Mahtob,” odpověděl rozzářeně. „Mahtob? Co to znamená?”

„Měsíční svit,” odpověděl. Vysvětloval mi, že telefonoval rodině do Iránu a že mu pro dítě navrhli několik jmen. Moody prohlásil, že zvolil Mahtob, protože předchozí noc byl úplněk.

Namítala jsem, že bych si přála Maryam, persky Marjam, protože to zní američtěji a protože holčička bude přece Američanka. Ale byla jsem zesláblá, všech těch citových prožitků na mě bylo moc a rodný list vypisoval Moody, takže tam nakonec stálo Mahtob Maryam Mahmoody. Jen jsem se trochu divila sama sobě, jak je vůbec možné, že se tak podřizuji manželovi.

MAHTOB BYLY DVA MĚSÍCE, vybrala jsem jí a oblékla růžové krajkové šatičky z bohaté výbavy, až rozmařile nakoupené mužem, kterému se tak zalíbila, že rychle zapomněl na své počáteční zklamání a proměnil se v toho nejhrdějšího tatínka. Ležela mi spokojeně v náruči a upírala na mě oči. Už nebyly iii’ ulré, jako když se narodila, teď už docela ztmavly a zhnědly. ¦ ledovaly rušné projevy života kolem nás, kde více než stovka muslimských studentů slavila eide korbán, svátek oběti. Bylo 4. li ilopadu 1979.

Moody, stále aktivnější člen Islámské společnosti Jižního I exasu, byl jedním z hlavních organizátorů této slavnosti konané v místním parku. Síly se mi rychle navracely, a jelikož to byla i v/c společenská záležitost, nespojovaná s politikou, pilně jsem .e podílela na její přípravě. Pomáhala jsem navařit neuvěřitelný kopec rýže. S ostatními manželkami, Iránkami, Egypťankami, A rabkami ze Saudského království i Američankami, jsem chyslala rozmanité pikantní omáčky na různé druhy choreše. Nakrájely jsme okurky, rajčata a cibuli a zalib/jsme je citrónovou šťávou. Na velké ošatky jsme vyrovnaly všemožné čerstvé lákavé ovoce. Upekly jsme baklavu.

Hlavní chod této hostiny však připadl na starost mužům. Svátek se slaví jako připomínka dne, kdy Bůh nejprve nařídil Abrahámovi, aby obětoval svého syna Izáka, avšak pak chlapce ušetřil a poskytl k oběti místo něho beránka. Řada mužů se chopila několika živých ovcí a s tvářemi obrácenými k Mekce a za mumlání modliteb jim podřízli hrdla. Pak je odtáhli k jámě, užívané k rožnění při různých místních slavnostech, a tam je připravili k pečení.

Eide korbán slaví všichni muslimové, nejen Íránci, takže politické debaty se toho dne omezily jen na osamocené skupinky Íránců, kteří nadšeně rozebírali ájatolláhův úspěšný pokus o soustředění veškeré moci.

Držela jsem se stranou těchto diskusí, trávila jsem večer s širokým kruhem přítelkyň, připomínajícím trochu miniaturní Organizaci spojených národů. Většina z nich si ráda dopřála takovéto připomínky kulturních tradic Východu, ale vesměs byly rády, že žijí ve Spojených státech.

Ihned po slavnosti jsme se s Moodym a Mahtob vydali do Dallasu na osteopatický sjezd; chlapci zůstali doma. Cestou jsme se zastavili v Austinu a navštívili jsme houfec jak se zdálo, stále početnější všelijakých příbuzných, kteří rovněž opustili rodnou zemi a vydali se do Ameriky. Moody jim všem říkal „synovci” a oni ho nazývali dáí diún. Povečeřeli jsme s nimi a na ráno jsme si ujednali společnou snídani v našem hotelu.

Unaveni rušným předchozím dnem, ráno jsme si přispali. VI spěchu, abychom byli včas u snídaně, jsme si ani nezapnuli tele vizní zprávy. Když jsme sešli do haly, čekal na nás už netrpělivě jeden ze „synovců”, mládenec jménem Džamál. Celý vzrušeny nám spěchal vstříc.

„Dáí diún,” vyhrkl. „Slyšels to už? Obsadili jsme amerkkt velvyslanectví v Teheránu!” Rozesmál se nahlas.

JENŽE TEĎ SI MOODY začal uvědomovat, že politika může být až smrtelně vážná hra. Sám v bezpečí, takřka na druhém konci světa, si nepřipadal nijak ohrožen, když se hlásil k myšlenkám revoluce a k ájatolláhovu snu o přetvoření Iránu v Islámskou republiku. Slovní podpora na dálku ho pranic nestála.

Ovšem nyní, kdy se studenti teheránské univerzity dopustili nepřátelského činu vůči Spojeným státům, ocitl se Moody najednou tváří v tvář osobnímu ohrožení. Nebyla to právě ta nejlepší chvíle být ve Spojených státech Íráncem anebo manželkou Íránce. Jeden íránský student z Texas AI University byl zbit dvěma neznámými útočníky a Moody dostal strach, že by ho mohl stihnout stejný osud. Měl dokonce obavu, že by ho mohli zatknout anebo deportovat.

Někteří lidé v nemocnici mu začali říkat „doktor Chomejní”. Jednou tvrdil, že se ho na silnici někdo pokusil srazit autem. Měli jsme spoustu výhrůžných telefonátů. „Počkej, my si tě podáme,” vyhrožoval jižanský hlas z telefonu. „Rozstřílíme tě na hadry.” To už byl Moody tak vyděšen, že si najal bezpečnostní službu, aby hlídala náš dům i nás, kdykoli jsme vyšli někam ven.

Copak tomuhle šílenství nebude nikdy konec, říkala jsem si? Nač vůbec ti mužští zatahují do své pitomé hry na vojáčky taky mne? Proč mne nenechají na pokoji, mne, manželku a matku?

Moody shledával, že se z toho mezinárodního střetu nedokáže nijak vymanit. Bylo takřka vyloučené, aby zůstal neutrální. Jeho íránští přátelé ho chtěli zatáhnout ještě dále na svou stranu jako aktivistu, chtěli, aby jim pomáhal organizovat demonstrace, byli by rádi našeho domu využívali jako jakési základny. Naši američtí známí a sousedé stejně tak jako Moodyho kolegové lékaři od něho naopak očekávali nějaký projev loajality vůči zemi, která mu poskytuje víc než slušnou existenci.

Moody zprvu kolísal. V soukromí se nadále netajil obdivem a nadšením nad otřesnými událostmi spojenými s krizí kolem rukojmí, nepokrytě jásal nad tím, jak byla Amerika před celým světem pokořena. Nenáviděla jsem tyhle jeho řeči a roztrpčeně jsme se kvůli tomu několikrát pohádali. Neustále také řečnil proti americkému embargu na dodávky zbraní do Íránu. Neustále tvrdil, že je to jen sprostý trik, že Amerika stejně Íránu zbraně dodávat bude, jenomže prostřednictvím nějaké třetí země, a že jí to má jen pomoci zvednout jejich ceny.

Pak se přihodilo cosi zvláštního. Moody se dosti spřátelil s jedním íránským neurochirurgem, doktorem Modžallalím. Vzhledem k tomu, že svou kvalifikaci získal doktor Modžallalí v Iránu, nebylo mu uděleno oprávnění provozovat v Americe lékařskou praxi. Pracoval tam namísto toho jako laborant. Ovšem Moody se k němu choval s respektem, jaký náleží kolegovi, a společně také v pohodě spolupracovali s íránskými studenty. A najednou, takřka ze dne na den, přátelství ochladlo. Moody už s doktorem Modžallalím nechtěl ani promluvit, ale odmítl mi prozradit příčinu.

V nemocnici přijal Moody strategii nepouštět se do žádných sporů. Třebaže i nadále umožňoval íránským studentům scházet se v našem domě, pokusil se udržet tyto schůzky v tajnosti a vyhýbal se politickým debatám s tím, že se Skupinou muslimských aktivistů přerušil styky. V nemocnici se soustřeďoval výhradně na svou práci.

Ale škoda už se nedala napravit. Projevoval předtím své sympatie až příliš otevřeně, a tak se stal snadným terčem pro kohokoli, kdo měl důvod na něj zaútočit.

Napjatá situace se ještě více vyhrotila, když ho druhý anesteziolog v nemocnici nařkl, že Moody sedí u rádia se sluchátky na uších v době, kdy by měl vykonávat své povinnosti v průběhu operací. Bylo to obvinění, jemuž bych dokázala uvěřit. Naproti tomu jsem znala, jak to v Moodyho profesi chodí. Moody i já jsme těžili ze snadných výdělků anesteziologa, ovšem hlavně díky přetahování pacientů. Moodyho „kolega”, přepracovaný a nedostatečně vydělávající, patrně v této chvíli postřehl možnost přesilovky, při níž by pro sebe mohl na dosažitelných honorářích urvat větší podíl.

Konflikt rozdělil nemocnici na dva tábory. Bylo jisté, že rozbroje budou pokračovat, zejména když se krize s rukojmími proměnila v trvale žhavé, pod povrchem doutnající ohnisko požáru.

Bouřlivý rok se chýlil ke konci a Moody stál uprostřed dvnii nesmiřitelných táborů, snadno zranitelný z obou stran.

Vyjeli jsme si na Vánoce domů do Michiganu, na návsi’ || k mým rodičům. Všichni jsme si té dovolené u rodičů pinč uil vali, Joe, John a i malá Mahtob od nich dostali spoustu dál ků. Za těch několik příjemných dnů lenošení mezi svátky jsem zauvažovala, jestli by se nenašla cesta, jak ze zmatků, které nA» dole v Corpus Christi obklopují, nějak uniknout. Moodymu se v Michiganu docela líbilo. Dal by se získat pro to, abychom se sem zase vrátili, kdyby se tu pro něj vyskytlo vhodné mís to? Neuvolní se nějaké náhodou? Věděla jsem, že kdybychom navštívili pár jeho starých kolegů, nevyhnutelně by na toto téma přišla řeč, a tak jsem jednoho dne navrhla: „Co kdyby sis zajel za kamarády do Carson City?”

Rozjasnil při tom pomyšlení tvář. Konečně by zase měl jednou příležitost pohovořit si o svém oboru ve zcela bezpečném prostředí, kde by za ním nešla pověst člověka sympatizujícího s Iránem. Návštěva v něm obnovila zápal pro jeho práci a pomohla mu uvědomit si, že ještě existují místa, kde jeho původ může ustoupit zcela do pozadí. Celý zářil, když mi hlásil, že mu jeden z lékařů řekl: „Poslyš, vím o někom, kdo se zrovna teď shání po nějakém anesteziologovi!”

Moody tomu člověku zavolal, byl to rovněž anesteziolog, z Alpeny, a dohodli se, že za ním Moody následujícího dne zajede. Věci dostávaly rychlý spád. Moody a já jsme nechali děti u rodičů, sedli jsme do vozu a vydali jsme se na tříhodinovou cestu.

Jeli jsme v řidnoucí chumelenici, která zahalila tmavozelené borové hájky do slavnostního bílého hávu. Byla to scenerie jako z vánočního pohledu, neskutečně krásná po těch třech letech strávených v horkém, vyprahlém Texasu.

,Jak my jsme jen dokázali tohle všechno opustit?” uvažoval Moody nahlas.

Když jsme dojeli do nemocnice v Alpeně, vypadalo to jako v zimní pohádce. V popředí byla do zasněženého lesoparku citlivě rozmístěna skupina moderních budov. Mezi borovicemi se nikým nerušeny kolébaly kanadské husy. V pozadí se až k obzoru táhla v mírných vlnách pokojná pahorkatina.

Přijímací rozhovor proběhl zcela hladce. Tady v Alpeně anesteziologa naléhavě potřebovali. Na závěr se Moodyho kolega jen usmál, napřáhl ruku a zeptal se: „A kdy nastoupíte?” 11 plynulo několik měsíců, než se nám podařilo uspořádat 1 “i pus Christi všechny naše záležitosti. Moody se tolik těšil i nové prostředí, že si uprostřed mírné texaské zimy několikfál pustil chlazení v domě, jen aby měl důvod roztopit pořádii’ 1.1 h v obývacím pokoji. Připomínalo mu to Michigan. K pra¦ mi spojeným se stěhováním jsme přistupovali s lehkou myslí. I voíili jsme zase znovu starou dobrou partu, šli jsme za společným cílem. Moody už se rozhodl; bude žít a pracovat v Ameri’ r Bude z něho a vlastně už se z něho stal Američan.

Dům v Corpus Christi jsme prodali, třebaže jsme si zatím ponechali ve vlastnictví jiný, do něhož jsme už dříve investovali z daňových důvodů. A na jaře jsme už byli v Alpeně, pouhé tři hodiny cesty od mých rodičů a hlavně na miliony mil daleko od Íránu.

16

ALPENA BYLA TAK NESMÍRNÉ daleko od ponurého bytu, kde jsem teď byla uvězněna. I maminka a tatínek byli strašně daleko. Joe a John byli daleko. A Mahtob teď byla někde daleko!

Je uMamala a Nasríne? Doufala jsem, že ne. Přála jsem si, aby byla aspoň u někoho, koho zná, koho má ráda a kdo má také rád ji.Je snad u Amme Bozorg? Otřáslo mnou, kdyžjsem tu otázku vůbec vyslovila. Co já jsem se pro to svoje dítě naplakala!

Byla jsem v bytě tak opuštěná, zamčená celý den jako v samotce, a tak zoufale jsem prahla po jediném slůvku o Mahtob, že jsem se až začínala bát, abych z toho nepřišla o rozum. V slzách zoufalství a úzkosti jsem se upínala k tomu, co jsem radila i Mahtob. Když budeš mít pocit, že jsi úplně sama, můžeš se vždycky ještě pomodlit. Sama nejsi nikdy.

Zavřela jsem tedy oči a zkusila jsem to. Pane Bože, pomoz mi, začala jsem. jenže vyčerpáním jsem byla roztěkaná, ucítila jsem osten viny. Vždyť jsem celá léta náboženství zanedbávala a k Bohu se teď najednou obracím jen proto, že jsem upadla

do zajetí v cizotě. Proč by mi tedy On měl teď naslouchat a vv slyšet mne?

Pokusila jsem se ještě jednou. Už jsem se nemodlila za to, aby chom našly s Mahtob způsob, jak se společně vrátit do Ameriky. Prosila jsem jen o to, abych směla zas být pospolu s dcerkou. Pane Bože, šeptala jsem, pomoz mi, vrať mi mou Mahtob. Ochraňuj ji a utěšuj. Zjev jí, že i ty ji miluješ, že jsi zde také pro ni a že ji miluju i já. Pomoz mi nalézt cestu, jak ji získat zase zpět.

Cosi anebo spíš někdo? mi napovědělo, abych otevřela oči. Slyšela jsem hlas anebo to nebyl hlas? Ulekaně jsem poslechla a tam v koutu pokoje jsem uviděla stát na zemi Moodyho kufříkovou aktovku. Brával si ji zpravidla vždy s sebou, ale dnes ji tu zapomněl, anebo šiji prostě vzít nepotřeboval. Zvědavě jsem šiji šla prohlédnout. Neměla jsem představu, co v ní má, ale snad by tam mohlo být i něco, co by mi mohlo pomoci. Třeba i klíč.

Atašé se zavíralo na číselný zámek. Kombinaci čísel si Moody nastavil sám, já jsem onu sekvenci, jejíž pomocí bylo možno aktovku otevřít, neznala. „Bylo by asi třeba začít od sestavy tří nul,” říkala jsem si v duchu. Ostatně tak jako tak jsem neměla jinak absolutně nic na práci.

Odnesla jsem aktovku do Mamalova a Nasrínina pokoje, kde bych oknem vedoucím do ulice uslyšela, kdyby kdokoli vešel do domu. Sedla jsem si na podlahu a natočila jsem ukazatele zámečku na kombinaci 000. Zatlačila jsem na knoflíky. Nic se nepohnulo. Pootočila jsem kolečko na kombinaci 001 a zkusila jsem to znovu. Nic. Jedním uchem jsem nepřestávala sledovat hlasy na ulici, abych postřehla, jestli se Moody nevrací, ale pokračovala jsem systematicky dál: 003,004,005. Opakovala jsem tu sérii pohybů znovu a znovu, pomáhalo mi to ukrátit čas, ale současně jsem z jejich jednotvárnosti a bezvýslednosti začínala i malomyslnět.

Dospěla jsem až k sestavě 100, ale neměla jsem zatím štěstí. Pokoušela jsem se dál. Můj původní záměr mi už začínal připadat pošetilý; v aktovce stejně asi nebude nic, co by mi mohlo nějak prospět. Ale měla jsem před sebou ještě 900 možností a jinak nic, čím bych se mohla nějak zaměstnat. Na číselníku bylo 114. Nic. 115. Opět nic. Mám se s tím vůbec trápit? 116. Nic. Co kdyby se Moody potichu vrátil a nachytal mě, jak se mu dobývám do jeho soukromí?

Nastavila jsem na číselníku kombinaci 117 a znovu jsem nesměle zatlačila na knoflíky. ()bč záchytky současně vyskočily!

/vedla jsem víko atašé; radostí se mi až zatajil dech. V aktovce byl telefon, tlačítkový Trimline se vším možným příslulenstvím! Mamal si ho koupil, když byl jednou v Německu. Na konci šňůry měl konektor podobný dvoupólové síťové zástrčce. Tím se telefon zapojoval do zdířek telefonního vedení.

Rozběhla jsem se k telefonní zásuvce, ale vzápětí jsem se zarazila. Esí byla doma, bylo to zrovna pode mnou. Slyšela jsem ji přecházet sem a tam, bylo i slyšet, jak tam pofňukává dítě. A věděla jsem dobře, co tenhle mizerný telefonní systém dovede. Kdykoli někdo v prvém patře začal vytáčet číslo, dolejší telefon reagoval několikerým zacinkáním. Esí by ihned věděla, že volám. Mám to riskovat?

Ne, Esí už jasně dala najevo, s kým je solidární. Nesouhlasí sice s tím, co Moody provádí, ale poslouchá ho. Špehuje mě z prostého důvodu, že si to dáídžún přeje.

Čas ubíhal minulo snad dvacet minut, snad půl hodiny. Stála jsem připravená v hale, telefon nachystaný v ruce, jen vsunout zástrčku do zásuvky, zvažovala jsem možná rizika. Pak jsem náhle uslyšela, jak se dveře Esíina bytu otevřely a jak opět zaklaply. Nato bylo slyšet i otevírání a přibouchnutí vnějších dveří do ulice. Utíkala jsem k oknu a přitiskla jsem obličej až na okenici, právě včas, abych zahlédla, jak Esí s dětmi kráčí po ulici. Esí jinak zřídkakdy odcházela z domu, a když, pak jen na pár minut. Teď jako by má modlitba byla náhle vyslyšena.

Okamžitě jsem telefon zapojila, zavolala Heleně na vyslanectví a zajíkavě jsem jí vylíčila podrobnosti toho, co mne postihlo.

„Myslela jsem, že teď bydlíte u Ellen,” říkala Helena, „že se to tam pokoušíte nějak urovnat.”

„Ne. Zamkl mě tady. Odvedl někam Mahtob. Vůbec nevím, kde teď dcerka je a jak se jí daří.” „Co pro vás mohu udělat?” zeptala se Helena. „Nechci, abyste něco podnikali, dokud nebudu mít Mahtob zase u sebe,” řekla jsem rychle. „Bojím se teď cokoli udělat, jinak ji už nikdy neuvidím.”

„Měla byste to povědět taky panu Vincopovi,” navrhla Helena. Přepojila mě na něj. Vysvětlila jsem znovu, že teď nechci

riskovat, aby mi ambasáda nějak aktivně pomáhala. Urči předtím, než budeme s Mahtob zase pohromadě.

„To není rozumné,” radil mi. „Měli bychom k vám zajet a po kusit se vás odtamtud nějak dostat. Měli bychom oznámit pi >h cii,že jste tam zamčená.”

„Ne!” křičela jsem do telefonu.,Já si to nepřeju. Nechci, aln te něco takového dělali. Nepokoušejte se mě ani volat. Nu teď nepodnikejte, žádnou pomoc nechci. Zatelefonuji vám. až budu moct zítra, za šest měsíců, co já vím. Ale vy se o to nepokoušejte.”

Zavěsila jsem a uvažovala jsem, mámli riskovat a zkusil zavolat Ellen do práce. Ale vtom jsem uslyšela zarachotit klíče ve dveřích na ulici. Esí s dětmi se vracela. Rychle jsem vytáhla šňůru ze zástrčky, nacpala jsem telefon zpátky do aktovky a vrátila jsem ji na místo, kde ji Moody nechal.

Se strachem jsem si vzpomněla ještě také na snímek, který jsem pořídila, když Moody vlekl Mahtob kamsi pryč. Má na filmu další obrázky. Jestli si ho dá vyvolat, zjistí, co jsem udělala, a dojde k další scéně. Prohledala jsem jeho tašku s fotografickými potřebami, jestli tam nenajdu další film, ale žádný v ní nebyl.

Fotografie mi už teď nepřipadala nijak důležitá, byl to jen pohled na Mahtob zezadu, jak ji Moody tlačí na kočárku bůhvíkam. Určitě nestála za to, vyprovokovat u Moodyho záchvat vzteku. Otevřela jsem aparát, film jsem vystavila světlu a vrátila jsem ho pak do kamery; přála jsem si jen zlomyslně, abych přitom Moodymu zkazila i nějaký jeho vlastní snímek, na kterém mu záleží.

DVA DNY NATO SE bez jakéhokoli vysvětlení odstěhovala Esí; Marjam i Mehdí odjeli spolu s ní. Dívala jsem se z horního okna, jak nastupuje do radiotaxíku a zápolí se zavazadlem, s rozdováděnými dětmi a s čádorem. Vyhlíželo to, jako by jela někam na návštěvu k příbuzným. Rezá byl stále ještě na obchodní cestě. Byla jsem teď naprosto izolována.

Některý večer Moody přišel domů, jindy ne. Sama jsem nevěděla, která z těch dvou eventualit mi vyhovuje lépe. Ošklivila jsem si ho a bála jsem se ho, ale byl mým jediným pojítkem s Mahtob. Pokud se objevil, náruč plnou nákupů, byl nerudný a úsečný, na všechny mé otázky po Mahtob odpovídal strohým: „Vede sejí dobře.”

„A ve škole?” vyptávala jsem se.

„Do školy nechodí,” odsekl příkře. „Už si ji tam nechtějí nechat, po tom, cos jim provedla. Je to tvoje vina. Všechno jsi /kazila a oni ji teď nevezmou zpátky. Tyjsi vůbec jen pro zlost.” Načal nové téma. ,A žena jsi taky k ničemu. Ani žádné další dítě už jsi mi nedala. Najdu si novou ženu, abych se dočkal syna.”

Naráz mi to připomnělo mé nitroděložní tělísko. Co kdyby to Moody zjistil? Co kdyby mě ztloukl tak zle, že bych potřebovala ošetření, a nějaký íránský doktor by ho u mne našel? Pokud by mě nezabil Moody, pak by to za něj udělala jeho vláda.

„Půjdeš před Chomejního a já mu řeknu, že jsi proti němu,” soptil Moody. „A půjdeš k výslechu a já jim tam povím, že jsi agentka CIA.”

Kdyby rozhodoval zdravý rozum, byla bych se na tyhle řeči mohla dívat jako na prázdné žvásty. Jenže už jsem slyšela o lidech, kteří byli obviněni na základě nicotných důkazů, anebo i bez nich, uvězněni a bez jakéhokoli soudu popraveni. Byla jsem vydána na milost a nemilost jak tomuhle šílenci, tak i jeho stejně nepříčetným vládcům. Bylo mi naprosto jasné, že můj další život závisí jen na náladách Moodyho a toho jeho ájatolláha.

Zamčena v bytě s mým mučitelem, neopovážila jsem se vzepřít. Kdykoli jsem postřehla ty nebezpečné ohníčky rozhořívající se v Moodyho očích, přinutila jsem se držet jazyk za zuby a doufala jsem jen, že neuslyší, jak strašlivě se mi rozbušilo srdce.

Soustředil svůj hněv především na to, že nejsem muslimka.

„Ty se budeš smažit v pekelných plamenech,” křičel na mě. „A já budu v nebi. Proč se konečně neprobereš?”

,Já nevím, co bude,” odpověděla jsem tichounce, snažila jsem se ho uklidnit. ,Já nemohu být soudcem. Jenom Bůh může být soudcem.”

Za těch nocí, kdy se Moody rozhodl setrvat v bytě se mnou, jsme spali vjedné posteli, ale on byl jakoby nepřítomen duchem. Několikrát, v zoufalé snaze vybojovat si svobodu, jsem se k němu přivinula a položila jsem mu hlavu na rameno, div jsem se při tom odporem nepozvracela. Ale Moody o mne tak jako tak nejevil zájem. Zabručel jen a obrátil se na druhou stranu.

Ráno odcházel a nechával mne v bytě samotnou, odnášel s sebou aktovku a s ní i telefon.Úzkost a nečinnost mne zbavovaly rozumu. Zůstávala jse celé hodiny ležet v posteli, tělo stále ještě rozbolavěné a pomlácené od posledního bití, přemožena malomyslností a zoufalstvím jsem nedokázala usnout ani vstát. Jindyjsem bloumala po bytě sem a tam. Netrvalo dlouho a nevěděla jsem, co je vůbec za den, přestalo mě zajímat, který máme měsíc, jestli ráno ještě vůbec vyjde slunce. Chtěla jsem jediné, vidět svou dcerku.

V jednom z těch dnů plných úzkosti se můj strach cele soustředil na jedinou věc. Vsunula jsem si prsty vší silou tak hluboko, abych nalezla tenounký měděný drátek uchycený na mém nitroděložním tělísku. Když jsem ho nahmatala, na okamžik jsem zaváhala. Co když začnu krvácet? Byla jsem zamčená uvnitř, bez možnosti telefonovat. Co když vykrvácím úplně?

V tu chvíli mi už snad ani nezáleželo na tom, buduli žít, anebo ne. Trhla jsem za drátek, až jsem vykřikla bolestí, ale tělísko zůstalo, kde bylo. Zkoušela jsem to ještě několikrát, škubala jsem silněji, stále rostoucí bolestí jsem se celá kroutila. Tělísko ne a ne se uvolnit. Posléze jsem vyhrabala v manikúře pinzetu a drátek jsem do ní pevně sevřela. Pak už jsem jen zvolna a vytrvale táhla, sténala jsem přitom sice, ale posléze jsem uspěla. Konečně jsem měla v ruce ten kousek plastiku a měděného drátku, pro který jsem mohla být odsouzena k smrti. Uvnitř mne ještě všechno bolelo. Cekala jsem několik minut, abych se ujistila, jestli nekrvácím.

Uvažovala jsem nad tělískem, uzounkým pásečkem bílého průsvitného plastiku, sotva dva centimetry dlouhým, na němž byl upevněn měděný drátek. Co s ním? Nemohla jsem ho vyhodit jen tak do odpadků, neodvážila jsem se riskovat ani tu málo pravděpodobnou náhodu, že by ho tam Moody našel. Jako lékař by okamžitě poznal, co to je.

A spláchnout ho do záchodu? Nebyla jsem si jistá, že se to povede. A co když tím ucpu potrubí, když budeme muset volat instalatéra a ten pak ponese Moodymu ukázat, jaká podivná věc tu ucpávku měla na svědomí?

Kov to byl docela měkký.

Snad by se mi povedlo tělísko rozstříhat na malé kousíčky. Našla jsem v Nasrínině šití nůžky a pachtila jsem se s tělískem tak dlouho, až z něj zbývala jen hromádka ústřižků.

Doběhla jsem si pro schovaný nůž a rychle jsem odšroubovala žaluzii. Vyklonila jsem se nad chodník a počkala, až nebyl nikdo nablízku. Pak jsem nechala kousíčky toho, co jsem nosila v sobě, rozvát do teheránských ulic.

TATÍNEK MĚL MÍT 5. dubna narozeniny. Bude mu pětašedesát, pokud je ještě naživu. John má narozeniny 7. dubna. Bude mu patnáct. Ví vůbec, že já žiju?

Dárky jsem jim nemohla dát žádné. Nemohla jsem jim upéct dort. Nemohla jsem jim zavolat a popřát hodně štěstí a zdraví. Nemohla jsem jim poslat ani obyčejný lístek.

Nevěděla jsem ani přesně, kdy vlastně narozeniny budou slavit, protože jsem neměla potuchy, kolikátého vlastně je.

Někdy jsem si v noci vyšla na balkon a dívala jsem se na měsíc; říkala jsem si v duchu, že ačkoli je svět velký, měsíc je jen jeden, jeden a týž pro Joea a pro Johna, pro maminku a tatínka, zrovna tak jako pro mě. A je to stejný měsíc, na který se teď možná dívá i Mahtob.

Nějak mi to vracelo pocit, že jsme se přece jen jeden druhému neztratili.

JEDNOHO DNE JSEM VYHLÉDLA Z okna na ulici a překvapením jsem až zatajila dech. Byla tam slečna Alaví, stála na chodníku na protější straně uličky a hleděla vzhůru ke mně. Na okamžik jsem se domnívala, že je to jen přelud zrozený v mé dezorientované mysli.

„Co tu děláte?” zeptala jsem se překvapeně.

„Vyhlížím vás a vyhlížím, už celé dlouhé hodiny,” říkala. ,Já vím, co vás potkalo.”

Jak jen vypátrala, kde bydlím, divila jsem se v duchu? Na ambasádě? Ve škole? Bylo to koneckonců jedno; byla jsem jako u vytržení, že vidím ženu, která byla ochotna riskovat život, aby Mahtob a mně pomohla dostat se pryč odtud. A při tom pomyšlení jsem si zhluboka povzdychla, připomněla jsem si, že Mahtob je pryč.

„Co pro vás můžu udělat?” zeptala se slečna Alaví.

„Nic,” odpověděla jsem sklíčeně.

„Musím s vámi mluvit,” řekla a ztišila hlas, uvědomila si, jak podezřele musí vypadat, když takhle rozpráví přes uličku s nějakou ženou v okně v horním patře, a ještě k tomu anglicky.

„Počkejte!” řekla jsem

Vmžiku jsem měla žaluzii dole. Pak jsem se naklonila .1/ k mřížím a pokračovaly jsme v naší prazvláštní rozmluvě, teď už tišším hlasem.

„Sleduju tenhle dům už celé dny,” řekla slečna Alaví. Vysvěi lila, že tu s ní ve voze nějakou chvíli seděl i její bratr. Ale někomu se zdáli podezřelí, a tak se jich zeptal, co tu vlastně dělají. Bratr slečny Alaví odpověděl, že se sem chodí dívat najedno děvče, které tu bydlí, protože by se s ní chtěl oženit. Vysvětlení jakž takž obstálo, ale bratr si teď už dává větší pozor. Teď že jc tu slečna Alaví v každém případě sama.

„Na ten výlet do Záhedánu už je všechno připraveno,” řekla.

Já ale nemůžu jet. Nemám tu Mahtob.”

Já Mahtob najdu.”

Mohla by to opravdu dokázat? „Prosím vás, neudělejte nic, co by bylo nápadné a podezřelé!”

Kývla. A pak zmizela právě tak tajuplně, jak se objevila. Vrátila jsem žaluzii na místo, schovala jsem kuchyňský nůž a znovu jsem upadla do předchozí trudnomyslnosti a uvažovala jsem, jestli se mi celá ta scéna jen nezdála.

BŮH SNAD ZPOMALIL BĚH světa. Každý z těch dnů musel mít osmačtyřicet anebo dvaasedmdesát hodin. Byly to nejosamělejší dny mého života. Najít si něco, čím vyplnit čas, bylo samo o sobě vyčerpávající prací.

Vymyslela jsem si rafinovanou metodu, jak alespoň nějak s Mahtob komunikovat. Z toho, co jsem v kuchyni našla, anebo z toho, co přinesl domů Moody, jsem se snažila vařit ta nejoblíbenější Mahtobina jídla a po otci jí je posílat. Její nejzamilovanější pochoutkou byl bulharský pilaf.

Z pár kousků bílé příze jsem jí uháčkovala krásné botičky pro panenku. Pak jsem se rozpomněla na nějaká trička s rolovacím límcem, které Mahtob málo nosila, protože si stěžovala, že ji škrtí kolem krku. Odstříhala jsem proužky kolem límců, aby byly volnější, a z odstřižků jsem našila další šatečky pro panenku. Našla jsem také bílou blůzičku s dlouhým rukávem, ze které už vyrostla. Odstřihla jsem rukávy a nastavila jsem jimi pas, takže z ní byla volnější blůzka, kterou by teď zase mohla nosit.

Moody dárečky odnášel s sebou, ale odmítal mi o dcerce cokoli říct, až najeden případ, kdy botičky pro panenku přinesl /pátky. „Povídala, že je nechce, protože by je ostatní děti stejně ušpinily,” vysvětloval.

V duchu jsem se při této zprávě rozzářila, nechtěla jsem jen, aby si Moody uvědomil, co se právě podařilo. Chytrá malá Mahtob pochopila můj plán. Tohle byl zas její způsob, jak mi vzkázat: mami,jáexistuju. A byla někde pohromadě s dětmi. Takže tím se bohudíky i vylučovalo, že by bydlela u Amme Bozorg.

Ale kde tedy je?

Z dlouhé chvíle a utrápená zahálkou jsem začala číst všemožné knížky, které tam měl Moody v angličtině. Většina z nich pojednávala o islámu, ale ani to mi nevadilo. Přečetla jsem je od první do poslední stránky. Byl tam Websterův slovník, i ten jsem zdolala. Přála jsem si, abych tam měla bibli.

Bůh byl mým jediným společníkem po všechny ty nekonečné dny a noci. Často jsem k Němu hovořila. Po čase, nevím jak dlouho mi to trvalo, se v mé utrápené hlavě zrodil nový plán. Zavřená v bezmoci, bez možnosti učinit cokoli na svou obranu, jsem chtěla vyzkoušet jakoukoli akci, jen abych mohla mít Mahtob znovu u sebe. A tak jsem se upnula k Moodyho náboženství.

Pečlivě jsem prostudovala instrukční knížku s podrobnými pokyny o zvycích a obřadech spojených s islámskými modlitbami a začala jsem je nacvičovat. Před modlitbou jsem si omyla ruce, paže, obličej a nárty. Pak jsem se zahalila do bílého modlitebního čádoru. Při islámské modlitbě se věřící v pokleku sklání kupředu na znamení, že se podrobuje vůli Alláhově, hlava se přitom nesmí dotýkat ničeho, co zhotovil člověk. Venku pod širým nebem je to jednoduché. V budově musí věřící použít modlitební kámen, a těch bylo v domě několik. Byly to obyčejné hrudky ztvrdlého jílu, asi dva prsty v průměru. Může to být jakýkoli jíl, avšak tyhle byly z hlíny pocházející přímo z Mekky.

Zahalena v čádoru, předkloněna, až jsem se čelem dotýkala modlitebního kamene, s otevřenou instrukční knížkou před sebou jsem si modlitby znovu a znovu procvičovala.

A pak jsem jednoho rána Moodyho, když vstával, překvapila tím, že jsem jako on podstoupila obřad umývání. Udiveně mě sledoval, jak si přes sebe přehazuji čádor a zaujímám místo v hale. Dokonce jsem věděla, kde mám klečet nikoli po jeho boku, nýbrž za ním. Společně jsme se obrátili tváří k Mekce a nábožným hlasem jsme začali přeříkávat modlitby.

Chtěla jsem dosáhnout dvojího. Jednak jsem chtěla udělat radost Moodymu, i kdyby nakrásně můj celkem průhledný plán odhalil. Bude mu samozřejmě jasné, že se snažím naklonit si ho, abych získala zpět Mahtob, ovšem i to přece o čemsi svědčilo. Odvést mi Mahtob byla jeho poslední zbraň, jak docílit mého souhlasu s jeho záměry pro náš další život. A nebylo snad právě tohle důkazem, že jeho strategie začíná účinkovat?

Jenže to byl až druhotný cíl. Myslela jsem však své islámské modlitby upřímněji, než by mi byl Moody asi uvěřil. Zoufale už jsem potřebovala pomoc, odkudkoli. Jestliže je Alláh touž nejvyšší bytostí jako můj Hospodin, pak splním veškerá jeho přání, jak nejlépe dokážu. Chtěla jsem si naklonit Alláha ještě víc než Moodyho.

Když jsme modlitby dokončili, řekl Moody jen stroze: „Neměla bys je říkat anglicky.”

A tak mě čekal další úkol. Celé dny jsem procvičovala arabské znění modliteb, avšak nepřestávala jsem si připomínat, že se tím ovšem ještě naprosto nestávám poslušnou íránskou hospodyňkou.

JEDNOHO DNE SE OBJEVILA Ellen, ohlásila svou přítomnost bzučákem. Mluvila jsem s ní z okna.

,Já vím, že Moody povídal, ať sem nechodím, ale já jsem se musela přijít podívat, jestli vůbec žiješ,” řekla Ellen. „Upravilo se to trochu?”

„Ne.”

„Už víš, kde je Mahtob?” „Ne.Ty ano?”

„Taky ne,” řekla Ellen. A pak měla návrh. „Snad by v tom mohl pomoct áká Hakím. Moody má před ním respekt. Mohla bych s ním promluvit.”

„Ne,” řekla jsem rychle. Jestli Moody přijde na to, že jsem komukoli něco řekla, bude to jen horší. Nechci udělat absolutně nic, čím by se mohly věci nějak zhoršit. Já chci jedinou věc, vidět Mahtob.”

Ellen s mou námitkou souhlasila, jen zarmouceně vrtěla hlavou zahalenou v čádoru.

Jednu věc bys pro mě udělat mohla,” řekla jsem jí. „Mohla bys mi přinést svůj Nový zákon.”

„To ano,” souhlasila Ellen. „Ale jak ti ho tam nahoru dopravím?” „Přivážu na provázek košík, anebo něco takového.” „Dobře.”

Ellen odešla, ale s Novým zákonem se nevrátila. Asi se z toho pocitu provinění, že se sem za mnou tajně vypravila, vyzpovídala Hormozovi.

STÁLA JSEM JEDNOHO SLUNNÉHO rána na zadním balkónku a uvažovala jsem, jestli jsem dosud při smyslech. Jak dlouho už to trvá? Pokoušela jsem se dopočítat dnů nazpět k tomu ránu, kdy mne Moody ztloukl. Je to měsíc? Nebo dva měsíce? Nedokázala jsem si to vybavit. Rozhodla jsem se spočítat alespoň pátky, protože ty byly trochu odlišné, k modlitbám byli věřící voláni častěji. Avšak ať jsem se snažila sebevíc, dokázala jsem si od oné chvíle připamatovat jen jediný pátek. Ze by to byl teprve týden? Méně než čtrnáct dní? Že bychom měli pořád ještě duben?

Naproti přes dvůr jsem zpozorovala ženu, která se na mě dívala z otevřeného okna. Zatím jsem ji tam nikdy neviděla.

„Odkud jste?” zavolala na mě pojednou lámanou angličtinou.

Byla jsem překvapená a vylekaná. A také podezřívavá. „Proč se ptáte?” odpověděla jsem. „Protože vím, že jste cizinka.”

Hluboká beznaděj mě zbavila zábran, slova se ze mne jen hrnula. Nemařila jsem čas ověřováním, jeli ta žena přítel, či nepřítel. Jsem v tomhle domě uvězněná,” vyhrkla jsem. „Odvezli mi odtud někam dcerku a mne tu zamykají. Potřebuju pomoc. Prosím vás, pomozte mi.”

Je mi vás líto,” odpověděla. „Udělám pro vás, co budu moct.”

A co asi tak bude moci udělat? Taková obyčejná íránská hospodyňka má vlastně jen o málo víc volnosti, než jsem teď měla já. Ale pak mě něco napadlo. „Chtěla bych poslat dopis své rodině.”

„Dobře. Vy budete psát dopis. Já potom budu jít po ulici kolem vašeho domu a vy mi ho budete pustit dolů.”

Spěšně jsem naškrábala stručné sdělení, nebylo asi lehké se v něm vyznat. V rychlosti jsem popsala, co se mi stalo, a varovala jsem maminku a tatínka, aby na velvyslanectví ani na americké ministerstvo zahraničí v současné době příliš nenaléhali. Rozhodně ne do doby, než se mi Mahtob zase vrátí. Taky jsem

jim napsala, že je mám hrozně ráda. Brečela jsem nad tím ns tem papíru.

Pak jsem odšroubovala žaluzii z okna do ulice a s obálkou v ruce jsem čekala, až se ta žena objeví na ulici. Lidí tam nechodilo mnoho, ale nebyla jsem si jistá, jestli ji vůbec poznám, když bude zahalená jako všechny ty ostatní ženy venku. Pár jich prošlo kolem, ale žádná nedala najevo, že mě poznává.

Blížila se další. Byla zachumlaná v černém manto a rúsarí, pospíchala, vypadala, jako když jde nakupovat. Ale když se přiblížila na pár kroků, vzhlédla a sotva znatelně mi pokývla. Nechala jsem dopis vyklouznout z prstů, kolébavě se snášel na chodník jako padající list. Má nová spojenkyně ho v chůzi hbitě sebrala a skryla pod plášť, aniž se byť jen na okamžik zastavila.

Nikdy už jsem ji pak neviděla, třebaže jsem na onom zadním balkónku strávila nemálo času v naději, že ji opět zahlédnu. Došla patrné k názoru, že udělat pro mne ještě něco navíc by znamenalo vystavovat se až příliš velikému riziku.

MOJE ÚČAST NA MODLITBÁCH, přesně tak, jak jsem doufala, přece jen Moodyho poněkud obměkčila. Za odměnu mi donesl Kaihan International, deník vydávaný v angličtině. Veškeré zpravodajství, které přinášel, byla sice holá iránská propagandistická veteš, ale měla jsem alespoň zase jednou ke čtení ve své mateřštině něco jiného než tu věčnou náboženskou literaturu anebo slovník. A zjistila jsem konečně také, jaké je skutečné datum. Nechtělo se mi věřit, že jsem v téhle izolaci teprve půldruhého týdne. Třeba je i to datum v Kaihanu vylhané, jako všechno ostatní, co se tam píše, napadlo mě.

To, že mi Moody přinesl noviny, zvěstovalo zásadní změnu v mé situaci, anebo alespoň v jeho chování. Objevoval se teď doma každý večer, nosil mi denně Kaihan a někdy i něco na zub.

„Jahody,” hlásil, když se jednou takhle pozdě odpoledne vracel. Jsou tu drahé a hrozně špatně se shánějí.”

Jak kuriózní a výmluvná smírná obětina! Jahody přece odmítl Mahtob koupit ten večer, kdy jsme se vraceli od Ellen a od Hormoze poslední večer, kdy jsme byly s Mahtob pospolu.

Už to byl skoro rok, co jsem naposledy jedla jahody. Tyhle byly drobounké a vyschlé a asi bez chuti, ale přesto to bylo v tu chvíli naprosto exotické ovoce. Spořádala jsem tři, pak jsem se násilím ovládla. „Vezmi je Mahtob,” řekla jsem.

„Ano,” odpověděl Moody.

Některý večer se ke mně Moody choval celkem vlídně, rád si i popovídal. Jindy byl ale uzavřený, nepřátelský. A třebaže jsem se ho nepřestávala vyptávat na Mahtob, neřekl mi o ní vůbec nic.

Jak dlouho to ještě bude takhle trvat?” zeptala jsem se ho. Moody jen něco nesrozumitelně zabručel. Truchlivé dny plynuly jeden za druhým.

BZUČÁK OD DVEŘÍ NÁS vyburcoval uprostřed noci. Moody, jako vždy okamžitě v pohotovosti odrazit všechny démony, co ho přicházeli trýznit, vyskočil z postele a letěl k oknu do ulice. Probrala jsem se z otupělosti, naslouchala jsem v naší ložničce a rozpoznala jsem hlas Mostafy, třetího syna Bábá Hádžího a Amme Bozorg. Slyšela jsem, jak mu Moody persky odpovídá, že přijde hned.

„Co se stalo?” zeptala jsem se Moodyho, když se vrátil do pokojíku vzít si něco na sebe.

„Mahtob stůně,” řekl. „Musím tam.”

Rozbušilo se mi srdce. „Vezmi mě s sebou!” vykřikla jsem.

„Ne! Ty zůstaneš tady.”

„Prosím tě!”

„Ne!”

„Přivez ji domů, prosím tě.”

„Ne. Domů už ji nepřivezu nikdy.”

Vykročil ke dveřím, já jsem vyskočila z postele a rozběhla jsem se za ním, připravená vyběhnout do nočních teheránských ulic třeba v nočním prádle, jen když bych se tak dostala za dcerkou.

Ale Moody mě odstrčil stranou, zamkl za sebou a zanechal mě tam tváří v tvář té nové hrůze. Mahtob stůně! A je tak nemocná, že museli uprostřed noci poslat Mostafu pro Moodyho. Povezou ji snad do nemocnice? Je to s ní tak zlé? Co se vlastně stalo? Holčičko moje, holčičko moje, naříkala jsem!

Za té nekonečné slzavé noci plné temných tušení jsem se pokoušela rozebrat tuto novou útržkovitou zprávu o Mahtob. Proč přišel zrovna Mostafa?

A pak jsem se upamatovala, že Mostafa se svou ženou Mulúk bydlí jen asi tři bloky odtud. Bylo to nejvhodnější místo, kam mohl Moody Mahtob odklidit. Mahtob tu rodinu znala

a vycházela dobře i s jejich dětmi. A Mulúk byla alespoň o po znání vlídnější a čistotnější než mnozí jiní členové téhle rodin Pomyšlení, že je Mahtob u Mostafy a Mulúk, bylo jistou útě chou, ale srdci nijak neulevilo. Když je dítě nemocné, potřebu je mámu nejvíc. V myšlenkách jsem se ji snažila polaskat, potěšit; doufala jsem a modlila jsem se, aby uslyšela a ucítila, jak nesmírněji mám ráda.

Během oněch uplynulých týdnů jsem si už několikrát pomyslela, že jsem docela na dně, ale teď jsem klesala do ještě větších hlubin zoufalství. Tíživé, mučivé hodiny té noci posléze ustoupily úsvitu, avšak zpráva o Mahtob stále nepřicházela žádná. A ráno se vleklo ještě pomaleji. S každým úderem utrápeného srdce jsem v pláči znovu a znovu volala své dítě. „Mahtob, Mahtob, Mahtob!” Nemohla jsem nic jíst, nemohla jsem usnout. Nedokázala jsem ani nic podniknout.

Jen jediné jsem uměla představit šiji na nemocničním lůžku, samotinkou.

Pozvolna míjelo předlouhé, strastiplné a tísnivé odpoledne. Připadalo mi, že je to nejdelší den mého bědného života.

Zmocňovalo se mne jakési nutkání, nesmyslné, pološílené. Zírala jsem z okna našeho pokoje obráceného dozadu a na sousedním dvorku jsem spatřila nějakou ženu. Byla to už babka, služka, zahalená v čádoru. Stála sehnutá nad ozdobnou výlevkou a myla hrnce a pánve, jak to jen jedinou volnou rukou dokázala. Vídala jsem ji při této práci už mnohokrát předtím, avšak dosud jsem s ní nikdy nepromluvila.

V tomto okamžiku jsem se však rozhodla jednat. Uteču z tohohle vězení, poběžím za Mostafou a Mulúk k nim domů a vysvobodím své nemocné dítě. Nebyla jsem vůbec schopna se trochu soustředit, uvažovat logicky, a tak jsem si nedělala starosti, co bude pak. Ať se stane cokoliv, já musím okamžitě vidět svou dcerku!

Na tomto okně obráceném dozadu nebyly žádné okenice ani mříže. Přitáhla jsem si k němu židli, stoupla jsem si na ni a pozpátku jsem začala prolézat přes spuštěné okno ven, tápajíc nohou po uzounké římsičce, čnějící sotva na dva tři prsty z vnější zdi.

Když jsem na ní konečně stála a držela se křečovitě horního pražce okenního rámu, měla jsem to sotva krok na plochou střechu sousedního jednoposchoďového domku. Otočila jsem hlavu doprava a zavolala jsem hlasitě: „Chánům!” Stařenka se otočila směrem ke mně a leknutím sebou trhla. „Somá englísí sobat míkoní?” zeptala jsem se. „Mluvíš anglicky?” Doufala jsem, že se budeme moci dostatečně domluvit, tak aby mi dovolila přelézt k nim na střechu a aby mě pustila dovnitř a nechala vyjít předními dveřmi na ulici.

Jenže v odpověď na mou otázku si žena jen přidržela čádor a utekla se skrýt do domu.

Opatrně jsem se zase protáhla dovnitř. Žádná pomoc odnikud, žádná naděje na únik. Přecházela jsem sem a tam, stále jsem ještě hledala nějaké řešení.

Pátrala jsem po něčem ke čtení, prohlížela jsem Moodyho knihovničku,jestli tam nenajdu něco v angličtině, co jsem zatím ještě neměla v ruce a neshltla od titulku po obsah. Nalezla jsem přitom čtyřstránkový letáček, který zapadl za řádku knih, a zvědavě jsem do něho hleděla. Až dosud jsem na něj nenarazila. Byly to anglicky tištěné instrukce, podrobně uvádějící zvláštní islámské modlitby pro určité příležitosti.

Dřepla jsem si na podlahu a bez valného zájmu jsem je pročítala, až jsem náhle narazila na popis nasru.

Nasr je slavnostní forma příslibu Alláhovi, závazek, dohoda s ním, ujednání. Rezá a Esí uzavřeli takový nasr. Přijali závazek, že pokud by se z vůle Alláhovy Mehdímu uzdravily deformované nožičky, přinesou každoročně do masdiedu podnosy s chlebem, sýrem, sabzí‘a dalšími pokrmy, aby tam byly požehnány a rozdány potřebným.

Tlampače na ulicích se rozezvučely voláním k modlitbě. Slzy se mi řinuly po tvářích, když jsem vykonávala obřad umývání a brala si na sebe čádor. Už jsem věděla, co učiním. Uzavřu rovněž nasr.

Už jsem si ani neuvědomovala, že pletu navzájem islám s křesťanstvím, a modlila jsem se nahlas: „Prosím tě, Alláhu, jestliže se mi vrátí Mahtob a jestli se spolu dostaneme bezpečně zase domů, slibuji, že vykonám pouť do Svaté země, do Jeruzaléma.To je můj nasr.” A pak jsem odříkávala z modlitební knihy, položené před sebou, příslušnou dlouhou litanii v arabštině, pokorně, s opravdovou zbožností. Má víra tkvěla kdesi hluboko ve mně. Odříznuta od světa lidí, vstupovala jsem do styku přímo s Bohem.

*

NADEŠEL VEČER. Nad Teheránem se snášel soumrak. Seděli jsem na podlaze v hale a snažila jsem se nějak ukrátit si čas čtením.

Náhle světlo zhaslo. Poprvé po týdnech se mi do zmučené duše opět zarylo zlověstné zavytí sirén.

Mahtob! blesklo mi hlavou. Chudinka Mahtob, ta se tak strašlivě vyleká. V zoufalství jsem se rozběhla ke dveřím, jenže ty ovšem byly zamčené a já jsem byla uvězněna v bytě, ve druhém poschodí. Přecházela jsem v úzkosti sem a tam, nestarala jsem se o vlastní bezpečí. Vytanula mi slova z Johnova dopisu: „Dej, prosím Tě, pozor na Mahtob, nikam ji od sebe nepouštěj.” Vytryskly mi slzy nad mou holčičkou, ty nejtrpčí, nejpalčivější a nejbolestnější, jaké jsem kdy vůbec mohla prolévat.

Venku naříkaly sirény a někde v dálce zaburácela palba protiletadlových děl. Uslyšela jsem chraplavý řev tryskových motorů několika letadel a výbuchy pum, ale i ty se ozývaly odkudsi zdáli.

Nálet skončil během několika minut, byl to nejkratší letecký útok, jaký jsme tu zatím zažili. Přesto jsem se celá roztřásla, sama a opuštěná, v zatemněném městě, v nejčernějším zoufalství jsem zůstala v pláči ležet.

UPLYNULO SNAD PŮL HODINY, když jsem zaslechla, jak někdo odmyká venkovní dveře. Na schodech se ozvaly těžké Moodyho kroky a já jsem mu vyběhla vstříc do haly, chtěla jsem ho na kolenou prosit o sebemenší zprávičku o Mahtob. Dveře se zvolna otevřely a v nich se objevil obrys jeho postavy, nezřetelný v skomíravém světle jeho tužkové svítilničky na pozadí nočních stínů.

Nesl v náruči cosi zabaleného, bylo to velké a těžké. Přistoupila jsem blíž, abych si jeho podivné břímě prohlédla.

Zatajil se mi dech. Byla to Mahtob! Zavinutá v přikrývce, hlavičku na Moodyho rameni, při vědomí, ale zcela apatická. I ve ztemnělém pokoji bylo patrné, jak je v tváři smrtelně bledá.

17

„DÍKY TOBĚ, BOŽE, DĚKUJI ti,” šeptala jsem polohlasem. Má první myšlenka byla na nasr a na naléhavou modlitbu tohoto odpoledne. Bůh mou prosbu vyslyšel.

Byla jsem jako u vytržení, ale současně i vyděšená. Má holčička vypadala tak nešťastná, utrápená, tak nemocná.

Objala jsem manžela i dcerku najednou. ,Já tě mám tak ráda za to, že jsi mi ji přivedl domů,” říkala jsem Moodymu, ale už při těch slovech jsem si připadala směšná. Byl přece příčinou všeho mého neštěstí, jenže jsem byla tak vděčná za to, že zase vidím Mahtob, že jsem tu nesmyslnou větu řekla napůl vážně.

„Myslím, že ten dnešní nálet byl přímo znamením Božím,” řekl Moody. „Není to dobře, žít takhle v odloučení. V takovýchto časech bychom měli být spolu. Měl jsem o tebe opravdu strach. Neměli bychom se rozcházet ani na chvíli.”

Mahtob měla čelíčko horečkou celé zpocené. Napřáhla jsem ruce a Moody mi ji položil do náruče. Byl to nesmírně krásný pocit, moci ji zase obejmout.

Nepromluvila ani slovíčko, když jsem ji nesla do pokoje, Moody šel v patách za námi. Uložila jsem ji, pečlivě jsem ji přikryla, našla jsem si nějaký hadřík, namočila jsem ho ve studené vodě a otírala jsem jí čelo. Byla při vědomí, ale uzavřená do sebe, zřejmě se mi bála v Moodyho přítomnosti cokoli říci. „Jedla něco?” zeptala jsem se Moodyho. „Ano, ovšem,” ujišťoval mě. Ale její vzhled tomu příliš nenasvědčoval. Byla hubeňoučká.

Celou noc dbal, abychom ani na chvilku spolu nezůstaly samy. Mahtob byla i nadále zticha, bez zájmu o cokoli, ale pod mou péčí jí alespoň polevila horečka. Všichni tři jsme tu noc trávili na jednom lůžku,Mahtob uprostřed spala jen lehce, co chvíli ji pro bouzela bolest žaludku a průjmy. Držela jsem ji v objetí po celou noc, jen chvilkami jsem upadala do neklidného spánku.

Strašně jsem se bála položit Moodymu tu nejpodstatnější otázku: co bude dál?

Ráno, když se Moody chystal do práce, řekl mi ne sice příkře, ale přece jen už ne tak vřele jako večer: „Ustroj ji.”

„Prosím tě, neodváděj ji nikam.”

„Ne. Samotnou tě s ní nenechám.”

Netroufla jsem si v tomto hrozném okamžiku odporovat. Moody měl nade mnou absolutní moc a já jsem nechtěla riskovat tu naprostou izolaci. Mahtob, stále ještě beze slova, se bez protestů nechala odnést pryč a zanechala za sebou matku, přesvědčenou, že jí to snad utrhne srdce.

POZNENÁHLU SE S NÁMI TŘEMI začínalo dít cosi velice podivného. Trvalo mi nějaký čas, než jsem dokázala všechny ty drobné změny postřehnout a dešifrovat, ale vycítila jsem, že vstupujeme do nějaké nové fáze našeho soužití.

Moody byl pokrotlý, daleko méně výbojný, jednal uvážlivěji. Navenek se zdálo, jako by se nějak zklidnil, jeho osobnost působila nyní mnohem vyrovnaněji. Ale v jeho očích jsem vytušila odraz nějakých stále se prohlubujících problémů. Jeho hlavní zájem se soustřeďoval na peníze. „Nemocnice mi pořád ještě neplatí,” stěžoval si. „Všechnu tu práci dělám zadarmo.”

„Ale to je přece směšné,” řekla jsem. „To je až k neuvěření. Odkud tedy ty peníze bereš?”

„Mamal mi půjčuje. Na to, co potřebujeme na živobytí.”

Stále ještě jsem mu nevěřila. Byla jsem přesvědčena, že chce, abych si myslela, že nemá peníze a že tedy nemáme na to upravit nějak naše životní podmínky.

Avšak z jakýchsi nejasných příčin si Moody zřejmě našel pro své výlevy hněvu nějaký jiný cíl. Mahtob mi přiváděl už teď domů téměř každý večer, vyjma noci, kdy měl službu. Po týdnu nebo po dvou občas dovolil, aby se mnou Mahtob zůstala doma i přes den, zatímco on odešel do práce, třebaže neopomněl zdůraznit naši nesvobodu rachotem zaskakujícího zámku, když za sebou při odchodu dvakrát otáčel klíčem.

Potom jednoho rána odcházel jako obvykle a já jsem čekala na povědomý zvuk západky, jenže nic se neozvalo. Jen jeho kroky doznívaly, jak opouštěl dům. Běžela jsem k oknu v ložnici a odtamtud jsem ho zahlédla, jak kráčí uličkou dál.

Že by nás byl jen zapomněl zamknout? Anebo to byla pouhá zkouška?

Vycházela jsem z této druhé možnosti. Zůstaly jsme s Mahtob v bytě, dokud se o pár hodin později opět nevrátil, zjevně v lepší náladě než předtím. Věřila jsem, že nás tak zkouší. Asi náš byt odněkud pozoroval anebo si na to někoho najal a myjsme obstály.

Hovořil teď stále častěji a stále zaníceněji o nás třech jako o rodině, nabádal nás, abychom se semkli v obraně proti nástrahám ostatního světa. A jak se dny zvolna měnily v týdny, začala jsem už konečně věřit, že mi Moody přivede Mahtob definitivně zpátky.

I Mahtob se proměňovala. Zprvu nechtěla vůbec mluvit o podrobnostech svého odloučení. „Plakala jsi moc?” ptala jsem se jí. „Prosila jsi tatínka, aby tě přivedl zpátky?”

„Ne,” špitla bázlivě. „Neprosila. A neplakala jsem. Já jsem s nikým vůbec nemluvila. S nikým jsem si nehrála. Nedělala jsem vůbec nic.”

Chtělo to nejednu citlivou rozmluvu, aby překonala navozené zábrany, i vůči mně. Konečně jsem se dozvěděla, že byla podrobována opakovanému zpovídání, zejména ženou Moodyho synovce, Mulúk. Vyptávala se jí, jestli ji maminka někdy vzala na velvyslanectví, jestli se maminka pokouší nějak odjet z Iránu. Ale Mahtob na všechny takové otázky odpovídala jednoduše: „Ne.”

,Já jsem to opravdu zkoušela odtamtud utéct, mami,” říkala mi, jako by se bála, že ji budu hubovat, že se dost nesnažila uniknout. ,Já vím, kudy bych se sem dostala od Mulúk zpátky. Když jsme někdy šly s Mulúk nakupovat zeleninu nebo něco, tak jsem jí chtěla utéct a najít tě tady.”

Jak já jsem byla ráda, že sejí to nepodařilo! Při představě, jak někde bloudí sama po teheránských ulicích, přecpaných vozidly s bezohlednými řidiči za volantem, s tou jejich nelidskou, zlovolnou a podezřívavou policií, mě až mrazilo.

Samozřejmě že neutekla. Nedělala prostě nic. A to byla ta hlavní změna, která se stala s Mahtob. Proti své vůli se prostě přizpůsobovala. Podrobila se. Tváří v tvář tolika bolesti a strachu si už netroufala odvážit se čehokoli. Byla ubohoučká, malátná, skleslá a zlomená.

Obě tyto proměny navodily do třetice ještě i další změnu osobnosti u mne. Dlouhé dny strávené většinou pod zámkem

v Mamalově bytě s sebou nesly velice mnoho úvah a rozjímá ní. Musela jsem si myšlenky formulovat do přesných logických soudů, musela jsem je analyzovat, musela jsem daleko víc než kdy předtím dlouhodobě plánovat každý svůj počin. Výchozím faktem pro mne bylo, že se absolutně nemíním v Iránu asimilovat. Dalším pevným výchozím bodem se pro mne stalo, že už nikdy nemohu a nesmím uvěřit, že by se stav Moodyho narušené mysli mohl nějak upravit. Moody byl sice v současnosti hodnější, přístupnější racionálním úvahám, méně agresivní, avšak na to jsem nemohla spoléhat. Nanejvýš jsem toho mohla zatím využít k dočasnému zlepšení své situace, ale musela jsem počítat s tím, že se ony obtíže znovu navrátí.

Jenže jak tohle všechno co nejlépe provést? Nedokázala jsem si to představit do všech podrobností, ale dospěla jsem alespoň k některým obecným závěrům. Přeorientuji a znásobím své úsilí dostat se i s Mahtob z Iránu zpět do Ameriky, ale plán bude muset vypadat podstatně jinak a bude muset být domyšlen do posledního detailu. Usoudila jsem také, že nadále bude nutno některé věci utajit i před Mahtob. Vylekal mne ten výslech, kterému ji podrobila Mulúk. Ten, kdo ví, je současně vystaven nebezpečí a tím ji nemohu ohrožovat. Už si s ní nebudu moci povídat o našem návratu do Ameriky. Bylo to pro mne obzvlášť bolestné rozhodnutí, ale jen vjistém směru. Toužila jsem po tom rozdělit se s Mahtob o každou dobrou zprávu, kterou se dozvím. Ale na druhé straně jsem si byla vědoma, že tohle bude i nejšetrnější způsob, jak s ní jednat. Nebudu v ní alespoň vzbuzovat předčasné naděje. Neřeknu jí nic, dokud už opravdu nenastoupíme zpáteční cestu do Ameriky a dosud jsem neměla tu nejmenší představu, jak by se mi to mohlo podařit.

A tak, zatímco Moody, z bůhvíjakých příčin zrozených v chorobné mysli, hledal u své ženy a dcery stále víc citovou oporu, začaly jsme si my dvě každá po svém vytvářet kolem sebe ochrannou skořápku.

Výsledkem bylo nejisté příměří, podivná forma soužití, která po stránce vnějších vztahů byla snadnější, klidnější a bez rizik, kde však hlouběji přetrvávalo dál to staré napětí. Náš každodenní život se stal snesitelnější, ale vnitřně jsme oba směřovali ke střetu, jenž hrozil větší katastrofou než všechny předchozí.

*

MAMAL A NASRÍNE zůstávali i nadále u příbuzných a do svého bytu se nevraceli, ale Rezá s Esí se opět nastěhovali zpátky do přízemí. Obnovily jsme s Esí obezřetné přátelství.

Šestnáctého dne měsíce ordíbehešt, který připadl na šestý květen, se slavilo výročí narození imáma Mehdího, dvanáctého imáma. Zmizel před mnoha staletími a šíité věřili, že v den posledního soudu se znovu objeví společně s Ježíšem. Je běžným zvykem o jeho narozeninách žádat ho o splnění nějakého přání.

Esí mě pozvala na návštěvu k jedné staré paní, která právě dovršovala čtyřicátý rok ode dne, kdy uzavřela svůj nasr. Podle svého slibu měla na oplátku za to, že se její dcera kdysi takřka na samé hranici smrti uzdravila z nemoci, každoročně uspořádat oslavy narození imáma Mehdího.

Esí mi líčila, že tam bude asi dvě stě žen a že budu moci sledovat, jak se celý den modlí a naříkají, takže jsem jí řekla: „Dčkuju, Esí, ale tam já nepůjdu.”

„Prosím tě, pojď,” naléhala Esí. „Každý, kdo si přeje splnění nějakého přání, jde a zaplatí ženě, která tam předčítá z koránu, a ona se pak za tebe pomodlí. A než uplyne rok, do příštích narozenin imáma Mehdího, se ti to přání vyplní. Copak ty nemáš žádné velké přání, které bys chtěla splnit?” Vřele se na mě usmála, a byl to upřímný úsměv. Ona mé nejtajnější přání uhodla! „Dobrá,” řekla jsem. .Jestli mě ovšem Moody pustí.” K mému nemalému překvapení neměl Moody námitky. Na slavnost měly ostatně odjet téměř všechny jeho příbuzné a měla tam být i Esí, takže tam mohla Mahtob i mě ohlídat. A Moody velice stál o to, abych se takových náboženských slavností zúčastňovala.

Brzy ráno toho dne se dům začal plnit lidmi. Muži se stáhli do Rezová bytu, zatímco se desítky žen natlačily do vozů, aby absolvovaly asi hodinovou jízdu na tu velkou slávu v domově oné staré paní, směrem na jih od nás, poblíž letiště.

Byla jsem ohromena. Vešly jsme do domu plného nijak nezahalených žen, oblečených ve slavnostních, zářivě barevných šatech vínových koktejlových, s hlubokým výstřihem, v róbách bez ramínek, jiskřících flitrem, i v těsně přiléhavých kalhotových kompletech. Všechny měly vlasy čerstvě učesané od kadeřníka a byly bohatě nalíčené. Blýskaly se zlatými špei ky. Z několika stereoreproduktorů burácely bubny a činely

bandarí. A po celé hale rozkošnicky tančily ženy s nikami pozdviženýma nad hlavami a pohupovaly se v bocích. Ani jed na nezůstala zahalena.

Esí odhodila čádor a odkryla odvážně vystřižené tyrkysovc šaty, celá marnotratné ověšená šperky.

Nasríne na sobě měla dvoudílný komplet v barvě námon i modři, s esovitým kašmírovým vzorem.

Byly tam také Zohre a Ferešte, ale jejich matku jsem tam nikde nespatřila. Je nemocná,” vysvětlovaly mi.

Kdyžjsem teď uviděla, jaký tón tato oslava nasadila, ani jsem se příliš nedivila. Amme Bozorg nesnášela veselí a štěstí; ze zábavy tohoto druhu by byla teprve doopravdy ochořela.

Záhy nato začal program; skupinka žen vytvořila řadu a předvedla jakýsi břišní tanec. Několik jich zpívalo. Následovaly je pak další, všechny vyšňořené ve výrazných pestrých šatech.

Jedna po druhé postupně předstupovaly před ženu v koutě haly předčítající z koránu, která ohlásila do mikrofonu přání každé z nich, a pak zpěvavě odříkávala modlitbu.

Ferešte si přála složit zkoušku ve škole.

Zohre si přála manžela.

Nasríne neměla žádné přání.

Bujná zábava už trvala hezkou chvíli, když se mě Esí zeptala. „A co ty, ty si nepřeješ nic?”

„Ale ano, přeju. Ale nevím, jak to mám udělat.”

Esí mi vtiskla nějaké peníze. Jdi prostě k té paní a peníze jí dej,” řekla. „Posaď se k ní a ona se za tebe pomodlí. Nemusíš jí to přání říkat. Ale až se bude modlit, tak se na ně soustřeď a usilovně na ně mysli.”

Vzala jsem Mahtob za ruku a vydala jsem se k té svaté ženě. Podala jsem jí peníze, nic jsem neřekla, jen jsem si sedla vedle ní.

Přehodila mi přes hlavu kus černé hedvábné látky a dala se do zpěvu.

Já jsem přece pitomá, říkala jsem si v duchu. Tohle nemůže mít absolutně žádný účinek. Ale pak jsem si pomyslela, co kdyby přece jen mělo! Zkusit musím všechno. A tak jsem se plně soustředila: přála jsem si, abychom se s Mahtob dostaly zpátky do Ameriky.

Obřad trval sotva pár minut. Kdyžjsem se vracela k Esí, uvědomila jsem si, že bych z toho mohla mít nakonec ještě prohlém. Esí, Nasríne, Ferešte kterákoli z nich anebo kterákoli / bezpočtu Moodyho „neteří” mu možná, spíš ale určitě bude n fetovat, že jsem tu ženu nechala modlit za nějakou svou prosbu. A on bude chtít vědět, co to bylo za přání.

Rozhodla jsem se, že to Moodymu řeknu sama, jakmile přijrdcme domů, ještě dřív, než to udělá někdo jiný.

„Vyslovila jsem dnes přání,” řekla jsem. ,A poprosila jsem Imáma Mehdího o jeho splnění.” „Oč jsi prosila?” zeptal se podezíravě. „Chtěla jsem, aby z nás tří zase byla šťastná rodina.”

MOODY KRŮČEK ZA KRŮČKEM polevoval v dozoru, až asi po měsíci od chvíle, kdy prvně přinesl Mahtob na noc, jsme znovu začali žít společně téměř jako rodina. Nechával Mahtob každý týden několik dnů strávit se mnou. Někdy nás pouštěl na nákup samotné; jindy nás naopak žárlivě hlídal. Byla to podivná, poloklášterní existence.

Bylo nesmírně těžké vydržet to, ale nic jiného mi nezbývalo. Hrála jsem teď svou hazardní partii nejen s Moodym, ale i s Mahtob. Pobožně jsem odříkávala islámské modlitby a po mně to stejně dělala i Mahtob. Moody postupně tomu klamu podléhal, protože chtěl uvěřit, že na obzoru už se rýsuje nějaký normální život. Jedné potenciální katastrofy jsem se obzvlášť strachovala. Když jsme se teď jako by navrátili k rodinnému soužití, bylo nezbytné, abych předstírala i touhu. Jenže co když otěhotním? Nechtěla jsem rozmnožit své problémy ještě tím, že bych přivedla na ten jejich nenormální svět další dítě. Nechtěla jsem porodit dítě muži, který se mi zprotivil. Těhotenství by mne tu uvěznilo důkladněji než cokoli jiného.

Na devátého června připadly moje čtyřicáté narozeniny. Nepřála jsem si žádné oslavy. Moody měl službu v nemocnici, takže chtěl, abychom spaly v přízemí, kde nás Esí měla na očích. Bránila jsem se, ale Moody nepovolil. A tak jsem strávila o svých narozeninách noc tím, že jsem si u Esí vyklidila kousek místa na zemi, vymetla jsem mrtvolky obrovských švábů přilákaných Mehdího věčným počuráváním, rozprostřela jsem nám prostěradla a pokoušela jsem se usnout.

Uprostřed noci zazvonil telefon. Zvedla ho Esí a já jsem slyšela, jak opakovaně říká: „Na, na.”

„To jsou naši,” řekla jsem. „Chci s nimi mluvit. Mám nam niny.” S nezvyklou rezolutností jsem jí vzala sluchátko / tu a uslyšela jsem svou sestru Carolyn. V rychlosti mě infornv i o tatínkově zdravotním stavu, který byl teď ustálený, a vyptav mi, že Joe dostal místo u montážní linky v závodě mého In inji ho zaměstnavatele, ITT Hancock v Elsie. Oči se mi naráz ull ly slzami a hrdlo se mi sevřelo tak, že jsem ze sebe skoro uch la schopna vypravit slovo. „Řekni mu, že ho mám ráda,” lni” všechno, co jsem dokázala říct. „A pověz Johnovi. že. že M taky mám ráda.”

Druhý den večer se Moody vrátil z dlouhé služby. Přinesl nu k narozeninám malou kytičku sedmikrásek a chryzantém.Podr kovala jsem mu a pak jsem mu rychle pověděla o rozhovory s Carolyn, dřív než mu to stačí vyzvonit Rezá nebo Esí. K mému ulehčení reagoval spíše nezájmem než nějakým podrážděním.

Jednou nás vzal Moody na procházku, šli jsme v letním slunci pár bloků na návštěvu ke staršímu manželskému páru, nějakým příbuzným. Bydlel s nimi jejich syn, Mortazá, asi tak v Moodyho věku. Před několika lety ovdověl a rodiče mu teď pomáhali starat se o dcerku, Elhám,jen o několik let starší než Mahtob. Byla to milá a hezká holčina, ale zamlklá a samotářská, otec ani prarodiče se jí příliš nevěnovali.

Mortazova slova hned na počátku našeho rozhovoru naznačila, že asi příbuzní na Moodyho naléhají, aby mi dal větší volnost. ,Jsme hrozně rádi, že tě vidíme,” řekl mi. „V poslední době s tebou nikdo ani nemluvil. Už jsme si dělali starost, co s tebou je.” Je docela v pořádku,” řekl Moody nejisté. „To přece vidíte.” Mortazá pracoval na ministerstvu, které mělo na starosti mezinárodní telexový provoz v Íránu. Bylo to důležité místo a neslo s sebou značné výhody. V průběhu naší rozmluvy vysvětlil, že by rád vzal Elhám s sebou na dovolenou do Švýcarska, nebo možná do Anglie. „Bylo by dobře, kdyby se předtím, než pojedeme, naučila trochu anglicky,” řekl. ,Já ji budu moc ráda učit,” odpověděla jsem. „To je výborný nápad,” souhlasil Moody. „Takji ráno vždycky odveď k nám. Já jsem dopoledne v nemocnici a Betty ji zatím může vyučovat.”

Později, cestou domů, mi Moody řekl, že je moc rád. Elhám že je příjemná dívenka, mnohem lépe vychovaná než většina íránských dětí, a že by jí rád nějak pomohl. Měl k tomu i hlub|| motiv, jako dítě přece sám ztratil matku. A navíc, říkal,je rád i pinto, že mi nalezl nějaké zaměstnání. „Chtěl bych, abys tu tyli šťastná,” řekl.

„Však já tu chci být šťastná,” lhala jsem.

I to, že jsem začala Elhám učit, se ukázalo být splněním mých ‘ | modlených přání. Moody už teď nevodil Mahtob k Mulúk nu přes den. Potřebovaly jsme ji s Elhám jako tlumočnici, ,i když jsme se zrovna neučily, děvčátka si spolu náramně rozuměla při hře.

Ki.zA A Esí PLÁNOVALI POUŤ do posvátné mešity v Mašhadu, kam loni putovala i Amme Bozorg za zázračným uzdravením. Než se jim narodil Mehdí, učinili Rezá a Esí slavnostní slib, uusr, že podniknou tuto pouť, dopřejeli jim Alláh syna. Skutečnost, že se Mehdí narodil s deformitou a že se jeho duševní vývoj tak opožďoval, na věci nic neměnil; nasr splnit museli. Když nás vyzvali, abychom se pouti zúčastnili s nimi, naléhala jsem na Moodyho, aby pozvání přijal.

Okamžitě mi totiž vytanulo na mysli, že do Mašhadu, až v samém severovýchodním cípu Íránu, budeme muset letět. V poslední době se udála celá řada únosů letadel, a to pootevíralo slabounkou možnost, že i naše letadlo by mohlo neplánovaně přistát někde v Bagdádu.

Věděla jsem také, že cesta může trochu napomoci utlumit Moodyho obavy. To, že jsem zatoužila podniknout tuto pouť, mu dodá jistotu o mé rostoucí oddanosti jeho životním cílům.

K vykonání pouti mne však poháněl ještě další, mnohem hlubší důvod. Esí mi vyprávěla, že vykonámli potřebné obřady u hrobky v Mašhadu, splní se mi tři přání. Měla jsem toliko jedno, ale horoucně jsem si přála uvěřit v tyto zázraky. „Vodí tam tělesně i duševně nemocné, přivážou je provazem k hrobce a pak čekají, až nastane ten zázrak,” vykládala mi Esí ve vší vážnosti. „A často se dočkají.”

Už jsem sama ani nevěděla, čemu všemu z Moodyho náboženství vlastně věřím anebo nevěřím. Byla jsem si vědoma, že mne pohání zoufalství.

Moody ochotně s cestou souhlasil. I on měl svá přání.

Let do Mašhadu byl krátký a po přistání nás Moody naložil do taxíku a jeli jsme do hotelu. Objednali s Rezou pokoje v nejlepším hotelu v celém městě.

„Co tohle má být?” zahučel, když jsme vkročili do studí rtl a vlhké místnosti. Před námi hrbolatá postel. Přes okno přeho zený jakýsi roztrhaný hadr místo záclony. Šedivou omítkou . táhly dlouhé praskliny, stěny zřejmě nebyly vybíleny celá deseti letí. Koberec byl tak nevýslovně špinavý, že jsme se vůbec neod vážili zout. A pach ze záchodu byl přímo na zvracení.

Rezovo a Esíino „apartmá”, které s naším pokojem souše, lilo, nebylo o nic lepší. Rozhodli jsme se, že se raději vydáme ihne.l k harantu, hrobce, jednak z náboženské horlivosti, jednak abj chom unikli prostředí toho hotelu.

Esí a já jsme si oblékli abá, která jsme si pro tuto příležitoK vypůjčily. Abá je arabská obdoba čádoru, je vybaveno pružným pásem, aby lépe drželo. Nezkušenému cizinci, jako jsem byla já, se v něm chodí daleko snáze.

Společné jsme došli k masdžedu, vzdálenému jen asi pět bio ků od našeho hotelu, ulicemi ucpanými prodavači překřikujícími se navzájem chvalozpěvy na své tasbí a morkaky, modlitební kamínky. Jiní zase nabízeli překrásné výšivky a broušené tyrkysové šperky. Do toho všeho burácely ještě také modlitby z reproduktorů.

Mešita byla o mnoho větší než všechny, které jsem až dosud viděla, zdobená fantaskními kupolemi a minarety. Prodírali jsme se zástupem věřících až k nádržce, kde jsme se rituálně omyli před modlitbou. Poté jsme následovali průvodce napříč velkým nádvořím a absolvovali jsme krátkou prohlídku různých sálů a komnat, pokrytých nádhernými perskými koberci a s obrovitými zrcadly na stěnách, zdobenými stříbřením i zlacením. Celou scenerii ozařovaly nestvůrně veliké křišťálové lustry, jejich mihotavé světlo se odráželo v zrcadlech oslepivým leskem.

Když jsme se přiblížili k harantu, byly ženy odděleny od mužů. Esí a já jsme táhly za ruku Marjam a Mahtob a pokoušely jsme se probojovat si lokty cestu zástupem vzrušených kajícníků a přiblížit se k harantu tak blízko, abychom se ho mohly dotknout a požádat Boha o splnění našich přání, ale několikrát nás dav opět vytlačil stranou. Posléze jsme se uchýlily do postranního prostoru a modlily jsme se.

Po chvíli se Esí rozhodla pokusit se znovu. Nechala Mahtob i mne, kde jsme byly, a sama se s Marjam v náruči vrhla doprostřed pobožného davu. Probojovala se nakonec k harantu jen

.lil.v tvrdošíjné vytrvalosti a zvedla Marjam do výše, aby se tak Riohla hrobky dotknout.

Moody se na mě pak zlobil, že jsem nedokázala Mahtob Ujistit stejnou možnost. „Zítra tam takhle vezmeš Mahtob,”

,ekl Esí.

V takovéto náboženské extázi uběhly celé tři dny. Prodrali jsem se nakonec také až k samému harantu a v okamžiku, kily jsem se hrobky konečně dotkla, jsem se horoucně modlila k Alláhovi, aby mi splnil mé přání, jedno a jediné aby dovolil Mahtob a mně navrátit se bezpečně do Ameriky, abych ještě uviděla tatínka, dříve než zemře.

Hluboce to na mne všechno zapůsobilo, byla jsem v těch chvílích blíže než kdy jindy stavu, kdy jsem téměř uvěřila v Moodyho náboženství. Patrně to byl výsledek mého zoufalství, podpořený ještě magickým kouzlem prostředí. Ale ať užbyla příčina jakákoli, začínala jsem věřit v čaromoc harantu. Čtvrtý a poslední den našeho pobytu v Mašhadu jsem se rozhodla zopakovat celý obřad tak zbožně, jak to jen dokážu.

„Chtěla bych jít Y harantu sama,” řekla jsem Moodymu.

Nevyptával se. Ani jemu neušla moje zbožnost. Dokonce se i lehce pousmál, potěšen proměnou, kterou jsem prošla.

Vyrazila jsem z hotelu brzy ráno,ještě než byli ostatní připraveni, abych mohla naposledy a co nejvroucněji přednést svou prosbu. Když jsem došla k masdžedu, s potěšením jsem zjistila, že se mi skutečně podařilo přijít dřív, než se tu shromáždí obvyklý dav. Snadno jsem se dostala až k haramu, kde stál jakýsi turban man, vtiskla jsem mu do ruky pár rijálů, aby se pomodlil místo mne a za mé nevyřčené přání , a poté co kývl, jsem se na mnoho minut posadila u haramu v hlubokém rozjímání. Znovu a znovu jsem opakovala svou prosbu Alláhovi a ucítila jsem, jak se mi duší rozlévá zvláštní pocit klidu a míru. Vytušila jsem nějak, že můj AlláhBůh prosbu vyslyší. A že to bude brzy.

POZVOLNA ZAČÍNALYJEDNOTLIVÉ DÍLKY té skládačky zapadat v mé mysli jeden do druhého.

Moody nás jednoho dne odvezl do domu Amme Bozorg, ale ani se nepřevlékl do běžného oděvu hostí, domácího pížame. Zůstal v obleku a během několika málo minut se mezi ním a jeho sestrou strhla ostrá slovní šarvátka. Přešli do šúštarského

dialektu, jímž hovořívali jako děti, takže ani Mahtob, ani já jsme nepochopily, o čem je řeč, ale zdálo se, že je to pokračování nějakého déletrvajícího sporu.

„Musím si někam zajít,” řekl mi náhle. „Ty a Mahtob zůsta nete tady.” A poté spolu s Madžídem rychle odešel.

Nevracela jsem se ráda do toho domu, s nímž jsem měla spojeny tak truchlivé vzpomínky, a o nic nadšeněji jsem nevítala, že tu mám zůstat s kýmkoli, kdo tu žije. Spolu s Mahtob jsem si vyšla do zahrádky vzadu u bazénu, užít si té trochy sluníčka, které se podaří proniknout našimi rouchy, a stáhnout se stranou od ostatní rodiny.

K mé pramalé radosti nám šla Amme Bozorg v patách až ven.

yrázizam, “řekla tiše.

„Má milá!” Amme Bozorg mi říká „Má milá!” Objala mne kostnatýma pažema. ,^iztzam,” opakovala. Hovořila persky, užívala prostých slov, kterým jsem buď rozuměla i já, anebo které mi dokázala přeložit Mahtob. „Man chejlí, chejlí, chejlí motaasefam, azízam. “,Je mi tě velice, velice, velice líto, má milá.” V nářku zvedla obě ruce nad hlavu: „Ej choda!” „0, Bože!” A pak mi řekla: Jdi k telefonu. Zavolej své rodině.”

To je určitě léčka, pomyslela jsem si. „Ne,” řekla jsem. A za Mahtobiny pomoci jsem jí vysvětlovala: „Nemohu, protože Moody mi telefonovat zakázal. Nemám jeho souhlas.” „Ne, zatelefonuj své rodině,” naléhala Amme Bozorg. „Tatínek by se strašně zlobil,” řekla Mahtob. Amme Bozorg si nás pozorně prohlížela. Sledovala jsem její oči a onen kousíček tváře, který vyhlížel z čádoru. Copak se to tu děje, vrtalo mi hlavou? Je to snad nějaká pastička, kterou na mě Moody nastražil, aby se přesvědčil, jestli ho poslouchám? Anebo se něco změnilo, něco, o čem já nevím?

A pak Amme Bozorg řekla Mahtob: „Tatínek se nebude zlobit, protože my to tatínkovi neřekneme.”

Nechtěla jsem ani pak, byla jsem z ní stále nedůvěřivější a zmatenější. Dobře jsem si ještě pamatovala, jaké nejrůznější naschvály mi v minulosti dokázala dělat, zvláště na Kom, kdy mi nařídila, abych zůstala sedět, a pak si na mě stěžovala, že jsem se zdráhala dovršit pouť k hrobce svatého mučedníka islámu.

Amme Bozorg se nakrátko ztratila, ale po chvilce se vrátila s oběma dcerami, Zohre i Ferešte, které nám to řekly anglicky. Jdi a zavolej domů,” řekla Zohre. „Opravdu nás to trápí, že jsi s nimi tak dlouho neměla možnost mluvit. Zavolej jim všem. A mluv, jak dlouho se ti bude chtít. A tamtomu žádná nic nepovíme.”

Řekla „tamtomu” s takovou škodolibostí, že to rozhodlo. A v tu chvíli pro mne možnost pohovořit si zas jednou s rodinou, třeba jen krátce a třebaže to bude hořká radost, vyvážila všechen případný Moodyho hněv.

A tak jsem zvedla telefon a vybrečela jsem se jim ze svého hoře i ze své lásky k nim. Rozplakala jsem nakonec i je. Tatínek se mi svěřil, že se jeho stav zhoršuje den za dnem, že má stále větší bolesti a že lékaři uvažují o další operaci. Mluvila jsem pak i s Joem a s Johnem, probudila jsem je doma u jejich otce uprostřed noci.

Amme Bozorg nechala Mahtob a mne u telefonu samotné, nesnažila se nijak sledovat, co říkáme. Pak mě požádala, abychom si šly sednout do haly. Rozhovor, který překládaly společně Mahtob, Zohre a Ferešte, ledacos poodhalil.

„To já jsem řekla Moodymu, ať ti Mahtob zase přivede hezky zpátky,” tvrdila Amme Bozorg. „A že už ti nesmí takové věci provádět.Takhle s tebou přece zacházet nemůže.”

Bylo vůbec možné, že se tahle ženská, kterou já jsem tak nenáviděla, která se ke mně chovala dřív tak nepřátelsky, stává mou spojenkyní? Měla snad tolik zdravého rozumu, aby postřehla u svého mladšího bratra onu narůstající duševní poruchu? Bylo v ní dost soucitu, aby udělala, co je v jejích silách, pro Mahtobinu a mou ochranu před bůhvíjakými hrůzami? Představovalo to příliš mnoho otázek najednou. Mluvila jsem s ní velice opatrně, ale dokonce i tuto mou obezřetnost, jak se zdálo, chápala a přijímala. Zejména tohle svědčilo ve prospěch té prazvláštní ženy. Byla si jistě vědoma, jak nepochopitelnou proměnu u ní shledávám. Nemohla jsem sejí samozřejmě ani nadále svěřovat se skutečnými tajemstvími. Ale snad jsem jí mohla důvěřovat alespoň v tom, že pomůže udržet Moodyho chování v přijatelných mezích.

Ten den jsem řešila ještě jeden problém. Většina našich zavazadel byla stále ještě uložena ve skříni stojící o samotě ve zdejším pokojíku, kde jsme před bůhvíjakou dobou spávali. Nikdo vněm nebydlel; byl stále ještě náš. Když mi vybyla chvilka, zašla jsem tam a prohledala jsem zásobu léků, které si Moody přivezl z Ameriky.

Malé růžové kuličky byly adjustovány v podlouhlém úzké plastikovém obalu. Preparát se nazýval Nordette. Nepochopil jsem, jak vůbec Moody dokázal orální antikoncepční prostři dek propašovat celním řízením sem, do Islámské republiky, kd je prevence početí nezákonná. Patrně musel někoho na celnici podplatit. V každém případě tu byly, plno krabiček leželo roj házeno mezi ostatními léky. Máje Moody spočítané? Nebyl jsem si jistá. Mé obavy z početí převážily nad strachem z toh že na to Moody přijde, a tak jsem si vzala alespoň jednu měsíc ní dávku s sebou.

Když jsem si strkala ten malý balíček pod šaty, zapraskal A praskal pak při každém mém pohybu. Nezbývalo mi nl doufat, že to nikdo nepostřehne.

Když se Moody vrátil pro Mahtob a pro mne, nikdo m o mých rozhovorech s rodinou v Americe neřekl ani slovo. Na odchodu jsem se celá schoulila, ukryté plastikové pouzdro při každém mém kroku slabounce zachřestilo, ale zřejmě jsem byla sama, kdo zvuk vnímal.

Jakmile jsme dorazili domů, schovala jsem tabletky pod matraci. Následující den jsem spolkla první, nevěděla jsem sice, zda ji beru ve správný čas, ale modlila jsem se, aby účinkovala.

Pár dnů nato volal večer Moodymu Bábá Hádží a řekl, že by si s ním potřeboval o něčem promluvit a že přijde k nám. Moody to nemohl dost dobře odmítnout.

Měla jsem napilno v kuchyni, chystala jsem čaj a jídlo pro vzácného hosta, ve strachu, že přišel Moodymu říci o mých telefonátech domů. Namísto toho jsme však s Mahtob z naší ložničky tajně vyslechly rozmluvu, která mne naplnila náhlým optimizmem.

Pokud jsme byly s to porozumět, říkal Bábá Hádží Moodymu: „Tenhle dům patří Mamalovi. Jenže Mamal se musel kvůli tobě odstěhovat k tchánovi, poněvadž Nasríne nestojí o to, aby se musela ve svém vlastním domě celý den zahalovat, a ty jsi tu pořád. Už toho mají dost. Spodní byt patří Rezovi, a taky ho užíváš ty. I je už to unavuje. Musíš se nastěhovat někam jinam. Odsud musíš pryč.”

Moody odpovídal tiše, uctivě. Samozřejmě že se zařídí podle „přání” Bábá Hádžího. Starší muž přikyvoval, věděl, že jeho slova mají platnost božské autority. A když tak splnil své poslání, odešel.

led’ teprve se Moody rozhněval na celou svou rodinu,na svéListní příbuzné. Naráz jsme my dvě, Mahtob a já, byly to jediné, co v životě má. Neustále jen mluvil o tom, že se my tři mušími semknout a čelit tomu nespravedlivému světu.

Uložili jsme Mahtob ke spánku a ještě dlouho do noci jsme 0 tom s Moodym hovořili.

„Nechal jsem Rezu vystudovat,” stěžoval si trpce. „Dostal ode mne všechno, co potřeboval. Dostal peníze, dostal auťák, platil jsem mu byt. Mamal přijel a já jsem mu zaplatil operaci ,i zařídil jsem všechno, co bylo kolem ní třeba udělat. Dal jsem své rodině vždycky všechno, co potřebovali. Když mě zavolali do Ameriky a chtěli kabáty, poslal jsem jim je. Utratil jsem kvůli nim spoustu peněz, a oni teď na všechno prostě zapomenou, už vůbec nevědí, co jsem já pro ně dělal. A nyní se mě ještě chtějí zbavit.”

Pak se pustil do Nasríne.

„Nebo ta Nasríne! Vždyť je hloupá copak musí chodit celý den zahalená? Proč to nedělá jako Esí? Samozřejmě, my jsme se tu měli! Tys jim musela uklízet, vařit, starat se Amírovi o čisté plenky. Vždyť tys tu vlastně dělala první poslední! Ona na nic nesáhne, nanejvýš jednou za pár měsíců Amíra vykoupe, když je nějaký ten ejd, svátek. Co je to, prosím tě, za mámu, co je to za manželku? Jenže teď začnou na univerzitě letní prázdniny, ona si bude doma. Chůvu už nepotřebuje, takže sbohem, račte se odstěhovat! Nemáme kam a nemáme na to, tak jak si představují, že se budeme stěhovat?”

Prazvláštní slova. Onen Moody uplynulých měsíců, ve svém svatém islámském rozhorlení, si tehdy nejednou postěžoval na Esí, že dost nedbá na to, aby se řádně zahalovala, a poukazoval na Nasríne jako na vzor ctnosti. Obrat v jeho postoji byl až zarážející.

Zamumlala jsem opatrně cosi jako projev sympatií. Kdybych byla na Nasrínině místě, byla bych určitě taky požadovala, aby Moody z domu koukal zmizet, ale ani slovem jsem nic takového nenaznačila. Postavila jsem se naopak na manželovu stranu, tak jak to ode mne očekával. Byla jsem znovu jeho oporou, jeho neohroženým spojencem, jeho nejvěrnějším vlajkonošem hladila jsem mu dušičku kdejakou neupřímnou lichotkou, jaká se mi v horečně pracující hlavě namanula.

,A to fakticky nemáme vůbec žádné peníze?” zeptala jsem se.

„Je to tak. Nemocnice mi pořád ještě nic neplatí. Nedokáz to zatím administrativně zvládnout.”

Teď už jsem mu v tomto bodě začínala věřit a jen jsem nalila zauvažovala: „Jak se tedy můžeme stěhovat?”

„Madžíd říkal, ať si najdeme jakýkoli byt, který nám bud vyhovovat, a o náklady že už se pak s Mamalem podělí.”

Jen s největším úsilím se mi podařilo nedat najevo radost, která se mě zmocnila. Už jsem vůbec nepochybovala o tom, i” se z tohoto vězení v prvém patře konečně dostaneme pryč, protože Moody na to dal Bábá Hádžímu slovo. Co víc, věděla jser že už také naprosto nepřipadá v úvahu, že bychom se vrátili d domu Amme Bozorg, neboť Moody soptil hněvem i vůči kdysi tak uctívané sestře. Takže nepřipadalo v úvahu bydlet u kohokoli z jeho zdejších příbuzných, poté co tak pošlapali jeho důstojnost.

Smím tedy doufat, že by se Moody přece jen rozhodl, že je nejvyšší čas, aby s námi odjel zpátky do Ameriky?!

„Oni ti prostě nerozumějí,” řekla jsem mírně. „I když jsi pro ně už tolik udělal. Ale to je v pořádku. Však to nějak vyřešíme. Vždyť my tři patříme k sobě.”

„Ano,” řekl. Objal mě a stiskl. Pak mě políbil. A během těch několika minut vášně, které následovaly, jsem se dokázala od přítomnosti zcela odpoutat. V tu chvíli pro mne nebylo mé tělo ničím víc než nástrojem, jehož využívám pokud se to ukáže nutné k získání svobody.

HLEDALI JSME NĚJAKÝ DOMEK k pronajmutí, obcházeli jsme s jakýmsi íránským realitním agentem kdejakou rozblácenou ulici a nejrůznější špinavé kouty. Všechny byty, které jsme viděli, byly zanedbané a hadr ani štětku neviděly po celé desítky let.

Povzbuzoval mě Moodyho postoj k těmto věcem, neboť i on se teď bouřil proti marazmu,jaký tu všude panoval. Trvalo mu skoro rok, než se přestal shlížet ve svém dětství, než začal vnímat primitivní životní podmínky, jaké jeho krajané dosud přijímali za normální. Bylo zřejmé, že jemu se už takhle žít nechce.

Začala se mu však kolem krku zadrhovat i jiná smyčka, odvíjející se z jeho životní situace. Třebaže v nemocnici zastával odpovědnou funkci, vykonával lékařskou praxi stále ještě nelegálně, nebyl s to pohnout zdejší protiamericky naladěné úřady k nostrifikaci jeho diplomu; to znamenalo, že také nemohl i li istávat plat a že tedy nebyl schopen dopřát sobě ani své rodině /tvot v přepychu, o němž snil jako o svém přirozeném právu.

ZAČÍNAL SE VZPOUZET I PROTI povinnosti respektovat rozhodnutí a přání stařešin rodiny. Bábá Hádží měl přítele, který byl také realitním agentem. Ukázal nám byt jen o blok dál od Mamalova domu. Nám se nelíbil a odmítli jsme ho najmout, což vyvolalo mezi Moodym a Bábá Hádžím ostrou srážku.

„Není tam ani dvoreček,” namítal Moody. „Mahtob by si neměla kde hrát.”

„To vůbec nevadí,” řekl Bábá Hádží. Potřeby ani přání dětí ho prostě nezajímaly.

„Není tam ani kousek nábytku, žádné zařízení,” řekl Moody.

„To nevadí. Nábytek nepotřebujete.”

„Ale my tu přece vůbec nic nemáme,” vysvětloval Moody. „Nemáme sporák, nemáme ledničku, nemáme pračku. Nemáme tu ani talíř nebo lžíci.” Má znalost perštiny se lepšila, a tak jsem byla udivena a příjemně překvapena Moodyho argumenty. Chtěl dvorek pro Mahtob. Chtěl vybavení pro mne. Požadoval věci pro nás, ne pro sebe. A vyžadoval je do té míry energicky, že se postavil i ctihodné hlavě celé rodiny.

„To všechno nevadí,” opakoval Bábá Hádží. „Sežeň si svůj byt a ostatní ti pak dají všechno, co do něho potřebuješ.”

„Taraf,” téměř na Bábá Hádžího zařval Moody. „To je čistě jen taraf”

Bábá Hádží rozzloben odešel a Moody dostal strach, že snad přece jen zašel příliš daleko. „Bude třeba brzy nějaký byt najít,” říkal. „Měl by být dost velký, abych si tam mohl zařídit ordinaci a začít konečně vydělávat nějaké peníze.” Zamyslel se a pak dodal cosi krajně znepokojivého. „Budeme si muset ty věci dát poslat z Ameriky.”

REZÁ ŠAFIÍ, MOODYHO PŘÍBUZNÝ, byl anesteziologem ve Švýcarsku. Pravidelně jezdil navštěvovat své rodiče a každý jeho příjezd byl důvodem k velkým oslavám, takže když jsme dostali pozvání na večeři konanou na jeho počest, byl Moody u vytržení. Zvláště teď, když už tu pracoval v nemocnici a když si dělal plány, že si otevře svou vlastní praxi, byla pro něho každá možnost pohovořit si o svém oboru zvlášť důležitá.

Chtěl dát Rezoví Šáfiímu nějaký zcela mimořádný dan I. a poslal pro něj mne a Mahtob. Dal nám přesné pokyny, co kou pit v jistém cukrářství, kde prodávali pistáciové oříšky poskládané do krásných obrázků. Dorazily jsme tam s Mahtob za horkého odpoledne a zjistily jsme, že je obchod zavřený kvůli modlitbám.

„Počkáme tamhle,” řekla jsem Mahtob a ukázala jsem přel ulici do stínu stromu. „Tady je hrozné horko.”

Zatímco jsme čekaly, všimla jsem si, že ulicí táhne jednotka pásdáru. Tvořil ji bílýpickup plný uniformovaných mužů a paikan se čtyřmi příslušnicemi. Podvědomě jsem si sáhla na čelo a upokojila jsem se, zpod mého nwan nevykukoval jeden jediný vlásek. Tentokrát mě při ničem nenachytají, říkala jsem si.

Cekání nás za chvíli omrzelo, a tak jsme se vydaly zpátky přes ulici, podívat se, kdy má obchod vlastně otevírat. Sotva jsme vykročily do vozovky, paikan rychle vyrazil a se skřípotem zastavil těsně u nás. Vyskákaly z něho čtyři příslušnice pásdáru a obklopily nás. Hovořila jen jedna z nich.

„Copak vy nejste íránka?” zeptala se ostře persky.

„Ne.”

„A odkud jste?”

„Z Ameriky,” řekla jsem persky.

Zprudka mi chrlila přímo do tváře cosi, nač mé znalosti jazyka absolutně nestačily. Jávám nerozumím,” koktala jsem.

Příslušnici pásdáru to rozlítilo ještě víc. Běsnila na mě v té své nesrozumitelné mateřštině, až mi to konečně přeložila malá Mahtob. „Ona chce vědět, jak to, že nerozumíš,” vysvětlovala. „Ona říká, že ze začátku jsi mluvila persky docela dobře.” „Tak jí pověz, že znám jen pár slov, nic víc.” Trochu ji to obměkčilo, avšak drnčela dál; Mahtob mi to pak shrnula: „Ona tě zastavila, protože máš pokrčené punčochy.”

Takže jsem si provinilé ponožky povytáhla a žena z pásdáru se obrátila k odchodu s posledním pokynem uděleným prostřednictvím Mahtob: „Řekni matce, ať už se neopováží chodit na ulici se shrnutými ponožkami.”

S tímto pokáráním jsem nakoupila pistácie a cestou domů jsem ještě připomenula Mahtob, aby o incidentu tatínkovi nic neříkala. Nechtěla jsem, aby se Moody doslechl cokoli, co by ho mohlo vést k omezení našeho pohybu. Mahtob to pochopila.

Ten večer jsme šli na návštěvu do domu ammú („strýce” z oti ovy strany) Šáfiího v teheránské čtvrti Gíša, abychom jeho synovci Rezovi předali pistáciový obrázek. Bylo tam snad padesát, šedesát lidí.

Pozdě večer, když už někteří hosté odešli a když jsme se je chystali následovat, zazněl náhle zlověstný nářek sirén ohlašujících nálet. Světla zhasla. Přitáhla jsem si Mahtob blíž k sobě a našly jsme si místo u stěny, kam jsme se schoulily s ještě asi í tyřiceti dalšími lidmi.

V napjatém tichu jsme čekali, kdy se ozvou protiletadlová děla, jejichž palbu jsme si už navykli sledovat. V dálce jsme uslyšeli děsivý rachot nalétávajících letadel, ale protiletadlovci se neozvali.

„To není normální,” řekl někdo. „Zřejmě nemají munici.” Jek motorů útočících letadel se ozval někde přímo nad námi, děsivě blízko.

Do uší mě udeřila ohlušující exploze a v temže okamžiku jsem zakoušela přízračný pocit, jako by místností prolétl jakýsi temný duch a zmrazil nás ledovým dechem do naprosté bezbrannosti. Stěna za mnou se otřásla a odhodila Mahtob i mne kupředu. Zachřestily čajové hrnky. Odněkud bylo slyšet, jak se tříští sklo.

Než jsme stačili zareagovat, zalomcoval námi další výbuch. Celý dům se otřásl. Všude kolem padala omítka. Vnímala jsem, jak lidé někde přímo vedle mne křičí, ale znělo to jakoby neskutečně slabě. Ve tmě jsme čekali, kdy se na nás zřítí strop. Mahtob se rozplakala. Moody mě chytil za ruku.

Bezmocně jsme vyčkávali, tajili jsme dech, snažili jsme se nepropadnout panice.

Jen zvolna jsme se navraceli do skutečnosti. Minuly celé dlouhé minuty, než někomu vůbec došlo, že chrapot bombardérů a strašlivé výbuchy teď už vystřídaly sirény zásahových vozidel. Zvenčí bylo slyšet nářek raněných.

„Musíme nahoru!” zvolal někdo a všichni do jednoho jsme se hnali na otevřenou plochu rovné střechy. Město bylo ponořeno do tmy, ale jeho zkázu ozařoval svit zuřících požárů a světlomety sjíždějících se sanitek, policejních vozů a požárních vozidel. Hustými oblaky prachu a kouře jsme všude kolem nás viděli záhubu a smrt. Na místě mnoha budov v sousedství zely čerstvé krátery. Noc páchla explozemi a spáleným masem. Ulicí

pod námi se hnal hysterický zástup mužů, žen a dětí, s nářkem a bědováním hledali své rozprášené rodiny. Několik mužů vyšlo z domu, pustili se pár kroků směrem k nedaleké hlavní třídě zjistit, jaká je situace. Vrátili se se zprávou, že všechny ulice jsou uzavřeny pro veškerý provoz, s výjimkou zásahových vozidel. „Z Gíši se dnes nedostanete,” řekl nám někdo.

Utábořili jsme se tu noc na podlaze v domě ammú Sáfiího, s Mahtob jsme modlitbami děkovaly Bohu za záchranu a znovu jsme prosily, aby nás odtud vysvobodil.

Silnice zůstaly uzavřeny celé dopoledne, ale pro Moodyho přijela ambulance a odvezla ho do nemocnice. Zatímco on se tam celý den věnoval zraněným, my ostatní, kteří jsme zůstali uvězněni v domě, jsme uvažovali nad selháním protiletadlové obrany minulé noci. Mnozí se klonili k pesimistickému závěru, že vláda už nemá munici. Pokud by to byla pravda, hrozilo nám bezpochyby další peklo shůry.

Tyto zvěsti se zřejmě rozletěly městem, neboť v odpoledních hodinách odvysílala státní televize oficiální prohlášení, které mělo tyto obavy uklidnit. Pokud jsem mu byla schopna porozumět, nabádali hlasatelé obyvatelstvo, aby nemělo žádné obavy. Důvodem, proč protiletecká obrana nestřílela, bylo údajně to, že vláda přijala jiná opatření. Neřekli však jaká.

Moody se ten večer vrátil do domu ammú Sáfiího. Obvod Gíši byl dosud uzavřen, projíždět jím mohly jen pomocné jednotky, takže jsme tam museli strávit další noc. Moody byl unavený a rozjitřený po celodenním dozoru nad anesteziologickou péčí při nesčetných akutních chirurgických zásazích u raněných. Přinesl otřesné zprávy o spoustách a spoustách obětí. Jen v jednom jediném domě, kde se konala oslava narozenin, zahynulo na osmdesát dětí.

Rezá Sáfií musel odložit svůj odlet do Švýcarska a v průběhu večera přišel na Moodyho s jistým plánem. „Nemůžeš tu Betty a Mahtob nechávat,” řekl. Jsou tu v nesmírném nebezpečí. Já je vezmu s sebou do Švýcarska. Zůstanou u mne a já na ně dohlédnu. Nenechám je nic provést.”

Co vlastně Rezá Sáfií věděl o mé situaci? Měl skuteč ně v úmyslu nás ve Švýcarsku hlídat, anebo jen chtěl upoko jit Moodyho obavy, že uprchneme? Bylo mi to celkem jed no, věděla jsem bezpečně, že ze Švýcarska bychom se určitě d Ameriky vrátit mohly.

Jenže Moody tu mou slabounkou jiskřičku naděje okamžitě udusil. „Ne,” utrhl se. „V žádném případě.” Raději nás vystavil rizikům války.

Strávili jsme v domě ammú Sáfiího druhý a pak ještě třetí den, než záchranné čety vyprostily všechny raněné a mrtvé. Úřední zprávy byly den za dnem záhadnější. Reportéři přišli s informací, že důvodem utlumení dělostřelecké protivzdušné obrany je zavádění nových mimořádně účinných střel vzduchvzduch, které jsou mnohem účinnější než dělostřelecká palba. Jeden ze zpravodajů podotkl, že by byl íránský lid bezpochyby překvapen, kdyby se dozvěděl, odkud tyto nové zbraně pocházejí.

Z Ameriky? Z Ruska? Z Francie? Z Izraele? Kdekdo o tom spekuloval, jen Moody si byl naprosto jist, že tyto střely jsou americké výroby. Kvůli embargu na vývoz zbraní do Íránu patrně putují nějakou třetí zemí a Írán za ně musí víc platit. Byl přesvědčen, že ziskuchtiví američtí obchodníci se zbraněmi si prostě nedají ujít zákazníka s takovým nenasytným apetitem.

Nevěděla jsem a nezajímalo mě, odkud se střely berou; modlila jsem se spíš, aby se jich nemuselo užít.

O pár dní později, když už jsme se vrátili do Mamalova bytu, měly tyto zprávy další pokračování. Vláda přislíbila, že podnikne mohutný protiútok odvetou za bombardování Gíši, a oznámila teď, že na Bagdád byl proveden ničivý nálet další novou zbraní typu zemzem, jejíž dolet umožňoval zasáhnout Bagdád přímo z íránského území, bez použití letadel.

Existence této další zbraně vyprovokovala nové spekulace, kdo vlastně zásobuje Irán takovouto bojovou technikou. Vláda tedy vítězoslavně oznámila, že nové zbraně byly vyrobeny zde, v Íránu. Moody se k tomu stavěl dosti skepticky.

JEDNOHO DNE MI MOODY dovolil jít s Mahtob, s Esí a Marjam nakupovat, děvčata potřebovala letní šatečky.

Strávily jsme nákupem celé dopoledne, pak jsme si zastavily oranžový taxík a všechny čtyři jsme se nacpaly na přední sedadlo vedle řidiče. Já jsem seděla až uprostřed vozu, Mahtob jsem měla na klíně. Řidič se rozjel, a jak bral za řadicí páku v podlaze, ucítila jsem, že se mi otřel rukou o nohu. Myslela jsem zprvu, že to byla náhoda, ale sotva jsme se pak dostali do proudu vozů, sunul ruku stále výš a přitiskl mi ji na stehno.

Byl ohyzdný, páchl a koutkem oka sledoval, jak reaguji. M a tob se bavila s Marjam, takže jsem využila příležitosti a řidl jsem rýpla loktem ostře do žeber.

Jako by ho to jen povzbudilo. Položil mi na stehno dlaň a stis’ Jeho ruka putovala rychle výš a výš.

„Motešaker, índžás!” houkla jsem na něj. „Děkuji, tadyjc tot To byl pokyn, kterého cestující užíval, když dojel k cíli cesty.

Řidič šlápl na brzdu. „Nic se neptej, honem vystup,” řekl jsem Esí. Vystrčila jsem ji spolu s děvčaty ze dveří na chodu a rychle jsem sama také vystoupila.

„Co se děje,” ptala se Esí. „Sem přece nejedeme.”

,Já vím,” řekla jsem. Celá jsem se ještě třásla. Poslala jsc., děti podívat se na nějaké výklady a vysvětlila jsem pak Esí, 111 se odehrálo.

„Už jsem o takovém něčem taky slyšela,” řekla. „Ale mně i nikdy nic podobného nepřihodilo. Asi si to dovolují jen cizinkám.”

Teď, když už mi nehrozilo přímé nebezpečí, zmocnila se mn jiná obava. „Esí,” řekla jsem naléhavě, „prosím tě, Moodymu ale o tom nic neříkej, protože kdyby se to dozvěděl, tak už ml nepustí ven. Nemluv o tom ani s Rezou.”

Esí nad mou prosbou chvíli uvažovala a poté kývla na souhlas.

NEPŘESTÁVALY MNE ZAJÍMAT MOODYHO horšící se vztahy k jeho íránským příbuzným. Pokoušela jsem se tomuto člověku co nejvíc porozumět, tak abych mu také dokázala co nejlépe čelit, a rozebírala jsem si jeho život do všech detailů. Odjížděl z Iránu do Anglie, jakmile jen to jeho věk dovolil. Po několika letech pak přišel do Ameriky. Chvíli pracoval jako učitel, ale pak toho nechal a začal studovat na technice. Už jako hotový inženýr s pár lety praxe se poté přihlásil na medicínu. Pak uběhly tři roky v Corpus Christi, dva v Alpeně a jeden v Detroitu, než si znovu zamotal život tím, že nás přiměl k cestě do Teheránu. Teď už uplynul téměř další rok a Moody se znovu ocitl ve spletité životní situaci.

Nedokázal se prostě nikde usadit. Vyrovnaného života dosahoval vždy jen na chvíli a pak zase musel někam dál. Vždycky se pro to našla nějaká vnější příčina, něco, nač to mohl svádět. Ale při pohledu nazpět jsem teď naprosto jasně viděla, že

i íivot komplikoval především on sám. Štval ho běs, který mu nikde nepopřál pokoje.

Takže s čím si asi vzpomene příště, ptala jsem se v duchu?

/, tohoto dilematu pro něho zřejmě neexistovalo žádné | v< hodisko. A stále víc svědčilo pro to, že jsem jeho jediným přítelem a spojencem. Proti celému krutému okolnímu světu Itne podle něho spolu stáli sami dva.

/. toho všeho vyplývala slabounká naděje, že v něm přece jen ¦v. ilua zraje rozhodnutí vrátit se se mnou a s Mahtob do SpojeIIVI h států, jenže tu právě byly různé háčky.

Jednoho večera, když jsem se opatrně zmínila o možnosti našeho návratu do Ameriky, Moody se ani nerozčílil, spíKc zmalomyslněl. Začal mi vyprávět historku, které sám zjevně veii 1, i když mně připadala dosti absurdní.

„Vzpomínáš si na doktora Modžallalího?” zeptal se mě.

Jistě.” Doktor Modžallalí byl Moodyho blízký přítel v Corpus Christi, až do okamžiku, kdy krátce po obsazení americké

ii mbasády v Teheránu jejich vztah naráz skončil.

„Pracoval pro CIA,” tvrdil Moody. „A chtěl po mně, abych i.iké já pro ně začal pracovat, abych působil na studenty na univerzitě proti Chomejnímu. Já jsem to samozřejmě odmítl. Jenže tím máme Spojené státy zavřené. Kdybych se tam vrátil, tak nič zabijou. CIA po mně jde.”

„Tohle není pravda,” namítla jsem. „To ty jen tak říkáš.”

Je to pravda!” křikl na mě.

Nehádala jsem se, protože už se zase začínal vztekat. Nedokázala jsem uvěřit, že by byl tak významná postava, aby se ocitl ni nějaké „likvidační listině” CIA. Ale zato tomu zřejmě věřil on. A kvůli téhle bláznivé domněnce setrvával v Iránu.

A konečně jsem se tehdy také dozvěděla ještě o jednom a zřejmé nejzávažnějším důvodu, který Moodymu bránil, aby uvažoval o návratu. Moody mě jednou pustil s Mahtob na nákup a já jsem se zastavila v Hámedově obchodě a zavolala jsem Heleně na vyslanectví. Nadhodila jsem možnost, že by se případně mohl Moody také vrátit do Ameriky.

„Ne,” řekla Helena. „To by nemohl. Jeho zelená karta už vypršela.”

Zbýval mu prý jen jeden jediný způsob, jak by směl do Spojených států přece jen odcestovat: musela bych k tomu dát souhlas já jeho americká manželka. Samozřejmě bych to ráda

udělala, jen abychom se s Mahtob dostaly zpátky, ovšem pro jeho sebevědomí by to byla ta poslední a smrtelná rána.

Takhle je to tedy! Moody otálel příliš dlouho. Až teď nakonec došlo v jeho velikášském plánu k dramatickému a trpkému zvratu. Vězněm v Íránu se stal on sám!

18

JEDNOHO DNE JSEM V KAJHANU narazila na inzerát nabízející ubytování cizincům. „Možná že hovoří anglicky,” řekla jsem Moodymu. „Neměla bych tam zavolat?”

„Ano,” odpověděl.

Ozvala se mi žena hovořící perfektní angličtinou a byla potěšená, kdyžjsem jí řekla, že o byt mají zájem američtí manželé Ujednali jsme si s ní schůzku na příští den odpoledne, až Moo dy skončí v nemocnici.

Během několika příštích dnů, vždycky odpoledne, nám tato realitní agentka ukázala několik bytů, které byly vesměs čistě, světlé a pohodlně zařízené podle západního standardu. Žádny se nám však nehodil. Některé byly příliš malé; jiné zase byly daleko od Moodyho nemocnice. Viděli jsme však, že jsme na správné stopě. Byly to převážně domy patřící zahraničním majitelům anebo kultivovaným Íráncům, kteří si přáli uchovat je v dobrém stavu. Nejjednodušší cesta,jak toho dosáhnout, bylo nepronajímat je žádným Íráncům.

Bylo jasné, že se dříve nebo později nějaký vhodný dům najde, ale Moodyho pracovní doba nás časově dosti omezovala při jejich prohlídce, takže realitní agentka přišla s celkem logickým návrhem. Nevěděla nic o našich osobních problémech, a tak se nevinně otázala: ,A co kdyby se Betty se mnou vydala na obhlídku na celý den? Stihly bychom toho prohlédnout mnohem víc, a když se jí bude něco líbit, můžete se pak přijel podívat i vy.”

Podívala jsem se po Moodym, jak na to zareaguje.

„Dobře,” řekl jen.

Ale později, když jsme byli sami, začal svůj souhlas všelijak omezovat. „Musí si pro tebe přijet domů. Musíš celou tu dobu /.ustat s ní. A musí tě zas přivézt zpátky,” nařizoval mi.

„Prima,” řekla jsem. Pomalu, pomalounku se přece jen okovy začínaly trochu uvolňovat.

Hned příští den jsem objevila dům, který nám za daných okolností naprosto vyhovoval. Byl v něm prostorný, dvoupodlažní byt, největší z celkem tří bytových jednotek, z nichž se dům skládal. Stál v severní části Teheránu, kde byly domy přece jen o něco novější a udržovanější, a taxíkem to odtamtud bylo sotva čtvrt hodiny do nemocnice.

Dům byl postaven ještě za šáha a byt, o který jsem měla zájem, byl vybaven krásným italským nábytkem. Byly tu pohodlné lenošky a křesla, elegantní jídelní souprava a moderně vybavená kuchyň. Zaveden tu byl už i telefon, takže nebylo třeba zapisovat se až někam na poslední stránku nekonečného seznamu uchazečů. Vpředu před domem bylo zazeleněné nádvoříčko s pažitem a velkým bazénem.

Byt zaujímal převážnou většinu plochy dvou podlaží a jeho dispozice dokonale vyhovovala Moodyho záměru zařídit si tu praxi; byl stavebně členěn do dvou samostatných křídel, jimž žena z realitní kanceláře říkala „vily”. V pravém křídle, které bylo zčásti ještě vysunuto dozadu za budovu, bychom mohli mít byt, zatímco ordinaci by si Moody mohl upravit v předním traktu domu. Hlavní část bytu byla od předpokládaného prostoru pro čekárnu i pro ordinaci oddělena masivními oboustranně čalouněnými dveřmi.

Naše ložnice a Mahtobin pokojík byly v druhém poschodí, stejně tak jako kompletně vybavená koupelna s vanou, sprchou a toaletou amerického typu. S naší ložnicí sousedil další, menší byt, umístěný v zadní části budovy.

Večer se jel Moody se mnou na byt podívat a také jemu se ihned zalíbil. Aniž jsem co řekla, prohlásil ihned, že by to byly dokonalé prostory pro soukromou praxi.

A já jsem si zase byla jista, že ten byt plně vyhoví mým plánům. Tady, jako paní domu a jako žena lékaře, budu mít volnosti daleko víc. Moody nebude moci hlídat každý můj pohyb a bránit mi telefonovat. Nebude s námi bydlet žádný špicl, nebude možné držet mě tu pod zámkem.

Trochu mi však přece jen vadilo, že se tu vlastně začínáme usazovat opravdu natrvalo a že ani Mahtob nemohu prozradit, že tady nebude doma navěky. Už se ani nezmiňovala o tom, že pojedeme do Ameriky. Občas jsem ten sen v jejích očích sice spatřila, ale mluvit si o tom netroufla, ani tehdy ne, když jsme spolu byly jen samy dvě.

NASTĚHOVALI JSME SE DO bytu koncem června, díky tomu, že nás Madžíd a Mamal finančně zabezpečili. Poskytli Moodymu i značnou hotovost, abychom si mohli dokoupit všechno, co bylo zapotřebí ručníky, přikrývky, polštáře, hrnce, nádobí i potraviny.

Pomáhali nám i ostatní příbuzní, kteří byli vesměs rádi, že už jsme se konečně usadili. Z radosti nad naším usmířením nás áká a chánům Hakímovi pozvali na večeři a přichystali současně velké překvapení pro Moodyho, které se v dalším průběhu ukázalo jako nemálo užitečné i pro mne. Když jsme dorazili k Halamovým, Moody se najednou celý rozzářil při pohledu na dva nečekané hosty.

„Samsí!” vykřikl. „Zarí!”

Byly to sestry, které vyrůstaly v Súštaru v bezprostředním sousedství Moodyho rodiny. Moody s nimi po odchodu z Iránu ztratil kontakt, ale měl teď nesmírnou radost, že je opět vidí. Mně se okamžitě zalíbila Samsí Nadžafíová, dokonce ještě dříve, než jsem se dozvěděla podrobnosti o jejím životě. Samsí měla na sobě čádor, ovšem takový, jaký jsem nikdy předtím ještě neviděla. Byl ušit z průsvitné krajkoviny, takže byl vlastně protismyslný. Pod ním měla Samsí černou sukni a růžový svetřík, obojí západního původu. A se mnou ochotně mluvila bezchybnou angličtinou.

Moodyho rozjařila zpráva, že Samsíin manžel je chirurgem v jedné z mála teheránských soukromých nemocnic. „Možná že by ti tam doktor Nadžafí mohl sehnat místo,” podotkl áká Hakím.

Když se hovor rozproudil, dověděla jsem se něco báječného Samsí i Zarí tráví každoročně deset měsíců v Americe. Doktor Nadžafí svůj čas dělí mezi obě tyto země, sem vždy přijíždí na šest měsíců vydělat horentní peníze na své soukromé kli ni ce, druhou půli roku pak tráví v Kalifornii, navštěvuje semináře, studuje a užívá si svobody a čistoty. Zarí byla asi o patnácl let starší než Samsí. Byla vdova, žila teď u sestry. Její angličtina nebyla tak dokonalá jako Zaríina, ale i ona se ke mně chovala velice přátelsky. Obě dvě se považovaly za Američanky.

Seděli jsme na zemi a večeřeli jsme. Sledovala jsem rozhovor, který byl zčásti veden persky, zčásti anglicky. To, co jsem slyšela, mě dosti těšilo. Zarí se zeptala Moodyho: „A co si o Betty myslí tvá sestra?”

„No, nějaké problémy tu byly,” odpověděl Moody.

Samsí na něj vyjela. „To nebylo fair, že jsi svou ženu dal na pospas zrovna své sestře,” řekla. ,Já moc dobře vím, co ona je zač, ty se s Bettyjaktěživy snášet nemohly. Betty jí asi nic neudělala dost dobře. Ostatně ty dvě kultury k sobě mají pořád ještě daleko. Řekla bych, že ji Betty asi nemohla vystát.”

Moody si nijak nebral, že mu tak vyčinila, a jenom kývl. „Ano,” řekl, „opravdu to nebylo fair.”

„Ty by ses měl vrátit domů,” řekla Samsí. „Co tu vlastně tak dlouho děláš?”

Moody jen pokrčil rameny.

„Děláš chybu,” pokračovala Samsí. „Nebuď blázen. Seber se a jeď.”

Moody místo vysvětlování opět jen pokrčil rameny.

S nimi bychom se měli vidět častěji, říkala jsem si.

Před odchodem řekl Moody zdvořile: „Musíme vás také pozvat na večeři k nám,” a já jsem se cestou domů ve voze pokusila zjistit, jestli to není zase jen taraf.

„Mně se hrozně líbily,” řekla jsem. „Měli bychom je pozvat co nejdřív.”

„Ano,” souhlasil Moody, vychutnávaje dosud tu pohodu dobré kuchyně a dobrých přátel. „Vždyť bydlí jen čtyři bloky od nás.”

KONEČNĚ MOODYMU SDĚLIL JEHO nadřízený, že byl vyřízen jeho plat. Peníze že byly složeny na jeho konto v bance hned vedle nemocnice. Stačí prokázat se číslem účtu a může z něho vybírat.

Rozradovaný Moody si šel ihned do banky vyzvednout svůj prvý příjem za celý rok pobytu v Iránu. Jenže pokladník v bance prohlásil, že na kontě žádné peníze nejsou.

„Ale ano, už jsme je tam odeslali,” ujistil ho úředník nemocniční správy.

„Žádné peníze tu nejsou,” trval na svém pokladník.

Moody putoval mezi oběma pány několikrát sem a tam, čím dál tím rozčilenější, než se konečně dozvěděl, v čem je příčina problému. V byrokracii. Veškeré účtování se v Iránu dosud pro vádí ručně. Moody byl dopálen, když zjistil, že bude trvat ještě nějakých deset dní, než si bude moci peníze vybrat.

Vykládal mi to všechno dosud plný vzteku a končil pozoruhodným výrokem: Jediná věc, která by tomuhle posranému státu ještě tak pomohla na nohy, by asi byla atomová bomba! Vymazat ho prostě z mapy a pak začít znova.”

K zlosti to bylo i pak, když peníze konečně dorazily, neboť to byla menší částka, než jakou měl Moody slíbenu. Navíc zjistil, že dostává jakýsi kuriózní paušální honorář. Moody si spočítal, že si může stejné peníze vydělat, i když bude v nemocnici jen dva dny v týdnu, namísto dosavadních šesti. Oznámil proto, že bude docházet pouze v úterý a ve středu. Tím se mu také uvolní čas pro jeho soukromou praxi.

Hned si také vyvěsil firmu, tabulku s jednoduchým textem DR. MAHMOODY: ABSOLVENT UNIVERZITY V USA, S AMERICKOU PRAXÍ LÉČBA BOLESTIVÝCH STAVŮ.

Když štítek uviděl jeho synovec Mortazá Kodsí, právník, začal hned lamentovat. „Tohle přece nemůžeš dělat,” hartusil na Moodyho. „To je hrozně nebezpečná věc praktikovat, když nemáš licenci. Za to tě můžou i zavřít.”

„To je mi jedno,” odpověděl Moody. „Čekám už dost dlouho a oni s mou nostrifikací a licencí zatím nedokázali udělat vůbec nic.”

I KDYBY BYL MOODYHO STÁLE ještě trápil strach, že bychom mohly z jeho poddanství nějak vyklouznout, nemohl se nadále těmto obavám dost dobře podřizovat. Potřeboval nás teď víc než kdy jindy. Byly jsme jeho rodina; jediné, které vůbec měl. Teď prostě musel důvěřovat v naši lásku a oddanost, třebaže z hlediska každé jen trochu racionální úvahy to byla z jeho strany nutně pošetilost. Ovšem to naopak poskytovalo velkou příležitost mně.

Téměř bezprostředně za naším domem vedla hlavní ulice, kde byly tři obchody, kam jsem denně chodila na nákupy; bylo třeba jen dojít na konec našeho bloku, přejít uličku a pakjít ještě o blok dál, a už jsem tam byla.

leden z obchodů nesl hrdý název „super”; s americkým supermarketem se sice nedal srovnat, ale daly se tam nakoupit všechny základní potřeby když je měli právě na skladě a pokud je VÚbec vedli. Základní potraviny mívali vždycky fazole, sýry, kečup a koření. Některé dny prodávali mléko a vejce. Druhý I i ,nn bylo zelinářství.Třetí prodejna byl řezník.

Moody navázal a udržoval s majiteli všech těchto tří obchodu přátelské vztahy. Léčil majitele i jejich rodinné příslušníky, když za ním s něčím přišli, a nic za to od nich nebral. A oni nám na oplátku dávali vědět, když dorazila dodávka nějakého nedostatkového zboží, a schovávali nám to nejlepší.

Takřka denně jsem těmto kupcům něco nosívala, odložené noviny a kousky provázků, které používali na balení zboží. Aká Rezá, majitel „superu”, mi říkával: „Vy jste ta nejbáječnější žena v celém Iránu. Víte, íránské ženy všechno vyhodí.”

Všichni tři obchodníci mi říkali „Chánům doktor” a vždycky se mnou vypravili nějakého poslíčka, který mi nákup odnesl domů.

Moody by rád konečně uskutečnil svůj sen zařídit si tu život blahobytného doktora s nimbem studia v USA, kultivovaného experta povzneseného nad strasti a bídu okolního světa; jenomže neměl čas věnovat se do všech detailů jeho uskutečnění. Takže na to dal prostě peníze mně, abych zařídila všechno potřebné.

„Nakup, co je třeba,” řekl. „Vybav nám byt. A mně vybav ordinaci.”

Pro mě ten úkol znamenal čelit nesčetným problémům, před jaké je postavena cizinka ve velkoměstě, kde žije čtrnáct milionů lidí, zčásti nepřátelských, a v naprosté většině absolutně nevypočitatelných. Neznám ženu Iránku, Američanku ani žádnou jinou která by riskovala nástrahy, provázející mé pravidelné výpravy po Teheránu bez ochrany muže anebo alespoň bez doprovodu nějaké dospělé společnice, tak jako já.

Jednoho dne mne Moody požádal, abych zajela do města, do obchodu patřícímu otci Mulúk, té, která pečovala o Mahtob, když mi ji Moody odvedl. Chtěl, abych tam nakoupila ručníky a látku na prostěradla, což byl luxus,jímž jsme se měli rázem povznést mezi elitu.

„Jeď autobusem,” navrhl mi Moody. Je to dost daleko a autobus máš zadarmo.” Dal mi celý arch jízdenek na autobus, které dostávali státní zaměstnanci zdarma.

Nešlo mi ani tak o to, abych Moodymu ušetřila pár rijálů, ale chtěla jsem zvládnout všechny druhy dopravy po městě, a tak jsme se s Mahtob vydaly na cestu podle přesných pokynů. Nejdříve jsme došly na ulici Pásdárán, hlavní městskou tepnu, a chytly jsme taxík na autobusovou stanici poblíž Mamalova domu. Tam jsme nastoupily do autobusu, který připomínal spíše dálkové autokary Greyhound než běžný americký městský autobus. Všechna sedadla byla obsazena a v uličkách se tlačila spousta dalších cestujících.

Cesta do centra trvala přes hodinu. Autobus neustále zastavoval, pokaždé se z něho vyhrnuly desítky lidí a desítky jiných se současně draly dovnitř. Nikdo nepočkal, až na něj přijde řada; všichni se snažili nastupovat i vystupovat najednou a za neustálých hlasitých nadávek odstrkovali lokty jeden druhého.

Konečně jsme obchod našly a nakoupily jsme, za čím jsme přijely. Obě dvě už jsme byly dost vyčerpané. S rukama plnýma balíčků jsme došly na autobusové nádraží, kde stálo plno vozidel. Nemohla jsem najít autobus linky, kterou jsme podle Moodyho pokynů měly jet, a začínala se mě zmocňovat úzkost. Považovala jsem za důležité, abych i tento úkol splnila perfektně. Kdybych selhala, vyvodil by z toho Moody, že na takové vén sama nestačím. Co víc, mohl by pojmout nějaké podezření kvůli nezdůvodnitelnému opoždění.

Úzkost mi asi byla vidět i na očích, protože se mne nějaký Íránec zeptal: „Chánům, če mícháj?”„Paní, potřebuješ něco?”

„Sed Chandán, “vyhrkla jsem. To bylo jméno čtvrti, kde byd lei Mamal a odkud už pak nebylo těžké dostat se domů oranžo vým taxíkem. Ukázala jsem na autobus. „Sed Chandán?”

„Na,” řekl a potrhl hlavou. Ukázal nám, že ho máme následovat, a dovedl nás k prázdnému autobusu. „Sed Chandan,” povídal.

Kývnutím jsem mu poděkovala. Nemotorně jsme se s Mahtob nasoukaly dovnitř i s našimi balíčky. Místa jsme si mohly vybral. a tak jsme se posadily na nejbližší sedadla, hned za řidičem.

Autobus se brzy naplnil cestujícími do Sed Chandán. K mé mu překvapení nastoupil i muž, který nás sem dovedl, a usadil se za volant. Byl to shodou okolností náš řidič.

Podávala jsem mu jízdenky, ale on jen odmítavě mávl rukou Už jsem litovala, že jsme se posadily zrovna za něho, neboť i nl

Íránce až nesnesitelně čpěl. Byl menší postavy, čistě oholený, ale to také bylo to jediné, co na něm bylo čistého. Všechno, co měl na sobě, páchlo a vypadalo, jako když to nevidělo prádelnu celé dlouhé měsíce.

Když už měl autobus odjet, prošel řidič úzkou uličkou dozadu a začal vybírat jízdenky. Nijak jsem si ho nevšímala. Mahtob byla uondaná a mrzutá. Na klíně nás tížila kupa našich balíčků. Poposedávalyjsme sem a tam ve snaze uvelebit se na sedadlech co nejpohodlněji.

Řidič dospěl až dopředu k nám a natáhl ruku. Kdyžjsem mu lístky podávala, popadl mě za ruku a chvilku mi ji svíral, než pozvolna sklouzl prsty k jízdenkám a vzal šije. Asi nedopatření, říkala jsem si. Íránci se takhle žen nikdy nedotýkají. Přešla jsem ten incident bez poznámky, toužila jsem už jen, abych byla s Mahtob zase doma.

Mahtob celou dlouhou cestu klimbala, a když autobus konečně dorazil do Sed Chandánu a tím na konečnou zastávku, tvrdě spala. Jak ponesu ji a k tomu ještě všechny ty balíčky? Šetrně jsem ji pošťuchovala, pokoušela jsem seji probudit.

„Tak vstáváme, Mahtob,” pobízela jsem ji vlídně. „Musíme vystupovat.”

Ale Mahtob se ani nepohnula. Spala jako dudek.

Tou dobou už se všichni ostatní cestující vyhrnuli ze dveří. Vzhlédla jsem od Mahtob a viděla jsem, že řidič čeká už jen na nás. Usmál se a napřáhl ruce, naznačil, že Mahtob z autobusu vynese. To je od něho hezké, říkala jsem si.

Zvedl ji a k mému úděsu přitiskl usmolené rty na její tvářičku a začal mou spící dcerku líbat.

Naráz vyděšena, rychle jsem se rozhlédla. V autobuse bylo šero, ulička úzká. Posbírala jsem všechny naše balíčky, vstala jsem a chtěla jsem vystoupit.

Ale řidič, Mahtob přitisknutou k boku, mi zastoupil cestu, lieze slova se ke mně naklonil a celým tělem se ke mně přilepil.

„Bebachšíd,” řekla jsem. „Promiňte.” Napřáhla jsem ruku .1 Mahtob jsem řidiči vytrhla. Pokoušela jsem se kolem něho projít, ale zastavil mě nataženou rukou. Dosud nepromluvil Jovo. A dosud se na mě mačkal celým tím odporným a páchnoucím tělem.

Už jsem dostávala opravdu strach, uvažovala jsem, čeho bych mohla užít jako zbraně, rozmýšlela jsem se, mohuli riskovat

a kopnout ho kolenem do rozkroku, a vyčerpáním a odporem jsem div neomdlela. „Kde bydlíš?” zeptal se persky. ,Já ti s tím pomůžu domů.” Sáhl po mně, rukou po ňadrech.

„Bebachšíd,” zakřičela jsem, jak nejhlasitěji jsem dokázala. S nově probuzenou energií jsem ho odrazila loktem, protáhla jsem se kolem něho a vyklopýtala jsem z autobusu i s Mahtob, která stále ještě spala.

RIZIKA ŽIVOTA v OŽEBRAČENÉM MĚSTĚ, přeplněném uprchlíky, přede mnou znovu vyvstala, když jsem později přišla navštívit Ellen.

Měly jsme s Ellen nevyřčenou úmluvu. Navzdory její hrozbě, že na mě ve jménu islámské povinnosti všechno řekne, udělali jak ona, tak i Hormoz všechno, aby mi pomohli překonat nejhorší dobu, a už nikdy se nezmínili o tom, že by Moodymu pověděli o mých plánech na útěk. A i když mezi námi byl zásadní rozdíl v naší životní filozofii, byly jsme Ellen i já přece jen obě Američanky a pořád ještě jsme měly velice mnoho společného.

Už bylo skoro tma a já jsem se chystala domů.

„Sama jít nemůžeš,” řekla Ellen.

„Ale můžu, to je v pořádku,” odpověděla jsem.

„Ne, Hormoz tě odveze.”

„Nebudu ho přece otravovat. To zvládnu. Chytnu si taxíka.”

,Já tě ale nepustím.” A pak mi Ellen vysvětlila důvod své opatrnosti. „Včera tu v sousedství zavraždili holčičku. Našli ji tady nedaleko od nás. Bylo jí třináct, ráno v pět šla koupit maso na lístky. Když se nevracela, začali ji rodiče hledat. Nalezli ji na ulici mrtvou. Byla znásilněna a zavražděna.”

Mne to samozřejmě šokovalo.

„To je tu na denním pořádku,” pokračovala znepokojeně Ellen. „A je to pořád horší.”

Nebyla jsem si jistá, mohuli jí věřit. Pokud o těchto věcech věděla, proč už mi o tom neřekla dřív? V novinách jsem se nedočetla o loupežích, znásilněních ani vraždách vůbec nic.

„To dělají Afghánci,” povídala Ellen. „V Iránu je teď spousta Afghánců, a protože tu nemají žádné svoje ženské, tak znásilňují každou na potkání.”

Brzy nato se u nás zastavil Madžíd. Vyprávěla jsem mu, co jsem od Ellen slyšela.

„Ale ovšemže je to pravda,” řekl mi Madžíd. „Děje se to snad každý den. Chodit venku sama je opravdu dost nebezpečné. Musíš na sebe dát pozor.”

JEDNOU ODPOLEDNE MI TELEFONOVALA Esí, téměř v slzách. „Já mám takový strach,” svěřovala se. „Právě tě volala maminka, z Ameriky, a já jsem jí řekla, že ses přestěhovala. Chtěla vědět tvé nové telefonní číslo. Říkala jsem jí, že ho nevím, a ona se na mě hrozně rozčílila, že lžu. Tak jsem jí ho tedy pověděla, ale já vím, že se bude dáídžún strašně zlobit.”

„Nic si z toho nedělej,” řekla jsem jí. „Moody není doma, takže je to v pohodě. Teď ale, prosím tě, zavěsíme, aby se sem maminka vůbec dovolala.”

Během pár okamžiků telefon zazvonil a já jsem strhla sluchátko ze závěsu. Na druhém konci linky se ozvala maminka, hlas se jí zlomil, hned jak řekla hello. I tatínek byl u aparátu. Hrdlo se mi tak zadrhlo, že jsem sotva dokázala promluvit.

„Jak se ti vede,” zeptala jsem se táty.

„Dobře,” prohlásil. „Víš sama, že všechno jde, když se chce.” Ale z jeho hlasu jako by se ztratila veškerá vitalita, jako by ji něco vysálo.

„A jak se vede tobě?” zeptala se maminka.

„Teď už lip.” Vyprávěla jsem jim o našem novém domě a o větší volnosti, které se teď těším. „Co dělají Joe a John?” vyptávala jsem se. „Já je tak postrádám!”

Jsou v pořádku. Už z nich budou pomalu mužští,” řekla maminka.

Joe že pracuje v druhých směnách u ITT Hancock. John, v druhém ročníku na vysoké, že se už probojoval do fotbalového týmu. Velmi mnoho z jejich životů mi unikalo.

„Řekněte jim, že na ně pořád myslím.”

„To víš, že řekneme.”

Dohodli jsme si rozvrh možných telefonních rozhovorů. V úterý a ve středu, kdy je Moody celý den v nemocnici, mohli volat bez problémů a mohli jsme spolu mluvit zcela bez zábran. Znamenalo to sice, že museli vstát ve tři, aby rozhovor stihli, ale za tu cenu to stálo. Příští týden, slibovala maminka, se pokusí zajistit k telefonu i Joea a Johna.

Den nato jsem šla na návštěvu k Esí, abych jí zajistila alibi. Kdyžjsem se od ní vrátila domů, řekla jsem Moodymu, že moje

rodina volala Esí právě v době, kdy jsem tam byla na návštěvě, že se sháněli, kde jsme, a že jsem jim sdělila naše nové číslo.

„Prima,” řekl. Zpráva, že jsem s nimi mluvila, ho nijak nepopudila, naopak, pobavila ho ta údajná náhoda, že jsem právě byla poblíž.

„PŘIJEĎ NA ČAJ,” volala Šamsí.

Požádala jsem Moodyho o dovolení. „Samozřejmě,” odpověděl. A co jiného také mohl říct? Vážil si velice obou, Samsí i Zarí, a zřejmě nechtěl, aby se dověděly, jak se mnou tady zacházel.

Bylo to báječné odpoledne. S Samsí jsem se velice rychle spřátelila a strávily jsme spolu v onom zvolna uplývajícím létě nejeden den.

Normálně trávila Samsí v jejich půvabném domě, nedaleko od našeho nového bytu, z celého roku pouhé dva měsíce, ale tentokrát chtěla zůstat v Teheránu o něco déle než obvykle, neboť měli s manželem v úmyslu svůj teheránský dům prodat a převést co možná největší část utržených peněz do Kalifornie. Samsí už se nedočkavě těšila, až přeruší takřka všechna zbývající pouta k Iránu a až se definitivně vrátí do Kalifornie; jen jsme obě želely, že se tím přeruší naše takřka sesterské vztahy.

„Já nevím, jestli vůbec dokážu odjet do Kalifornie a Betty nechat tady,” řekla jednoho dne Moodymu. „Měl bys jí dovolit odjet se mnou.”

Ani Moody, ani já jsme na její poznámku raději nereagovali, chtěli jsme se vyhnout jakémukoli konfliktu.

S Samsí jako by v mém životě zavál čerstvý větřík, avšak prvních pár týdnů jsem se jí stejně neodvažovala svěřovat s příliš mnoha podrobnostmi svého příběhu. Věděla jsem, že mohu počítat s její plnou podporou, ale nebyla jsem si pořád ještě jista její diskrétností. Už jsem okusila, jak chutná zrada. Mohla by se také rozběhnout za Moodym a vyčinit mu, že mě tu drží proti mé vůli. Byla by to z její strany jen přirozená reakce, jenže by nakonec poštvala Moodyho proti mně právě v okamžiku, kdy se mi plány začínaly dařit. A tak jsem si užívala našeho přátelského vztahu, ale podstatné věci jsem si přece jen nechávala pro sebe, až si postupně Samsí kousíček po kousíčku udělala obrázek sama. Mnohé jí asi napovědělo to, že jsem se Moodyho dovolovala ke každému kroku, který jsem chtěla udělat. Každá cesta, každý rijál, který jsem za něco utratila, podléhal jeho předběžnému schválení.

Konečně se mne jednoho dne, když jsem se jí svěřila, jakou mám starost o tatínka v Michiganu, zeptala: „Tak proč se za ním vlastně nejedeš podívat?”

„Já nemůžu.”

„Děláš velkou chybu, Betty, že nejedeš.” A vyprávěla mi něco o sobě. „Když jsem ještě žila v Súštaru a tatínek bydlel tady, v Teheránu, měla jsem jednoho dne nějakou zlou předtuchu. Něco mi říkalo, abych ho jela navštívit, a řekla jsem o tom manželovi. A on mi řekl: ,Ne, teď nikam nepojedeš. Zajedeš si za ním za měsíc, až skončí škola.’ Strašně jsme se tenkrát pohádali, bylo to poprvé a naposledy v životě, co jsme se takhle střetli. Nakonec jsem mu řekla: Jestli mě nenecháš jet za tátou, tak se s tebou rozejdu’. A on svolil: ,Tak si jeď.”’

Když Šamsí přijela za tatínkem do Teheránu, zjistila, že má následujícího dne jít do nemocnice, na nějaké pravidelné vyšetření. Seděli spolu večer ještě dlouho do noci, povídali si spolu, sdělovali si, co je nového, vzpomínali na to, co bylo. Ráno ho ještě doprovodila do nemocnice a on tam týž den zemřel na infarkt.

„Kdybych se za ním nebyla rozjela, kdyžjsem měla to tušení, do smrti bych si to vyčítala,” říkala mi Šamsí. „Asi bych se kvůli tomu s manželem nerozváděla. Ale z nějakého důvodu jsem prostě za tátou v tu chvíli jet musela. A ty bys měla udělat totéž.”

Já nemůžu,” opakovala jsem a vyhrkly mi slzy. Pak jsem jí tedy řekla proč.

„Nechce se mi věřit, že ti něco takového mohl Moody provést.”

„Přestěhoval mě teď sem a tady už je to o moc lepší. Já jsem šťastná, že jsem tě našla a že jsme se spřátelily, ale jestli se Moody dozví, že jsem ti všechno řekla a že pořád ještě tak strašně chci jet domů, tak máme po přátelství.”

„Neměj strach,” řekla Šamsí. Já mu nic nepovím.”

Slovo dodržela. Ale od té chvíle nastala v jejím chování vůči Moodymu znatelná změna. Byla k němu odměřená, chladná, hněv sice dokázala jakž takž zakrýt, ale jen natolik, jako její krajkový čádor zakrýval to, co měla pod ním na sobě.

Léto se přehouplo. Koncem srpna se opět konal Válečný týden, jako pochmurné připomenutí, že jsme s Mahtob v Iránu

uvězněny už déle než rok. Večer co večer se na ulicích konaly hlučné pochody. Muži kráčeli v útvarech a podstupovali flagelantský obřad. V přesném rytmu se švihali řetízkem přes ramena a přes nahá záda jednou přes pravé rameno, pak přes levé. Sborově si k tomu skandovali a postupně se tak dostávali do úplného transu. Krev jim prýštila ze zad, ale bolest zřejmě necítili.

Televizní zpravodajství bylo víc než kdy jindy nabito nenávistnými řečmi, ale teď už jsem to snášela snáze, protože jsem začínala chápat obrovský rozdíl mezi íránskými slovy a skutky. Rozhorlené projevy a halasná hesla nebyly nic než taraf.

„CHTĚLA BYCH LETOS UDĚLAT pro Mahtob k narozeninám opravdickou party” řeklajsem.

„Ale tentokrát na ni nepozveme nikoho z rodiny,” řekl na to Moody. A k mému ještě většímu údivu dodal: „Nesnáším, když mi sem někdo z nich leze. Jsou špinaví a páchnou.” Nepozvat rodinu na oslavu narozenin by ještě před pár měsíci znamenalo těžký společenský prohřešek. „Pozveme Šamsí a Zarí a Ellen a Hormoze a Malíhe s její rodinou.”

Malíhe byla sousedka, která bydlela v menším z bytů v našem domě. Nehovořila sice anglicky, ale chovala se ke mně velice přátelsky. Mluvily jsme spolu denně a díky ní jsem už teď o mnoho lépe rozuměla perštině.

Moodyho výběr hostů ukazoval, jak se proměnil náš okru přátel a jak se změnil k lepšímu i jeho vztah k Ellen a Hormo zovi. I on si uvědomoval, že v době nejhorší krize se přičiňovali ze všech sil, aby nám nějak pomohli. V tomto poměrně jasněj ším údobí Moodyho života byla jeho ochota sblížit se s Ellen a s Hormozem nevysloveným doznáním, že naše nesnáze zčásti, ba dokonce zcela vyplynuly z jeho záchvatů nepříčetnosti.

Mahtob tentokrát nechtěla žádný dort z cukrárny. Přála si, abych jí ho upekla sama. Nebylo to vůbec jednoduché. Jak značná nadmořská výška Teheránu, tak i metrické označení stupni na sporáku se přímo katastrofálně podepsaly na mé kuchařské zdatnosti. Dort se nakonec drobil a byl dost suchý, ale Mahtob se přesto náramně líbil, zejména kvůli laciné plastikové panen ce, kterou jsem posadila doprostřed.

Mahtobiny narozeniny připadly tento rok na ejde kadír, jeden z nesčetných náboženských svátků. Nikdo nešel do práce, a tak jsme místo večeře pořádali oběd.

Upekla jsem roštěnou a k ní jsem připravila všechno, co k ní patří, včetně bramborové kaše a opražených fazolek, které jsem dělala speciálně pro Ellen.

Všechno bylo hotové; přišli už všichni hosté, až na Ellen a Hormoz. Zatímco jsme na ně čekali, Mahtob už začala rozbalovat dárky. Malíhe jí přinesla loutku myšky Múš, populární figurky z íránských kreslených grotesek, s velikánskýma oranžovýma ouškama. Šamsí a Zarí měly pro Mahtob obzvlášť vzácnou pochoutku, čerstvý ananas. Moody a já jsme jí vybrali blůzku a kalhoty v její oblíbené barvě purpurově červené. A dárkem nad dárky bylo dětské kolo, vyrobené na Tchajwanu, za které jsme zaplatili v přepočtu něco kolem 450 amerických dolarů.

Odkládali jsme oběd tak dlouho, jak to jen bylo únosné, ale nakonec jsme už hlady nemohli vydržet a pustili jsme se do roštěné bez Ellen a bez Hormoze. Přišli teprve pozdě odpoledne a velice se divili, že užjsme po jídle.

„Říkalas mi, že máme přijít na večeři, ne na oběd,” utrhla se na mě Ellen dopáleně.

„Určitě ne, Ellen,” říkala jsem. „Zřejmější to špatně pochopila.”

„Tohle ty mi děláš pořád,” rozkřikl se na Ellen Hormoz. „Všude chodíme jindy, než máme, protože ty vždycky všechno popleteš.” Před všemi hosty Hormoz takhle Ellen ještě chvíli peskoval a ona pod čádorem]cn pokorně věšela hlavu.

Ellen pro mne představovala snad nejsilnější motivaci pro mé skryté úsilí z Iránu nějak uniknout. I bez jejího negativního příkladu bych bezpochyby v této snaze vytrvala, ale ona mne utvrzovala v přesvědčení, že je to třeba podniknout co nejrychleji. Čím déle v Íránu setrvám, tím větší je riziko, že skončím jako ona.

Naše existence v Íránu nutně dospívala do rozhodujícího bodu. Třebaže se teď život stal v mnohém snesitelnější, zvyšovalo to nebezpečí, že se s ním budu smiřovat. Bylo vůbec možné dosáhnout zde v Íránu stavu relativního štěstí, jestliže by to znamenalo další život s Moodym? Bylo by přijatelné přistoupit na jistý stupeň blahobytu, který by vyvažoval zcela nevyhnutelná nebezpečí, jež budeme muset s Mahtob podstoupit, pokud se pokusíme uprchnout?

Každou noc, kdy jsem s Moodym uléhala,jsem si uvědomovala, že odpověď zní jednoznačně ne. Ten člověk, s kterým jsem spala, se mi ošklivil, ale co víc, obávala jsem se ho. Zklidnil se

teď sice trochu, jenže to nemuselo mít dlouhého trvání. Ne: bližší záchvat zuřivosti, tím jsem si byla v hloubi duše jista, na sebe nedá příliš dlouho čekat.

Teď, kdy jsem mohla telefonovat podle libosti a vyklouznout i na rychlou návštěvu velvyslanectvíjsem obnovila pokusy nalézt někoho, kdo by mi chtěl a uměl pomoci. Naneštěstí můj nejlepší kontakt se vytratil kamsi do horkého letního vzduchu. Telefon slečny Alaví byl odpojen. Učinila jsem další marný pokus, zavolala jsem Rašídovi, jehož přítel převáděl lidi do Turecka. Ale ten opět odmítl účast dítěte.

Musela jsem si najít někoho nového. Jenže koho? A jak?

19

UPÍRALA JSEM oči NA adresu naškrábanou na lístečku papíru, který jsem dostala od kohosi.

Jděte na tuto adresu a ptejte se po řediteli,” řekl mi tento kdosi. A onen kdosi mi rovněž dal všechny potřebné instrukce. Nemohu odhalit jeho totožnost, odsoudila bych ho tím k smrti z rukou Islámské republiky Íránu.

Adresa uváděla kancelář na opačném konci města, než kde jsme bydleli, což znamenalo dalekou a dlouhou cestu přeplněnými ulicemi, ale já jsem se rozhodla jet tam ihned, třebaže to bylo spojeno s jistým rizikem. Mahtob jela se mnou. Bylo už časné odpoledne a já jsem si nebyla jista, jestli se stihneme vrátit, než Moody přijde z nemocnice domů. Užívala jsem však své nové volnosti stále směleji. Pokud by to bylo nutné, něco bych koupila cokoli a Moodymu bych pak vysvětlila, že jsme se s Mahtob zdržely nákupy. Pro jednou by snad Moody takovou omluvu spolkl.

Cekat už dál nemůžu, umiňovala jsem si. Je třeba jet hned.

Vzaly jsme si s Mahtob raději drahé radiotaxi, než abychom se plahočily obyčejnými oranžovými.jen abychom ušetřily nějaký čas. I tak byia jízda dlouhá a únavná. Mahtob se ani nezeptala, kam jedeme, pravděpodobně vytušila, že jsou věci, o nichž bude lépe nevědět.

Konečně jsme dorazily na místo uvedené na onom papírku, k administrativní budově šumící ruchem agilního personálu, pracujícího tempem v tomto městě nevídaným. Našla jsem recepční, která hovořila anglicky, a řekla jsem, že potřebuji mluvit s ředitelem.

„Půjdete tady nalevo,” řekla mi. „Pak po schodech dolů, je to na konci chodby.”

Šly jsme s Mahtob podle jejího pokynu a ocitly jsme se v suterénu, v komplexu otevřených kancelářských pracovišť. Jeden z koutů hlavní pracovní haly byl řešen jako čekárna, s pohodlným nábytkem v západním stylu. Byly tam vyloženy ke čtení i časopisy a knihy.

„Nechtěla bys na mě počkat tady, Mahtob?” navrhla jsem.

Mahtob byla pro.

„Hledám ředitele,” oslovila jsem zaměstnance, který procházel kolem.

„Na konci haly.” Ukázal na prostor oddělený od ostatní haly stěnou a dveřmi a já jsem se k němu rázně vydala.

Zaklepala jsem, a když se ve dveřích objevil muž, řekla jsem přesně podle instrukcí: „Já jsem Betty Mahmoodyová.”

„Pojďte dál,” řekl dokonalou angličtinou a tiskl mi ruku. „Už jsem vás očekával.”

Zavřel za mnou dveře a se srdečným úsměvem mě vybídl, abych se posadila. Byl to pomenší, štíhlý člověk, vkusně oblečený v čisťounkém obleku, s vázankou. Posadil se za svůj stůl a zcela přirozeným způsobem se dal se mnou do hovoru, zřejmě si byl zcela jist bezpečím svého okolí. Za řeči poklepával na stůl perem.

Kdosi mi už pár slov o něm řekl. Tento člověk by podle něho jednoho dne rovněž rád spolu se svou rodinou Irán opustil, ale zatím je jeho životní situace kromobyčejně složitá. Ve dne je to úspěšný obchodník, navenek stoupenec ájatolláhova režimu. Za noci je pakjeho život jediným předivem intrik.

Je znám pod mnoha jmény; já jsem mu říkala Amahl.

Je mi hrozně líto, že jste se do téhle situace dostala,” řekl bez jakýchkoli úvodů. „Udělám všechno, co budu moci, abych vás odtud dostal.”

Jeho otevřenost byla potěšující i varující zároveň. Věděl o mně všechno. Věřil, že mi bude schopen pomoci. Jenomže

tohle všechno jsem si už odbyla několikrát, s Trish a Suzannc, s Rašídem a jeho přítelem, se záhadnou slečnou Alaví.

„Podívejte se,” řekla jsem mu, „já jsem tohle už několikrát absolvovala, a mám stále týž problém. Bez dcerky neodejdu. Pokud nepojede se mnou ona, tak neodjedu ani já. Nemá smysl, abych nějak plýtvala vaším časem berte to jako jedinou mož nou alternativu.”

„Velice si vás za to vážím,” řekl Amahl. „Jestliže je to vaše přání, pak to zařídím pro vás obě. Pokud ovšem budete mít dost trpělivosti zatím ještě nevím, kdy a jak to provedeme. Musíte být trpělivá.”

Jeho slova mi v srdci roznítila hřejivý ohýnek, který jsem se však všemožně snažila přitlumit. Nabízel mi naději, ale současně s tím také připouštěl, že dosud nezná způsob, kdy a jak bychom mohly odjet.

„Tady jsou mé telefony,” řekl a načrtl je na kousek papíru. Já vám ukážu, jak se dají zakódovat. Obě čísla jsou přímé linky, jedna sem do kanceláře a jedna domů. Můžete mě volat kdykoli, v každou denní i noční dobu. Vůbec se nerozpakujte, prosím vás. Potřebuju o vám neustále vědět, kdykoli budete moci, zatelefonujte. Pusťte z hlavy myšlenku, že byste mě tím někdy vyrušovala volejte opravdu kdykoli , protože já nemohu riskovat volat vás domů. Váš manžel by to třeba špatně pochopil. Mohl by žárlit.” Amahl se zasmál.

Jeho optimizmus byl až nakažlivý Skoda že je ženatý, pomyslela jsem si, a vzápětí jsem zakusila pronikavý pocit viny.

„Dobře,” přikývla jsem užasle. Z Amahla přímo čišela energie.

„Po telefonu si zásadně nebudeme nic vyprávět,” vysvětloval. „Vy jen řeknete ,Dobrý den’, nebo cokoli takového. Pokud pro vás budu mít nějaké informace, odpovím vám, že bych se s vámi rád viděl, a pak budete muset přijet sem, protože telefonicky se nic takového projednávat nedá.”

Někde v tom přece musí být nějaký háček. Peníze možná. „Nemám požádat rodiče, aby mi sem na vyslanectví poslali nějaké peníze?”

„Ne. O peníze se teď vůbec nestarejte. Já za vás všechno zaplatím. Vrátit mi to můžete později, až se dostanete do Ameriky.”

Nepřestávala mi však přesto znít v uších ta jeho slova: „Zatím ještě nevím, kdy a jak to provedeme.” 20

I ,ÉTO BYLO ZA NÁMI a znovu tu byl začátek školního roku. Předstírala jsem už dříve, že jsem plně pro to, aby Mahtob šla do školy, a tak jsem nic nenamítala, když se s tímto námětem Moody vytasil.

Nebránila se kupodivu ani Mahtob. Už si docela zvykla na představu, že bude žít v Iránu.

Jednoho rána jsme si všichni tři, Moody, Mahtob a já, vyrazili obhlédnout nejbližší školu; bylo to asi deset minut od nás. Budova tolik nepřipomínala vězení jako Madrasej Zajnab, byla světlá, samé okno. Tato atmosféra však zřejmě nijak nezapůsohila na ředitelku, podivínskou postarší ženu v čádoru, která si nás nedůvěřivě prohlížela.

„Rádi bychom tu zapsali dcerku,” řekl jí Moody persky.

„Ne,” odsekla. „Nemáme ve škole žádné volné místo.” Vyštěkla na nás ještě adresu jiné školy, podstatně dále od našeho domu.

„Šli jsme sem, protože to je pro nás mnohem blíž,” snažil seji Moody přemluvit. „Zádně místo tu není.”

Mahtob a já jsme se už obrátily k odchodu a já jsem na Mahtob viděla, že nijak nelituje, že nebude svěřena do péče téhle zakyslé babě.

„Jenže,” přemítal Moody nahlas, „do tamté školy já už opravdu dnes nemám čas jít. Už musím na operační sál.” Jak to?” řekla ředitelka. „Vy jste lékař?” „Ano.”

„Tak pojďte dál. A posaďte se.” Pro dcerušku pana doktora se samozřejmě vždycky nějaké místo najde. Moody se celý rozzářil nad tímhle dokladem svého vlivného postavení.

Ředitelka s námi probrala nejpodstatnější náležitosti. Mahtob bude do školy potřebovat šedivý stejnokroj, kabát, kalhoty

a maknae šál, který je vepředu sešitý, namísto aby se vázal, t chu nepohodlnější než rúsarí, ale zdaleka ne tak obtížný ja čádor. Dostala jsem pokyn, abych v určitý den přišla s Maht na shromáždění matek a žaček.

Když už jsme ze školy odešli, řekla jsem Moodymu: „S j nou školní uniformou přece nemůže vystačit. To předpoklad že ji bude nosit pořád? Den za dnem?”

„Ostatní to dělají také tak,” řekl Moody. „Ale máš prav měla by jich mít víc.”

Nechal nám peníze na školní stejnokroje a odešel do nem nice. A jak jsme se vydaly za nákupem, zvedlo mi teplé slun ko časného zářijového odpoledne opět trochu náladu. Jdu si volně s dcerkou. Dosáhla jsem dalšího významného cíle. A bude Mahtob sama ve škole a Moody v nemocnici, budu si moci v Teheránu jít, kam budu chtít.

O pár dnů později jsme s Mahtob absolvovaly ono shrom dění, které mělo matkám a jejich dcerám poskytnout zákla ní informace a na které jsme s sebou vzaly naši sousedku M he, aby nám překládala. Neuměla sice příliš mnoho anglicky, s její pomocí a s pomocí Mahtob jsem alespoň trochu pocho la, oč tam jde.

Schůzka trvala skoro pět hodin, většinu času zabraly modlit a čtení koránu. Poté ředitelka přednesla procítěný apel na ro če, aby škole přispěli peněžitými dary. Vysvětlovala, že ve š’ le nejsou žádné záchody a že finanční prostředky škola naléj vě potřebuje, aby je mohla vybudovat, ještě než začne školní r

Řekla jsem Moodymu: „Ani nápad! Nebudeme dávat žád peníze na nějakou výstavbu toalet. Když si můžou dovolit platit všechny ty pásdáry na ulici, jen aby kontrolovali, jestli ženské nekouká pramínek vlasů z rúsarí anebo jestli jí nepadají ponožky, tak by snad část těch peněz mohli využít na to, aby měli ve škole pro děti aspoň záchod.”

Moody nesouhlasil. Přispěl velkomyslným darem, takže když se školní rok zahajoval, byla škola náležitě vybavena dírami do podlahy.

ZANEDLOUHO UŽ SE NOVÁ každodenní rutina zcela zaběhla. Mahtob odcházela do školy brzy ráno. Musela jsem s ní jen zajít na autobusovou zastávku a odpoledne tam pak na ni zase počkat.

Moody většinou zůstával doma, pracoval v ordinaci. Zpráva o jeho obratnosti se brzy rozletěla a s pacienty se netrhly dveře. Lidé nejvíce oceňovali úlevu poskytovanou jeho chiropraktickou manipulací, jistým problémem byly pouze stydlivěji pacientky. Vyřešili jsme to tak, že Moody vycvičil v aplikaci základních způsobů ošetření i mne. Vzhledem k těmto záskokům a k mým hlavním povinnostem administrátorky mi mé pracovní dny poskytovaly pramálo možností využít nějak času pro své soukromí.

Žila jsem toliko úterky a středami, kdy Moody pracoval v nemocnici.Tyto dnyjsem měla celé jen pro sebe, s volností pohybu po městě.

Vídala jsem teď Helenu na ambasádě zcela pravidelně, buď v úterý, anebo ve středu. Každý týden jsem posílala dopisy rodičům a dětem a také jsem od nich dopisy Heleniným prostřednictvím dostávala. Zejména tohle byl báječný pocit, třebaže současně i trochu skličující. Strašně jsem je všechny postrádala! Trápila jsem se nad každým maminčiným dopisem, v němž mi líčila, jak se tatínkův stav dál a dál zhoršuje. Nebyla si ani jistá, jak dlouho to všechno ještě dokáže vydržet. Denně o nás hovořil, modlil se, aby nás před smrtí ještě mohl spatřit.

Volala jsem také takřka každý den, pokud to jen bylo možné, Amahla. Pokaždé se prostě jen dotázal po mém zdraví a dodával: „Buďte trpělivá.”

Jednoho dne jsem si vyšla za několika různými věcmi najednou. Moody chtěl, abych dala udělat rezervní klíč od domu. Věděla jsem, že jedno zámečnictví je jen o několik obchůdků vzdáleno od Pol Pizza Shopu. Cestou tam jsem míjela knihkupectví, kterého jsem si nikdy předtím nevšimla, a zašla jsem dovnitř.

Knihkupec hovořil anglicky. „Máte nějaké kuchařky v angličtině?” zeptala jsem se ho. „Ano. Jsou dole.”

Sešla jsem do suterénu a objevila tam řádečku antikvárních kuchařek, s oslíma ušima sice, ale přesto jsem si připadala jako v sedmém nebi. Jak já už jsem dlouho tesknila po prajednoduché možnosti alespoň si počíst v nějakých receptech! Před očima se mi teď roztančila celá menu a zadoufala jsem, že se mi snad poštěstí sehnat potřebné ingredience, anebo vhodné náhrady za ně.

Z mých snů mě vyrušil dětský hlásek, holčička, která kdesi poblíž promluvila anglicky. „Mami,” ptala se, „koupíš mi nějaké pohádky?”

Opodál v uličce jsem viděla ženu a děvčátko, obě zahalené v kabátech a šálách. Zena byla vyšší postavy, tmavovlasá a s lehkým bronzovým nádechem pleti, jaký je charakteristický pro většinu Íránců. Nevypadala sice na Američanku, ale já jsem se jí přesto zeptala: „Vyjste ze Spojených států?”

„Ano,” odpověděla Alice Šarífová.

Okamžitě jsme se v této daleké cizině spřátelily. Alice byla učitelka na základní škole v San Francisku, provdaná za amerikanizovaného Íránce. Bezprostředně poté, co její manžel Málek získal v Kalifornii doktorát, zemřel mu zde otec. Málek teď s Alicí dočasně pobýval v Teheránu a vyřizoval pozůstalost. Alici se tu příliš nelíbilo, ale nečekal ji tu žádný delší pobyt. Její dcerka Samira říkali jí Sammy byla asi v Mahtobině věku.

„Propána,” lekla jsem se, když jsem pohlédla na hodinky. „Vždyť já mám vyzvednout dcerku u autobusu. Budu muset utíkat.” Vyměnily jsme si telefonní čísla.

Večer jsem pak Moodymu o Alici a Malekovi vyprávěla. „Musíme je pozvat,” řekl s nefalšovanou radostí. „Měli by se setkat s Samsí a se Zarí.”

„Co tenhle pátek?” navrhla jsem.

„Ano,” souhlasil okamžitě.

Když nadešlo páteční odpoledne, čekal je už stejně dychtivě jako já. Alici i Maleka si okamžitě oblíbil. Alice byla inteligentní, srdečné děvče, dobře se s ní povídalo, měla vždycky po ruce nějaký vtip. Když jsem tak naše hosty ten večer sledovala, uvědomila jsem si, že ze všech lidí, co jsem v Iránu poznala, pouze Alice a Samsí byly už na první pohled doopravdy šťastné. Snad to bylo tím, že obě věděly, že už se brzy vrátí do Spojených států.

Alice nám vyprávěla anekdotu.

„Do obchodu s obrazy vejde nějaký člověk a vidí tam obraz Chomejního. Chce ho koupit a majitel obchodu mu říká, že obraz stojí pět set tumonů. Jeden tumon je deset rijálů.

,Dám tři sta,’ povídá zákazník.

,Ne, pět set.’

Tři sta padesát.’

,Ctyři sta,’ říká zákazník. ,Má poslední nabídka.’

Vtom přijde další zákazník, vyhlídne si tam obraz Ježíše Krisi a, který se mu líbí, a ptá se majitele obchodu, kolik stojí.

,Pět set tumonů,’ povídá majitel.

.Dobře.’ Zákazník vysází pět set tumonů a jde.

Majitel obchodu se obrátí na prvého zákazníka a povídá: .Viděl jste to, ne? Přišel, viděl obraz, který se mu zamlouval, zaplatil, kolik jsem si řekl, a šel.’

Načež povídá ten první zákazník: ,No, pokud byste dokázal Chomejního ukřižovat, dám taky pět set.’”

Smáli se všichni přítomní, včetně Moodyho.

Samsí mi hned druhý den volala. Řekla mi: „Betty, ta Alice je báječná ženská. S tou by ses měla seznámit blíž.”

„Jistě,” souhlasila jsem.

„Ale na tu Ellen radši zapomeň,” dodávala Samsí. „To je pěkná husa.”

Vídaly jsme se s Alicí pravidelně. Byla to jediná žena v Iránu, o které vím, že byla vybavena i takovým luxusem, jakým je sušička na prádlo. Měla kupu avivážní apretury. I hořčici měla! A měla pas, na který mohla kdykoli odletět domů.

„NE ABYS ŠAMSÍ VYKLÁDALA, COS tu v Íránu prožila,” varoval mě Moody. „Ani Alici nic takového nevyprávěj. Jestli to uděláš, tak už je nikdy neuvidíš.” „Ovšemže,” slibovala jsem.

Uspokojilo ho to, věřil tomu, čemu chtěl věřit, že se totiž k tématu návratu do Ameriky už nikdy nevrátíme. Ze zvítězil. Ze se mnou dokázal provést totéž, co udělal Hormoz s Ellen.

A na základě tohoto slibu mi tedy mohl i dovolit volně se stýkat s Šamsí a Alicí. Neměl totiž stejně na vybranou, protože kdyby se pokusil znovu mě uvěznit v našem novém bytě, bylo by po komedii o našem šťastném manželství, kterou před našimi přáteli hrál.

MUSELI JSME DOSTÁT URČITÝM společenským závazkům, i když Moody mezitím tak radikálně změnil postoj vůči své rodině. Pozvat Bábá Hádžího a Amme Bozorg na večeři se mu sice moc nechtělo, ale jistou úctu jim prokázat musel. Toto povinné pozvání jsme ostatně odkládali už dost dlouho.

„Mahtob už chodí do školy a musí být v osm v posteli, tak přijďte v šest,” řekl sestře do telefonu.

Namítala, že přece nikdy nevečeří před desátou.

„To je mi jedno,” řekl Moody. „Buď přijďte na šestou, ane nechoďte vůbec.”

Amme Bozorg neměla na vybranou, a tak pozvání přijala.

Chtěli jsme, aby její přítomnost byla aspoň trochu snesitelní, takže jsme pozvali na večeři i manžele Hakímovy.

Dala jsem si na jídle záležet. Jako teplý předkrm jsme mčU kuřecí amoletu, do které jsem dala jen to nejvybranější a nejvíce považované masíčko. Kořistí úspěšného nájezdu na místní trii byla růžičková kapusta, vůbec první, kterou jsem v Iránu viděla a kterou jsem lehce podusila s pórkem a mrkví.

Bábá Hádží s Amme Bozorg, kteří s sebou přivezli také Madžída a Ferešte, nepřišli sice v šest, nýbrž téměř v osm, ale to se dalo celkem čekat a byl to přijatelný kompromis. S Hákimovými jsme se k jídlu usadili ke stolu v jídelně.

Hákimovi byli dostatečně kultivovaní a přizpůsobili se, ale Bábá Hádží s Amme Bozorg, třebaže se snažili stolovat co nejlépe, měli s jídlem potíže. Bábá Hádží nedůvěřivě pozoroval stříbrné příbory, nevěděl, jak se s nimi zachází. Viděla jsem, jak bádá, co si má počít s ubrouskem, a jak se mu evidentně zdá směšně přepjaté, že každý má svou vlastní skleničku na pití.

Amme Bozorg se vrtěla na židli sem a tam, nedokázala si pohovět. Konečně sebrala talíř se stolu, usadila se s ním v jídelně na podlahu a libovala si nad růžičkovou kapustou, které říkala „Bettynčiny kapustinky”.

Během několika málo okamžiků se jídelna změnila ve smetiště. Kousky jídla létaly po stole i na podlahu, jak si naši hosté brali jídlo rukama, výjimečně i lžíci.Jen MoodyMahtob ajá jsme způsobně a tiše používali náležitých příborů.

Brzy bylo po večeři, a když se naši hosté přesunuli do obývacího pokoje, zahučel Moody dopáleně: Jen se podívej, kde seděla Mahtob. Ani zrníčko rýže nevytrousila na stůl, neřkuli na podlahu. A koukni se, jak to vypadá tam, kde seděli dospělí.”

Kouknout se mi ani nechtělo. Věděla jsem, že budu ještě dlouho do noci čistit stěny a zametat koberec od rýže a ostatního jídla.

V obývacím pokoji jsem servírovala čaj. Amme Bozorg si nabírala z cukřenky lžičku za lžičkou a na koberci za ní zůstávala bílá cestička, jak je jednu po druhé, vrchovatě plné cukru, přenášela nad titěrnou čajovou sklenku a pak je do ní z výše zvrhávala.

JEDEN VEČER JSME ZAŠLI k Akram Hakímové, matce Džamála, onoho Moodyho „synovce”, jenž za námi tehdy v Austinu už před tolika lety přišel do hotelu při snídani a zvěstoval nám tu zprávu o obsazení velvyslanectví Spojených států v Teheránu. Byla tam i neteř Akram Hakímové, zjevně dosti rozrušená. Ptala jsem se, co sejí stalo, a ona mi to anglicky vyprávěla.

Uklízela ten den doma vysavačem a najednou si vzpomněla, že nemá cigarety. Přehodila přes sebe manto a rúsarí a šla do obchodu naproti přes ulici; dvě dcerky, desetiletou a sedmiletou, nechala doma v bytě samotné. Když cigarety koupila a přecházela na zpáteční cestě vozovku, zastavila ji hlídka pásdáru. Několik příslušnic pásdáru ji vtáhlo do vozu a tam jí obyčejným acetonem drhly nehty a rty, aby z nich odstranily lak a rtěnku. Vřískaly tam na ni, že ji odvezou do vězení.

Prosila je, aby mohla jít nejdřív do bytu pro děti, které tam jsou samy.

Příslušnice žádné děti nezajímaly, držely ji ve voze další dvě hodiny a školily ji. Vyptávaly se jí, jestli se náležitě modlí, a ona jim řekla, že ne. Vyhrožovaly jí, že ji nepustí, dokud jim neslíbí, že už si nikdy nebude lakovat nehty a nikdy nepoužije žádných líčidel. Přinutily ji také ke slibu, že se bude řádně modlit. Jinak, hrozily jí členky pásdáru, půjde za své hříchy do pekla.

,Jápásdár nenávidím,” dávala jsem jí za pravdu.

„Mne to přímo děsí,” říkala ta paní. Jsou skutečně nebezpeční.” Vysvětlovala mi, že pokud vymáhají dodržování předpisů o řádném oblečení v teheránských ulicích, pak lidi jen otravují. Ale pásdár také plní úlohu tajné policie, pátrá po nepřátelích republiky anebo po jakémkoli bezbranném člověku, kterého mohou zastrašovat. A kdykoli pásdár zatkne ženu, která má být popravena, muži ji vždycky nejprve znásilní, neboť se drží zásady „Pannu není dovoleno zabít.”

MOJE PRVNÍ I POSLEDNÍ MYŠLENKA každého dne patřila stavu mých plánů na útěk. Zatím ještě neprobíhala žádná konkrétní akce, ale snažila jsem se alespoň udržovat všechny potřebné kontakty. Zůstávala jsem v těsném spojení s Helenou na ambasádě; takřka denně jsem volala Amahlovi.

Všechen svůj život, až do těch nejmenších drobností, jsem zaměřovala na svůj velký cíl. Rozhodla jsem se, že teď ze mne musí být ta nejlepší žena a manželka, a to ze tří důvodů. Především musím posilovat iluzi normálnosti a štěstí a kompenzovat tím jakákoli podezření, která by v Moodym mohla případně vzniknout. Za druhé jsem chtěla nějak potěšit Mahtob a zbavit ji pocitu, že jsme tu v zajetí.

„A mohli bychom se zase vrátit do Ameriky, mami?” vyptávala se mě čas od času.

„Teď ještě ne,” říkala jsem jí. „Možná že jednou ale to bude ještě dlouho trvat si to tatínek rozmyslí a všichni společně se zase vrátíme domů.”

Takováhle pohádečka trochu uchlácholila Mahtob, ale ne mě.

Třetí důvod, proč jsem tak usilovala o vytváření „šťastného domova”, byla obava, abych se z toho všeho sama nezbláznila. Neměla jsem představu, co všechno může hrozit Mahtob a mně, až se konečně o útěk pokusíme. Myslela jsem teď občas na Suzanne a Trish, na to, jak jsem tehdy odmítla jejich požadavek, abych i s Mahtob s nimi okamžitě Moodymu utekla. Udělala jsem tehdy chybu? To se asi nikdy nedozvím. Seberu vůbec někdy dostatek odvahy? Budu umět s Mahtoh čelit každé nesnázi až do krajnosti? Neuměla jsem si odpovědět. Dny mi proto ubíhaly snáze, kdyžjsem se měla čím zaměstnat.

Moody, aby mě potěšil, mi navrhl, abych si zašla do nedalekého salonu krásy. Zdálo se mi to absurdní v zemi, kde stejně nikdo nesměl spatřit mé vlasy a můj obličej, ale šla jsem. Když se mě kosmetička zeptala, jestli si přeji zastřihnout obočí a odstranit pár chloupků z obličeje, souhlasila jsem.

Místo aby užila vosku anebo pinzety, šla si pro dlouhou bavlněnou nit. Pevně ji napjala a přejížděla mi s ní po obličeji a chloupky tak vytrhávala.

Bolestí jsem div nekřičela, ale vydržela jsem to a uvažovala jsem, proč se vlastně ženy ve jménu krásy nechávají takhle mučit. Když to bylo odbyté, měla jsem obličej jako v ohni.

Večer jsem si všimla, že jsem na tvářích celá osypaná nějakou vyrážkou. Sířila se mi rychle i na krk a na prsa.

„Zřejmě měla tu nit špinavou,” huboval Moody.

#

JEDNOU VEČER jsem přišla z nákupu a shledala jsem, že Moodyho čekárna je napěchovaná pacienty.

„Otevři ty dveře,” řekl mi Moody. „Ať se někdo může zatím posadit také v obývacím pokoji.”

Vůbec se mi nechtělo pouštět si cizí Íránce do obýváku, ale udělala jsem, co mi nařídil otevřela jsem těžké, oboustranně leštěné spojovací dveře a pobídla jsem stojící pacienty, aby se posadili na židle a do lenošek.

Jednou z mých povinností jako recepční bylo podávat pacientům čaj. Bylo mi to vždycky protivné, ten večer mě to ale mimořádně dopalovalo, protože jsem věděla, že náš obývací pokoj bude vzápětí celý politý čajem a že všude bude natrousen cukr.

Čaj jsem nicméně naservírovala, a když už jsem se obrátila, abych podnos odnesla zpátky do kuchyně, oslovila mě jedna z žen v obývacím pokoji: „Vy jste Američanka?”

„Ano,” řekla jsem. „A vy hovoříte anglicky?”

„Ano. Já jsem v Americe studovala.”

Posadila jsem se k ní, trochu jsem změkla. „Kde?” zeptala jsem se.

„V Michiganu.”

„Neříkejte! Já pocházím z Michiganu. A kde jste v Michiganu bydlela?” „V Kalamazoo.”

Jmenovala se Ferešte Nourúzová. Byla to krásná mladá žena, které Moodyho doporučil kdosi z nemocnice. Trpěla bolestmi v zádech a v šíji a doufala, že by jí mohla pomoci chiropraktická manipulace.

Bavily jsme se spolu celé tři čtvrtě hodiny, zatímco čekala, až na ni přijde řada.

Ferešte pak opakovaně docházela na ošetření a já jsem ji vždycky zvala dál, do obývacího pokoje, abychom si mohly popovídat. Jednou večer se mi svěřila. ,Já vím, z čeho asi ty bolesti mám,” řekla.

„Opravdu? A z čeho?”

„Z toho stresu.” Rozplakala se. Už je to rok, vyprávěla, co si její manžel večer chtěl jen dojet k čerpadlu pro benzin, a už se nevrátil. Ferešte a její rodiče ho zoufale hledali po všech nemocnicích, ale nenašli po něm nikde ani stopu. „Po pětadvaceti dnech nám volali z policie,” vzlykala Ferešte. „Řekli nám jen:

.Přijeďte si vyzvednout jeho vůz,’ ale nic nám o něm nechtěli říct.”

Ferešte se s roční dcerkou přestěhovala k rodičům. Uplynu Iv další čtyři hrozné měsíce, než jim policie dala zprávu, že je její manžel ve vězení a že za ním může přijít na návštěvu.,,

„Prostě ho sebrali a zavřeli,” plakala. „Už je to víc než rok, a stále ho ještě z ničeho neobvinili.”

„Ale jak to vůbec mohli udělat?” zeptala jsem se. „A proč?”

„Je to diplomovaný ekonom,” vysvětlovala Ferešte. „Já jsem absolvovala stejnou fakultu. Oba jsme studovali v Americe. A přesně před takovými lidmi má vláda strach.”

Ferešte nechtěla, abych o jejím manželovi s někým mluvila. Bála se, že když si bude příliš mnoho stěžovat, zatknou také ji.

Později toho večera, když Moody skončil ordinaci, povídal: „Ta Ferešte je velice příjemná. Co vlastně dělá její manžel?”

„Je to diplomovaný ekonom,” odpověděla jsem.

„PŘIJEĎTE CO NEJDŘÍV.”

V Amahlově hlase zaznělo cosi tak naléhavého, že se mi z toho rozbušilo srdce.

„V úterý, dřív nemůžu,” řekla jsem, „to bude Moody v nemocnici.”

„Zavolejte mi nejdřív, abych vás mohl čekat,” řekl Amahl.

Co by to mohlo znamenat? Domýšlela jsem se, že jde spíš o dobrou zprávu než o nějaké problémy, protože se mi zdálo, že jsem v jeho hlase zaslechla i opatrný optimizmus.

V úterý jsem se vzbudila velice brzy, modlit jsem se šla spolu s Moodym a pak už jsem vyčkávala; čas se jen zvolna vlekl. Mahtob odešla do školy v sedm, Moody odjel o tři čtvrtě hodiny později. Sledovala jsem ho z okna, dokud nezmizel v taxíku, a pak jsem zavolala Amahla, abych schůzku potvrdila. Vyběhla jsem z domu a utíkala na hlavní třídu, kde jsem chytla radiotaxi.

Byl začátek listopadu. Ostrý vítr napovídal, že by mohl přijít sníh. Byla dopravní špička, cestu jsem měla o to komplikovanější, že jsem musela několikrát přestoupit z jednoho taxíku do druhého, než jsem zdolala tu vzdálenost na druhý konec města. Kdyžjsem konečně dorazila k administrativní budově a zaťukala na Amahlovy dveře, vířilo mi hlavou už bezpočet otázek.

Okamžitě otevřel a široce se usmíval. „Pojďte dál,” zval mě. „Posaďte se. Co vám nabídnu? Dáte si čaj? Nebo raději kávu?”

„Kávu,” řekla jsem. „Prosím.” Cekala jsem netrpělivě, až mi ji připraví, ale on si schválně dával na čas.

Konečně mi podal šálek, posadil se za stůl a řekl: „Tak byste asi měla zavolat domů, své rodině.”

„Co se stalo?”

„Měla byste jim říct, aby pro vás nezapomněli také prostřít na I )en díkůvzdání.”

Ze rtů mi splynul povzdech nesmírné úlevy.Tentokrát jsem si byla jistá. Tentokrát to vyjde! Mahtob a já odjedeme do Ameriky. Jak?” zeptala jsem se.

Vysvětlil mi celý plán. íránskou linkou odletíme s Mahtob do BandarAbbásu v nejjižnější části země. Odtamtud nás propašuje rychlý člun přes Perský záliv do některého z arabských emirátů. „V emirátech budou sice nějaké problémy s vašimi papíry,” řekl Amahl, „ale z Íránu budete pryč a zpátky vás nepošlou. Pak už si budete moci obstarat z vašeho velvyslanectví pasy a odletět domů.”

Představa plavby přes moře v rychlém otevřeném člunu mě sice dosti děsila, ale pokud to byla pro mou dcerku a pro mne jediná cesta na svobodu, byla jsem ochotna ji podstoupit.

„Potřebuji k tomu peníze?” zeptala jsem se.

„To budu platit já,” řekl Amahl a opakoval nabídku, kterou mi učinil již dříve. „Až se dostanete do Států, můžete mi je pak poslat.”

„Něco mám tady,” řekla jsem a podávala jsem mu hrst bankovek. „Chtěla bych, abyste mi je zatím uložil u sebe; nerada bych riskovala, že je u mě Moody nějakou náhodou najde.” Bylo to asi devadesát dolarů v americké méně a dalších šest set dolarů v rijálech, všechny peníze, které mi zbyly z mého původního utajeného pokladu. Amahl souhlasil s tím, že mi je u sebe uschová.

„Budete potřebovat nějaké doklady,” řekl, „abyste se vůbec dostaly do letadla.”

„Mám na ambasádě deponován řidičský průkaz,” řekla jsem, „dále rodný list a mé kreditní karty.”

„To je íránský rodný list?”

„Ne. Mám u nich uložen svůj americký rodný list, který jsem si přivezla s sebou. Můj íránský rodný list má někde schovaný Moody.”

„Mohli bychom zkusit zajistit vám letenky i na váš americký rodný list,” uvažoval Amahl nahlas. „Ale bylo by lepší, kdybyste

si mohla nějak obstarat ten svůj íránský. Ty věci z ambasády s vyzvedněte, ale pokuste se, jestli by se nedaly najít vaše íránské doklady.” „Ano. Kdy vyrazíme?”

„Mám teď právě někoho v BandarAbbásu, kdo to zařizuje, a čekám ho zpátky v Teheránu během pár dnů. Nemějte strach, na Den díkůvzdání budete už i s Mahtob zase doma.”

Zavolala jsem z Amahlovy kanceláře na ambasádu Heleně. „Potřebovala bych s vámi ihned mluvit,” řekla jsem jí.

Bylo už po normálních úředních hodinách, ale Helena řekla: „Sejdu hned dolů a řeknu strážným, aby vás pustili dál.”

Kdyžjsem domluvila, dodal Amahl ještě varovně. „Neříkejte nikomu na ambasádě, oč jde.”

Ale já jsem byla tak vzrušená, že v okamžiku, kdy mě Helena uvidčla, vykřikla: „Bože, co se to s vámi stalo? Vždyť vy vypadáte tak šťastná, vy jste dnes úplně jiná.”

„Pojedu domů,” řekla jsem.

„To vám nevěřím.”

„Ano, jedu domů a potřebuji své doklady a kreditní karty.” Helena se rozzářila nefalšovaným nadšením. Její tvář naráz rozjasnila bouřlivá radost. Vší silou mě tiskla v náruči. Oběma nám vytryskly slzy radosti. Na nic se neptala, jak, kdy, s kým. Věděla, že jí o tom nic nepovím, a ani na to nebyla zvědavá.

Předala mi mé doklady, které jsem u ní měla uložené, můj řidičský průkaz, naše americké rodné listy a nové americké pasy, které nám obstarala, a také mé kreditní karty. Společně jsme zašly za panem Vincopem. I on měl radost, doprovázenou ovšem nezbytnou dávkou opatrnosti. „Naší povinností je varovat vás před pokusem o útěk,” řekl. „Neměla byste riskovat život malé Mahtob.”

Ale cosi v jeho tváři ho usvědčovalo z opaku. Ano, jeho povinností bezpochyby bylo varovat mě. Ale i on se zřejmě radoval z toho, že můj plán uspěl.

Připojil ještě jednu výstrahu, které bylo mnohem potřebnější. „Mám o vás opravdu starost,” řekl mi. „Vy jste tak šťastná, že celá jen záříte. Váš manžel se domyslí, že se něco děje.”

Já se to pokusím nějak skrýt,” řekla jsem.

Podívala jsem se na hodinky a zjistila jsem, že mám zpoždění. Moody se sice měl z nemocnice vrátit teprve pozdě odpoledne, ale potřebovala jsem být doma do čtvrt na dvě, kdy se vracela

Mahtob ze školy. Omluvila jsem se tedy a rychle jsem vyběhla na ulici, abych se vydala na tu dlouhou zpáteční cestu.

Když jsem doklusala domů, bylo už půl druhé a Mahtob čekala před zamčenými vraty, slzy se jí řinuly po tvářích.

Já jsem myslela, že jsi odjela do Ameriky beze mě!” brečela. Jak jsem toužila po tom, abych jí mohla vyprávět, kde všude jsem byla a co se chystá! Jenže právě teď, víc než kdy jindy, jsem si netroufla s ničím se jí svěřovat. Bylo to už tak blízko. Bylo třeba utajit celou řadu detailů. A skrývat radost by pro ni nebylo o nic lehčí než pro mne.

Já bych přece nikdy neodjela do Ameriky bez tebe,” utěšovala jsem ji. Odvedla jsem ji do bytu. „Mahtob, prosím tě, ale neříkej tatínkovi, že jsem přišla až po tobě.”

Kývla. Strachy byly pryč a Mahtob si běžela hrát. S hlavou ještě plnou nejnovějších událostí jsem šla ukrýt doklady dovnitř polštářů na gauči v obývacím pokoji, které byly na zip, a snažila jsem se vymyslet nějakou techniku, jak zamaskovat tu svou viditelnou radost.

Dostala jsem nápad a hned jsem volala Alici.

„Chtěla bych oslavit Den díkůvzdání u nás doma,” řekla jsem. „Udělejme společnou večeři. Pozveme taky Samsí a Zarí a byla bych ráda, kdyby ses seznámila s Ferešte.”

Alice okamžitě souhlasila.

To je ohromné! pomyslela jsem si.Tou dobou už tu sice nebudu, ale můžu zatím klidně předstírat opak.

Moody se vrátil dost pozdě a já jsem radostí jen zářila. „Uděláme s Alicí společně hostinu na Den díkůvzdání!” oznamovala jsem.

„Výborně!” odpověděl Moody. Krocan bylo jeho oblíbené jídlo.

„Musíme na bazar koupit krocana.” „A nezvládly byste to s Alicí samy?” Jistěže.”

„Prima,” řekl Moody a zářil potěšením, že má jeho žena tak dobrou náladu a že se s takovou radostí dívá i do budoucnosti.

V PRŮBĚHU NĚKOLIKA NÁSLEDUJÍCÍCH TÝDNŮ, když byla Mahtob ve škole a Moody měl plno práce, jsem běhala sem a tam po Teheránu s energií a vitalitou malé holky. Společně s Alicí jsme sháněly různé nedostatkové potraviny na onu slavnostní večeři.

Na Alici jsem udělala dojem tím, jak jsem se už v Teheránu vyznala. I ona si ráda trochu vyšla ven, ale až dosud se neodv.i žovala nikam daleko. Nesmírně sejí líbilo, kdyžjsem ji zaved la na bazar a když jsme pod mým vedením sháněly krocana na Den díkůvzdání.

Skoro hodinu trvalo, než jsme vůbec na bazar dojely. Proil) jsme velkým klenutým podloubím, kterým se na bazar veba zelo, a vkročily jsme do třeštění barev a zvuků. Na vzdálen<>:.i mnoha bloků se před námi táhly řady prodavačů nabízejících své roztodivnosti a rozlévaly se po obou stranách i do bočních uliček. Odevšud znělo hlasité vychvalování zboží nejrůznější ho druhu. A středem toho všeho proudily husté davy, lidé tlačili vozíky, hádali se o překot. Bylo tam vidět spoustu Afghánců ve zmačkaných pytlovitých kalhotách, nabraných v pase, kteří na zádech nosili rance neuvěřitelně těžkých nákladů.

,Je tu jedno místo, vlastně celá ulice, kde se dostane všechno k jídlu,” vysvětlovala jsem Alici. „Ryby, kuřata, krocani zkrátka všechno od masa.”

Prodíraly jsme se zvolna těmi nemytými zástupy, rámusem nás už brněly uši, až jsme konečně nalezly postranní uličku, kterou jsme hledaly. A našly jsme i stánek, kde od stropu viselo za hlavu pár vychrtlých krocánků. Byli sice jen zčásti vykucháni a peří měli ještě olepené blátem z městských ulic, ale jiné jsme nenašly. Byla bych chtěla alespoň pětikilového, avšak i ten největší, kterého jsem z nich vybrala, vážil jen tři kila. „Tak k němu uděláme ještě rostbíf,” navrhla Alice. Takže jsme krocana přece jen koupily a vydaly jsme se domů. Dlouho jsme čekaly na oranžový taxík. Projelo jich kolem nás spousta, ale byly jsme v nejrušnější části centra a taxíky byly všechny obsazené. Ruka už mě bolela, jak jsem v ní držela krocana. Konečně po dlouhém volání a pokřikování přece jenom jeden zastavil. Zadní sedadla byla plná, a tak jsme se směstnaly vedle řidiče. Alice nastupovala první.

Jak se přede mnou za jízdy otevíral pohled za pohledem na toto nenáviděné město, zasnila jsem se. Věděla jsem, že tohohle krocánka péct nebudu. Spíš už asi budu pomáhat doma v kuchyni mamince se slavnostní večeří, na kterou budeme s Mahtob do smrti vděčně vzpomínat.

„Motešaker índzás!” vytrhl mne z mých vidin Alicin hlas. „Tady, prosím!” křikla na řidiče.

„Ale tady přece ještě.” začala jsem. V okamžiku, kdy mě Alice začala vystrkovat ze dveří, jsem 504 hopila, co se asi přihodilo.Taxík se prudce rozjel. „Ty mi asi nebudeš vůbec věřit, co si ten řidič ke mně dovolil,” řekla Alice.

„Ale ano, ráda ti to uvěřím. Mně se to stalo taky. Nesmíme se * tím jen svěřit našim mužským, jinak nás nebudou chtít poušti) ven samotné.” Alice kývla na souhlas.

Nikdy jsme se nedoslechly o nějakém podobném obtěžovaní íránských žen a uvažovaly jsme, jestli na tom nemá kus viny také íránský tisk. Se svými oblíbenými historkami o rozvodovosti ve Spojených státech mohl v íránských mužích klidné vzbudit dojem, že my Američanky jsme všechny do jedné ¦ exuchtivé divoženky.

Zamávalyjsme na další taxík a sedly jsme si dozadu.

Když jsme přijely k nám domů, strávily jsme celé hodiny čištěním toho hubeňourka a pečlivě jsme ho ještě pinzetou doškuhaly, než jsme ho konečně daly zmrazit.

Bylo třeba vyrazit ještě mnohokrát za nákupy na tu hostinu. V několika případech jsem na Alici tak chvátala, že jsem ji vysazovala doma takřka ještě ráno. Když se to stalo poprvé, řekla jsem jí: „Kdyby se Moody ptal, tak jsem se tu stavila ještě na kávu a odcházela jsem kolem jedné.” Alice se na mě udiveně podívala, ale kývla a na nic se neptala. Od té doby si zřejmě domyslela, že když takhle od ní brzy dopoledne spěchám ještě někam zpátky do rušného centra, jsem asi zase „u ní na kávě”.

Od Alice jsem si často zaběhla do Hámidova obchodu a zavolala odtamtud Amahla. Několikrát se potřeboval se mnou setkat, abychom mohli probrat další podrobnosti. Třebaže se Den díkůvzdání už rychle blížil, byl stále stejný optimista.

Zato Hámid byl naopak krajní pesimista. Kdyžjsem se svěřila se svým sladkým tajemstvím tomuto svému dávnému spoluspiklenci, řekl jen: „Ne, tomu já nevěřím. Podle mě zůstanete obě v Iránu do soudného dne, dokud se nám nevrátí imám Mehdí.”

Dny byly tak plné spěchu, že mi pak večery doma s Moodym připadaly jen jako nějaké podivné představení, při němž jsem musela napínat všechny síly, abych svůj výstup vůbec absolvovala. Nemohla jsem si ovšem dovolit dát najevo, jak jsem vyčerpaná, to by v Moodym vzbudilo podezření. Musela jsem uvařit,

uklidit, postarat se o Mahtob zkrátka splnit všechny své b né každodenní povinnosti. Zato později večer jsem pak ncd kázala usnout, protože jsem v myšlenkách už byla kdesi v Am rice. Za nocí už jsem zkrátka byla doma.

Sílu vydržet to všechno jsem čerpala z jakýchsi záhadn přehlubokých zdrojů.

Alice pro mne byla neocenitelným spojencem, třebaže o mé nejtajnějším soukromí nevěděla nic. Jednoho dne, když jsm spolu chodily po nákupech, jsem si povzdechla: „Já bych si taj potřebovala zavolat domů, našim. Já je tolik postrádám.”

Alice věděla, že z domova mi Moody volat nedovolí. Ani |j nenechával manžel telefonovat do Kalifornie příliš často, stěžo val si, že je to příliš drahé. Ale Alice měla nějaké vlastní pení/r, které si vydělala výukou angličtiny, a občas jich použila k zaka zaným hovorům domů. „Musím tě jednou vzít na Túpchúne.”

„Co to je?”

,Je to ve městě, blízko bazaru. Je tam meziměstská centrála telefonní společnosti. Platit musíš hotově, ale můžeš si odtamtud objednat i mezistátní hovor.”

Byla to skvělá zpráva. Hned nazítří, pod celkem důvěryhodnou záminkou, že půjdeme shánět celer do nádivky na hostinu ke Dni díkůvzdání, jsme se s Alicí vydaly na Túpchúne. Zatímco Alice volala své rodině v Kalifornii, mluvila jsem s tatínkem a s maminkou v Michiganu.

„Našla jsem tu centrálu, odkud vám můžu volat,” říkala jsem jim. ,Je to snadnější než telefonovat z ambasády, a bezpečnější, než když voláte vy k nám domů. Ozvu se teď asi častěji.”

„To budu moc ráda,” řekla maminka.

Táta byl šťastný, že mě zase slyší. Říkal, že je mu hned lip.

„Mám pro vás dárek,” oznámila jsem jim. „Na Den díkůvzdání už budeme s Mahtob zase u vás doma.” 21

„NEMLUVTE,” ŘEKL AMAHL. „TIŠE seďte. Vůbec nic neříkejte.”

Poslechla jsem ho, zůstala jsem nepohnutě sedět v křesle v Amahlově kanceláři. Přešel kolem mne, dozadu ke dveřím, otevřel je a tlumeným hlasem řekl cosi persky, jen pár slov.

Do místnosti vstoupil vyšší snědý muž, obešel mě a postavil se přímo proti mně. Upřeně se mi zadíval do tváře, vrýval si do paměti každý detail mého obličeje. Pomyslela jsem si, že bych snad měla odložit rúsarí, tak aby měl možnost prohlédnout si ho celý, ale pak jsem se rozhodla nepodnikat nic bez Amahlova pokynu. Nevěděla jsem, kdo ten muž je, a nechtěla jsem se ho nijak dotknout.

Setrval tak asi minutu nebo dvě, pak beze slova zmizel. Amahl si sedl zpátky za stůl a o návštěvníkovi se už nezmínil.

„Poslal jsem někoho do BandarAbbásu, aby zajistil ten rychlý člun,” řekl. „Čekám, až se vrátí do Teheránu. Zařizuji už také váš let do BandarAbbásu. Poletí s vámi ještě další lidé, ale znát je nebudete. Sedět budou jinde.”

Z Amahla vyzařovala jistota, ale já jsem přesto_ neměla stání. Pro mne ta akce postupovala zoufale pomalu. Čas pro Íránce neznamená takřka nic; je nesmírně obtížné realizovat cokoli podle dohodnutého časového plánu. Dny jako by proklouzávaly mezi prsty. Už bylo pondělí, Den díkůvzdání připadal na nadcházející čtvrtek, a mně bylo jasné, že se už v žádném případě nemůžeme s Mahtob do té doby dostat včas na jeho oslavu do Michiganu.

„Snad se nám to podaří alespoň do víkendu,” pokoušel se mě utěšit Amahl. „Anebo do následujícího víkendu. Pořád ještě není úplně všechno připraveno. A já vás tam nemohu poslat, dokud to nebude zajištěno na sto procent.”

„A co když se to nikdy na těch sto procent nepodaří zajistit?”

„Nebojte se. Mám rozpracované ještě další varianty. Posl jsem někoho vyjednávat s kmenovým vůdcem v Záhedán dost možná, že bychom vás mohli poslat přes Pákistán. Jedná s někým, kdo má ženu a dcerku dost podobnou vám a Mali tob. Pokouším se s ním domluvit, aby vás vzal s sebou letadle jako svou vlastní ženu a dceru, do Tokia nebo do Turecka, by se pak vrátil, vím už zase o někom, kdo za nějakou odmě orazítkuje jejich pasy tak, aby to vypadalo, jako že se jeho že i dcera normálně vrátily.”

Zdálo se mi to riskantní, protože jsem si nebyla jista, jes li bych roli íránské manželky dokázala sehrát dostatečně př svědčivě. Fotografie té ženy byla sice pořízena, když měla sobě čádor, to znamená, že obličej byl ze značné části zakr Ale kdyby se mě pasová kontrola zeptala cokoli persky, byla h to katastrofa.

„Prosím vás, pospěšte si,” řekla jsem Amahlovi. „Čas oprav du pracuje proti mně. Strašně bych ještě chtěla vidět tatínka. Nechci, aby umřel dřív, než se vrátíme. Bude mu lip, kdy/ bude vědět, že se nám podařilo vrátit se domů. Moc vás prosím, pokuste se najít způsob, jak to uskutečnit co nejdřív.”

„To víte, že ano.”

OSLAVA DNE DÍKŮVZDÁNÍ V ÍRÁNU pro mne znamenala těž kou zkoušku, zejména poté, co jsem našim řekla, že tou dobou budeme s Mahtob už doma. Naštěstí jsem nic takového neslíbila Mahtob!

Probudila jsem se v ten čtvrtek v hluboké depresi. Jaképak díkůvzdání? Zač já to mám vlastně děkovat?

Abych si trochu spravila náladu anebo abych ten den prostě nějak přečkala, pustila jsem se do přípravy večeře a pokusila jsem se z toho podvyživeného krocana připravit kuchařský zázrak.

Postupně, jak se k nám odpoledne začali trousit mí přátelé a přítelkyně, se den trochu rozjasňoval. Byla jsem vděčná, že je kolem sebe mám tvořili docela nový okruh báječných a upřímných kultivovaných lidí, kteří bez ohledu na to, kde se narodili, působili spíš jako Američané než jako Íránci. Přišli k nám domů oslavit ten nejameričtější ze všech svátků. Všechny jsem je měla ráda Samsí i Zarí, Alici, Ferešte , ale tolik už jsem chtěla být doma!

Tíseň na mě však znovu dolehla po večeři, když jsme dojedli imitaci dýňového koláče, plněnou ovocným pyré. Moody se rozložil v lenošce, ruce sepjaté na břiše, a podřimoval, vrchovatě spokojen se svým údělem, jako by toho uplynulého půldruhého roku pranic neznamenalo v jeho životní situaci. Jak jsem tu ochrápanou obludu naráz nenáviděla! Jak já bych byla chtěla být už doma, s maminkou a s tatínkem, s Joem a s Johnem!

V ÚTERÝ MI z AMERIKY VOLAL bratr Jim, věděl, že Moody je tou dobou v práci. Vyprávěl mi, jak se tatínkův stav pronikavě zlepšil v okamžiku, kdy jsem slíbila, že budeme s Mahtob slavit Den díkůvzdání už doma.

„Tři dny po sobě vstal z postele a přecházel,” říkal Jim. „To už se nestalo, ani nepamatuji. Vyšel si dokonce ven, na zahradu.”

„Ajakje mu teď?” zeptala jsem se.

„Proto ti volám. Když se vám nepodařilo přiletět, hrozně ho to sebralo. Je to s ním den ode dne horší. Potřebuje se prostě na něco upnout, v něco doufat. Nemohla bys mu zase jednou zavolat?”

„Mám s tím trochu problémy,” vysvětlovala jsem. „Odsud telefonovat nemůžu, to by Moody poznal podle účtu. Budu muset zajet do té centrály ve městě, a to je dost obtížné, ale já to zkusím.”

„A budete už moci s Mahtob brzy přijet?” vyptával se Jim.

„Chtěla bych to stihnout do Vánoc. Ale tatínkovi radši nebudu slibovat, že budu na svátky doma.”

„Ne, dokud si nebudeš jistá, tak raději ne,” souhlasil Jim.

Zmalomyslněla jsem. Pociťovala jsem to jako svou osobní vinu, že jsem nesplnila slib, že přijedeme na Den díkůvzdání. Takže na Vánoce! Pane Bože, ať jsme na Vánoce v Michiganu, a ne v Íránu.

VÁNOČNÍ SVÁTKY SE V ÍRÁNU oficiálně přecházejí bez povšimnutí. Dosti velká arménská obec v Teheránu sice zpravidla Vánoce radostně oslavuje, avšak tento rok zazněla v tomto směru přísná výstraha. Již začátkem prosince přinesly teheránské listy na prvých stranách články nabádající Armény, aby žádné oslavy Vánoc nepořádali. Radost a veselí nejsou na místě, když zuří boje a lid trpí, pravil ájatolláh.

Moodyho jako kdyby se to netýkalo. Chvástal se svou uspěl nou praxí; o íránskou politiku se přestal zajímat; rozhodl se, i| jeho dcera musí mít Vánoce, jak se patří.

Abych se nějak zabavila a abych odvedla Moodyho pozoi nost od svých stále častějších výprav do města, vrhla jsem se di I vánočních nákupů.

„Mahtob tu nemá skoro nic na hraní,” řekla jsem Moodymu, „Chtěla bych, aby měla bohatou nadílku. Nakoupím jí sánu hračky.” Moody souhlasil a já jsem se takřka denně vydávala na nákupy, někdy v doprovodu Alice, někdy sama. Na jedné tako vé výpravě jsme strávily s Alicí skoro celé dopoledne na bazaru a vracely jsme se domů autobusem. Alice vystoupila na zastávce poblíž jejich domu a mne nechala dojet posledních pár bloku samotnou. Podívala jsem se na hodinky a zjistila jsem, že mám právě čas, abych na své zastávce chytila ještě taxík a dorazila k nároží poblíž našeho domu, než přijede autobusem Mahtob.

Avšak náhle se do běžné vřavy teheránské ulice zařízl diso nantní sbor nějakých sirén. Jejich jekot je sice v Teheránu trvalou součástí každodenního života, tak běžnou, že je řidiči zpravidla vůbec neberou na vědomí, avšak tyhle byly o poznání silnější a pronikavější. K mému překvapení i řidič autobusu zajel stranou, aby umožnil průjezd zásahovým vozidlům. Projelo několik policejních aut a za nimi mohutné, nezvykle vyhlížející monstrum, vybavené robustními mechanickými manipulátory.

„Bom! Bom!” začali křičet cestující v autobuse.

Byla to pyrotechnická zásahová jednotka. Ellen už kdesi tohle vozidlo viděla a vyprávěla mi o něm; poznala jsem bo okamžitě.

Znervózněla jsem. Bomba musela být někde před námi, směrem k našemu domu.

Autobus dojel na konečnou a já jsem rychle stopla oranžový taxík, který jel směrem k nám. Záhy jsme uvízli v dopravní zácpě. Řidič poctíval své kolegy polohlasnými epitety a já jsem sledovala hodinky. Než taxík konečně dorazil na dohled naší zastávky, byla jsem už na pokraji šílenství. Mahtob se právě touto dobou měla vracet ze školy. Bude vyděšená, když ji u autobusu nebudu čekat, a ještě víc ji vyleká ta rušná bezpečnostní akce! A někde tam vpředu je bomba!

Doprava byla odkloněna do vedlejší ulice, a když taxík zatáčel, uviděla jsem před námi Mahtobin školní autobus. Zahlédla jsem ji, jak vystupuje a jak se kolem sebe bezradně rozhlíží. Nároží bylo zcela ucpáno policejními vozidly a zvědavci. Hodila jsem řidiči pár rijálů, vyskočila jsem z taxíku a utíkala pro Mahtob. Místo dopravní zácpy svědčilo o tom, že bomba je zřejmě někde docela blízko.

Držely jsme se za ruce a utíkaly jsme domů, ale když jsme zabočily k našemu bloku, uviděly jsme onen velký modrý manipulační vůz stát ani ne stovku metrů od našeho domu.

Zastavily jsme se, neschopny přemoci morbidní zvědavost, a napjatě jsme sledovaly, co robot dělá. Ohromná ocelová chapadla právě zvedala ze zaparkovaného žlutého paikanu nějakou krabici. Přes svou mohutnost zacházela klepeta stroje s náloží nesmírně opatrně a šetrně ji posléze uložila do ocelového kontejneru na zádi vozidla.

Za pár minut už nebylo po pyrotechnickém manipulačním voze ani památky. Na žlutý paikan se sesypali policisté, hledali stopy, které bezpochyby prokáží, že bombu má na svědomí Mónafekín, hnutí odporu proti Chomejnímu.

Pro policii to byla rutinní záležitost. Zato pro mne znamenala tato příhoda úděsné připomenutí, co všechno hrozí našim životům v Teheránu. Bylo třeba se z toho pekla dostat pryč co nejdřív, než celý tenhle svět kolem nás jednoho krásného dne vyletí do povětří.

MOODYMU JSEM VYPRÁVĚLA, ŽE pro většinu dárků pro Mahtob jsem musela až na bazar, ale bylo to jen zčásti pravda. Tou dobou už jsem věděla o několika obchodech blízko našeho domu, kde se určité zboží dalo nakoupit velice snadno, takže mi vybyl čas rychle si ještě zajet za Amahlem to všechno za dobu, kterou bych jinak potřebovala k cestě na bazar a zpět.

Jednou jsem měla obzvlášť velký nákup, převážně samé hračky pro Mahtob, ale místo abych ho odnesla domů, nechala jsem ho u Alice.

„Nech mi to tu, prosím tě,” řekla jsem jí. Já si ty věci budu odnášet postupně.”

„Dobře,” souhlasila Alice. Jako správná přítelkyně se mě na nic nevyptávala. Netroufla jsem sejí s ničím ze svých plánů svěřovat. Alice ovšem byla mimořádně inteligentní žena, schopná přesně odhadovat lidskou povahu. Věděla, že nejsem v Iránu šťastná, a kromě toho neměla ráda Moodyho. Určitě jí mé

tajnůstkářské výlety vrtaly hlavou. Snad se domýšlela, že mám někde tajnou lásku.

Svým způsobem nebyla daleko od pravdy. Mezi Amahlem a mnou sice nedošlo k absolutně žádnému fyzickému kontaktu. Amahl žil pro svou rodinu a já bych nikdy nemohla udělat něco, co by jeho manželství nějak ohrozilo.

Byl to ovšem přitažlivý muž,jak fyzicky, tak i vůlí a silou, které z něho vyzařovaly, a nadto ještě projevoval hluboký zájem o Mahtobin a můj osud. Byli jsme si blízcí tím, že jsme sdíleli intenzívní zájem o společný cíl. Amahl nikoli Moody byl pro mne opravdovým mužem mého života. Nepřestávala jsem na něj myslet. Po zklamání, které bylo spojeno se Dnem díkůvzdání, mne alespoň ujistil, že budeme s Mahtob doma už o Vánocích.

Musela jsem mu v tomhle věřit, jinak bych se z toho asi zbláznila, ale čas utíkal jako voda a my jsme nepokročili ani o píď.

Jednou ráno, jen co Mahtob odešla do školy a Moody odjel taxíkem do nemocnice, jsem spěchala za roh do „supeni”. Ten den měli mít mléko a já jsem chtěla nakoupit co nejdřív, než bude denní příděl vyčerpán. Ale kdyžjsem zahýbala za roh na hlavní ulici, zůstala jsem stát jako solný sloup.

Přímo před „superem”, před zelinářstvím a před řezníkem stálo několik furgonů pásdáru. Uniformovaní příslušníci pásdáru tam postávali na chodníku, pušky namířené na obchody. A pak jsem viděla, jak u furgonů zastavil velký kamion.

Otočila jsem se a šla jsem rychle pryč, nechtěla jsem riskovat nějaké střetnutí s nimi. Mávla jsem na oranžový taxík a jela jsem o několik bloků dál, do jiného „superu”, a nakoupila jsem tam.

Kdyžjsem se vrátila opět do našich končin, viděla jsem, jak opodál na konci bloku ozbrojení příslušníci pásdáru ze všech tří obchodů vynášejí zásoby a nakládají je na kamion. Obešla jsem celý blok a spěchala jsem do bezpečí domova.

Když jsem dorazila domů, vyptávala jsem se naší sousedky Malíhe, jestli neví, co se v těch obchodech vlastně děje, ale ona jen zavrtěla hlavou. Brzy nato se objevil metař studnice informací o celém zdejším okolí a Malíhe se ho zeptala, co se stalo. Věděl jen to, že pásdár zabavuje veškeré zboží ve skladech těchto tří prodejen.

Zvědavost i starost o jejich majitele mi nedala, a takjsem se vydala znovu ven. Ujistila jsem se, že jsem řádně zahalena, a pak jsem se rozhodla jít do „superu”, jako by se nic nedělo. Kdyžjsem docházela ke krámu,^íz’ Rezá stál venku na chodníku a malomyslně sledoval, jak mu pásdár rozkrádá veškeré jeho pozemské statky.

Já bych chtěla mléko,” řekla jsem mu persky.

,JSfísteš,” odpověděl. „Žádné není.” A nato pokrčil rameny se stoickým výrazem člověka naučeného snášet zvůli úředně koncesovaných zlodějů. „Tamtím,” povzdechl si. „Už je konec.”

Šla jsem dále, k obchodu se sabzí, a tam další členové pásdáru párali nějaké žoky a odnášeli čerstvé ovoce i zeleninu do svého kamionu. U dalšího krámu právě vynášeli maso.

Když se pak později toho dne vrátil z práce Moody a když jsem mu sdělila, že jeho tři přátelé přišli o obchody, řekl: „No, to asi s něčím šmelili na černém trhu, jinak by se takového něco nemohlo stát.”

Moody měl prazvláštní morálku. Byl náramně rád, zrovna tak jako všichni ostatní, když mu někdo sehnal věci, které existovaly jen na černém trhu, ale současně obhajoval povinnost úřadů trestat přistižené obchodníky. Byl naprosto přesvědčen, že pásdár ty krámy vyraboval plným právem.

I Mahtob byla z toho nájezdu celá smutná, docela si ty tři obchodníky oblíbila. Modlila se za ně ten večer a ještě po mnoho dalších večerů: „Bože, prosím tě, zařiď to nějak, aby si zase mohli ty své krámy otevřít. Vždyť oni na nás byli vždycky takoví hodní. Prosím tě, buď na ně taky hodný.”

Kolovaly zvěsti, že ty budovy chce vláda pro nějaké své úřadovny, ale obchody zůstávaly stále prázdné. Pár slušných Íránců zkrátka přišlo bez jakéhokoli důvodu o živobytí. Pásdár se ovšem při svých akcích o žádné důvody nepotřeboval starat.

UTÍKAL TÝDEN ZA TÝDNEM. Denně jsem Amahlovi volala, jezdila jsem za ním do kanceláře, kdykoli jsem se uvolnila, ale výsledek byl stále týž. Ještě pořád jsme čekali, až bude všechno zajištěno na sto procent.

Už mne někdy napadalojestli to náhodou také není jen nějaký ten taraf.

„Když ne na Vánoce, tak na Nový rok budete určitě doma,” ujišťoval mě Amahl. „Pracuji na všech alternativách tak rychle, jak to jen jde. A jedna z nich musí vyjít. Mějte trpělivost.”

Už jsem tahle slova vyslechla tolikrát, snad až příliš často; od prvé návštěvy u Heleny na ambasádě až po všechny rozhovory

s Amahlem jsem stále dostávala tutéž radu. A bylo čím dál těžší se podle ní řídit.

Dosavadní scénáře útěku byly rozhojněny o další plán. Amahl měl spojení na úředníka pasové kontroly, který přislíbil, že nás odbaví na základě nových amerických pasů, které jsme obdrželi prostřednictvím švýcarského velvyslanectví. Nechá nás nastoupit do linky, která odlétá do Tokia každé úterý ráno to jest v době, kdy je Moody pracovně vázán v nemocnici. Amahl se teď pokoušel vyřešit načasování celé akce. Onen úředník normálně nemíval v úterý službu, takže se teď snažil prohodit si ji s kolegou. Plán vyhlížel dost rozumně, ale mně se zdálo, že je pro pracovníka pasové kontroly nesmírně riskantní.

„A jak to vypadá v BandarAbbásu?” zeptala jsem se.

„Na tom pracujeme,” řekl Amahl. „Buďte trpělivá.”

Nedokázala jsem skrýt, jak už jsem z toho zničená. Vyhrkly mi slzy a koulely se mi po tvářích. Já už si někdy myslím, že se odsud nedostaneme nikdy,” řekla jsem.

„Ale to víte, že dostanete,” ubezpečoval mě. „I mně se to taky jednou podaří.”

Věřila jsem mu sice nesmírně, ale co mi to bylo platné, musela jsem znovu ven, do teheránských ulic a zpátky k manželovi.

JITŘILY MĚ I MALICHERNĚ PŘIPOMÍNKY toho, v jak bizarním světě žiji.

Jednou odpoledne se Mahtob dívala na dětský pořad v televizi, jednu či dvě kreslené grotesky plné násilí, po nichž následovala procítěná přednáška o islámu. Po nich pak běžel lékařský osvětový program, který zaujal jak mě, tak i Mahtob. Jeho tématem bylo zrození člověka a v jeho průběhu mě znovu udeřila do očí absurdita této kultury. Pořad obsahoval i autentické záběry porodu. Byla na něm islámská matka ošetřovaná vesměs muži, v záběru kamery byl detail jejího nahého těla avšak hlavu, tvář a krk měla rodička zahaleny v čádoru.

„NENACHYSTÁŠ SANTA CLAUSOVI za okno nějaké cukroví a misku mléka?” zeptala jsem se Mahtob.

„Copak on k nám doopravdy přijede? Loni tu přece nebyl.” Už jsme to s Mahtob probíraly mnohokrát a ona posléze usoudila, že do Iránu je to ze severního pólu pro Santa Clause moc daleko.

Řekla jsem jí, že se letos možná Santa Claus přece jen pokusí dojet až sem. Já nevím,jestli k nám vůbec trefí, ale pro všechny případy bys mu něco připravit měla.”

Mahtob byla pro. Otáčela se chvíli v kuchyni, připravovala Santa Clausovi něco na zub. Pak běžela do svého pokojíku a vrátila se s přišpendlovací placičkou, kterou jí dala Alice a na které byl nejen Santa Claus, ale i paní Santa Clausová. „Santa bude možná rád, když tu uvidí svou manželku aspoň na obrázku,” řekla a přidala špendlík na podnos s dobrotami.

Samým štědrovečerním vzrušením se Mahtob ne a ne dostat do postýlky. Kdyžjsem ji šla konečně přikrýt a dát dobrou noc, říkala mi ještě: ,A kdybys slyšela, jak Santa Claus jede, tak mě, prosím tě, vzbuď, protože já mu musím něco říct.”

„A copak mu chceš říct?”

„Já chci, aby pozdravoval dědečka a babičku a vyřídil jim, že je mi dobře, protože to jim pak taky bude o Vánocích dobře.”

Zadrhl se mi hlas. Santa Claus přiveze Mahtob kupu dárků, ale to, po čem nejvíc touží, jí dát nemůže. Kdyby ji tak mohl Santa zabalit jako dáreček a schovat do saní a pak prásknout do sobího spřežení a jet přes hory a doly, pryč z Iránu, za oceán, až na střechu jednoho domečku poblíž Bannisteru ve státě Michigan! Kdyby ji tam tak mohl snést komínem dolů do krbu a položit pod stromeček, aby mohla ten svůj pozdrav povědět dědečkovi a babičce sama!

Namísto toho nás čekaly další Vánoce v Íránu, další svátky bez Joea a bez Johna, další Vánoce daleko od maminky a od tatínka.

Moody ordinoval až do noci, jemu Štědrý večer neříkal absolutně nic. Když konečně přišel z ordinace, zeptala jsem se ho: „Mohla by Mahtob zítra zůstat doma?”

„Ne!” utrhl se na mě. „Nebude zůstávat doma jen proto, že jsou nějaké Vánoce.” Nepřela jsem se s ním, neboť jsem v jeho hlase opět jednou postřehla onen panovačný tón, který mě lekal. Znovu se u něho začaly projevovat ty náhlé proměny v chování. Na okamžik se vracel zas ten nepříčetný Moody a já jsem se s ním netoužila utkat.

„MAHTOB, POJĎ SE PODÍVAT, jestli k nám Santa Claus přece jen v noci nepřijel!”

Vzbudila jsem ji brzo, aby mohla rozbalit všechny dárky dřív, než půjde do školy. Vyskočila z postýlky, běžela honem po schodech dolů a vřískala radostí, když viděla, že mléko i cukro ví zmizelo. A pak uviděla dárky, zabalené všechny ve vánočním papíru. Přišel dolů i Moody, teď už s mnohem jasnější mys li než předchozího večera. Míval v Americe Vánoce nesmírně rád a tohle ráno v něm probudilo vřelé vzpomínky. Doširoka se usmíval, když se Mahtob ponořila do té báječné hromady dárečků.

„To snad není možné, že ten Santa opravdu přijel takovou dálku až sem do Iránu jen za mnou,” říkala.

Moody nafotil několik cívek filmu, a když se blížila sedmá hodina a Mahtob se rozběhla do pokojíku, aby se nachystala a chytila včas školní autobus, řekl jí: „Dnes do školy nemusíš. Anebo bys třeba mohla jít o něco později.”

„Ne, školu já zameškat nemůžu,” řekla Mahtob. Prohlásila to velice věcně, tak jak jí to vtloukali do hlavičky její islámské učitelky. Nestála o to přijít pozdě a dát se pak předvádět do kanceláře k paní ředitelce, kde by se o sobě dozvěděla, jaká je bad.

Měli jsme navečer pozvány hosty, slavnostní nálada však byla zkalena hlubokým soucitem s Ferešte. Přišla k nám a div že se nezhroutila. Po víc než ročním věznění byl její manžel konečně obžalován a postaven před soud.

I po všem, co už jsem v téhle nesmyslné zemi zažila, jsem nevěřila sluchu, když ze sebe Ferešte s pláčem vypravila: „Byl shledán vinným z protistátního smýšlenu” Odsouzen byl k šesti letům vězení.

Moody Ferešte litoval, protože si ji, stejně jako já, velice oblíbil. Ale v soukromí mi pak řekl: „V tom muselo být ještě něco docela jiného.”

V nitru jsem samozřejmě nesouhlasila, ale uvědomovala jsem si, jak Moody potřebuje věřit ve spravedlivost íránské justice. Vždyť Moody sám je proti ájatolláhově vládě zaujat. To, co právě slyšel, jím muselo otřást, musel dostat strach. Moody porušuje zákon dokonce otevřeně, provozuje praxi, ačkoli k tomu dosud nedostal oprávnění. Mohouli tu člověka zavřít na šest let kvůli tomu, co si jen myslí, jak by pak asi trestali takový zjevně protiprávní čin?

Následoval však velice rušný den, takže jsem nenašla čas na nějakou sebelítost. Neohlášeno se dostavilo Moodyho spletité příbuzenstvo s všemožnými dárky, s jídlem, ošacením, věcmi do domácnosti, hračkami pro Mahtob a záplavou květin. Představovalo to pravý opak loňských Vánoc a jevila se v tom jasná snaha celé rodiny dát najevo, že mě přijali mezi sebe.

Jediný blízký příbuzný, kdo nepřišel, byl Bábá Hádží, ale plně ho svými projevy citů nahradila jeho žena. ,yAzízam, azízam,” šveholila, sotva vstoupila do domu.

Dárků měla plnou náruč hrnečky a pánvičky do Mahtobina nádobíčka, květiny, ponožky pro Mahtob, celofánové sáčky se vzácným a drahým čistým šafránem ze svatého města Mašhadu, kilo dřišťálových bobulí, nové rúsarí a drahé ponožky pro mne; pro Moodyho nepřinesla nic.

Měla plno řečí, jako obvykle, a hlavním tématem jsem pro ni byla já. Trvala na tom, že musím sedět vedle ní, a zajistila si, aby u nás byl stále někdo, kdo mi přeloží všechno, co ona říká. Každou větu začínala „Azízam” z slova jí nestačila, aby mě mohla dost vychválit. Taková hodná jsem. Všichni mě mají rádi. Pořád o mně slyší jen to nejlepší. Jak jsem pracovitá. Jaká jsem dobrá žena, a matka a sestřička\

Úplně mě ten příval lichotek zmohl, šla jsem do kuchyně s obavou, že tomu davu nečekaných hostí nebudu mít co nabídnout. Všechno, co jsem měla, byly zbytky od vánoční večeře. Upravila jsem je, jak to šlo. Narovnala jsem na mísy kousky kuřecí amolety a lasagne, porce ovocného koláče, nakrájenou zeleninu, majonézy, sýry a cukroví.

Amme Bozorg přikázala, aby si každý vzal od všeho, protože tyhle cizokrajné americké pochoutky jsou posvátné, jelikož je připravila její sestřička.

Pozdě večer, když už pár hostí odešlo, přišli také áká a chánům Hákimovi.Jako turban man měl áká Hákim v konverzaci hlavní slovo a brzy ji stočil k náboženským otázkám.

„Chtěl bych vám něco povědět o tom vánočním příběhu,” řekl a začal číst z koránu.

A připomeň v Knize také Marii, když vzdálila se od své rodiny do místa východního a spustila závěs mezi sebou a jimi. A poslali jsme k ní ducha Svého a zjevil se jí v podobě smrtelníka dokonalého. I zvolala: „Utíkám se před tebou k Milosrdnému — kéž i ty ses bál Jeho!” Pravil: Já poseljsem Pána tvého, abych ti daroval chlapce čistého.“Pravila: Jak bych mohla chlapce míti,

když se mě nedotkl smrtelník žádný a já nejsem ženou nepoi • I nou!” Odpověděl: „Staniž se tak, neb Pán tvůj pravil: TotC pro mne snadné, a věru jej učiníme znamením pro lidi i miloi denstvím od nás seslaným, a je to již věcí rozhodnutou!” A a. hotněla dítětem a uchýlila se s ním na místo vzdálené. A zastik ly ji bolesti poblíže kmene datle palmové a zvolala: jich, I; bych byla raději již dříve zemřela a upadla v zapomenuti típl ně!” I zavolal na ni zpod jejích nohou: „Nermuť se, vždyť PdH tvůj dal pod tebou téci říčce plynulé, a zatřes kmenem palmy Htm sebou a spadnou k tobě datle čerstvé a uzrálé! Jez a pij a bud mysli radostné! A až spatříš ze smrtelníků někoho, rci:,Přislíbila jsem půst Milosrdnému a nebudu dnes mluvit na člověka zdá něho!’” Pak přišla k lidu svému, nesouc jej. I zvolali: „Marie, tyt věru provedla věc neslýchanou! Sestro Arónova, otec tvůj nebyl mužem špatným ani tvá matka nebyla nepočestnou!” A ukážu la Marie na chlapce. Ipravili: Jak máme mluvit s někým, kát ještě v kolébce je děckem?” A promluvil chlapec: Já služebníkem Božím jsem, On dal mi Písmo a učinil mne prorokem. A učinil mne požehnaným, ať kdekoli dlíti budu, a modlitbu a almužnu, co živ budu, mi poručil a také úctu k matce své, a ani násilníkem, ani bídníkem mne neučinil. A dal, aby mír byl se mnou v den. kdy jsem se narodil, i v den, kdy zemřu, i v den, kdy k životu budu zas probuzen. ” Takový je Ježíš, syn Mariin, podle slova pravdivého, o němž oni pochybují jen! Není Boha důstojno, aby si bral syna nějakého. Sláva tomu, který, když o věci rozhodne, řekne pouze: „Staniž se!” a stane se.

Korán tedy říká, že třebaže byl Ježíš počat zázrakem a třebaže byl velikým prorokem, není to syn Boží. Nesouhlasila jsem samozřejmě, ale držela jsem pusu.

MOODY BYL SAMÝ ŽERT, měl radost, že se náš dům o svátcích stal takovým středem zájmu. A tak jsem se ho ani neptala, kdyžjsem zvala nejbližší přátele na Silvestra. K mému překvapení se rozčílil.

„Nechci, aby se tu pil nějaký alkohol!” rozhorlil se.

„A kde bych ho vůbec vzala?” zeptala jsem se.

„Co když si ho přinesou hosté?”

„Řeknu jim, aby nic takového nenosili. Nechci mít alkohol v domě. To je příliš velké riziko.”

Moodyho to trochu upokojilo, ale hned zas přišel s jinými námitkami. „Nebudeš tu nikoho líbat a přát mu šťastný a veI Iv nový rok.”

„Nic takového dělat taky nebudu. Chtěla bych jen posedět našimi přáteli.”

Moody jen dopáleně bručel, věděl dobře, že odvolat pozvání UŽ je pozdě. Naobjednal si pacienty na celé odpoledne i na večer, takže byl ještě v ordinaci, když dorazili hosté: Alice a Samsí se IVými manžely a také Zarí a Ferešte. Odložili jsme večeři o víc než hodinu, seděli jsme u čaje, uždibovali jsme ovoce. Mezitím volali doktora Nadžafího, Samsíina manžela. Chtěli na něm, ;iby přijel k akutní operaci, ale on odmítl. „Řekněte jim, ať si (ženou někoho jiného,” řekl, protože nechtěl z našeho kruhu odcházet.

Když se Moody konečně vynořil z ordinace, oznámil jen: „volali z nemocnice. Mají něco akutního. Musím tam zajet.” Všem bylo divné, proč se Moody večírku tak straní. Mohl, stejné jako doktor Nadžafí, požádat, aby ho tam někdo zastoupil.

Během pár minut zastavila před naším vchodem sanitka se zapnutými a blikajícími majáčky. Byl to nejrychlejší způsob, jak dopravit lékaře do nemocnice, ale také to asi mělo dotvrdit, že si Moody onu omluvu s akutním případem nevymyslel.

Takže jsme zasedli k silvestrovské večeři bez něho. Ještě jsme nedojedli, když se kolem půl jedenácté vrátil. „Pojď, najez se s námi,” řekla jsem

Ale vtom zazvonil telefon a Moody se k němu hned hnal.

„To je pacientka,” říkal. „Má nějaké obtíže se zády a jede sem.”

„To ne,” zaprotestovala jsem. „Řekni jim, ať ji přivezou až ráno.”

„Neměl bys přijímat pacienty takhle pozdě večer,” říkala Samsí. „Měl bys dodržovat ordinační hodiny.”

„Ne,” odpověděl Moody. „Tu musím vzít hned.” Zmizel do ordinace.

„On chce prostě ten večer mermomocí zkazit,” říkala Alice polohlasem.

„To je pořád,” řekla jsem. ,Já už jsem si na to zvykla. Vážně mi to nevadí.”

Viděla jsem, že mě všichni litují, ale já jsem si skutečně užila společnost přátel lip, když se tam můj manžel nevyskytoval.

Večeře uběhla v příjemné pohodě, ale hosté chtěli být brzy doma. Novoroční svátek západního světa v Teheránu nebrali na vědomí; všechny čekal normální pracovní den. Pět minut po půlnoci, když už se všichni chystali k odchodu, vyšel Moody z ordinace.

„Snad už nechcete utéct,” říkal se zjevně neupřímnou lítostí. ,Já jsem právě skončil.”

„My zítra vstáváme brzy,” řekl doktor Nadžafí.

V okamžiku, kdy za posledním z hostů zaklaply dveře, Moody mě náhle zezadu objal a vášnivě a dlouze mě políbil.

„Co to bylo,” zeptala jsem se ulekanč.

„No, šťastný a veselý nový rok, přece.”

Jen aby byl opravdu šťastný, pomyslela jsem si. Devatenáct set osmdesát šest. Další rok uplynul, a já jsem stále ještě tady. Kolik jich ještě asi bude?

SVÁTKY BYLY ZA NÁMI a na mě teď plně dolehl zármutek. V předvánočních přípravách jsem se přece jen nějak zaměstnala. A jak jsem se těšila na slíbené termíny! Před každým z oněch svátků jsem se už viděla v Michiganu. Jenže zrovna tak, jako minul Den díkůvzdání, přešly i Vánoce a pak Nový rok a v kalendáři přede mnou nebylo nic než pustá zima. Čas dočista zlenivěl.

„Buďte trpělivá,” říkal Amahl pokaždé, kdyžjsem mu volala.

Město přikryl sníh. V ulicích z něho byla špinavá břečka. Každé ráno jsem se probouzela do stále hlubší beznaděje a denně se přihodilo něco, co ještě posílilo ten neodbytný pocit zoufalství.

Jednoho dne, kdyžjsem přecházela přes rušné náměstí nedaleko našeho domu, mě zastavila příslušnice pásdáru. Vzpomněla jsem si na poslední konflikt s nimi, jak jsem se sice zmohla na pár perských slov, ale jak se pak pásdáru rázem zmocnila nedůvěra, kdyžjsem nestačila chápat všechno, co na mě chrlili. Mahtob byla ve škole, překládat neměl kdo. Rozhodla jsem se, že budu tentokrát dělat hloupou.

,Já vám nerozumím,” řekla jsem anglicky.

K mému překvapení mi žena v uniformě odpověděla také anglicky, poprvé, co jsem někoho od nich slyšela promluvit v mé mateřštině. Hněvivě mě napomínala: „Když jste přecházela ulici, byla vám mezi kabátem a ponožkami vidět kolena. Musíte nosit nějaké lepší ponožky.”

„A vy myslíte, že se mi tyhle ponožky nějak zamlouvají?” odpověděla jsem. „V životě jsem nic takového nemusela vzít na sebe. Kdybych si mohla vybrat, tak bych teď byla v Americe a nosila bych punčochové kalhoty, a ne takovýhle krám, který prostě nedrží na noze. Můžete mi laskavě říct, kde se dají v Iránu koupit nějaké ponožky, které nepadají?”

Paní od pásdáru se zamyslela a zjihla.

,Já vím, chánume, já vím,” řekla vlídně. A šla dál, zatímco já jsem zůstala zkoprněle stát. Poprvé jsem se tu setkala s policistkou, která dokázala projevit také nějaké pochopení.

A v tom okamžiku mě u srdce zabolelo víc než kdy jindy. Kdy už budu konečně zase jednou mezi lidmi, kde se budu moci oblékat, jak se mi líbí? Kde budu moci volně vydechnout?

NĚKDY UPROSTŘED LEDNA, asi ve čtyři odpoledne, zazvonil náhle telefon. Byla jsem v čekárně před Moodyho ordinací, obklopena pacienty, a když jsem telefon vzala, uslyšela jsem sestru Carolyn, která mě volala ze Spojených států. Plakala.

„Lékaři už nás všechny požádali, abychom přišli k tatínkovi,” říkala. „Zjistili u něho střevní neprůchodnost a rozhodli se to operovat. Bez operace by to nebylo k přežití, ale oni nevěří, že je dost silný, aby operaci vydržel. Myslí si, že dnes umře.”

Pokoj se celý zamžil, jak mi vytryskly slzy a zmáčely mé rúsarí. Myslela jsem, že mi pukne srdce. Tatínek umírá tisíce kilometrů daleko ode mne a já u něho nemohu být, nemohu ho vzít za ruku a naposledy mu říct, jak moc ho mám ráda, nemohu se s rodinou podělit o bolest a smutek. Vyptávala jsem se pořád Carolyn, v jakém stavu tatínek je, ale v tom zoufalství jsem stejně ani neslyšela, co mi odpovídá.

Pak jsem najednou postřehla, že u mne stojí Moody, do tváře vrytu starost. Zřejmě slyšel z našeho rozhovoru dost, aby si domyslel souvislosti.

Jeď,” řekl mi tiše, „jeď za tatínkem.”

22

MOODYHO SLOVA MNE ZCELA zaskočila. Musela jsem se ujis tit, jestli jsem slyšela správně. Rukou jsem přikryla mušli sluchátka a řekla jsem: „Tatínkovi je opravdu moc a moc špatně.

Lékaři nevěří, že přečká dnešní den.” „Řekni jí, že přijedeš.”

Na kratičký okamžik jsem byla bez sebe štěstím. Ale vzápětí byl tento pocit vystřídán podezřením. Proč najednou ta zrně na? Proč by mě po půldruhém roce Moody najednou nechal s Mahtob odjet do Ameriky?

Potřebovala jsem získat čas. „Musíme si o tom promluvit,” řekla jsem. Pak jsem se opět věnovala rozhovoru. „Carolyn,” křičela jsem, aby mě bylo i na tu dálku dobře slyšet, „chtěla bych s tátou mluvit, ještě než půjde na tu operaci.”

Moody neměl námitky. Poslouchal nás, jak s Carolyn projed náváme podrobnosti. Měla jsem volat do Carsonské městské nemocnice přesně za tři hodiny. A Carolyn zařídí, aby tatínek byl u aparátu, než ho odvezou na sál.

„Řekni jí, že přijedeš,” opakoval Moody.

V tísni a zmatku jsem na jeho požadavek nijak nereagovala.

„Pověz jí to hned teď” řekl.

Něco tu nehraje, říkala jsem si v duchu. Na tom není něcd v pořádku.

„Hned!” ovakovA Moody s neskrývanou hrozbou.

„Carolyn,” řekla jsem, „Moody povídá, že bych mohla při jet domů.”

Sestra vykřikla překvapením a radostí.

Jakmile jsme skončily, Moody se hned zase vrátil do ordina ce plné pacientů, kteří čekali na ošetření, takže víc jsme o tom zatím jednat nemohli. Utekla jsem do samoty svého pokoje, žalostně jsem si poplakala nad tatínkem a kolísala jsem mrz i

radostí i nedůvěrou nad Moodyho sdělením, že pojedeme zpátky do Ameriky.

Nevěděla jsem vůbec,jak dlouho už tam pláču, ale pakjsem si uvědomila, že v pokoji stojí Samsí. „Náhodou jsem volala, a tak mi Moody říkal o té špatné zprávě o tatínkovi,” říkala. „Přišly Isme obě a zůstaneme tu se Zarí s tebou.”

„Děkuju vám,” řekla jsem a otírala jsem si oči. Vstala jsem i. postele a vrhla jsem se jí do náruče, hned mi zase vytryskly čerstvé slzy.

Samsí mě dovedla dolů do obývacího pokoje. Byla tam Zarí I pomohla jí utěšovat mě. Vyptaly se na všechno, co jsem se 0 tatínkovi dozvěděla, a vzpomínaly na tu náhlou, podivnou smrt jejich otce před mnoha lety.

,Já jsem dnes s Moodym ráno měla pohovor, ještě před tím telefonem,” říkala Zarí. „Měla jsem o tebe starost, když máš takové trápení s tatínkem, a řekla jsem Moodymu, ať tě za ním pustí.”

Nastražila jsem sluch. Tak proto Moody najednou obrátil?

Zarí rozhovor zopakovala. Moody jí řekl, že mě do Ameriky nepustí, protože ví, že už bych se do Iránu nikdy nevrátila.

„Jak si takového něco můžeš dovolit?” řekla mu na to Zarí. „Nemůžeš ji tu přece držet po celý zbytek života jen proto, že si myslíš, že se ti nevrátí.” Vytkla mu, že jestli mě nepustí za tatínkem, je prostě bad mužský. To ovšem byla krajně pokořující pohana, zejména od Zarí, které si byl Moody jako dlouholeté rodinné přítelkyně a starší osoby povinen velice vážit.

Přesto ale trval Moody na svém, dokud mu Zarí nevědomky nepomohla vyřešit jeho hlavní dilema. Ve své nevinnosti se domnívala, že Moodymu by třeba dělalo potíž starat se o Mahtob, zatímco bych já byla pryč, a tak mu řekla: Jestli máš problém s Mahtob, může být zatím u Samsí a u mě, dokud se Betty nevrátí.”

Za celých osmnáct měsíců pekla, které jsem si tu vytrpěla, jsem nepocítila tak palčivou ránu. Zarí to myslela dobře, ale ve skutečnosti na mě uchystala past. Kdykoli jsem s Moodym mluvila o cestě do Ameriky, vždycky bylo samozřejmé, že hovoříme o mně a o Mahtobl Tak tomu rozuměla Mahtob, tak to platilo i pro mne. Nemohla jsem ji vylekat touhle novou hrozbou.

Bez Mahtob do Ameriky prostě nepojedu.

Ale co když se mě Moody pokusí přinutit, abych jela sami

„DĚDEČKU, MY SE NA tebe přijedeme podívat!” křičela Mat do telefonu. V jejích slovech bylo slyšet vzrušení, ale ve tva 11 jevil zmatek. Viděla jsem na ní, že nevěří, že by nás otec nei h odjet obě. Měla sice strach, ale dědečkovi teď chtěla pov dět jen to radostné a příjemné. Mohl se svou malou Tobhi kou stejně mluvit jen chvilku, protože mu každé slovo dél lo potíže.

„Já jsem moc rád, že přijedete,” řekl mi. „Jen si pospěšte, m dlouho to neodkládej.”

Tiše jsem plakala, když jsem se ho snažila utěšit, protože jsc nepřestávala myslet na to, že se možná nedožije zítřka a že ho asi nikdy neuvidím. Jestli do Ameriky opravdu pojedu, p to nejspíš bude už jen na jeho pohřeb. „Budu se za tebe při operaci modlit,” řekla jsem mu.

„Když člověk chce, tak musí jít i tohle,” řekl. Vnímala jsc že se do jeho hlasu vrací síla. Pak dodal: „Dej mi Moodyho.”

„Tatínek chce mluvit s tebou,” řekla jsem a podávala jsem m sluchátko.

„My bychom za tebou rádi přijeli, dědečku,” říkal Moo dy. „Moc tě postrádáme.” Spolu se mnou a s Mahtob ta slo poslouchaly i Zarí a Samsí. Všechny jsme moc dobře věděly, Moody lže.

Hovor skončil až příliš brzy; operace začínala.

„Děkuju za to, co jsi tátovi řekl,” povídala jsem Moody a snažila jsem se za každou cenu najít cestu, jak utišit tu bouř která v něm narůstala.

Zabručel cosi. Byl dobrý herec, když mu o něco šlo. Věděla jsem, že nemá zájem na tom, aby se vrátil do Ameriky, a že tam také nechce pustit Mahtob. Ale co to tedy se mnou chce hrát za hru?

MOODY TEN DEN ORDINOVAL až do pozdních večerních hodin. Mahtob už byla v postýlce, spala neklidně, tížila ji dědečkova nemoc, vzrušovala ji naopak představa nadcházející cesty do Ameriky. Když jsem si konečně šla sama lehnout, nemohla jsem udržet slzy. Plakala jsem starostí o tatínka, který už možná v té chvíli nežije. Plakala jsem nad maminčiným žalem, nad smutkem, který dolehne na sestru i na bratra, nad |ncm a Johnem, kteří se budou muset vyrovnat s dědečkovým “ik hodem sami a které nebudu mít možnost trochu utěšit. Plakala jsem nad Mahtob; jak ponese tuhle další ránu? Slyšela “tec říkat, že pojedeme všichni do Ameriky za dědečkem. Jak bych jí jenom mohla říctjak by jí to kdokoli dokázal říct, že ona nepojede a že dědeček už není?

Moody přišel do ložnice asi v půl jedenácté. Sedl si na postel. Byl teď už ohleduplnější, snažil se mě uklidnit, nějak mě utěšit.

Ale ani v hlubokém žalu jsem nepřestávala sledovat svůj cíl vysvobodit nás odtud obě dvě. „Pojeď s námi,” říkala jsem. „Já do Ameriky nechci jet sama. Chtěla bych, abys jel se mnou. Chci, abychom jeli všichni tři. Já tě teď opravdu moc potřebuju. Bez tebe to ani nezvládnu.”

„Ne, já jet nemůžu,” říkal. „Kdybych teď odjel, přijdu o to místo v nemocnici.”

Dalšími slovy jsem se v zoufalství pokusila o nemožné. Snažila jsem se je vyslovit zlehka, jako bych je neměla připravena. Hekla jsem: „Tak ale s sebou alespoň můžu vzít Mahtob, ne?”

„Ne. Mahtob musí do školy.”

Jestli Mahtob nepojede se mnou, tak já taky nepojedu,” prohlásila jsem. Moody se beze slova zvedl a odešel z místnosti.

„MAMAL TO VŠECHNO ZAŘÍDÍ,” řekl mi Moody ráno. „Mám radost, že se pojedeš podívat za svou rodinou. Kdy chceš letět? A kdy se vrátíš?” Já ale bez Mahtob nepoletím.”

„Ale ano,” řekl Moody ledově. „Samozřejmě že poletíš.” „A pokud poletím, tak jenom na dva dny.” „O čem to mluvíš, prosím tě?” řekl Moody. „Letenku budeš mít až do Corpus Christi.” ,A co bych tam dělala?”

„Prodáš dům. Když už poletíš do Ameriky, tak musíš zařídit prodej domu. Nepojedeš si na nějaký výlet. A jen tak na pár dní tam nepoletíš. Pojedeš prodat všechno, co tam ještě máme. Dolary pošleš sem. A nevrátíš se, dokud je tady neuvidím.”

Takže tohle byl tedy ten šílený plán, který vězel za Moodyho náhlým rozhodnutím pustit mě zpátky do Ameriky. Nezáleží mu na mém otci, na mamince, na mých synech, na nikom

z mé rodiny. Vůbec mu nejde o to, jakou radost by mi ta návště va udělala. Chce jen ty peníze. A Mahtob si tu chce nechat jako rukojmí, jako záruku, že se vrátím.

„Nic takového neudělám!” rozkřikla jsem se. „Já nepolc tím. A když poletím na tatínkův pohřeb, nebudu mít myšlenky na nějaký rozprodej majetku. Víš sám dobře, co tam všechno máme. Nebude zrovna jednoduché to všechno prodat. A ještě k tomu v takovéhle situaci! Copak bych to vůbec zvládla?”

„To já dobře vím,že to není jednoduché,” křičel už také Moo dy. „A je mi jednojak dlouho ti to bude trvat. Je mi jedno, jak dlouho tam zůstaneš. Ale zpátky se nevrátíš, dokud to všechno nebude vyřízeno!”

JAKMILE MOODY ODJEL DO nemocnice, letěla jsem ven, chytla jsem první volný taxík a rozjela jsem se za Amahlem. Pozorně naslouchal mému vyprávění o posledních událostech mého spletitého života. Na jeho tváři se zračily soucit i starost.

„Snad bych tam zajet měla, ale jen na ty dva dny jen na pohřeb a pak se zase vrátit,” navrhovala jsem. „A potom bychom mohly s Mahtob uprchnout podle toho původního planu.

„Nejezděte,” radil Amahl. „Jakmile odjedete, Mahtob w nikdy neuvidíte. O tom jsem naprosto přesvědčen. Nedovolí vám vrátit se sem.”

„Ale co ten slib, co jsem dala tatínkovi? Už jsem ho tolikrát zklamala.”

„Nejezděte.”

„Co když pojedu a ty peníze přivezu? Mohla bych s sebou rovnou přivézt i peníze na financování našeho útěku.”

„Nejezděte. Ani váš tatínek by o tu návštěvu nestál, kdyby věděl, že Mahtob je pořád ještě v Íránu.”

Amahl měl pravdu. Dobře jsem si toho byla vědoma. Věděla jsem, že jakmile jen na pět minut opustím Írán a nebudu mít Mahtob při sobě, odloučí mě od ní Moody navždycky. I pře ten poněkud blahobytnější život, který nám teď v Teherá nastal, jsem v hloubi duše věděla, že by byl Moody šťastný, kd by se mě nějak zbavil. Nechal by si u sebe naši dceru. Napín by mě jako na skřipec, nejdřív by mě nechal prodat všechen n majetek v USA, pak by požadoval, abych peníze poslala pře dem, dřív než mi dovolí vrátit se. A jakmile by měl peníze tím jsem si byla jista , rozvedl by se se mnou, navždycky by mi zabránil vrátit se do Íránu a našel by si tu nějakou ženu, která by se stala Mahtobinou nevlastní matkou a starala by se mu o ni.

Rozmluva s Amahlem odbočila jiným směrem. „A nedaly by se naše plány nějak uspíšit, abychom mohly utéci dřív, než se mě pokusí přimět k odletu?” zeptala jsem se.

Amahl poposedl na židli. Věděl dobře, že všechny ty jeho záměry se už vlečou velice dlouho. Bylo mu jasné, že události spějí ke krizi. Ale zázraky dělat také neuměl.

Je nesmírně důležité,” říkal mi jako už mnohokrát předtím, „aby naprosto všechno bylo do detailu připraveno, než s Mahtob od Moodyho odejdete. Bylo by velice riskantní se vás teď pokoušet někde v Teheránu ukrýt, dokud nebudou všechny podrobnosti útěku perfektně zajištěny. Z města vede jen pár výpadovek. Pokud by si pak zajistili dozor na letišti a na silničních kontrolních stanicích, snadno vás dopadnou.”

„Ano,” souhlasila jsem. „Ale musíme si už opravdu pospíšit.”

„Budu se snažit,” řekl Amahl. „Ale tak velké starosti si zase nedělejte.” Vysvětloval, že budu potřebovat íránský pas. Náš existující pas, na který jsme přicestovali, byl společný pro nás tři. Kdybychom ho měli použít, museli bychom zase vycestovat všichni tři najednou. Sama ho použít nemohu, a nemohla bych také použít americké pasy, které má Moody někde schované. Potřebuji íránský pas na své jméno. „A neexistuje cesta, jak by vám ho dokázal obstarat nějak příliš rychle,” ujišťoval mě Amahl. „Normální čekací doba je rok. A i když se to člověk snaží maximálně uspíšit a i když má třeba účinné konexe, trvá to šest neděl, dva měsíce. Šest týdnů je vůbec nejkratší doba, o jaké jsem slyšel. Mějte ještě trochu trpělivosti.”

MLUVÍ LA JSEM TO ODPOLEDNE S Carolyn. Tatínek operaci vydržel. Žije! Carolyn mi vyprávěla, že ještě když ho na vozíčku přiváželi na operační sál, vykládal všem lékařům a sestřičkám, že Betty a „Tobby” se vracejí konečně domů. Carolyn si byla jista, že mu to dodalo síly, aby operaci přečkal. Teď že ještě stále není při vědomí a lékaři dosud mluví o trvajícím ohrožení života.

VEČER PŘIŠLI MAMAL A MADŽÍD. Dlouho seděli s Moodym v ordinaci a probírali podrobnosti cesty, kterou jsem já byla odhodlána prostě nenastoupit. Byla jsem v kuchyni sama, když

tam přišla Mahtob. Jen jsem se na ni podívala a hned jseffl viděla, že ji potkalo něco zlého. Neplakala, ale z očí jí hleděli směs lítosti a hněvu.

„Tak ty tedy odjedeš a mě tu necháš, viď?”

„O čempak to mluvíš?”

„Tatínek mi povídal, že poletíš do Ameriky beze mě!” A pal) teprve přišly slzičky.

Vykročila jsem směrem k ní, chtěla jsem ji obejmout, ale oni přede mnou uhnula, couvla ke dveřím.

,A slíbilas mi, že beze mě neodjedeš,” vzlykala. „A teď mě tu necháš.”

„Co ti to vlastně tatínek říkal?” zeptala jsem se. „Povídal, že mě tu necháš a že už sem potom za mnou nikdy nepřijedeš.”

„Tak pojď,” řekla jsem, vzala jsem ji za ruku a cítila jsem, jak se ve mně zvedá hněv. „Pojďme si o tom popovídat s tatínkem.”

Vtrhla jsem do ordinace a postavila jsem se před ty tři, kteří se tam právě proti mně domlouvali. „Proč jsi jí říkal, že poletím do Ameriky bez ní,” rozkřikla jsem se na Moodyho.

I Moody zvýšil hlas. „Nemá zkrátka smysl to před ní nějak tajit. Bude si muset zvyknout. Tak ať si začne zvykat už odteď.”

„Jenže já nepoletím.”

„Ale poletíš.”

„Ne, nikam nepojedu.”

Překřikovali jsme se tam celé dlouhé minuty, žádný z nás nebyl ochoten ustoupit. Mamalovi ani Madžídovi, jak se zdálo, nevadilo ani mé prohlášení, ani to, jak celá ta scéna asi působí na Mahtob.

Konečně jsem z místnosti vyrazila ven. Šly jsme s Mahtob nahoru, do mé ložnice. Chovala jsem ji v náruči a znovu a znovu jsem jí opakovala: „Mahtob, já bez tebe nikam nepojedu. Já bych tě přece nikdy neopustila.”

Mahtob by mi bývala ráda uvěřila, ale viděla jsem jí na očích, že sejí to nějak nedaří. Věděla až příliš dobře, jakou moc v téhle zemi nad námi oběma její tatínek má.

Zkusila jsem to znovu. „Já bych nechtěla, aby se to tatínek dozvěděl, ale jestli si to s tím mým odletem nerozmyslí, tak se mi z toho všeho udělá strašně zle. Bude mi tak zle, že prostě nebudu moci vůbec do letadla nastoupit, víš? Ale tatínkovi tohle prozradit nesmíš.”

Věděla jsem, že mi pořád ještě nevěří, a o Amahlovi jsem sejí vyprávět neodvážila. Ještě stále ne.

Plakala, až usnula, ale tiskla se ke mně celou tu dlouhou, předlouhou noc.

MOODY SE VYDAL na pasový úřad a strávil tam celý den, dopálen na nekonečné fronty lidí a na neohrabanou byrokracii. Jak Amahl správně předpověděl, přišel večer s prázdnou.

„Musíš tam osobně,” řekl. „Půjdeš to vyřídit zítra, já půjdu s tebou.”

„A co Mahtob?” zeptala jsem se ve snaze najít rychle nějakou výmluvu. „Tys tam byl celý den. Víš, že nám to taky zabere celý den. Nestihneme to domů, než se Mahtob vrátí ze školy.”

Moody uvažoval. „Tak půjdeš sama,” řekl nakonec. „Dám ti přesné pokyny. Já zůstanu doma a na Mahtob tu počkám.”

Byl dlouho do noci v ordinaci, vyplňoval mou žádost o pas a sepisoval přílohu, v níž obezřetně zdůvodňoval mou cestu tím, že tatínek je v nebezpečí života. Vybavil mě podrobnými instrukcemi, jak se na pasový úřad dostanu a na koho se tam mám obrátit.

Tam jít musím, rozhodla jsem se. Musím se ohlásit u toho člověka, který mě má čekat, protože to si Moody zcela určitě prověří. Ale byla jsem přesvědčena, že se vrátím s nějakými dalšími lejstry, která budu muset ještě dodatečně vyplňovat, a s všelijakými omluvami za to, že musím na pas tak dlouho čekat.

Pasový úřad byl v budově s nepřehledným bludištěm chodeb a dveří, všude dlouhé fronty mužů a stejně dlouhé řady žen, čekajících a doufajících, že se jim podaří splnit nesnadný úkol dosáhnout povolení k opuštění Íránu. Dlouho jsem přece o takové možnosti taky snila. Bylo paradoxní a hrozné, že jsem se teď bála okamžiku, kdy mi budou pas a výjezdní vízum vydány.

Vyhledala jsem člověka, za kterým mě Moody poslal. Nadšeně mě pozdravil, nesrozumitelně cosi persky drmolil a prošel se mnou celou řadu kanceláří, užívaje své autority i loktů, aby předběhl všechny fronty. Zdálo se, že to stejně k ničemu nevede, což mě trochu povzbudilo.

Konečně mě zavedl do velkého sálu, kde čekalo snad několik stovek mužů. Rozhlédl se po hale, až posléze nalezl, co hledal mladého Íránce, kterého pak s nějakým komentářem v perštině přivedl ke mně.

Já mluvím anglicky,” řekl mladík. „Tohle je oddělení p muže.” To bylo ostatně i bez jeho vysvětlení dostatečně zřejmí „On chce, abyste čekala tady, v téhle frontě. Asi tak za hodinu nebo za dvě se sem za vámi zase přijde podívat.”

,A co se bude dít?”

Mládenec celou tu sérii otázek a odpovědí překládal. „Dají vám tu pas.” „Dnes?”

„Ano. Tady, právě v téhle frontě.”

Pokusila jsem se je nějak zdržet. „Vždyť jsem s tím tepi dnes začala.” „Kdepak, to je vyloučené.”

„Vážně. Dnes ráno jsem si přinesla vyplněnou žádost.” „No, prostě vám dnes ten pas tady vydají. Musíte si počkat.”

Oba dva mě tam nechali na pospas mému zoufalství. Je to možné? Celou tu dobu se přece Moody nemohl dočkat docfi la obyčejného povolení, aby směl vykonávat lékařskou pri Přes všechno chvástání nesvedl ani on, ani jeho rodina se zdr votnickou administrativou takřka nic. Podcenila jsem sna naproti tomu Moodyho vliv tady na pasovém úřadě? Ci snad Mamalův? Nebo Mádžidův? Anebo kontakty Bábá Hádžího a té jeho exportní a importní firmy? Vzpomněla jsem si okamžitě i na prvého člena rodiny, kterého jsem potkala na letišti; Zijá Hakím se tam přece tenkrát tak suverénně proplétal mezi celníky!

Úlekem se celý sál se mnou zatočil. Stála jsem tam uprostřed stovek žvanících Íránců, připadala jsem si jako nahá, bezmocná, samojediná žena v tom mužském světě. Cožpak k tomu opravdu dojde? Podaří se Moodymu ten jeho ďábelský plán doopravdy uskutečnit?

Byla bych se nejraději otočila a utekla odtamtud. Jenže jsem neměla kam, jen do teheránských ulic. Na ambasádu snad? Na policii? K Amahlovi? Jenže na žádném z těch míst bych nenašla Mahtob. Ta byla doma, v rukou našeho nepřítele.

Zůstala jsem tedy, kde jsem byla, a postupovala jsem zvolna s frontou kupředu, protože jsem si byla jista, že si od svých zdejších spojenců Moody vyžádá přesnou zprávu.

Fronta se zkracovala se znepokojivou rychlostí. Už jsem v Íránu čekala ve frontách na chléb, na kousek masa, na pár vajíček, /poloviny nakřáplých. Nemělo by tedy vydání pasu trvat přece jen o něco déle? Musím se právě teď a na tomto místě zrovna setkat s nějakým neskutečně velevýkonným aparátem?

A pak už jsem byla na řadě, odevzdala jsem svá lejstra jakémusi podmračenému úředníkovi. A ten mi vzápětí už podával pas. Šokována jsem na něj hleděla, nevěděla jsem, co teď.

Odcházela jsem z té budovy jako ve snách, ale přece jen mi došlo, že Moody asi předpokládá, že se jednání povleče. Byla teprve jedna pryč. Sotva se dozví, jak rychle jsem ten strašný dokument dostala.

Věděla jsem, že je naspěch, že se nějak musím pokusit uniknout z té zbrusu nové pasti; chytla jsem první taxík jedoucí směrem k Amahlovi.

Bylo to vůbec poprvé, co jsem k němu přišla neohlášena, a z jeho tváře jsem vyčetla překvapení i úlek, vnímal, že došlo k nějaké krizi.

„Nechce se mi tomu vůbec věřit,” řekl a prohlížel si pas. „Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel. Musí mít styky, o jakých se mně ani nezdá. Vždyť já tam mám různá spojení, ale takového něco bych prostě nedokázal.”

,A co teď mám dělat?” zeptala jsem se.

Amahl můj pas pečlivě studoval. „Tady je uvedeno, že jste se narodila v Německu,” poznamenal. „Proč asi? Kde vy jste se vlastně narodila?”

„V Almě, v Michiganu.”

Amahl chvíli uvažoval, jilmán znamená v perštině Německo. Dobře, tak to je v pořádku. Moodymu řekněte, že tam zítra musíte s pasem znova, aby vám ho opravili. Pokud byste ho totiž chtěla použít v této podobě, nebude vám nic platný. A zítra se pak vydáte na pasový úřad znovu. Nechte jim ho tam. Nedejte jim prostě příležitost, aby ho opravili na místě. Manželovi pak řekněte, že si ho tam zadrželi oni. Nějaký čas jim bude trvat, než to dají do pořádku.”

„Dobře.”

Pospíchala jsem z Amahlovy kanceláře přes celé město zpátky domů a pokoušela jsem si v hlavě představit možný průběh jednotlivých scénářů. Byla jsem soustředěná na vysvětlení té chyby v pase, takže mě Moody zastihl nepřipravenou.

„Kde jsi byla,” utrhl se na mě.

„Na pasovém úřadě.”

„Jenomže oni v jednu hodinu volali a říkali mi, že už Cl právě vydali.” Hovořil potichu, ale s tím větší záští. „Oni ti sami volali?” „Ano.”

„To je mi líto, jestli jdu moc pozdě. Ale ta doprava odtaní i ¦ >¦ I je příšerná. A měla jsem problémy s přestupováním z autobu su na autobus.”

Moody si mě zle prohlížel. Užuž se zdálo, že mě obviní ze lil,

ale já jsem včas odvedla jeho pozornost.

„Jsou to pitomci!” řekla jsem a strčila jsem mu pas do 0 „Podívej se sám. Celý den tam prostojím, a oni mi pak udí jí v pase chybu. Je tam uvedeno, že jsem se narodila v Němci k Musím tam s ním zpátky, aby to opravili.”

Moody si pas pečlivě prohlížel a viděl, že mám pravdu. Pas b) se neshodoval s mým rodným listem.

„Zítra,” zavrčel jen. Víc už pak neřekl.

Ráno jsem se pokusila Moodyho přesvědčit, aby mě nechal dojet na pasový úřad samotnou. Už jsem to jednou přece zvhul la. Zařídila bych to sama taky. Ale on vůbec neposlouchal, CO říkám. Třebaže měl objednány pacienty, vůbec se na to neohlížel a naložil mě do radiotaxíku, který byl nejrychlejším dopravním prostředkem. Vyštěkl na řidiče nějaké pokyny a co nevidět, až příliš brzy, jsme byli na místě. Vyhledal svého známého, předal mu pas a netrvalo ani pět minut a jakoby kouzlem držel opravený doklad opět v ruce.

Měla jsem teď úřední povolení Irán opustit.

Sama.

LETENKU MI MOODY KOUPIL U Swissairu na spoj, který odlétal z Teheránu v pátek 31. ledna.

„VŠECHNOJE PŘIPRAVENO,” řekl Amahl. „Konečně!”

Bylo úterý ráno, tři dny před mým plánovaným odletem. Měly jsme s Mahtob odejít zítra ráno, až bude Moody v nemocnici. Předejdeme jeho plány o dva dny.

Amahl se mnou pečlivě probral veškeré detaily. Přes všechny přípravy nebyla varianta letu do BandarAbbásu a plavby rychlým člunem stále ještě do všech detailů zajištěna. Moodyho nátlak nás donutil okamžitě jednat, a tak se Amahl rozhodl pro další připravovanou alternativu. Mahtob a já odletíme • I eheránu v devět hodin ráno do Záhedánu, tam se setkáme se l lipinou profesionálních převaděčů a s nimi se pustíme napříč i údnými horami do Pákistánu. Pašeráci nás dovedou až do I i ty v Pákistánu. Odtamtud odletíme do Karáčí.

Polekalo mě to, protože jsem si zrovna v tu dobu přečetla dramatickou reportáž v Kaihanu. Popisovala osud australské dvojiI’ , která byla v Kvétě unesena domorodým gangem a zavlečena do Afghánistánu, kde pak byli vězněni celých osm měsíců, než |c ta banda propustila. Nedokázala jsem si ani představit hrůzy, |tké museli ti lidé asi zažít. Pekla jsem o tom Amahlovi.

„To je pravda,” odpověděl. „Takové věci se dějí pořád, jeni on prostě opravdu neexistuje žádný způsob, jak Irán opustit a nevystavit se přitom dosti značnému nebezpečí.” Pokusil i mě utěšit tím, že kmenový vůdce oné oblasti který ovládá Území po obou stranách hranice s Pákistánem , je jeho osobní přítel. „Ze všech možných způsobů, jak z Íránu odejít,” řekl, „je tenhle nejbezpečnější. Tam mám nejlepší konexe. Ta varianta přes BandarAbbás ani ostatní alternativy nepostupují dostatečně rychle. Přes Turecko je to teď vyloučeno, kvůli sněhu v horách.Tam pašeráci v tuto roční dobu prostě nechodí. Sníh je hluboký a je tam také velice chladno. Cesta přes Záhedán je o mnoho bezpečnější než přes Turecko, jednak kvůli mému příteli na pákistánské hranici, jednak je také na turecké hranici mnohem víc pohraničních jednotek. Tu hranici totiž hlídá pásdár.”

Musely jsme prostě. Už nebyl čas spoléhat se na Amahlovo oblíbené úsloví: „Mějte trpělivost.” Spíš tu nastoupí tátova pravda: „Když se chce, tak jde všechno.”

Předala jsem Amahlovi do úschovy plastikovou tašku. Bylo v ní rezervní oblečení pro Mahtob a pro mne a pár věcí, které jsem tu nechtěla nechat. Jedna z nich byla velká a dosti těžká tapiserie, idylická scénka v pleném, zobrazující několik mužů, žen a dětí, jak obdivují krásy tichého potůčku. Byla to dokonalá barevná harmonie, slézová modř se mísila se světlounkou oblohovou a přecházela do šedé. Podařilo se mi ji složit do čtverečku sotva na tři dlaně širokého. Přibalila jsem tam i šafrán, který jsem dostala od Amme Bozorg jako dárek k Vánocům.

Tolik věcí mi prolétalo hlavou při té rozmluvě s Amahlem. Z Ameriky přicházely dobré zprávy s hořkou příchutí. Tatí

nek se úporně drží při životě, čeká jen na nás. A tak tedy jseffl se rozhodla, že teď já budu chtít, budu chtít ze všech sil. Ani Amahlovi zase bude, aby našel tu cestu, kudy pak už všecbtli půjde. Zítra ráno nějak zdržím Mahtob, která pořád ještě nebtl de o ničem vědět, tak aby nestihla vypravit se do školy vi .1 Musím mít jistotu, že zmešká školní autobus. Pak se s ni j.il •• by vydám do školy pěšky. A venku na ulici, až už Moody nel»1 de nablízku, jí konečně sdělím tu dobrou zprávu, že odjíždí me do Ameriky. Můj manžel půjde beze stopy podezření dej nemocnice a já se zatím setkám s Amahlovými lidmi, kteří n.r. potají rychle odvezou na letiště, tak abychom stihly odlet do Záhedánu.

Groteskní bylo, že nakonec zvolíme tutéž cestu, kterou prO náš útěk plánovala už slečna Alaví. Kdepak té je asi konci Možná že ji zatkli. Anebo se jí podařilo ze země uprchnout. Doufala jsem, že ano. „Kolik to bude stát?” zeptala jsem se Amahla. „Chtějí dvanáct tisíc dolarů,” odpověděl. „Ale s tím si nedělejte starosti. Pošlete mi je, až se dostanete do Spojených států.” „Pošlu je hned,” slibovala jsem. „A děkuju vám.” „Já jsem moc rád, že vám můžu pomoct.” ¦ Proč jen tohle všechno Amahl pro Mahtob a pro mne děla, proč dokonce na mé pouhé slůvo riskuje dvanáct tisíc dolarů? Měla jsem sice pocit, že alespoň na některé z těchto otázek odpověď znám, ale jeho jsem se nikdy přímo nezeptala.

Předně jsem upřímně věřila, že v Amahlovi byly vyslyšeny všechny mé vroucí modlitby, křesťanské i islámské, že to byla odměna za můj nasr, že to bylo splnění mých proseb imámu Mehdímu, odměna za mou pouť do Mašhadu. Věřili jsme přece oba v téhož Boha.

A pak Amahl potřeboval cosi dokázat, sám sobě, mně, světu. Osmnáct měsíců jsem už byla uvězněna v zemi obývané a zcela ovládané, jak se mi alespoň zdálo, takřka jen samými ničemy. Hámed, majitel textilního obchodu, byl první, kdo svědčil pro opak. Slečna Alaví, Samsí, Zarí, Ferešte a ještě pár dalších mne přesvědčili, že člověka nemohu prostě hodnotit jen podle jeho původu a národnosti. I Amme Bozorg, svým zvláštním způsobem, vůči mně ukázala alespoň dobré úmysly.

Teď tedy byla řada na Amahlovi. Jeho motivace byla jednoduchá, a přece tak složitá; chtěl pomoci dvěma nevinným obětem iránské revoluce. Nic za to nežádal. Jeho jedinou, avšak vrchovatou odměnou bude radost z toho, když se nám útěk zdaří. A podaří se nám opravdu?

Lekal mne ten článek o unesených australských manželech i Vincopova slova tehdy na ambasádě. Když jsem se před ním poprvé zmínila o pašerácích, varoval mě přece: „Vezmou si za to předem peníze a dovedou vás až někam k hranicím, jenže tam vás znásilní a pak zabijí, anebo předají úřadům.”

Jenomže ani na tohle varování už jsem nemohla brát zřetel. Měla jsem na vybranou. Buď v pátek nastoupit do letadla, v pohodlí si odletět domů, do Ameriky, a dcerku už nikdy v životě nespatřit. Anebo vzít zítra ráno Mahtob za ruku a vydat se s ní na tu nejnebezpečnější cestu, jakou si jen dovedu představit.

Nebylo o čem se rozmýšlet.

Může se stát jen dvojí buď zahynu někde v horách dělících Irán od Pákistánu, anebo dovedu Mahtob bezpečně do Ameriky.

KDYŽJSEM VYSTOUPILA Z ORANŽOVÉHO taxíku, roztřásla jsem se v ledovém větru zimou. V hlubokém zamyšlení jsem se brodila sněhovou břečkou na chodníku těch pár bloků domů. Mahtob už brzy přijde domů ze školy. Později se pak vrátí Moody z nemocnice. Večer se se mnou přijdou rozloučit Samsí, Zarí a Hakímovi. Pro ně prostě odlétám v pátek na návštěvu za umírajícím otcem a po pohřbu se vrátím. Musím se jen připravit, abych před nimi dokázala dobře skrýt všechny ty naděje i obavy, kterých jsem měla plnou hlavu.

Došla jsem až téměř k domu, když jsem vzhlédla a zjistila jsem, že u vrat stojí Moody s Mamalem a oba mě upřeně pozorují. Pro hněv nevnímal Moody ani chumelenici, kterou přinesl studený vítr.

„Kdes byla?” rozkřikl se na mě.

„Na nákupech.”

„Ty lhářko jedna! Vždyť nic neneseš.”

„Hledala jsem nějaký dárek pro maminku. Nic se mi nelíbilo.”

„Ty lhářko!” opakoval. „Ty už zas něco chystáš! Už ať jsi vevnitř! Zůstaneš doma, dokud nepojedeš v pátek na letiště.”

Mamal šel cosi vyřizovat. Moody mě postrčil do dveří a opakoval svůj příkaz. Nesmím odejít z domu. Nesmím k telefonu.

Zavře mě tu na ty tři dny, dokud nebude čas jet na letiště, si dnes na to volno. A vezme si ho i zítra, zůstane doma a ohll dá si mě. Zamkl telefon u sebe v ordinaci, kde se zatím věnw <*> pacientům. Strávila jsem celé odpoledne s Mahtob na uzavři ném nádvoříčku před domem, kde mě měl Moody z oken ord) nace nepřetržitě na očích. Postavily jsme s Mahtob sněhulál 1 a uvázaly jsme mu červenou šálu, takové barvy, jaká se MahtOB nejvíc líbila.

Opět jsem byla v koutě, v pasti. Nebudu moci přijít s Mah tob na tu dohodnutou schůzku s Amahlovými lidmi, a nemilí) navíc ani možnost nějak se s ním spojit, dát mu vědět o tomhle nejčerstvějším Moodyho uskoku.

Při vší práci na přípravě pohoštění jsem se ten večer třas la strachy a zimou, ruce sice pilně pracovaly, ale hlavou se nu honilo jedno přes druhé. Musím se nějak dovolat Amahla. A on bude muset vymyslet,jak mě s Mahtob z tohohle domu vysvobodit. Znovu mnou zalomcovala zimnice, ale tentokrát jsem si uvědomila, že v domě je skutečně zima. Dostala jsem nápad.

„Nejde topení,” postěžovala jsem si Moodymu.

„A co je to, porucha, nebo došla nafta?” uvažoval.

„Zajdu k Malíhe, podíváme se, co je s kotlem,” řekla jsem v naději, že to vyzní jako docela běžná poznámka.

„Dobře.”

Snažila jsem se nevzbudit sebemenší dojem, že spěchám, došla jsem nahoru do jejího bytu. Persky jsem se jí dovolila, jestli si od ní mohu zatelefonovat. Kývla na souhlas. Věděla jsem, že anglické rozmluvě neporozumí.

Amahlovi jsem se dovolala ihned.

„Nepůjde to,” řekla jsem. „Nemohu jet. Nedostanu se vůbec z domu. Byl tu, když jsem se dnes vrátila, a má nějaké podezření.”

Amahl si do telefonu zhluboka vzdychl. „Stejně by to bylo nevyšlo,” řekl. „Mluvil jsem právě se svými lidmi v Záhedánu. Napadlo tam strašně moc sněhu, je to stoletý rekord. Přejít hory je teď absolutně vyloučeno.”

„A co budeme dělat?” naříkala jsem.

„Do letadla nesmíte nastoupit. Násilím vás do něho posadit prostě nemůže.”

„Neodjížděj,” řekla mi pak ten večer Samsí, když mě na okamžik zastihla v kuchyni samotnou. „Já vidím, nač hraje. Jak odletíš, vezme Mahtob k sestře a znovu se spřáhne se svou rodinou. Nikam nejezdi.”

,Já odletět nechci,” řekla jsem. „Bez Mahtob nikam nepojedu.”

Cítila jsem však, jak už se mi Moodyho smyčka pozvolna zadrhává kolem krku. Dostal mě do kouta. Měl přece prostředky, jak mě donutit nasednout do letadla! Mohl mi pohrozit, že mi Mahtob vezme. Nesnesla jsem to pomyšlení a nedovedla jsem si ani představit, že bych ji tu nechala a sama odletěla do Ameriky. Není vyhnutí, ztratím ji zřejmě tak či tak.

Nedokázala jsem ten večer u stolu polknout jediné sousto. Skoro jsem ani nevnímala, o čem se mluví.

„Prosím?” zeptala jsem se, když se mě chánume Hakím na něco zeptala.

Chtěla, abych s ní ráno zašla do távoní. Byla to družstevní prodejna věřících z áká Hakímovy mešity. Dostali prý právě zásilku čočky, která se v Teheránu jinak velice těžko sháněla. „Měli bychom si tam pro nějakou také zajít, než ji vyprodají,” říkala persky.

Samsí by chtěla jít s námi. Bezmyšlenkovitě jsem přislíbila. Čočka byla ovšem ta poslední věc, která mi ležela na srdci.

Později večer, když už Samsí a Zarí odešly, když už Mahtob byla v postýlce a Moody ještě končil ošetření posledních pár pacientů v ordinaci, seděla jsem ještě s manžely Halamovými v obývacím pokoji u čaje, když se tam najednou objevil nezvaný a nejméně vítaný host. Byl to Mamal.

Pozdravil se s Halamovými, neomaleně si řekl o čaj a pak s poťouchlostí sobě vlastní vytáhl z kapsy letenku a zamával s ní přede mnou.

Osmnáct měsíců hněvu naráz vyvřelo z hloubi mé duše. Přestala jsem se ovládat. „Dej mi ji!” rozkřikla jsem se. „Dej mi ji do ruky, ať ji tu před tebou můžu roztrhat!”

Aká Hakím se okamžitě ujal role smírčího prostředníka. Turban man, jemný a nejchápavější ze všech Moodyho příbuzných, se mě začal klidně a dopodrobna vyptávat. Nemluvil anglicky. Mamal by mu býval klidně mohl překládat, ale neudělal to. Nebylo pro mne jednoduché vypovědět to persky, ale snažila jsem se, co mi síly stačily, dívala jsem se na áká Hakíma jako na přítele a spojence.

Musela jsem se vším ven. „Vy nevíte, čím jsem tady prošla,” vzlykala jsem. „Drží mě tu proti mé vůli. Chtěla jsem se vrátit domů, do Ameriky, ale on mě donutil zůstat tady.”

Hakímovi tím byli zcela šokováni. Aká Hakím se ptal dál a při každé mé odpovědi mhouřil oči nevůlí. Otřesné podrob nosti uplynulého jeden a půl roku vyplynuly na světlo.

Jedno ho však mátlo. „Tak jak to, že teď nejsi šťastná, že konečně pojedeš domů, za svou rodinou?”

Já chci domů a chci za nimi,” vysvětlovala jsem. Jenže on po mně chce, abych tam zůstala, dokud všechno neprodám, a dolary mu pak přivezla. Můj tatínek umírá. Já nechci jet do Ameriky za nějakým kšeftem.”

Když Moody skončil v ordinaci, přišel mezi nás do obývacího pokoje. Tam ho áká Hakím podrobil přísnému výslechu. Moody odpovídal perskyjakoby s naprostým klidem. Předstíral překvapení, jako by se o tom, že nechci odjet, dovídal poprvé.

Konečně se áká Hakím zeptal: „Tak když tedy Betty jet nechce, budeš ji k tomu nutit?”

„Ne,” odpověděl Moody. „Zařizoval jsem to přece jen kvůli ní, aby se mohla zajet podívat za rodinou.” Obrátil se ke mně. „Tak chceš jet, anebo ne?”

„Ne,” odpověděla jsem kvapně.

„Dobře, tak nač všechen ten povyk kolem toho? Dělalo se to kvůli tobě, abys mohla navštívit umírajícího otce. Ale když nechceš, tak samozřejmě nemusíš.” Jeho slova přímo přetékala upřímností, láskou a ohledy ke mně, úctou k áká Hakímovi a k jeho moudrým radám. A vše tím bylo vyřízeno.

Zbytek večera s Halamovými pak Moody strávil lehkou společenskou konverzací. Vystupoval jako dokonalý hostitel, doprovodil Hakímovy až ke dveřím, když odcházeli, všem znovu poděkoval za návštěvu a áká Hakímovi ještě i za jeho starostlivost.

„Stavím se pro tebe ráno v deset,” řekla jsem chánume Hakímové. Doufala jsem, že cestou na nákup se mi nějak podaří zavolat Amahlovi.

Moody za Halamovými tiše zavřel dveře, počkal, až zmizí z doslechu, a pak se celý nepříčetný vztekem obrátil ke mně. Uhodil mě přes tvář, až jsem padla na zem.

„Teď jsi tomu nasadila korunu!” běsnil. „Všechno jsi to zmařila. Ale ty stejně do toho letadla nastoupíš. Jestli ne, seberu ti Mahtob, zavřu tě do pokoje a zůstaneš tam zamčená do konce svého života!” 23

ON JE PŘECE DOCELA schopen něco takového mi provést! On to určitě udělá!

Usnout jsem tu noc nedokázala. Převracela jsem se v úzkostech, připomínala jsem si, proč jsem sem vlastně Mahtob přivezla, a nepřestávala jsem si všechno hořce vyčítat.

PROBLÉM ZAČAL TÉMĚŘ ČTYŘI roky nazpět, večer 7. dubna 1982, když se Moody vrátil z práce v Alpenské všeobecné nemocnici zamlklý a jakoby nepřítomný duchem. Zprvu jsem si toho ani nevšimla, chystala jsem slavnostní večeři. John měl právě dvanácté narozeniny.

Uplynulé dva roky jsme prožili šťastně. Moody se vrátil z Corpus Christi do Michiganu v roce 1980, rozhodnut politický vývoj v Iránu zcela ze svého života škrtnout. „Každý na mně sice na první pohled samozřejmě pozná, že jsem cizinec,” řekl mi, „ale nestojím o to, aby každý taky hned uhádl, že jsem Íránec.”

Obraz zasmušilého ájatolláha Chomejního putoval na půdu. Moody mi svatosvatě slíbil, že se v práci nebude o revoluci s nikým bavit, protože už pochopil, že znovurozdmýchané jiskřičky jeho vlasteneckých citů mu v Corpus Christi nepřinesly pranic dobrého. V Alpeně se rychle zabral do své práce, obnovil si odbornou prestiž a začal opět žít jako Američan.

Rychle se mi vracela duševní rovnováha, zejména poté, co jsme objevili ten domek u Thunder Bay River. Zvenčí byl neokázalý, vypadal malý, ale zamilovala jsem si ho, sotva jsem vkročila dovnitř. Celý byl orientován k řece. Z velkých oken vzadu se otevíralo úžasné panorama. Po schodech se sešlo do dolního podlaží, prostorného a světlého, nádherně obloženého dřevem. Odtamtud byl přímý přístup na rozlehlé patio, které končilo sotva pět metrů od břehu řeky. Nad vodu vybíhala dřevěná

lávka, ideální pro rybaření anebo k uvazování člunu. Dům stál v zátočině řeky. Dolů po proudu bylo vidět na pitoreskní krytý most.

Uvnitř byla až neuvěřitelná spousta místa, velké ložnice, dvě koupelny, překrásná stylová venkovská kuchyně, dva krby a spousta obytného prostoru. Vyhlídka na řeku s sebou nesla pocit klidu a míru.

Moody byl domkem stejně uchvácen jako já. Koupili jsme ho okamžitě.

Alpena je jen asi tři hodiny cesty od Bannisteru, takže jsem se mohla pravidelně vídat s rodiči. S tátou jsme holdovali společné vášni, rybařili jsme spolu, chytali jsme různé druhy okounů, nějakého toho sumce a občas i štiku. S maminkou jsme zase celé hodiny háčkovaly, vařily, vyprávěly si. Byla jsem vděčná za příležitost trochu si je užít, zvlášť když se u nich už přece jen začaly jevit známky stáří. Maminka trpěla lupusem a já jsem byla ráda, když se mohla trochu zabavit vnoučaty. Zvlášť malá Mahtob, která už se batolila po domě, byla pro maminku i pro tatínka obzvláštním zdrojem potěšení. Táta jí říkal „Tobby”.

V Alpeně nás velice snadno přijala lékařská smetánka, zvali nás mezi sebe a chodili zase při nejrůznějších příležitostech na oplátku k nám. Moody byl v práci spokojený a já jsem byla šťastná doma v roli manželky a matky až do onoho večera, kdy se Moody vrátil z nemocnice a kdy jsem na něm viděla, že přemáhá nějaké trápení.

Toho dne mu zemřel pacient, tříletý chlapec, při nenáročné, nijak akutní, plánované operaci. Moodymu pozastavili výkon povolání a bylo proti němu zahájeno vyšetřování.

Ráno nato mě volala moje sestra Carolyn. Šla jsem k telefonu ještě umořená probdělou nocí, oči opuchlé a zarudlé od pláče. Jako v mlhách jsem slyšela, jak mi Carolyn říká: „Tatínek má rakovinu.”

Jeli jsme ihned do carsonské nemocnice, kde jsem se před časem poznala s Moodym a kde jsem teď nervózně chodila sem a tam po čekárně, zatímco tatínek už byl na sále. Chirurgové sice břicho otevřeli, ale nemohli nám po operaci dát žádnou dobrou zprávu. Udělali tatínkovi odlehčovací kolostomii s umělým vývodem, celý nádor se jim však odstranit nepodařilo. Choroba už příliš pokročila. Šli jsme se radit s onkologem, který nám vysvětlil, že tatínkovi může život nejvýš o něco prodloužit ovšem ani on sám nedokázal říci, o jak dlouhou dobu. Závěr zněl, že se budeme muset smířit s tím, že nám brzy odejde.

Zařekla jsem se, že s ním teď budu trávit co nejvíc času, že ho budu držet za ruku, že mu ještě povím všechno, co je třeba říct dřív, než už je pak pozdě.

Náš život jako by prodělal nějaký neuvěřitelný kotrmelec. Ještě před pár měsíci jsme byli ti nejšťastnější lidé na zemi, šťastnější než kdykoli předtím. A teď byla naráz ohrožena Moodyho pracovní dráha, tatínek nám umíral, vyhlídky do budoucnosti byly žalostné. Stres si začal vybírat svou daň, na každém z nás zvlášť i na našem manželství společně.

Příští týdnyjsme trávili cestami mezi Alpenou a Carson City. Moody tatínkovi trochu pomohl z deprese, kterou pro něho operace znamenala. Už to, že za ním Moody chodil, tatínkovi jako by ulehčovalo všechny bolesti. Moody mu dovedl poradit jako lékař, ale byl mu zároveň schopen i tlumočit medicínskou terminologii do řeči nás laiků.

Když se tatínkův stav zlepšil natolik, že byl schopen cesty, pozval ho Moody, aby za námi přijel do Alpeny. Celé hodiny pak strávil rozmluvami s tátou, pomáhal mu smířit se s realitou nemoci a naučit se žít s umělým vývodem.

Táta byl, po pravdě řečeno, tehdy jediným Moodyho pacientem. Kdykoli se sešli, připadal si Moody stále ještě jako lékař. Ale když seděl doma v Alpeně, den za dnem, nic na práci, nic na programu, stále zamlklejší, připadalo mu, že ve všem selhal. A jak takhle ubíhal týden za týdnem, začaly se u něho zhoubně projevovat důsledky jeho nečinnosti.

,Je to politická záležitost,” opakoval znovu a znovu, kdykoli byla řeč o vyšetřování v nemocnici.

Pokoušel se udržet na odborné úrovni, navštěvoval bezpočet medicínských přednášek, ale zanechávaly v něm stejně jen pocit prázdnoty, neboť neměl, kde by získané poznatky uplatnil.

Oba jsme začali mít vážné obavy, z čeho budeme živi, a já jsem navíc byla přesvědčena, že by Moodymu podstatně stouplo sebevědomí, kdyby začal opět pracovat. Jako anesteziologa by ho samozřejmě nikde v nemocnici nepřijali, ale jeho licence pro praxi všeobecného osteopata zůstávala v platnosti. Stejně jsem se vždycky domnívala, že právě v tomto oboru by se uplatnil nejlépe.

„Měl bys zajet do Detroitu,” navrhovala jsem mu. „Vrať se ni tu ambulanci ve Čtrnácté ulici. Tam přece pořád shánějí lekl ře.” Bylo to pracoviště, kde si přivydělával službami v dobr l\ | stáže a kde měl stále ještě dost přátel.

„Ne,” odpověděl. „Já zůstanu tady, nevzdám to přece bol boje.”

Během pár dní se změnil k nepoznání, z chlapa zbyla jer) morousovitá troska, při sebemenším, třeba jen smyšleném pod nětu vyletěl na mě anebo na děti. Přestal chodit na odbonupřednášky, protože se tam nechtěl potkávat s ostatními léka ři. Trávil celé dny v křesle, díval se někam za řeku, do prázd na, dlouhé hodiny nepromluvil jediné slovo. Někdy si zapnul rádio anebo si vzal knížku, ale nedokázal se soustředit. Odmítal vycházet z domu a nechtěl, aby k nám někdo chodil.

Jako lékař velice dobře věděl, že se u něho projevují klasii ké symptomy klinicky vyvinuté deprese. A jako manželka Íčka ře jsem to dobře věděla i já, jenomže Moody nechtěl nikoho poslouchat a stroze odmítal veškeré pokusy pomoci mu.

Nějakou dobu jsem se ho pokoušela povzbuzovat a těšit, tak jak jsem si myslela, že je moje povinnost. Avšak důsledky těch neuspořádaných poměrů začaly těžce dopadat i na mě. Několikrát týdně jsem s dětmi zajížděla do Bannisteru, za tatínkem, ale Moody s námi na tyto návštěvy už nejezdil. Zůstával doma, trucoval. Pár týdnů jsem to vydržela, vyhýbala jsem se konfliktu, doufala jsem, že se nakonec z té své letargie naráz probere. Vždyť už to takhle ani nemohlo dál jít.

Jenže týdny se zvolna den po dni protahovaly na celé měsíce. Trávila jsem stále víc času v Bannisteru u tatínka než doma, kde jsem čím dál tím hůř snášela tu Moodyho absolutní apatii. Příjmy jsme teď neměli žádné; úspory se tenčily.

Oddalovala jsem konflikt, jak dlouho to jen šlo, ale pak jsem nakonec jednoho dne vybuchla.

„Koukej se už konečně sebrat! Rozjeď se do Detroitu a najdi si tam nějakou práci!” řekla jsem mu.

Moody se na mě vzdorovitě podíval. Neměl rád, když jsem zvyšovala hlas, ale mně už to bylo jedno. Zaváhal, zřejmě uvažoval, co provést s takhle neústupnou manželkou. „Ne,” řekl nakonec prostě, a tím skončil a odešel z místnosti.

Můj výpad ho uvrhl do verbální fáze projevů deprese. Donekonečna se teď vracel k domnělé příčině všech nesnází, které ho kdy postihly. „Suspendovali mě prostě proto, že jsem Íránec. Kdybych nebyl Íránec, tak k ničemu takovému nedošlo.”

Pár lékařů v nemocnici bylo stále ještě na Moodyho straně. Občas se u nás zastavili, jen tak, na kus řeči, a všichni se mi pak v soukromí svěřovali se svým znepokojením nad Moodyho duševním stavem. Jeden z nich, který měl značné zkušenosti s pacienty s emocionálními poruchami, nabídl, že k nám bude docházet pravidelně, tak aby si s ním Moody mohl pohovořit.

„Ne,” odpověděl Moody. ,Já si o tom s nikým mluvit nepřeju.”

Prosila jsem ho, aby si zašel za psychiatrem.

„Já toho vím víc než oni,” řekl jen. „Ti mi nepomůžou.”

Nikdo z našich přátel ani z členů rodiny nevěděl, k jak podstatným změnám osobnosti už u Moodyho došlo. Přestali jsme lidi zvát, ale to bylo pochopitelné vzhledem k naší finanční situaci. Naši přátelé i příbuzní museli žít své vlastní životy, řešit své vlastní problémy. Nemohli se tak o hloubce Moodyho deprese nijak dovědět, ledaže by se jim s tím svěřil on sám anebo že bych jim o ní pověděla já. On to nedokázal a já jsem nechtěla.

Našla jsem si práci na částečný úvazek v advokátní kanceláři. Moody se na mě strašně rozzlobil, protože zastával názor, že žena má být doma a starat se o manžela.

Den po dni jsem se u něho setkávala s horšími a horšími projevy duševní nevyrovnanosti. Poté, co jeho sebevědomím otřásla ona profesionální nehoda, považoval mé zaměstnání za další útok na svou mužskou důstojnost. Vyrazil do protiútoku, pokusil se vynutit si mou podřízenost tím, že požadoval, abych ze zaměstnání denně zaskočila v poledne domů a připravila mu oběd. Vyhověla jsem i tomuto směšnému vrtochu, jednak abych ho trochu uklidnila, jednak proto, že jsem po událostech posledních měsíců začínala ztrácet jistotu i orientaci. Užjsem si nedokázala ani jasně uvědomovat naše role v manželství. Navenek jsem se mohla jevit jako silnější z partnerů, avšak proč tedy každé poledne běhám domů, jen abych mu uvařila? S odpovědí jsem si sama nevěděla rady.

V poledne jsem ho často zastihla ještě v županu, za celé dopoledne nedokázal udělat nic, než že se v minimální míře postaral o děti. Sotva jsem mu připravila jídlo, utíkala jsem už zase zpátky do práce. A večer jsem našla jídlo mnohdy takřka nedotčené, špinavé nádobí na stole. Pan manžel ležel na gauči, kde přežil další den.

Jestliže ho tak vyvedlo z míry, že jsem šla pracovat, p nepodnikl něco on sám?

Tento prazvláštní stav trval déle než rok, byla to doba, kd jsem začínala stále víc žít pro svou práci, tou měrou, jak m osobní život víc a víc zel prázdnotou. Mé zaměstnání, zpl jen na částečný úvazek, se změnilo na celodenní prestižní čin nost. Můj plat pochopitelně nestačil na zajištění naší dosava. 111 životní úrovně, a když se rozplynuly všechny naše úspory, zni l vu jsem prosadila svou proti Moodymu a rozhodla jsem se, | náš krásný domeček prodáme.

Do přední zahrady jsem postavila tabulku s nápisem N PRODEJ PŘÍMÉ JEDNÁNÍ S MAJITELEM a čeká jsem, co se bude dít. Pokud budeme mít štěstí, mohli bycho takhle alespoň ušetřit provizi realitnímu agentovi.

Několik týdnů pak Moody neustále tvrdil, že se u nás sice zasía vují desítky manželů, aby si náš krásný domek s vyhlídkou na řek prohlédli, ale žádný z nich že ještě neučinil konkrétní nabíď” Podezřívala jsem ho, že buď je záměrně odrazuje, anebo že kup ce vyleká už sama přítomnost takového neupraveného morous

Konečně mi jednou večer hlásil, že se u nás zastavil něja’ manželský pár, kterému se domek velice líbil a který se hod příští den na něj přijet podívat ještě jednou. Rozhodla jsem i že u toho musím být.

V dohodnutou dobu jsem chvátala z kanceláře domů a tam jsem našla hrozný nepořádek. Poslala jsem Moodyho na nějaký nahonem vymyšlený nákup, pospíšila jsem si s úklidem a dům jsem pak zájemcům předvedla sama.

„Nám se líbí,” řekl mi ten pán, „ale za jak dlouho se můžete odstěhovat?” Jak brzy dům potřebujete?” „Za čtrnáct dní.”

To s sebou neslo dost obtíží, ale kupující za to nabídli, že převezmou naši hypotéku a rozdíl do výše kupní ceny uhradí v hotovosti. Po zaplacení všech výloh by to znamenalo dostat na ruku víc než dvacet tisíc dolarů, a my jsme ty peníze už zoufale potřebovali.

„Dobře,” řekla jsem.

Když se Moody vrátil a když se dověděl, co jsem dojednala, zesinal. „Kam se asi tak můžeme během dvou týdnů přestěhovat?” zuřil.

„Ty peníze už nutně potřebujeme,” prohlásila jsem pevně. „Musíme je přece nějak sehnat.”

Byla z toho dlouhá hádka, jak o bezprostřední příčině konfliktu, tak i o nahromaděné problémy každého z nás. Byl to nerovný boj, neboť Moodyho práh vzrušivosti se snížil takřka na minimum. Učinil sice chabý pokus dokázat, že je stále ještě hlava rodiny s příslušnou autoritou, ale oba dva jsme přitom dobře věděli, že už se trůnu vzdal.

„To tys nás do téhle situace přivedl,” běsnila jsem. „Nebudu čekat, až už nám nezbyde vůbec nic. Prodat se to musí.”

Donutila jsem ho, aby prodejní smlouvu podepsal.

Příští dva týdny jsem měla ještě víc práce než kdy předtím. Nořila jsem se do všech možných skříní, skříněk a zásuvek a postupně jsem balila zbytečky naší existence v Alpeně, třebaže jsem ještě neměla představu, kam se vrtneme. Moody mi nepomohl ani v nejmenším.

„Zabal si aspoň ty své knížky,” řekla jsem mu. Měl rozsáhlou knihovnu, napůl medicínskou literaturu, napůl všelijakou islámskou propagandu. Přinesla jsem jednoho dne ráno kupu kartónových krabic a řekla jsem mu: „Musíš si ty knížky zabalit, ale musí to být dnes.”

Když jsem přišla pozdě večer, po náročném dni domů, našla jsem ho sedět apaticky v županu, neoholeného, neumytého. Knížky byly stále v policích. Opět jsem vybuchla.

„Koukej si ještě dnes večer sbalit kufr. Ráno sedneš do vozu, pojedeš do Detroitu a nevrátíš se odtamtud, dokud nebudeš mít nějaké místo. Já už toho mám opravdu dost. Nebudu už takhle žít ani minutu.”

„Ale já žádné místo neseženu,” naříkal Moody.

Ještě jsi to ani nezkusil.”

„Nemůžu nastoupit místo, dokud nemocnice neodvolá to moje suspendování.”

„Nemusíš zrovna dělat anesteziologa. Můžeš nastoupit jako praktický lékař.”

Byl zdeptán a bránil se už jen chabými výmluvami. „Nevykonával jsem tuhle praxi už léta,” řekl nejisté. Já praktického lékaře dělat nechci.”

Připomněl mi v tom Rezu, který také nechtěl v Americe přijmout jen tak nějakou práci, pokud by to nebylo místo ředitele společnosti. „Ona je spousta věcí, které se mně nechce dělat,

a přitom muším,” řekla jsem s narůstajícím hněvem. „Zkazil jsi mi už život dost. Nechci s tebou takhle dál žít. Jsi vysloveně líný Využíváš téhle situace. Dokud tu budeš pořád jen takhle sedět, tak samozřejmě žádné místo nedostaneš. Nečekej, že ti nějaké spadne jen tak do klína. A teď jdi a nevracej se, dokud ho nebudeš mít, nebo,” ta slova ze mne vyhrkla dřív, než jsem si uvědomila, co říkám „nebo se s tebou dám rozvést.”

Nebylo vůbec pochyb, že je to zcela vážně míněné ultimátum.

Moody udělal, co jsem mu řekla. Hned ráno mi volal z Detroitu. Dostal místo na ambulanci. Začít měl už v pondělí, den po Velikonocích.

Proč jsem já jen s tímhle otálela tak dlouho, divila jsem se sama sobě? A proč jsem se nedokázala tímhle způsobem prosadit už dávno a častěji?

Velikonoční týden roku 1983 nás zastihl v nesmírném zmatku. Podle dohody jsme se měli vystěhovat na Velký pátek a v pondělí po svátcích už měl Moody nastoupit v Detroitu. Ještě ve středu jsme neměli ponětí, kde budeme bydlet. Blázinec to byl hrozný, ale přece jen v něm byl i kus uspokojení. Konečně jsme alespoň něco začali skutečně dělat.

Jeden z klientů advokátní kanceláře, kde jsem byla zaměstnána, viceprezident místní banky, se o našem problému nějak dověděl a nabídl nám alespoň dočasné řešení. Obstavili v hypotečním řízení právě dům a nabídl nám ho do pronájmu, s měsíční výpovědní lhůtou. Nájemní smlouvu jsme podepsali na Velký pátek v poledne a okamžitě jsme tam začali stěhovat naše svršky a ostatní majetek. O víkendu se Moody vzmohl a trochu mi pomohl dát dům do pořádku a do provozu. V neděli mě políbil na rozloučenou, než se vydal na pětihodinovou jízdu do Detroitu. Bylo to po dlouhých měsících poprvé, co mě vůbec políbil, a já jsem ucítila záchvěv touhy, který mne samotnou překvapil. Netěšil se sice příliš na fádní, nezajímavou práci na ambulanci, ale přesto jsem vnímala, že už se zřejmě cítí lépe. To, že místo získal poměrně snadno, ho psychicky trochu postavilo na nohy. Plat tam byl velice dobrý, nesrovnatelný sice s jeho příjmy v nemocnici, avšak přesto to znamenalo téměř devadesát tisíc dolarů ročně.

Zanedlouho jsme přešli k životnímu režimu, kterýjako by byl vlídnou připomínkou let, kdy jsme spolu začali chodit. Během týdne jsme se každý plně věnovali své práci, jen víkendy jsme trávili společně, střídavě v Alpeně a v Detroitu.

Moody jako by pookřál na duchu. „Vidíš, jak teď spolu dobře vycházíme!” prohlásil při jedné návštěvě. Měl vždycky až neuvěřitelnou radost, když jsme za ním přijeli. Mahtob se mu vrhala do náruče, sotva ho uviděla, celá šťastná, že je to zase ten normální táta.

Uběhlo jaro, léto a podzim. Třebaže byl Detroit Moodymu dosti nesympatický, bylo tam naproti tomu mnohem méně úzkoprsosti a šovinismu, a tak usoudil, že mu pro jeho další odbornou dráhu bude vyhovovat nejlépe, ať už bude pracovat vjakékoli specializaci.

Já osobně jsem se zase pro jednou cítila báječně volná. V průběhu týdne bylo veškeré rozhodování na mně. A o víkendech jsem zase byla zamilovaná ženská. Snad jsme měli zapotřebí právě tenhle životní styl, aby naše manželství fungovalo.

Nějaký čas jsem žila docela spokojeně.

V BŘEZNU 1984 JSEM ZVEDLA telefon a ozval se kdosi z Teheránu. Muž, který mluvil lámanou angličtinou s výrazným cizím přízvukem, se představil jako Mohammed Alí Kodsí. Řekl, že je Moodyho synovec. Vzhledem k tomu, jak si Moodyho příbuzní libovali ve vzájemných sňatcích mezi sebou, mohlo to znamenat takřka cokoli. Existovaly zřejmě stovky Íránců, které Moody považoval za své synovce.

Vyptával se, jak se daří Mahtob a mně, a pokoušel se o lehkou společenskou konverzaci. Když se sháněl po Moodym, napsala jsem si jeho číslo a slíbilajsem mu, že ho Moody zavolá.

Vyřídila jsem vzkaz do Detroitu a Moody mi ještě týž večer volal. Říkal, že to byl Mamal, čtvrtý syn jeho sestry Amme Bozorg. Vysvětloval, že Mamal byl sice odjakživa hubený, že však za posledních pár měsíců ještě zhubnul. Lékaři v Teheránu u něho diagnostikovali žaludeční vřed a operovali ho, ale Mamal hubnul dál. V zoufalství letěl na kontrolní vyšetření ještě do Švýcarska. Švýcarští odborníci prohlásili, že operace byla provedena přímo fušersky a že bude nutno žaludek reoperovat. Proto taky teď volal strýčkovi do Spojených států, aby mu poradil, kde by měl onu další operaci podstoupit.

„Zatím jsem mu ještě neřekl, co by měl podniknout,” řekl Moody. „Co si o tom myslíš ty?”

„Tak ať přijede sem,” navrhla jsem. „Snad bychom tu na. nějakou nemocnici, kde by mu to udělali dobře.”

Moody se zaradoval. Jenže,” dodal, „ono je dost těžké yw.i žet z Iránu nějaké peníze.”

„A proč bys mu tu operaci nemohl zaplatit ty?” zeptala jsem se ho. „Předpokládám, že bys totéž udělal i pro kohokoli z mé rodiny, pokud by to bylo nutné.”

„Dobře. To je výborné řešení.”

Všechno bylo dohodnuto a během pár dnů už Mamal letěl do Ameriky. Měl přiletět v pátek, byl začátek dubna. Moody ho měl čekat na letišti a odvézt ho rovnou do Alpeny na víkend, tak aby měl možnost se s námi seznámit.

Na rozdíl od těch fanfaronských revolucionářů, kteří se do našeho života vetřeli dole v Corpus Christi, byli ostatní Íránci, které jsem zatím poznala, většinou zdvořilí a kultivovaní lidé. Měli sice poněkud zastaralé názory na ženy, to je pravda, ale zpravidla se to projevovalo jen trochu afektovanou dvorností, což člověku mohlo i lichotit. Rozhodla jsem se, že Moodyho synovce uhostím co nejlépe. Zatímco jsme doma s dětmi čekali, až přijedou, chystala jsem s náramným gustem k večeři íránská jídla.

Naneštěstí se mi Mamal zprotivil už v okamžiku, kdy prvně vstoupil do dveří. Byl dosti malý, jako ostatně většina iránských mužů; nicméně anebo možná právě proto vystupoval s arogancí hochštaplera. Ježatá bradka a řídký knírek mu dodávaly značně zanedbaného vzhledu. Měl malá, zapadlá očka, nedíval se na mne, ale skrze mne, jako kdybych neexistovala. Celým svým projevem jako by říkal: Co ty jsi zač? Koukni, jaký jsem já ve srovnání s tebou!

Kromě toho jsem vycítila, že má na Moodyho znepokojivý vliv. Snad hned první jeho slova byla: „Musíš přijet na návštěvu do Teheránu. Všichni už se tam těší, až tě s Mahtob konečně uvidí.” Polekala mě už jen ta myšlenka. První večer spolu oba muži strávili celé hodiny ve vzrušené debatě v perštině. To snad bylo ještě pochopitelné, protože si toho měli spoustu co vyprávět o rodinných záležitostech, ale já jsem dostala strach, aby Moody nezačal brát Mamalovo pozvání vážně. Jenže oni vytrvali důsledně při perštině, takže jsem byla prakticky z konverzace vyloučena, třebaže Mamal by byl mohl celkem obstojně hovořit i anglicky.

Netrvalo dlouho a začala jsem už počítat zbývající hodiny víkendu a těšit se, až už zase bude Moody s Mamalem na cestě do Detroitu. Jenže v neděli odpoledne mi Moody řekl: „Nech ho tu pár dní, než zařídím všechno kolem té operace.”

„Ne,” vzepřela jsem se. Je to tvůj synovec. A tvůj host.”

Moody s klidem sdělil, že on má práci na ambulanci. Mamal že potřebuje určitou péči. Má předepsanou nedráždivou dietu. A že bych si mohla vzít na pár dní volno, než bude sjednán termín operace.

Nenechal žádný prostor pro diskusi. V koutku duše jsem si uvědomovala, že si Moody v našem společenství opět vydobývá výhradní právo rozhodovat. Nějak jsem se s tím přesto smířila, řekla jsem si, že jde stejně jen o pár dní.

Rozhodla jsem se překonat to se ctí. Bylo mi Mamala líto, protože mu letecká společnost někam zašantročila zavazadlo. Má přítelkyně, Annie Kuredjianová, arménská krejčová, se mnou šla vybrat pro Mamala nějaké věci na sebe. Annie také upravila a přesila, co bylo třeba, aby to mimořádně hubenému Mamalovi padlo.

Mamal šatstvo vzal bez jediného slova díků, odnesl je k sobě do pokoje a chodil dál v tom svém jediném zapáchajícím tričku a v džínech.

Když konečně Mamalovo zavazadlo na letišti vypátrali a doručili mu ho, bylo plné všelijakých dárků pro nás. Ale naprosto v něm chybělo jakékoli oblečení. Třebaže bylo pravděpodobné, že v Americe stráví několik měsíců, měl Mamal zřejmě v úmyslu chodit celou tu dobu v jednom tričku a kalhotách.

„Nechceš, abych ti vyprala to, co máš na sobě?” zeptala jsem se ho.

„Ne, proč?” pokrčil rameny. Zřejmě mu na tom vůbec nic nevadilo.

Když Moody přijel následující víkend domů, nezdálo se kupodivu, že by si toho zápachu všiml, dokud jsem ho na něj sama neupozornila. „Běž, shoď to ze sebe, Betty ti to vypere,” nařídil Mamalovi Moody. „A osprchuj se.”

Moodyho synovec se sice ušklíbl, ale uposlechl. Sprcha byla v jeho životě dosti vzácná příhoda, považoval sprchování spíše za obtížnou domácí práci než za chvíli osvěžení a očisty.

Celých čtrnáct dní se Mamal u nás doma choval jako líný, zpovykaný a neomalený klacek, než jsem ho konečně odvezla

do carsonské nemocnice na operaci. Zbytek dne jsem stráví na návštěvě u našich a pak jsem se vrátila do Alpeny a Mam jsem pustila z hlavy.

Později mi pak Moody sdělil, že byl Mamal dotčen tím, jsem si v den jeho operace nevzala opět volno, že jsem si ne? řídila opatrování dětí přes noc a nezopakovala si tu čtyřhodino vou cestu do Carson City, jen abych tam prodlévala v době, kd bude operace probíhat.

Uběhlo deset dní, kdy se Mamal po operaci zotavoval v n mocnici. Pak mi Moody rekonvalescenta přivezl z Cars City do Alpeny a znovu ho odložil doma, abych se já o postarala.

„Ne, já tu o něj pečovat nebudu,” bránila jsem se. „Co když se mu něco stane? Ty jsi přece doktor. Starej se o něho ty sám.”

Ale Moody mé protesty snad ani neposlouchal. Odjel do Detroitu, Mamala mi tam nechal.

Měla jsem sama na sebe zlost, že už je ze mě zase ta poslušná slepice, ale přesto jsem se tedy ujala role Mamalovy ošetřovatelky a vařila jsem mu oněch předepsaných pět dietních a nedráždivých jídel denně. Mamalovi se moc nezamlouvala má kuchyně a mně se zase moc nezamlouval Mamal. Zdálo se však, že není jiné řešení, než mu prostě obětovat ten čas, dokud se nesebere natolik, aby se mohl vrátit do Iránu.

Moody předpokládal, že Mahtob okamžitě k Mamalovi nějak přilne. Pokoušel se ji i nutit, aby trávila svůj čas s jeho synovcem, ale Mahtob reagovala na přítomnost toho nemytého Íránce stejné odmítavě jako já.

„Nech ji být,” doporučovala jsem Moodymu. „Mahtob se do žádného kamarádství nutit nedá. Je už prostě taková. Vždyť to přece sám dobře víš. Nevěnuj tomu žádnou mimořádnou pozornost a ona si časem tu cestu sama najde.”

Moody mě neposlouchal. Dokonce Mahtob několikrát třepnul, když se od Mamala odtahovala.

Během týdne, kdy byl Moody v Detroitu, volal Mamalovi každý večer. Hovořili spolu persky, někdy celé hodiny, a brzy jsem přišla na to, že Moody Mamala používá k tomu, aby mě špehoval. Jeden večer například Mamal najednou odložil sluchátko a řekl mi, že se mnou chce Moody mluvit. Manžel zuřil. Jak to, že nechám Mahtob dívat se na určitý televizní program, když on to přece výslovně zakázal?

Naše krásné a klidné víkendy patřily minulosti. Moody teď pravidelně přijížděl do Alpeny a trávil soboty i neděle v rozhovorech s Mamalem, doháněl, co zameškal z rodinných klípků, /novu se začínal rozplývat nad ájatolláhem Chomejním, ohrnoval nos nad západnickými především pak americkými zvyklostmi a mravy.

Co jsem měla dělat? S každým takovým víkendem se můj manžel, pětadvacet let už naturalizovaný Američan, vracel víc a víc ke své prapůvodní íránské podstatě. S Mamalem v domě podstupovala má láska k manželovi přetěžkou zkoušku. Provdala jsem se za Američana Moodyho; Íránec Moody byl pro mne nevítaným cizincem. A co bylo horšího, nepřestával teď s Mamalem mluvit o tom, jak Mahtob a mne vezme s sebou na návštěvu kjeho rodině v Teheránu.

Celé víkendy spolu seděli zavřeni, vedli dlouhé, vzrušené a nesrozumitelné rozhovory. A třebaže mluvili persky, ztlumili hlas, kdykoli jsem vstoupila do místnosti.

„Kdy už konečně odjede?” zeptala jsem se jednoho dne zoufale.

„Nemůže odletět, dokud lékaři neřeknou, že už je v pořádku,” odpověděl Moody.

Dvě události uspíšily krizi. Předně našla banka kupce na domek, který jsme měli pronajatý, takže jsme se museli stěhovat. Za druhé pak se mnou v téže době ukončili pracovní poměr v advokátní kanceláři. Pro nás oba z toho nevyhnutelně vyplynulo, že je čas, abych se stěhovala.

A Moody věděl, kam mě chce přestěhovat. Rozhodl, že musíme zcela obnovit naše manželské soužití.

Stěhovat se mi nechtělo a už vůbec jsem si nepřála vzdát se své nezávislosti. Věděla jsem však, že se Mamal už brzy bude vracet do Íránu, a doufala jsem, že se s Moodym budeme moci společně vrátit k našemu dřívějšímu životu s jistým luxusem a na dobré společenské úrovni. A třebaže to Moody neřekl přímo, měla jsem jedinou alternativu rozvod. To aspoň bylo zřejmé z úpornosti, s jakou Moody na svém požadavku trval. A tak jsem svolila k tomu, že se přestěhuji do Detroitu. Nejhorší už snad máme za sebou, to jsem si alespoň myslela, v to jsem doufala a za to jsem se také modlila. Pokusím se doopravdy se budu upřímně snažit naše manželství plně obnovit.

Přesto jsem podnikla jeden krok. V nejistotě, co všechno může nastat, jsem se strachovala, abych neotěhotněla. Týden předtím, než jsem se stěhovala, zašla jsem ke svému gynekologovi a dala jsem si zavést nitroděložní tělísko.

Moody tou dobou žil v malém bytečku, takže jsme začali shánět nějaký dům. Předpokládala jsem, že něco koupíme, ale Moody trval na tom, abychom si zatím jen nějaký domek na čas pronajali, našli si někde vhodnou parcelu a pak abychom si teprve postavili dům našich snů. Všechno šlo tak rychle, až se mi z toho skoro točila hlava. Moody znovu dosáhl převahy a umluvil mě. Dřív než jsem si pořádně uvědomila, co se děje, jsme měli pronajatý domek v Southfieldu a stěhovali jsme se do něj já,Moody,Joe,John,Mahtob. a Mamal.

Zapsala jsem Mahtob do montessoriovské školy v nedalekém Birminghamu, vedené pedagožkou, která jako první přenesla Montessoriovy výchovné zásady z Evropy do USA.

Moody mi koupil nový vůz a já jsem takřka denně vozila Mamala na vyhlídkové cesty po Detroitu a okolí anebo na nákupy za peníze, které mu Moody štědře poskytoval. Mamal zůstával stále stejně protivný a blazeovaný jako dřív, začal se však patrně přesto domnívat, že jsem neobyčejně poctěna jeho společností. Ve skutečnosti jsem se ovšem nemohla dočkat chvíle, kdy se konečně vrátí do Iránu.

Mamal u nás zůstal až do poloviny července, a jak se blížil den jeho odletu, naléhal stále víc a víc, abychom i my Moody, Mahtob a já na oplátku navštívili jeho rodinu v Teheránu. K mému zděšení s tímto návrhem Moody vyslovil souhlas a oznámil, že přijedeme v srpnu, na čtrnáctidenní návštěvu. Joe a John by po tuto dobu zatím byli u svého otce.

Náhle tedy dostaly Moodyho a Mamalovy spiklenecké noční sedánky mnohem zlověstnější příchuť. Během posledních pár dnů před Mamalovým odletem s ním trávil Moody každou volnou chvíli. Zosnovali snad něco?

Jednou jsem na ně uhodila se svými nejčernějšími obavami. „Co vy to tu vlastně děláte?” zeptala jsem se. „Plánujete, jak Mahtob a mě unesete do Teheránu?”

„Nebuď směšná,” řekl mi na to Moody. „Ty ses úplně zbláznila. Měla by sis dojít za psychiatrem.”

„Nezbláznila jsem se ještě natolik, abych se vydala do Iránu. Ty si jeď. Ale já s dětmi zůstanu tady.”

„Poletíte s Mahtob se mnou,” řekl Moody. „Jinou alternativu ti nemohu nabídnout.”

Alternativa tu samozřejmě byla. Byla trpká, ale v mé mysli už dostávala konkrétní podobu. Chovala jsem nicméně stále ještě naději, že se naše manželství podaří nějak slepit, zejména až zmizí Mamal. Nechtěla jsem vystavit děti a sebe rozvodovému traumatu. Ale nechtěla jsem ani letět do Iránu.

Moody nasadil o něco mírnější tón, pokusil se mě přesvědčit. „Proč se vůbec bráníš té cestě?” zeptal se mě.

„Protože vím, že když pojedu a když ty se pak rozhodneš zůstat v Iránu, nebudu se už moci vrátit.”

„Tak tohle tě tedy trápí,” řekl mi Moody už laskavěji. „To bych ti přece nedokázal udělat. Vždyť já tě mám rád.” Něco ho najednou napadlo. „Přines mi korán.”

Vytáhla jsem svatou knihu islámu z naší knihovny, kde měla své stálé místo, a podala jsem ji manželovi.

Položil dlaň na její vrchní desku a prohlásil: „Přísahám na korán, že tě nikdy nebudu nutit, abys zůstala v Iránu. Přísahám na korán, že tě nebudu nikdy nutit, abys proti své vůli žila někde, kde nechceš.”

Mamal se přihlásil s vlastním ujištěním. „Takového něco by se nikdy nemohlo stát,” přesvědčoval mě. „Naše rodina by to prostě nepřipustila. Slibuji ti, že k ničemu takovému nedojde. Slibuji, že kdyby vznikl jakýkoli problém, naše rodina se postará o jeho vyřešení.”

V tu chvíli mě zaplavil pocit úlevy. „Dobře,” řekla jsem Moodymu. „Poletíme tedy s tebou.”

MOODY KOUPIL LETENKY. První srpen se blížil mnohem rychleji, než bych si byla přála. Navzdory manželově teatrální a slavnostní přísaze na korán mě přepadaly stále vážnější obavy. Moody byl čím dál vzrušenější. Celé hodiny hltal kdejakou íránskou publikaci, kterou se mu podařilo sehnat. Se zalíbením hovořil o své rodině zejména o Amme Bozorg. Začal se modlit. Znovu, před mýma očima, se z Američana proměňoval v Íránce.

Zašla jsem si tajně za advokátem. „Musím buď jet, anebo se rozvést,” vysvětlila jsem mu. ,Já do Iránu nechci. Bojím se, že až tam budeme, nepustí mě pak už zpátky.”

Probírali jsme alternativu rozvodu, v průběhu jednání však vyvstala další hrozba. I rozvod byl spojen s rizikem možná

s větším než sama cesta. Jakmile bych zažádala o rozvod ajakmi le bych od Moodyho odešla, škrtne mě prostě ze života. Pak U by pro něho neexistovala možnost, jak mě k cestě do Iránu přimět, ovšem jak by to bylo s Mahtob? Pokud by ji odvezl do írá nu a rozhodl se tam s ní zůstat, byla by pro mě ztracena navěky.

„Jak by v případě rozvodu vypadal jeho styk s dcerou? Měl by na něj zákonné právo?” zeptala jsem se. „Nemohli bychom soudce přesvědčit, že existuje nebezpečí zavlečení dítěte, a zís kat rozhodnutí, které by Moodyho styk s Mahtob vyloučilo?”

Americké zákony nepřipouštějí trest dříve, než došlo k trestnému činu, poučil mě advokát. „A on se zatím žádného tako včho trestného činu nedopustil. Neexistuje způsob, jak mu ve styku s Mahtob zabránit. Nevidím sice rád, že do Iránu poletíte,” pokračoval advokát, „ale neshledávám v tom nic závadného. Moody byl zřejmě dlouhou dobu pod značným tlakem a podléhá teď depresi, ale když se zajede podívat za rodinou, možn že ho to zase vzpruží. Vrátí se a začne znovu. Já si osobně myslím, že by ta cesta pro něj mohla znamenat přínos.”

Po této rozmluvě se mé rozpory ještě prohloubily. V hloub srdce jsem si byla naprosto jista, že pokud rozvodovou žalob podám, unese mi Moody Mahtob a odsoudí ji tím k hroznému živoření v Íránu. Neměla jsem jinou volbu než riskovat a vsadi na pravděpodobnost, že ať má Moody v hlavě jakékoli reáln anebo nereálné pletichy, rozdíly v úrovni obou společností h nakonec přimějí vrátit se do Ameriky. Tou dobou jsem si ovšem vůbec ještě nedovedla udělat představu, jak otřesný život v Íránu doopravdy je, nezbylo mi však než riskovat odhad, že dva týdny by mohly být pro Moodyho až dost.

Skutečný důvod, proč jsem se rozhodla letět i s Mahtob d Íránu, byl tedy tento: pokud cestu podstoupím, čeká mě peklo ale pokud bych ji nenastoupila, bude čekat peklo Mahtob.

Nadešel ten den. Pro Mahtob a pro sebe jsem toho s sebou příliš mnoho nebrala, nechávala jsem v kufrech místo na dárky, které jsme tam vezli. Zato Moody měl několik těžkých zavazadel, včetně jednoho nacpaného léky, o nichž tvrdil, že je daruje místní lékařské obci. Na poslední chvíli se ještě Mahtob rozhodla, že si s sebou chce vzít také svého králíčka.

A tak jsme prvého srpna 1984 odstartovali, letěli jsme nejdříve do New Yorku a odtamtud do Londýna. Další spoj odlétal až za dvanáct hodin, bylo tedy dost času, abychom se trochu podívali po městě. Koupila jsem Mahtob pár britských panenek. Hodiny utíkaly a na mě padala hrůza z toho, že už budeme nastupovat do posledního letadla.

Když jsme čekali na letišti v Heathrow, krátce před naším odletem na Kypr a pak dál do Teheránu, dal se Moody do rozhovoru s íránským lékařem, který se z návštěvy Íránu právě vracel do Spojených států.

„Jsou nějaké problémy s vycestováním z Íránu?” zeptala jsem se ho nervózně.

„Ne, nejsou,” ujistil mne.

Radil, jak nejlépe projít íránskou celní kontrolou. Íránci, jak uváděl, vybírají vysoké clo na veškeré zboží amerického původu, které si s sebou cestující veze do Íránu. „Ale uveďte, že tam chcete zůstat a pracovat tam, a oni všechno propustí bez jakéhokoli cla,” doporučoval nám.

Nechtěla jsem o ničem takovém ani slyšet, třebaže šlo jen o teoretickou otázku, jak ušetřit peníze.

„Ale my přece —

Já vím,” přerušil mě.

„My vůbec nemáme v úmyslu v Íránu zůstávat,” pokračovala jsem. Jedeme tam jen na čtrnáct dní a pak se hned vracíme.”

„Ano,” povídal. A pak se začal s Moodym bavit persky.

Kdyžjsme nastupovali do letadla, strachy jsem se až roztřásla. Chtělo se mi rozkřičet se, otočit se a seběhnout po schůdcích zase dolů, jenomže mé tělo neuposlechlo radu mého srdce. Mahtob se mě důvěřivě držela za ruku, vešly jsme do letadla, našly jsme si svá místa a připoutaly jsme se.

V průběhu celého letu na Kypr jsem znova v duchu probírala obě varianty toho hrozného dilematu. A když se kola dotkla půdy onoho ostrova ve Středozemním moři, věděla jsem, že teď mám poslední příležitost. Měla bych popadnout Mahtob, vyběhnout z letadla ven a chytit nejbližší spoj domů. Docela vážně jsem o této alternativě uvažovala, ale stále ještě mi zněla v uších advokátova slova: „On se zatím žádného trestného činu nedopustil. Neexistuje způsob, jak mu ve styku s Mahtob zabránit.”

Tak jako tak ovšem pro mne už nebylo z letadla úniku. Když jsme pojížděli po ranveji, oznámili nám palubním rozhlasem, že přistání na Kypru je pouze krátká zastávka. Cestující pokračující do Teheránu mají zůstat na palubě.

Uplynulo jen pár minut. Brzy jsme už zase byli zpátky na ran veji a nabírali jsme rychlost. Příď letadla se zvedla; kola ztratili dotek se zemí. Cítila jsem, jak nás mohutný tah motorů vynd ší vzhůru k nebi.

Mahtob mi klimbala po boku, vyčerpaná tou dloul

cestou.

Moody si četl nějakou íránskou knihu. Seděla jsem jako ochromena, v šoku, znala jsem cíl cesty, lil nevěděla jsem, jaký mě tam čeká osud.

24

STŘEDA 29. LEDNA 1986 se probouzela do rána stejně mra živého a chmurného, jako byly mé předtuchy. Zrcadlo nu ukázalo opuchlou, zarudlou tvář, dědictví proplakané nocí, Moody dohlédl na Mahtobin odchod do školy a pak mi řekl, že půjdeme do kanceláře Swissairu, kde odevzdáme můj pas; ponechají si ho až do okamžiku, kdy budu v pátek nastupo vat do letadla.

„Mám jít s Samsí a s chánume Halamovou do távoní, “připomněla jsem mu. Mou schůzku s manželkou turban mana mohl jen těžko ignorovat.

„Nejdřív pojedeme do Swissairu,” řekl.

Zabralo to dost času, neboť kancelář letecké společnosti byla na opačném konci města. Když jsme se kodrcali taxíky teheránskými ulicemi, upínaly se mé myšlenky na onen plánovaný nákup. Nechá nás tři Moody jít samotné? Podaří se mi někde odběhnout k telefonu?

Ale bylo zle, Moody mě doprovázel až k Samsíinu domu.

„Co se stalo?” zeptala se Šamsí v okamžiku, kdy nás uviděla.

Neřekla jsem nic.

„Tak mi povězte, co se stalo,” naléhala. Moody stál těsně vedle nás.

Já do Ameriky nepoletím,” rozplakala jsem se. „Moody po mně chce, abych jela a zařizovala nějaké obchodní záležitosti. Mám prodat všechen náš majetek. A já jet odmítám.”

Šamsí se otočila k Moodymu. „Nemůžeš na ní přece chtít, aby se zrovna v téhle době starala o bůhvíjaký byznys. Nech ji, ať si tam na pár dní jen tak zaletí a podívá se za tatínkem.”

„Ne,” utrhl se Moody. Jejímu otci ve skutečnosti nic není. Je to jen trik. Bylo to všechno domluvené.”

„Ak vždyť je to pravda!” vzlykala jsem. „Tatínkovi je velice špatně, a ty to dobře víš.”

Před Šamsí a před Zarí jsme na sebe s Moodym nenávistně křičeli.

„Chytla ses do vlastní pastičky!” zuřil Moody. „Tohle měl být trik, jak tě dostat zpátky do Ameriky. Tak si jeď. Teď poletíš a pošleš všechny peníze sem.”

„Ne!” rozkřikla jsem se také.

Moody mě popadl za ruku a vlekl mě ke dveřím. Jdeme,” oznámil.

,^1 Bozorg,” řekla Šamsí. „Uklidni se.Tohle si musíme vyjasnit.” Jdeme,” opakoval Moody.

Ve chvíli, kdy mě hrubě strkal ze dveří, jsem se otočila a volala jsem ještě na Šamsí a na Zarí: „Prosím vás, pomozte mi. Přijďte k nám. On nám něco udělá.”

Moody práskl dveřmi.

Pevně mě svíral a táhl mě po zledovatělém chodníku k Halamovým. Bylo to asi čtvrt hodiny cesty a Moody na mě celou tu cestu sprostě řval, opakoval donekonečna ty nejoplzlejší nadávky. Ale kletby se mi zdaleka tak nezarývaly do duše, jako když prohlásil: „A Mahtob už nikdy neuvidíš!”

Když jsme se blížili k domu Hakímových, řekl: „Teď se koukej sebrat. Před chánume Hakím ani slzu. Ne abys jí v sebemenším naznačila, že něco není v pořádku.”

Moody odmítl pozvání chánume Hakímové na čaj. „Pojďme do toho távoní,” řekl.

Všichni tři jsme šli do prodejny náležející k mešitě, Moody ani na okamžik nepustil mou paži. Nakoupili jsme zásobu čočky a vrátili jsme se pak domů.

Odpoledne měl Moody práci v ordinaci. Nepromluvil na mne, držel stále jen tu mlčenlivou stráž, která měla trvat ještě dva dny, dokud nenasednu do letadla.

Když se Mahtob vrátila ze školy a ujistila se, že otec mi něco na práci, přišla za mnou do kuchyně. Z ničeho hic mi pak najednou řekla: „Mami, prosím tě, vezmi mě taky do té Amc riky.” Bylo to poprvé po dlouhých měsících, co jsem od ní nčo i takového uslyšela. I ona vytušila, že se čas krátí.

Sevřela jsem ji do náruče. Obě jsme měly slzy na tvářící i, mé se mísily s jejími. „Mahtob, ono to prostě nejde, víš?” řekla jsem jí. „Ale neboj se, já tě vTeheránu nenechám. Já bez tebe do Ameriky neodletím.”

Jenže jak tenhle slib splnit? Může mě Moody na palubu toho letadla dostrkat, i když budu kopat a křičet? Ano, asi i to by dokázal, a nikoho ani nenapadne, aby mu v tom nějak překážel. Může mi také dát nějaké sedativum, po kterém zapomenu na všechno. Může prostě cokoliv.

Pozdě odpoledne mi přišla dát sbohem Ferešte. Věděla, že se trápím, a snažila se mě utěšit, jak jen dovedla. Už jsem dohrála tu hru s ní, s ostatními přáteli, s Moodym. Už se nedalo předstírat, že jsem jedna ze šťastných muslimských ženušek. K čemu také?

Vtrhl k nám Moody, dožadoval se čaje. Zeptal se Ferešte na manžela, a vyvolal tak další slzy. Každý z nás měl zkrátka své velké problémy.

Pane Bože, modlila jsem se, prosím tě, učiň, ať se Mahtob a já dostaneme někam z Moodyho dosahu. Prosím tě, strašně tě prosím, vroucně tě prosím!

Uslyšela jsem tu záchranku, anebo jsem ji přímo vytušila? Spatřila jsem opravdu záblesky majáčku pronikající oknem a odrážející se na stěnách pokoje, anebo to byl jen sen? Neozvala se přece žádná siréna. Sanitka prostě najednou stála před našimi dveřmi. Jako zjevení.

Akutní případ! Moody musí do nemocnice!

Zabodl se pohledem do mě. I bez jediného slova vytryskl mezi námi, z očí do očí, proud nenávisti, zoufalství, pochybností. Má odjet do nemocnice a nechat mě tu bez dozoru? Co bych mohla zatím provést? Kam bych mohla utéci? Na okamžik zaváhal, zmítán dvěma silami, hlubokou nedůvěrou ke mně a vědomím povinnosti lékaře. Nemohl ignorovat to, že byl povolán k naléhavému případu, ale stejně tak nechtěl polevit ve své ostražitosti vůči mně.

Ferešte vytušila, že se tu odehrává nějaké hluboké drama. ,Já tu s ní budu, dokud se nevrátíš,” řekla Moodymu.

Bez dalšího slova popadl Moody svůj pohotovostní kufřík a nasedl do čekající záchranky.

Byl pryč. Neměla jsem tušení, kdy se může vrátit. Za pět hodin, anebo také za půl hodiny to záviselo na povaze onoho akutního případu.

Přiměla jsem se probrat se z té hrozné letargie. Tohle je přece přesně ona příležitost, za kterou jsem se modlila, říkala jsem si. Musíš něco udělat! Teď hned!

Ferešte byla dobrá přítelkyně, měla mě ráda a bylo jí možno plně důvěřovat. I svůj život bych jí byla svěřila do rukou. Ale nevěděla nic o Amahlovi, nic o mých tajných plánech. Pro její vlastní bezpečí jsem ji do nich nemohla zasvěcovat. Její manžel byl ve vězení za své údajné protistátní smýšlení, a už tím se i ona ocitala v nebezpečné situaci. Nesmím ji vystavit dalším rizikům.

Nechala jsem uběhnout ještě pár minut, vsadila jsem je riskantně proti tomu času, který mi zbýval a jehož délku jsem neznala. A pak jsem řekla tak zběžně, jak jsem jen dokázala: „Potřebuji si zajít ještě pro nějaké květiny, jdeme dnes na večeři.”

Byli jsme pozváni k naší sousedce Malíhe na další večírek na rozloučenou. Výmluva zněla dosti pravděpodobně; přinést květiny patří k dobrému vychování.

„Dobře,já tě tam zavezu,” řekla Ferešte.

To bylo výborné. Podaří se nám tak zmizet z naší ulice a z jejího okolí daleko rychleji než pěšky. Tak rychle, jak jsem jen dokázala aniž bych přitom vzbudila dojem, že někam chvátám ,jsem oblékla Mahtob a vklouzly jsme do Fereština vozu.

Zaparkovala před květinářstvím o pár bloků dál, a když už otevírala dveře, aby s námi vystoupila, řekla jsem: „Nech nás tady. Potřebuji se trochu projít na čerstvém vzduchu. My to s Mahtob dojdeme domů pěšky.”

I mně samotné to znělo směšně. Kdo by se asi tak dnes procházel po tom sněhu a ledu.

„Dovol mi, ať vás odvezu,” naléhala Ferešte.

„Ne. Opravdu potřebuji být na vzduchu. Chci jít pěšky.” Posunula jsem se k ní na sedadlo a objalajsem ji.„Nech nás tu,” opakovala jsem. „A jeď už. A děkuju ti za všechno.”

Měla slzy v očích, když říkala: „Dobře.”

Vystoupily jsme s Mahtob z vozu a sledovaly jsme, jak Ferešte odjíždí.

Studený vítr nás řezal do tváří, ale nedbala jsem toho. Na to bude dost času až pak. Mahtob se na nic nezeptala.

Chytly jsme postupně dva oranžové taxíky, které nás odvez ly pryč z oněch končin a smazaly naši stopu. Nakonec jsme vystoupily v nějaké zasněžené ulici a našly jsme telefonní auto mat. Třesoucími se prsty jsem vytočila přímou linku do Ama hlovy kanceláře. Ozval se mi okamžitě. „Tohle je absolutní poslední příležitost, kterou mám,” řekla jsem. „Musím okaniži tě odjet.”

„Potřebuji ještě nějaký čas,” řekl Amahl. „Není to všechno ještě zařízené.”

„Ne. Musíme teď už začít i riskovat. Jestli nepojedu teď, už nikdy Mahtob neuvidím.”

„Dobře. Tak přijeďte.” Dal mi adresu bytu poblíž jeho kanceláře a varoval mě, abych se ujistila, jestli nás nesledují.

Zavěsila jsem a obrátila jsem se k Mahtob, abych se s ní rozdělila o tu nádhernou novinu. „Mahtob,” řekla jsem jí, „pojedeme do Ameriky.”

K mému ohromení se Mahtob dala do pláče.

„Copak se ti stalo?” zeptala jsem se jí. „Vždyť jsi mi zrovna dnes odpoledne povídala, že bys chtěla, abych tě vzala s sebou do Ameriky.”

„To jo,” popotahovala,„já chci do Ameriky, ale teď ještě ne. Já bych si nejdřív chtěla jít domů pro králíčka.”

Přemáhala jsem se, abych zachovala klid. „Podívej se, Mahtob,” říkala jsem jí, „toho králíčka jsme přece koupili v Americe, ne?” Kývla. ,A v Americe si budeme jistě moct zase koupit nového. Chceš jet do Ameriky, anebo se chceš radši vrátit domů k tátovi?”

Mahtob si utřela slzy. V očích svého šestiletého dítěte jsem uviděla růst nějaké odhodlání a rázem jsem si uvědomila, že si ji Moody ranami nijak nepodrobil. Přinutil ji sehnout se, ale nezlomil ji. Nebylo to poslušné íránské dítě; byla to má rezolutní americká dcerka.

„Chci do Ameriky,” rozhodla se.

„Tak už rychle pojď,” řekla jsem. „Musíme sehnat taxík.” 25

„BETÍ?” ZEPTALA SE MLADÁ žena škvírkou nepatrně pootevřených dveří. „Ano.”

Ustoupila stranou a vpustila nás do bytu. Trvalo nám víc než hodinu, než jsme absolvovaly tu cestu napříč celým Teheránem, ve vánici, oranžovými taxíky, s několikerým přesedáním. Byla to dostatečně dlouhá doba, aby mezitím Amahl začal s přípravami našeho náhlého útěku. „Amahl říkal, abych vám přinesla něco k jídlu, jestli máte hlad,” řekla nám ta žena.

Hlad jsem neměla, Mahtob také ne. Měly jsme myšlenky na docela jiné věci, než bylo jídlo. Ale pak jsem si uvědomila, že bychom měly využít každé příležitosti, jak se posilnit na nesnáze, které jsou před námi v nejistotách nadcházející zimní noci a v nebezpečných dnech a nocích, které budou následovat.

„Ano,” řekla jsem, „buďte tak hodná, prosím vás.”

Zena si přetáhla přes hlavu černé rúsarí a skryla pod ním své mladé rysy. Třeba to je nějaká studentka, pomyslela jsem si. Kolik toho asi o nás ví? V jakém je spojení s Amahlem?

Já se hned vrátím,” řekla.

Nechala nás v našem novém útulku. Okamžitě jsem běžela zatáhnout závěsy.

Byt byl malý, nepříliš udržovaný, ale bylo tu bezpečněji než na ulici. V obývacím pokoji byla stará sektorová pohovka s polámanými pery. V ložnici nebyla žádná postel; jen na zemi byly položeny svinuté pokrývky.

Strach je nakažlivý a já jsem rozpoznala své vlastní obavy zrcadlící se i v Mahtobiných očích. Vrátil se už Moody domů? Zavolal už na policii?

Ale na Mahtob bylo vidět víc než strach. Vzrušení? Energii? Naději? Konečně jsme alespoň něco podnikaly. Ať už to bylo k dobrému či k zlému, ty dlouhé únavné měsíce ochromující nečinnosti byly za námi.

Hlavou mi letěla otázka za otázkou. Co když se nám nepodaří zmizet dost rychle z Teheránu? Uvízneme tu na dlouhou řadu dnů? Příliš mnoho lidí mi už vysvětlovalo, že pro zdar bezpečného úniku je jedinou nadějí mít ho na minutu přesně naplánován. A my jsme toto pravidlo porušily.

Zvedla jsem telefon a podle Amahlových instrukcí jsem mu zavolala, abych potvrdila, že jsme bezpečně dorazily.

,^4áhló,” uslyšela jsem známý hlas.

.Jsme tady,” řekla jsem.

„Betí!” křičel do telefonu. „Já mám takovou radost, že jste zvládly dostat se do toho bytu. Nemějte strach. Bude vám oběma dobře. My se o vás postaráme. Už jsem se spojil s pár lidmi a budeme vyjednávat celou noc. Ještě není nic definitivně domluveno, ale na něčem už pracuji.”

„Prosím vás, pospěšte si.”

„To víte že ano. Nemějte žádný strach. Všechno vyjde.” Pak ještě dodal. „Ta dívka vám přinese jídlo a pak musí odejít. Ale já se ráno ze všeho nejdřív zastavím tam u vás a přivezu vám něco k snídani. Jen zůstaňte v bytě. Nechoďte nikam ven a neukazujte se u oken. Budeteli cokoli potřebovat, zavolejte mi. A volejte kdykoli, třeba v noci, když to bude nutné.”

„Ano.”

„A teď dál, o něčem jsem přemýšlel a chci, abyste si to zapsala,” řekl. Položila jsem telefon a z kabelky jsem vylovila pero a kousek papíru. „Abychom vás dostali z Teheránu, potřebujeme na vašem manželovi vyzískat nějaký čas,” říkal Amahl. „Chci, abyste mu zavolala. Musíte v něm vzbudit dojem, že existuje možnost, že se vrátíte domů.”

„Volat Moodymu je přesně to, co se mi nechce,” protestovala jsem.

„Já vím, ale budete muset.” Dal mi přesné instrukce, co mu mám říci, a já jsem si všechny poznamenala.

Brzy po mé rozmluvě s Amahlem přišla ta dívka a přinesla íránskou pizzu trošku tomatového protlaku a hamburger na suchém laváši a k tomu dvě láhve coly. Přijala naše díky a pak rychle odešla,její úkol skončil.

Já nechci,” řekla Mahtob při pohledu na nelákavou pizzu. Ani já jsem na ni neměla chuť. V tu chvíli byl naší hlavní živinou adrenalin.

Prohlédla jsem si poznámky, které jsem měla naškrábané, přepsala jsem si je a v duchu jsem si celý rozhovor předem přeříkávala. A pak jsem si uvědomila, že vlastně tu rozmluvu jen odkládám. S nechutí jsem zvedla sluchátko a vytočila číslo k nám domů.

Moody vzal telefon hned při prvém zazvonění.

„To jsem já,” řekla jsem.

„Kde jsi?” štěkl do telefonu.

„U přátel.”

„U jakých přátel?”

„To ti neřeknu.”

„Vrať se ihned domů!”

Moody hovořil svým charakteristickým pánovitým tónem, ale já jsem podle Amahlových instrukcí vyrazila do útoku.

„Musíme si o některých věcech promluvit,” říkala jsem. „Ráda bych tenhle problém nějak vyřešila, pokud ho budeš chtít řešit

‘ty

„Jistěže budu.” Moodyho hlas se poněkud zklidnil, volil slova uvážlivěji. „Přijď domů a probereme to spolu,” navrhl.

„Nepřeju si, aby se někdo další dověděl, co se stalo,” řekla jsem. „Nechci, abys o tom řekl Mamalovi nebo Madžídovi, anebo své sestře anebo komukoli jinému. Jestli to máme vyřešit, je to jen a jen náš problém a musíme si o tom popovídat my dva. Těch pár posledních dnů, co se ti do života znovu přitřel Mamal, se nám zle vymstilo. Nejsem ochotná s tebou dál diskutovat, pokud na tohle nepřistoupíš.”

Moody zřejmě nebyl mým vzdorem příliš nadšen.

„Přijď zkrátka domů a popovídáme si o tom,” opakoval.

„Kdybych se teď vrátila domů, tak bude stát u dveří Mamal a nejdříve ze všeho popadne Mahtob a odvede mi ji pryč. A ty mě pak zamkneš, přesně tak, jak jsi mi tím pohrozil.”

Moody byl dosti zmaten, nevěděl, co mi na to má říct. Nasadil smířlivější tón. „Ale ne, neboj se, nic z toho se nestane. Zrušil jsem všechny zítřejší termíny. Přijď domů. Navečeříme se spolu a pak máme na povídání celou noc.”

„V ten pátek neodletím.”

„Tohle ti ovšem slibovat nebudu.”

,Já ti to jen říkám už teď, že v pátek nikam nepoletím.” ZA tila jsem, že nějak zvyšuji hlas. Dávej na sebe pozor, napomi nula jsem se. Nedej se zatáhnout do hádky. Máš za úkol zdr*o vat, ne hádat se.

Na druhém konci linky se na mě Moody rozeřval. Jí ti nebudu nic slibovat! Ty přijď teď hned domů! Dávám ti 1)1 to půl hodiny, aby ses vrátila, jinak udělám to, co je moji povinnost.”

Věděla jsem, co tím myslí že zavolá na policii, a tak jsem vytáhla trumfovou kartu, kterou mi nahrál Amahl.

„Poslyš,” řekla jsem rozvážně, „ty sis otevřel praxi a nemíl na to licenci. Jestli mi budeš dělat jakékoli potíže, oznámím tfl úřadům.”

Moody v tom okamžení změkl. „Ne, prosím tě, to nesmíš,” naléhal. „Potřebujeme peníze. Dělám to pro nás, to opravdu nesmíš. Přijď jen domů.”

„Budu o tom uvažovat,” řekla jsem a zavěsila jsem.

Netušila jsem, co udělá Moody teď, ale zato jsem se dozvčdé la, že na policii ještě nevolal a že to po mé hrozbě asi také neudělá alespoň ne teď v noci.

Obrátila jsem pozornost k Mahtob, která pozorně poslouchala, co říkám. Začaly jsme si vyprávět o naší cestě do Ameriky. „A určitě víš, že tam chceš?” zeptala jsem se. „To víš, když to uděláme, tak už tátu asi nikdy neuvidíš.”

„Jo,” řekla Mahtob. „Chci tam. Chci do Ameriky.” Znovu mě ohromilo, do jaké míry už věci chápe. Rozhodnost v jejím hlásku byla posilou i pro mne. Žádná cesta zpátky už pro nás neexistovala.

Po několik dalších hodin jsme si spolu vzrušeně vyprávěly o Americe, vzpomínaly jsme. Byly jsme už tak dlouho pryč! Několikrát nás přerušil Amahl, který volal, aby si ověřil, že jsme v pořádku, a aby mě jen povšechně ujistil, že jeho záměry zdárně pokračují.

Naposledy volal v půl třetí ráno. „Už vás teď v noci nebudu vyrušovat,” řekl. „Musíte se vyspat, máte před sebou tvrdé dny. Dobrou noc, ráno si povíme víc.”

Srazily jsme s Mahtob obě poloviny hrbolatého gauče k sobě a strávily jsme následující hodiny částečně modlitbami, částečně převalováním sem a tam. Mahtob trochu usnula, ale já jsem ponocovala až do chvíle, kdy se do pokoje začal zvolna prodíi at narůžovělý úsvit, a vtom už opět volal Amahl, že je na česle sem za námi.

Dorazil kolem sedmé, v piknikové tašce nám přinesl chléb, sýr feta, rajčata, okurky, vajíčka a mlčko. Pro Mahtob měl s sebou omalovánky a pastelky a také s sebou vzal plastikovou tašku s rezervním oblečením a s pár věcmi, které jsem nechala v jeho kanceláři při své úterní návštěvě. Mně věnoval drahou koženou kabelku dárek na rozloučenou.

„Měl jsem napilno celou noc, mluvil jsem s různými lidmi,” řekl. „Dohodli jsme nakonec cestu přes Turecko.”

Přes Turecko! Vyděsilo mě to. Let do BandarAbbásu a cesta rychlým člunem přes Perský záliv, let do Záhedánu a pak pašeráckou stezkou do Pákistánu, let do Tokia na cizí pas to všechno se zatím zdály být zvládnutelné alternativy. Ale Turecko uváděl Amahl až dosud vždy na nejposlednějším místě. Vysvětloval mi přece předtím, že cesta přes Turecko je nejen fyzicky nejnáročnější, ale také nejriskantnější vzhledem k lidem, jejichž prostřednictvím se uskutečňuje.

„Budete už asi hlášeny jako pohřešované, takže letiště nepřipadá v úvahu,” vysvětloval. „Ven z Teheránu se musíte dostat vozem. Na tureckou hranici je to sice dost daleko, ale pořád je to ta nejbližší hranice.” Zajistil někoho, kdo nás doveze do Tabrízu v severozápadní části Iránu a odtamtud ještě dále na západ, odkud nás pak přes hranici propašují v ambulanci Červeného kříže. „Chtěli za to třicet tisíc amerických dolarů,” říkal Amahl. „To je strašně moc. Snažím se to usmlouvat. Už jsem to sešrouboval na patnáct, ale to je pořád ještě mnoho.”

„To je v pořádku, berte to,” řekla jsem. Nevěděla jsem sice, kolik nám doma ještě zbývá na kontech, ale ani jsem se tím příliš netrápila. Nějak se ty peníze prostě seženou. Amahl vrtěl hlavou. „To jsou stále ještě velké peníze.” Uvědomila jsem si najednou, že vlastně mluvíme o Amahlových penězích, ne o mých. On přece bude muset zaplatit předem, bez jakékoli záruky, že se do Ameriky dostanu a že mu je pak budu schopna vrátit.

„Pokusím se je ještě trochu přitlačit,” řekl. „Mám toho na dnešek nějak mnoho. Kdybyste cokoli potřebovaly, zavolejte mi do kanceláře.”

Strávily jsme s Mahtob den plný napětí, seděly jsme pospolu, vyprávěly jsme si, modlily se. Občas Mahtob sáhla po někte

ré z omalovánek, ale nevydržela se u nich soustředit. Přecházc la jsem sem a tam po odřených perských kobercích, adrenalin se vyléval do krve, byla jsem ve stavu zvláštní směsice rozjařcni a úzkosti. Neproviňuji se sobectvím? Neriskuji život své dcerky? I když by to pro ni bylo hrozné vyrůstat tady, v těchto podmínkách ať už se mnou, anebo beze mne , nebylo by to přece jen lepší než nedospět vůbec?

Amahl se vrátil někdy kolem poledne a hlásil, že se mu cenu podařilo snížit až na dvanáct tisíc dolarů.

„Určitě to berte,” řekla jsem. „Nejsem proti.”

„Nemyslím, že bych to dokázal stlačit ještě níž.”

„Berte,” opakovala jsem.

„Tak dobrá,” povídal. A pak se mě snažil trochu uklidnit. „Od těch lidí vám nic nehrozí, za to ručím. Jsou to dobří chlapi. Všechny jsem je důkladně prověřil a nemusím vám říkat, žc kdybych měl pocit, že by vám mohli nějak ublížit, tak vás s nimi nepošlu. Není to sice to nejlepší, co bych si uměl vybrat, jenže my musíme jednat co nejrychleji. Postarají se o vás dobře.”

Čtvrteční noc představovala další nekonečné bdění. Gauč byl tak nepohodlný, že jsme si tentokrát zkusily ustlat na podlaze, lehly jsme si na rozvinuté tenké deky. Mahtob spala s nevinností dětství, ale mně zřejmě nebylo dáno odpočinout si, dokud nedopravím svou dcerku do Ameriky anebo dokud za ten pokus nepoložím život.

V pátek brzy ráno nám Amahl přivezl další jídlo nějaké kuře, zabalené v novinách, a pro Mahtob jako obzvláštní pochoutku kukuřičné vločky; kromě toho ještě zase nějaké omalovánky, přikrývku, manto pro Mahtob a černý čádor pro mne, a konečně tubičku žvýkaček dovezených z Německa. Mahtob zkoumala tuto nevídanou laskominu a Amahl zatím se mnou probíral situaci. „Pracuji na tom nonstop, čtyřiadvacet hodin denně,” povídal. „Není to jednoduché, většina těch lidí nemá telefon.”

„A kdy vyrazíme?” zeptala jsem se rychle.

„To ještě nevím,” řekl. „Takže bych chtěl, abyste dnes odpoledne znovu zavolala manželovi, ale ne odtud. Přijdu sem a počkám tu s Mahtob, takže budete moci jít ven a volat z automatu. Sepíšeme nejdříve všechno, co mu řeknete.”

„Samozřejmě,” řekla jsem. Obě jsme Amahlovi bezvýhradně důvěřovaly. S nikým jiným by také bývala Mahtob nezůstala sama doma, zatímco já bych z bytu šla někam pryč. Pochopila však, jak to s ní myslíme. Na Amahlův návrh jen pokyvovala hlavičkou, usmívala se a usilovně žvýkala.

Onoho odpoledne jsem opustila relativní bezpečí Amahlova bytu a vyměnila jsem ho za zledovatělé a nebezpečné teheránské ulice. Poprvé za ten rok a půl jsem byla vděčná za to, že se mohu skrýt pod čádorem. Cestou k telefonní budce na vzdáleném rohu, v bezpečné vzdálenosti od bytu, mnou cloumal ledový vichr. Prsty, jimiž jsem snímala sluchátko a vytáčela číslo, jsem měla zkřehlé a bez citu. Připravila jsem si papír s instrukcemi.

Telefon vzal Madžíd.

„Kde jsi?” vyptával se. „Kde, prosím tě, jsi?”

Otázku jsem ignorovala a namísto toho jsem se zeptala sama. „Kde je Moody? Potřebuju s ním mluvit.”

„Totiž. on není doma. Jel na letiště.”

,A kdy se vrátí?”

„Asi tak za tři hodiny.

„Chtěla bych s ním probrat ten náš problém.”

„Ano, on by s tebou taky rád mluvil. Prosím tě, přijeď sem.”

„Dobře, zítra přijedu s Mahtob a s mým právníkem a promluvíme si o tom, ale nepřeju si, aby u toho byl kdokoli další. Řekni mu, že mohu přijet buď mezi jedenáctou a dvanáctou, anebo večer mezi šestou a osmou. To má advokát čas, jindy ne,” lhala jsem.

„Přijď mezi jedenáctou a dvanáctou,” řekl Madžíd. „Moody stornoval všechny objednávky na zítřek. Ale žádného právníka nevoď.”

„Ne. Přijdu s advokátem.”

„Přijeď s Mahtob, ale sama,” naléhal Madžíd. „Vždyť to nějak dokážeme vyřešit sami. Já budu u toho.”

„Toho bych se dost bála,” řekla jsem. „Už jsem zažila, že mě Moody ztloukl a zamkl mě doma, a ty ani nikdo jiný z celé rodinyjste nepodnikli absolutně nic.”

„Neměj strach. Já budu u toho,” opakoval Madžíd.

Bylo to lákavé, moci se otevřeně vysmát někomu z Moodyho rodiny, a já jsem neodolala. „Ty mi tak budeš něco platný,” odbyla jsem ho. „To už jsem taky zažila. Vyřiď mu, co jsem ti řekla.”

Celou mě roztřásl strach, kdyžjsem ten hovor skončila. Bylo mi jasné, proč se Moody na to letiště vydal. Jel k přepážce Swissairu

vyzvednout si můj pas. Nechtěl riskovat, že bych tam o něj mohla případně požádat sama. Povede jeho nejbližší cesta na policii?

I v anonymitě čádoru jsem si připadala na té teheránské ulici jako nahá, když jsem se vracela zpátky do onoho bytu. Všude policisté, pušky y pohotovosti. Zdálo se mi, že všichni pátrají po mně.

Bylo mi teď jasné, že ať nás čekají jakákoli nebezpečí, musíme jim prostě čelit. A ať mají pašeráci ze severozápadního Iránu sebehorší pověst, nemohou pro mne představovat větší nebezpečí než můj vlastní manžel. Vždyť právě on mě už přece dokázal unést, oloupit a znásilnit. A je bezpochyby schopen i vraždy.

Kdyžjsem se vrátila do bytu, řekl mi Amahl: „Odjedete dnes večer.” Vytáhl mapu a ukázal mi trasu, kudy pojedeme, byla to dlouhá a náročná jízda z Teheránu do Tabrízu a potom dál do hornaté oblasti, kterou napůl ovládali kurdští vzbouřenci a napůlpásdár. Kurdové byli dříve v odboji proti šáhovi a stejně tak teď válčili i s ájatolláhovou vládou. „Kdyby se vás kdokoli na cokoli vyptával, nikomu neodpovídejte,” varoval mě Amahl. „Nezmiňujte se nikomu o mně. Neříkejte nikomu, že jste Američanka. Nesvěřujte se nikomu, oč vlastně jde.”

Dostat nás z Teheránu až na hranici a pak dál přes ni do Turecka v ambulanci Červeného kříže si vezme na starost jistá skupina převaděčů. Dopraví nás až do města Van, v horách východního Turecka. Odtamtud už se o sebe budeme muset postarat samy. Stále ještě budeme muset být opatrné, nabádal mě Amahl. Nepřekročíme hranici na oficiálním přechodu, takže v našich amerických pasech budou chybět náležitá vstupní razítka. Naše doklady by u tureckých úřadů asi budily podezření. Pokud by nás někde turecké orgány přistihly, nevrátily by nás sice do Íránu, ale zcela určitě by nás na nějakou dobu zadržely a patrně i oddělily jednu od druhé.

Z Vanu už budeme moci pokračovat letadlem nebo autobusem do hlavního města Ankary a tam se odebrat rovnou na americké velvyslanectví. Teprve v tom okamžiku budeme v bezpečí.

Amahl mi podával hrst mincí. „Volejte mně z každého telefonního automatu, ke kterému se cestou dostanete,” říkal. „Ale pozor na to, co budete říkat.” Zahleděl se na okamžik do stropu. „Isfahán,” vyslovil pak jméno íránského města. „To bude naše kódové označení Ankary. Až dorazíte do Ankary, zavolejte mi, že jste vlsfahánu.”

Přála jsem si, aby se tam s námi Amahl chvilku zdržel, aby si se mnou povídal, aby byl u nás. Dokud byl osobně přítomen, připadala jsem si v bezpečí. Ale on chvátal pryč, zařídit poslední podrobnosti v rušných chvílích muslimského svátku.

Je to můj poslední pátek v Iránu? Modlila jsem se k Bohu k Alláhovi , aby tomu tak bylo.

Ke slovu přišel můj smysl pro praktičnost. Co si budu brát s sebou? Zahleděla jsem se na tu těžkou tapiserii, kterou jsem přinesla v úterý k Amahlovi do kanceláře. Co to bylo za nápad, ptala jsem se sama sebe? Tohle přece nepotřebuješ. Nepotřebuješ vůbec nic. Potřebuješ se jen dostat domů, a to je všechno. Tapiserii jsem odložila a s ní i šafrán.

Šperky bych možná mohla cestou prodat a hodinky budu potřebovat, abych věděla, kolikje hodin. A tak jsem do kabelky uložila jen těchto pár věciček a k nim jsem nacpala ještě noční košilku pro Mahtob a rezervní prádlo pro sebe. Mahtob si nastrkala do své školní brašny vločky, nějaké koláčky a pár sešitů omalovánek.

Byly jsme připraveny. Čekaly jsme už jen na signál.

Amahl volal kolem šesté a řekl: „Odjezd bude v sedm.”

Jedna jediná hodina. Po všech těch dnech, týdnech, měsících už nám zbývala pouhá jedna hodina. Jenže já už jsem v tomto směru zažila nejedno zklamání. Znovu se mě zmocňovala závrať. Pane Bože, modlila jsem se, co to vlastně podnikám? Prosím tě, doprovázej nás. Prosím tě, ať se stane cokoli, ochraň mi mou holčičku.

Deset minut po sedmé dorazil Amahl se dvěma muži, které jsem předtím nikdy neviděla.

Byli mladší, než jsem očekávala, asi tak kolem třicítky. Jeden z nich znal pár anglických slov, měl na sobě džíny, tričko a motocyklovou bundu. Připomínal mi postavu Fonziho z Happy Days. Druhý, s plnovousem, byl sportovně oblečen. Oba se chovali ke mně i k Mahtob velice mile.

Času nebylo nazbyt. Pomohla jsem Mahtob do jejího manto a sama jsem si takřka úplně schovala tvář pod čádor. Znovu jsem byla vděčna za možnost skrýt se pod tou černou látkou.

Otočila jsem se k Amahlovi a oba nás najednou přemohly city.

„Víte bezpečně, že to chcete vyřešit takhle?” zeptal se mě Amahl. „Ano,” řekla jsem. „Chci jet.”

Měl slzy v očích, když mi říkal: „Přirostly jste mi obě k srdci,” a pak ještě povídal Mahtob: „Máš báječnou mámu, prosím tě, dávej na ni pozor.”

„Dám,” řekla Mahtob vážně.

Já si velmi vážím všeho toho, co jste pro nás udělal,” řekla jsem. „Vrátím vám těch dvanáct tisíc dolarů, které jste za nás zaplatil té skupině, jen co se dostanu bezpečně do Ameriky.”

„Dobře,” souhlasil.

Jenže vy jste do toho všeho taky nesmírně mnoho investoval,” dodala jsem. „Řekněte mi, jak bych se vám já mohla odměnit.”

Amahl se podíval na mou dcerku. Byla trochu vylekaná.

Jediná odměna, kterou bych přijal moc rád, by byl úsměv tady od Mahtob,” řekl. Pak mi poodkryl lem čádoru z obličeje a zlehka mě políbil na tvář. „A teď si pospěšte!” nařizoval.

Mahtob a já jsme vyklouzly ze dveří s mládencem, kterému jsem v duchu říkala Fonzi. Druhý muž zůstal s Amahlem v bytě.

Fonzi nás vedl k jakémusi autu neurčité barvy, které tam bylo zaparkováno. Nasoukala jsem se dovnitř, Mahtob jsem si posadila na klín. Vyrazili jsme do houstnoucího šera pátečního večera, nejistou cestou, netušenými nebezpečenstvími, k nejistým cílům. Je to přesně tak, říkala jsem si, buď se nám to podaří, anebo ne. Jen Bůh nám může dopomoci k tomu, abychom uspěly. Pokud to neučiní, má s námi asi zcela jiné záměry. Ale jak jsme se prodírali mezi nepřetržitě troubícími vozy, se zlostnými řidiči za volantem, kolem zástupů zasmušilých, bezútěšných tváří chodců, nedokázala jsem uvěřit, že by nám Bůh mohl přichystat takovýto osud.

Všude kolem nás ječely klaksony a sirény. Byla to tu normální zvuková kulisa, ale mně připadalo, jako když se ten rámus strhl jen kvůli nám. Čádor jsem si držela pevně přitažený, nechala jsem si odkryto pouze levé oko, ale i tak jsem si připadala nápadná, vystavená všem na milost a nemilost.

Jeli jsme tak asi půl hodiny, zhruba směrem k našemu domu v severní části města, ale ne příliš blízko k němu. Náhle Fonzi dupl na brzdu, prudce zatočil volantem a odbočil do jakési úzké uličky.

„Bijá, súdbáš!”„Pojďte, rychle!” pobízel nás.

Vystoupily jsme na chodník a odtamtud nás vtáhli na zadní sedadlo jiného vozu. Na nějaké otázky nebyl čas. Za námi se dovnitř vecpalo ještě několik cizích lidí a už jsme zase jeli, Fonzi zůstal kdesi vzadu za námi.

Ihned jsem si prohlédla naše nové společníky. Mahtob a já jsme seděly za naším novým řidičem, mužem kolem třicítky. Vedle něho byl asi dvanáctiletý chlapec a na pravém předním sedadle seděl další muž, starší než řidič. Po naší pravé straně, uprostřed zadní sedačky, byla holčička, asi Mahtobina stáří, oblečená v kouřově šedém kabátku, a vedle ní nějaká žena. Všichni mluvili persky, příliš rychle na to, abych jim mohla rozumět, ale z charakteru konverzace jsem usoudila, že patří všichni kjedné rodině.

Že patříme všichni k jedné rodině! No ovšem, uvědomila jsem si.Tak máme být maskovány!

Co je to asi za lidi? Kolik toho o nás asi vědí? Chtějí i oni uprchnout přes hranici?

Řidič teď už jel západním směrem, proplétal se městskými ulicemi postupně až k výpadovce, která vede ven z města. Na okraji Teheránu jsme zastavili u policejní kontrolní stanice. Kdosi v uniformě nahlédl do vozu, pušku namířenou do našich tváří. Neviděl však nic podezřelého, typická íránská rodina na pátečním výletě, sedm lidí nacpaných do jednoho vozu. Mávl rukou, abychom pokračovali.

Jakmile jsme se dostali na výpadovku, moderní dálnici se středním dělicím pásem, nabírali jsme postupně rychlost, až jsme se řítili nocí stotřicítkou. Zena na zadním sedadle se pokoušela navázat se mnou rozhovor, prokládala perštinu útržkovitou angličtinou. Připamatovala jsem si Amahlovo varování, abych nikomu nic nesdělovala. Tahle žena vlastně ani neměla vědět, že jsme Američanky, ale zřejmě jí to někdo prozradil. Předstírala jsem, že nerozumím. Jakmile to jen bylo možné, začala jsem se tvářit, jako že spím, abych se tak vyhnula jakékoli konverzaci.

Z Amahlovy informace jsem si zapamatovala, že do Tabrízu je to téměř pět set kilometrů a že odtamtud budeme mít ještě dalších asi sto padesát kilometrů k hranici. Mí spolucestující se ztišili, podřimovali. I mně by byla trocha spánku prospěla, ale nedokázala jsem usnout.

Nezakrytým levým okem jsem kradmo sledovala, jak jízda pokračuje. Moje hodinky odtikávaly nekonečné minuty. Spočí tala jsem si, že při této rychlosti jsme každou z nich o míli blíže k hranici.

Míjeli jsme ukazatele nesoucí mně neznámá, exoticky znějící jména: Kazvín,Tákistán, Zijábád.

Bylo už hodně po půlnoci, kdesi v íránských pustinách mezi Zijábádem a Zandžánem, když řidič zpomalil. Zbystřila jsem pozornost a zjistila jsem, že zajíždíme na parkoviště u benzinového čerpadla s malým bufetem. Ostatní cestující mě vybízeli, abych s nimi šla dovnitř, ale já jsem nechtěla riskovat, že si mě tam někdo všimne. Měla jsem strach, že už po nás policie touto dobou pátrá.

Ukázala jsem jen na Mahtob, která mi spala v náruči, a dala jsem najevo, že počkáme ve voze.

Rodina zašla do kavárničky a zůstala tam, podle mého odhadu, dosti dlouho. Venku parkoval značný počet vozů. Okny bufetu bylo vidět, že je tam plno, lidé odpočívali za přestávky v cestě, popíjeli čaj. Záviděla jsem Mahtob, že tak tvrdě usnula; ve spánku utíká čas nejlépe. Kdybych tak mohla zavřít oči, usnout a probudit se v Americe!

Konečně se jeden z mužů vracel k vozu. ,JNescafé,” zabrumlal a podával mi nečekanou pozornost, šálek kávy. VTeheránu bylo takřka vyloučené kávu někde sehnat, a tady se kouřilo z kalíš ku koupeného v chatrném restauračním přístřešku kdesi uprostřed nehostinné divočiny. Káva byla silná, dosti hrozná, ale připadalo mi od něho velice laskavé, že mi ji přinesl. Zamumlala jsem poděkování a usrkávala jsem z kalíšku. Mahtob se ani nepohnula.

Brzy se pak už všichni vrátili do vozu a znovu jsme se plnou rychlostí vzdalovali od Teheránu a blížili se k hranici. Dálnice se zúžila na pouhou dvoupruhovou silničku, která se vinula hadovitě vzhůru do hor.

Zanedlouho začaly do oken šlehat sněhové vločky. Řidič pustil stěrače a větrák. Vánice sílila, až přešla ve sněhovou bouři, Povrch vozovky se změnil v lesknoucí se kluziště, ale řidič ani trochu neubral z té šílené rychlosti. Pokud nás šťastnou náhodou nevypátrají policejní orgány, říkala jsem si, tak stejně při jdeme o život při nějaké strašlivé havárii. Občas jsme se dostali do smyku, ale řidič pokaždé dokázal vůz vyrovnat. Byl vynikající, ale pokud bychom museli náhle zabrzdit, pomyslela jsem si, nemáme prostě naději.

Únava zvítězila nad strachem. Usnula jsem neklidným spánkem, budila jsem se jen, kdykoli vůz nadskočil nebo sebou trhl.

Konečně vyšlo slunce a ozářilo ledem ztuhlou, nepovědomou krajinu. Vysoko nad námi se tyčily zasněžené štíty. Směrem na západ strměly ještě výše, hrozivěji. A stále jsme se řítili po zledovatělé silnici dál.

Když žena vedle mne viděla, že jsem vzhůru, pokoušela se znovu zapříst se mnou rozhovor. Říkala cosi, že se chce dostat do Ameriky. „V Iránu je to hrozné,” mumlala, „nechtějí nám dát výjezdní víza.”

Vedle mne se budila Mahtob, protáhla se a zívla. „Dělej, že nerozumíš,” šeptla jsem jí. „Nic nepřekládej.” Kývla.

Blížili jsme se kTabrízu a zvolnili jsme, neboť jsme dojížděli k další kontrole. Srdce se ve mně zastavilo, kdyžjsem před námi viděla, jak nějací vojáci část automobilů staví, zatímco na ostatní řidiče jen mávají, aby jeli dál. Náš vůz byl jedním z těch, které byly namátkou vybrány ke kontrole. Dotěrný mladý důstojníček pásdáru strčil hlavu do okénka k řidiči a na něco se ho vyptával. Zatajila jsem dech, Mahtob a já jsme neměly žádný jiný průkaz totožnosti než naše americké pasy. Byly jsme snad už na seznamu hledaných uprchlíků? Oficírek se však omezil jen na pár slov, pak kývl, abychom pokračovali. Na všech ve voze byla zřetelně patrná úleva.

Vjeli jsme do Tabrízu. Bylo to o mnoho menší město než Teherán, a také čistší a svěžejší. Snad ten dojem vyvolával čerstvě napadlý sníh, nebo snad už jsem v tomto městě ucítila závan svobody. Tabríz je zrovna tak součástí Islámské republiky Iránu jako Teherán, ale nedostal se do středu revolučního dění. Všude tu sice také hlídkoval pásdár a příslušníci armády, ale přesto jsem rychle nabyla dojmu, že lidé v Tabrízu jsou víc svými vlastními pány než obyvatelé Teheránu.

Podobně jako Teherán, i když v menším měřítku, byl Tabríz městem kontrastů, výškových staveb a rozpadajících se chatrčí. Východ se v Iránu setkává se Západem a nikdo ještě neví, který z obou životních stylů tam nakonec zvítězí. Řidič jel postranními uličkami, až pak najednou zastavil. Několika větami vychrlenými v rychlém staccatu nařídila žena chlapci, aby vystoupil.

Pochopila jsem z jejich rozmluvy v perštině, že jde navštíví tetu. Hoch vystoupil a šel kousek krátkou uličkou, ale během pár minut byl zase zpátky. Teta prý není doma, říkal. Zeni vystoupila též a šla s ním zpátky do oné uličky, a mne to zne pokojilo, sama jsem nevěděla proč. Pak jsem si uvědomila, jak mě její přítomnost ve voze uklidňuje, třebaže je to pro mě úpl ně cizí člověk. Oba muži se chovali vlídně, ale nechtělo se nu zůstávat s nimi o samotě. Potřebovala jsem prostě vedle sebe mít nějakou další ženu.

Mahtob byla celá nesvá. „Mně je špatně,” zakňourala. Čelíc ko měla horké. Říkala, že jí není dobře od žaludku. Posunu la jsem se k pravým dvířkům a otevřela jsem je ještě včas, aby se mohla vyklonit ven a vyzvracet do příkopu. I ona vnímala to napětí. Nervózně jsme čekali ještě několik minut, než se žena opět vrátila.

Teta je doma, sdělovala, ale neslyšela ho klepat. Byla jsem ráda, že žena pojede dál s námi. Znovu jsme vyrazili.

Snad po dvou nebo třech minutách jsme opět zastavili, tentokrát na rušné křižovatce. Bylo to zřejmě náměstí. Řidič zara zil přímo u policisty, který řídil dopravu.

„Sud báš! Sud bál!” „Rychle! Dělejte!” řekla žena, když nějaký muž na chodníku otevřel dveře a ukazoval nám, abychom vystoupili. Postrkoval nás do vozu, který stál přímo za námi, zatímco náš dosavadní řidič se úporně dohadoval s policistou, který mu vysvětloval, že tam nesmí zastavit. Pokud to mělo odvést policistovu pozornost, splnilo to svůj účel. Dřív než si kdo mohl uvědomit, co se děje, byly jsme už s Mahtob uvelebeny v druhém voze. Jen co oba manželé s dcerkou přistoupili k nám, už jsme vyráželi na další cestu, zatímco předchozí šofér pokračoval v hlasité diskusi s policistou. V íránských podmínkách v ní neměl valné šance.

Zena ukázala na našeho nového řidiče, staršího člověk: asi tak šedesátníka. „Nemluvte na něho,” zašeptala mi. „Ať s~ nedozví, že jste Američanka.”

Řidič vypadal docela přátelsky, ale zřejmě si neuvědomoval že se podílí na dramatické mezinárodní akci. Měl možná docela jednoduchý příkaz, dovézt nás z místa A na místo B. Patrné ani nestál o to vědět víc.

Projeli jsme Tabrízem a pak dalším městem. Šofér volil cestu odlehlými uličkami, vypadalo to, jako když se pohybujeme v nekonečném kruhu. Všude jsme kolem sebe viděli strašlivé známky války. Celé bloky domů byly bombardováním srovnány se zemí. Každá zeď byla poseta stopami střel. Všude hlídkovali vojáci. Po chvíli jsme zastavili v postranní ulici, za modrým náklaďákem, v němž seděli dva lidé. Muž vedle řidiče vystoupil, vydal se k nám a dal se s naším šoférem do hovoru v jakési neznámé řeči, vzrušeně jsem usoudila, že je to asi turečtina.

Muž se vrátil do náklaďáku, který pak rychle odjel. Sledovali jsme ho chvíli, ale brzy jsme ho v hustém provozu ztratili z dohledu. Po nějakou dobu jsme jezdili po městě sem a tam. Co tu tak dlouho děláme, zlobila jsem se. Ať už jedeme. Je sobota, touto dobou jsem měla přijít za Moodym s advokátem. Jak dlouho asi bude čekat, než si uvědomí, že jsem ho přelstila? Jak dlouho může trvat, než jeho vztek dospěje k hranici, kdy už přece jen půjde a oznámí policii, že jsem uprchla? Nebo už to udělal? Nedokázala jsem to odhadnout.

Myslela jsem na Amahla. Neměla jsem dosud možnost mu zavolat. Bude si už asi dělat starosti.

A co Joe a John a moji rodiče v předalekém Michiganu? Bude jim Moody volat? Nebo budou volat oni, aby mi dali nějakou zprávu o tatínkovi? Co jim asi Moody řekne? Budou se najednou muset strachovat i o naše životy, Mahtobin a můj, navíc k starosti o tatínkův? Čekají snad mou rodinu v bezprostřední budoucnosti tři pohřby?

Ať už jedeme, chtělo se mi křičet.

Konečně jsme se z města vymotali a pustili jsme se západním směrem, po dálnici. Celé hodiny uběhly v tichosti, až na jediné vyrušení. JVakon!” osopil se řidič najednou na Mahtob. Otočil se a podíval se po ní přes rameno. ,JVakon!” „Neděle] to!”

„Kopeš mu do sedadla,” řekla jsem Mahtob. Posadila jsem ji tak, aby měla nohy pod sebou.

Jeli jsme dál. Konečně, někdy odpoledne, jsme zastavili před opuštěným domem u nějaké místní cesty. Za chvilku za námi zastavil náklaďák ten, který jsme předtím viděli ve městě. Musel jet celou tu dobu za námi. Řekli mi, abych do něj s Mahtob přestoupila, a ještě než jsme opět nasedly, osobní vůz už plnou rychlostí zase odjížděl pryč a my jsme osaměly s dalším řidičem a dalším cizím průvodcem.

Řidič nákladního vozu mi připadal spíše jako severoamerický Indián než jako Íránec. Uhlově černé vlasy měl velmi pečlivě

zastřiženy a učesány, ze zachmuřené tváře čněly vysedlé líc kosti. Z jeho urputného výrazu šel až strach.

Druhý z mužů, který seděl uprostřed sedačky, vypadal vlíd něji. Byl vysoký, hubený a z jeho vystupování čišela autorita. Když náklaďák začal vycouvávat z příjezdové cesty od opuštěného domu, usmál se a persky řekl: Já se jmenuju Mohsen.” Jeli jsme jen kousek, sotva pár stovek metrů, a pak jsme odbočili na vozovou cestu vedoucí do malé vísky. Bylo to pár roztroušených chatrčí, mezí nimiž navzdory třeskuté zimě pobíhaly bosé, nedostatečně oblečené děti. Pak vůz zastavil a řidič z něho vyskočil. Doběhl k cihlové zídce a vytáhl se, aby se přes ni mohl podívat. Kývl, že vzduch je čistý, abychom jeli dál. Mohsen se přesunul za volant a po centimetrech popojížděl dál. Když se pak otevřela kovová vrata, vjel rychle dovnitř.

„Súd báš! Sád bdi/” říkal Mohsen.

Vyskočily jsme s Mahtob z vozu rovnou do bláta na dvoře plném slepic a ovcí. Klopýtaly jsme za Mohsenem a vešly jsme do budovy uprostřed dvora, která vyhlížela trochu jako kůlna nebo stodola. Pár zvířat se protáhlo za námi dveřmi dovnitř. Betonové stěny kůlny ještě přispívaly k ledové zimě, která nás roztřásala. Dech mi mrzl ve vzduchu v ledový obláček, když jsem Mahtob pošeptala: „Teď se budeš jako stydět, víš? Nic nepřekládej, pokud ti sama neřeknu. Nedávej najevo, že něčemu rozumíš. Dělej, jako že jsi moc unavená a že se ti chce spát. Nechci, aby se toho o nás moc dozvěděli.”

Objala jsem ji a přitiskla k sobě, abychom se trochu zahřály, a rozhlížela jsem se po vnitřku budovy. Na zemi tam byly rozprostřeny dlouhé pásy výrazně barevných látek, sešitých dohromady jako prošívané přikrývky, jenomže bez vatové výplně. U stěn byly naskládány vlněné přikrývky. Muži donesli petrolejová kamínka, roztopili je a přitáhli prošívané podložky až těsně k nim. Jeden z mužů přitom do kamínek vrazil a vyšplíchl trochu petroleje na látku. Měla jsem dost strach, abychom nevyhořeli.

Sedly jsme si tak blízko ke kamínkům, jak to jen šlo, a obložily jsme se studenými a vlhkými přikrývkami. Malá kamínka byla v té lezavé zimě téměř k ničemu. Celá budova čpěla petrolejem. Poposedávalajsem, nedokázala jsem se rozhodnoutjestli nám bude lip v těch mokrých dekách, anebo bez nich. Čekaly jsme, co bude dál.

Já se vrátím,” slíbil Mohsen. A pak i se svým společníkem odešel.

Brzy nato vstoupila do přístřešku žena oblečená v kurdském kroji, který se podstatně lišil od bezbarvého oblečení žen v Teheránu. Měla na sobě několik vrstev pestře barevných spodniček a sukní, v pase stažených a ještě k tomu vypodložených, takže její boky v nich byly přímo mamutí. Na zádech měla v šátku přivázaného asi ročního chlapečka. Měl velikou hlavičku s širokou tváří, zrovna tak jako náš zarputilý šofér. Usoudila jsem, že je to asi jeho syn.

Hospodyně byla přímo ukázkou ustavičného a nekončícího pohybu. Pár minut čistila sabzí a pak šla ven. Otevřenými dveřmi jsem ji pozorovala, jak kropí dvorek a jak ho celý polévá vodou. Brzy už opět byla uvnitř, posbírala z podlahy všechny přikrývky a koberečky a holou podlahu zametla koštětem z uschlého býlí svázaného hadříkem. Zatímco se jím oháněla, vniklo dovnitř pár slepic. Žena je zahnala koštětem zpátky na dvorek a pokračovala v úklidu.

Co se bude dít teď, uvažovala jsem? Vrátí se pro nás Mohsen se svým partnerem? Kolik toho asi o nás ví tahle žena? Co si tak asi o nás teď myslí? Neposkytla pro tyto dohady sebemenší vodítko, pracovala si dál, jako bychom tam ani nebyly.

Po chvíli odešla a nechala nás samotné, ale pak se vrátila s chlebem, sýrem a čajem. Třebaže jsme už měly notný hlad, sýr tak čpěl, že jsme ho s Mahtob nedokázaly pozřít. Usrkávaly jsme čaje a s námahou jsme spolykaly tolik suchého chleba, kolik jsme dokázaly.

Večer se vlekl v deprimujícím mlčení a nečinnosti. Mahtob i já jsme se třásly strachy i chladem, plně jsme si uvědomovaly, jak jsme zranitelné. Teď už nebylo úniku, trčely jsme v jakési chudičké, zapomenuté výspě téhle země, kde život měl i za optimálních podmínek naprosto primitivní podobu. Pokud by si tihle lidé vzali do hlavy, že nás nějak využijí, nebylo proti tomu obrany. Byly jsme jim vydány na milost a nemilost.

Mnoho hodin jsme čekaly, než se Mohsen vrátil. Ulevilo se mi, když jsem ho zase spatřila. V jeho chování byla jakási starosvětská noblesa. Uvědomovala jsem si ovšem, že v mém stavu naprosté bezmoci je jen přirozené, že rychle přilnu ke každému, kdo vystupuje v úloze ochránce. Želela jsem, že musím opustit Amahla, a bála jsem se toho. Zprvu jsem se také měla

na pozoru před tou ženou v autě; potom jsem v ní viděla opoi A teď je to tedy Mohsen. Měl v rukou můj život a život Mah tobin. Chtěla jsem se v jeho společnosti cítit bezpečná. Mus la jsem se tak cítit. „Co máte v té tašce?” zeptal se mě.

Vyprázdnila jsem její obsah Mahtobiny omalovánky, našich pár hadříků, šperky, peníze, mince, které mi dal Amahl do telefonních automatů, naše pasy na studenou zem.

„Bedeman” řekl Mohsen. „Dejte mi to.”

Je to tedy nakonec přece jen lupič, ptala jsem se v duchu? Okrade nás hned teď a ještě tady? Diskutovat jsem s ním o tom nemohla. Zmohla jsem se jen na poznámku, že bych si ráda ponechala hodinky, „kvůli času”. Všechno ostatní jsem mu prostě podala.

Mohsen věci roztřídil a urovnal do úhledných hromádek. „Zítra,” řekl persky, „si na sebe vezměte všechno, co máte. Ostatek, ten tu nechte.” Zkoumal v prstech mé dva perlové náhrdelníky a perlový náramek, pak je strčil do kapsy.

Chtěla jsem si ho naklonit, vytáhla jsem své pouzdro s makcupem a dala jsem mu ho také. „Dejte to své ženě,” řekla jsem. Má on vůbec nějakou ženu?

Oddělil hromádku s mými penězi, pasy a zlatým náhrdelníkem. „Tohle si zatím přes noc nechte u sebe,” řekl. „Ale ráno mi to musíte dát, ještě než vyrazíme na cestu.”

„Ano,” souhlasilajsem ihned.

Podíval se na učebnici, kterou si s sebou vzala Mahtob. Byl to její perský slabikář. Když ho schovával do kapsy, zalily se Mahtob oči slzami. „To si chci vzít s sebou,” rozbrečela se.

,Já ti to vrátím, neboj se,” řekl Mohsen. Ten člověk byl pro mě čím dál tím větší záhadou. Měl laskavé chování, ale s jeho slovy a činy nebylo možno polemizovat. Usmál se na nás s otcovskou shovívavostí; kapsu měl naditou mými perlami. „Ráno se vrátím,” řekl. Pak vyšel ven, do temné mrazivé noci.

Zena se vrátila a okamžitě nám začala chystat nocleh. Z přikrývek, které měla úhledně srovnány v koutě, obratem vytvořila na zemi lůžka pro nás dvě, pro sebe, pro svého nevlídně vyhlížejícího manžela a pro svého chlapečka.

Bylo už pozdě a my jsme se s Mahtob schoulily k sobě na jednom z nachystaných pelíšků, blízko k petrolejovým kamínkům. Mahtob posléze usnula neklidným, přerušovaným spánkem.

Vyčerpána, roztřesená chladem, hladová, ustaraná jsem ležela vedle dcerky. Trápila mě obava, že by od starých kamínek mohly chytit přikrývky. Děsila mě představa, že Moody nějak vypátral, kam jsme uprchly, a že je nám v patách. Trýznil mě strach z policie, z vojáků, z pásdáru. Nedala mi spát obava ze zítřka a z nebezpečného přechodu přes hranici. Jak to jen provedou? Budeme muset s Mahtob, cestou v ambulanci Červeného kříže, předstírat nemoc nebo úraz? Měla jsem starost o tatínka. O maminku. O Joea a o Johna. Umořena tím vším, nakonec jsem přece jen upadla do polospánku, noc jsem napůl prodřímala, napůl probděla.

Za úsvitu se přístřešek zdál ještě studenější než večer. Mahtob se ve spánku nepřestávala klepat zimou.

Zena vstala brzy a přinesla nám čaj, chléb a další kus zatuchlého, nepoživatelného sýra. Zatímco jsme usrkávaly čaj a žvýkaly tvrdý chléb, vrátila se hospodyně s překvapením cínovou miskou plnou slunečnicových semínek. Mahtob se rozsvítila očka radostí. Byly jsme tak vyhládlé, že jsem čekala, že semínka sní na posezení. Namísto toho je Mahtob rozdělila na dvě hromádky.

„Mami, ty přece nemůžeme sníst najednou,” povídala mi. „Nějaké si musíme schovat na potom.” Ukázala na menší kupičku semínek. „Tyhle sníme dnes a ostatní si necháme na zítřek.”

Dost mě překvapila tím přídělovým systémem, který si vymyslela. I ona si dělala starosti s naším nejistým postavením.

Hospodyně se zatím činila na dvorku u malých primitivních kamínek. Chystala kuře, bezpochyby jedno z obyvatel dvora, které zabila, oškubala ho a vykuchala. Měly jsme už takový hlad!

Když se slípka začala vařit a když se ta báječná vůně šířila otevřenými dveřmi i do přístřešku, vrátila se dovnitř připravit sabzí. Sedla jsem si k ní, pomáhala jsem jí a těšila jsem se představou horkého jídla.

Kuře bylo hotové, talíře už byly rozestaveny na podlaze v přístřešku a my jsme se užuž chystaly začít hodovat, když se objevil Mohsen.

„Súd báš! Sud Mř.‘“zavelel.

Hospodyně vstala a někam odběhla, vzápětí se pak vrátila s náručí šatstva. Rychle mě oblékala do těžkého, křiklavě

barevného kurdského kroje. Bylo to vlastně čtvero oblečeni, první mělo dlouhé rukávy s přesahujícími půlmetrovými, na dlaň širokými pásy visícími dolů od zápěstí. Další části kroje mi postupně přetahovala přes hlavu a každou spodničku na mni pečlivě uhladila. Vrchní oděv byl z těžkých sametových broka tů,jasně oranžového, modrého a růžového. Kdyžjsem konečně i tento poslední měla na sobě, uvázala mi hospodyně pásy, visící z rukávů nejspodnějšího dílu, pevně kolem zápěstí a vytvořila na nich tímto způsobem objemnou manžetu.

Pak mi ještě zcela zahalila hlavu tak, že mi dlouhý cíp šálu splýval přes jedno ucho dolů. A byla ze mne Kurdka.

Mahtob měla na sobě i nadále své manto.

Mohsen mi oznámil, že část cesty pojedeme na koni.

„Ale já nemám kalhoty,” řekla jsem.

Nakrátko zmizel a vrátil se s dlouhými pánskými manšestráky, úzkými v bocích. Ohrnula jsem jim manžety a pokusila jsem se do nich pod všemi těmi vrstvami kurdských sukní vpravit. Stěží jsem je přetáhla přes stehna, o zapnutí zipu nemohlo být ani řeči, ale věděla jsem, že svou službu udělají. Mohsen pak věnoval Mahtob i mně tlusté vlněné punčochy. Navlékly jsme si je a obuly jsme si vysoké boty.

Teď jsme tedy byly připraveny.

Mohsen si ode mne vyžádal peníze, zlatý náhrdelník a naše pasy vše, co mi zbylo z našich cenností, až na mé hodinky. Nebyl čas na to, abych těch pár drobností nějak želela, v této chvíli pro nás stejně neměly cenu.

„Súd bál! Slíd bál!” opakoval Mohsen.

Vyšly jsme za ním z přístřešku, teplé jídlo zůstalo nedotčeno na zemi, a vyšplhaly jsme do modrého nákladního auta. Jako předešlého dne usedl za volant onen druhý muž. Vycouval ze vrat a zamířil pryč od vesničky, stejnou vozovou cestou, kterou jsme večer přijeli, zpátky na asfaltku. „Nemějte strach, nemějte strach,” opakoval stále Mohsen. Vysvětlil mi v perštině další plán, jak nejlépe dovedl, občas přecházel i do kurdského nářečí anebo do turečtiny. Řekl, že nějakou chvíli ještě pojedeme tímhle náklaďákem, pak přesedneme do jiného nákladního auta a nakonec že pojedeme červeným osobním vozem.

Všechny tyto podrobnosti vyznívaly značně neurčitě. Doufala jsem, že byly dohodnuty mnohem jasněji, než jak mi je Mohsen dokázal sdělit.

Stále jsem se ještě v Mohsenovi příliš nevyznala. V něčem se mi jeho jednání zdálo znepokojivé. Měl mé peníze a mé šperky. O pasy mi tolik nešlo, protože bez víz nám stejně nebyly nic platné. Pokud se nám podaří dostat na americké velvyslanectví v Ankaře, opatří nám nové, tím jsem si byla jista. Ale co peníze? Co ty mé šperky? Nešlo mi o jejich hodnotu, ale o Mohscnovy záměry.

Na druhé straně byl vůči nám starostlivý a pozorný. Pro změnu byl pro mne teď zase on zárukou zdaru celé akce, mou jedinou nadějí na bezpečí, vzrůstala ve mně touha najít u něho ochranu a pevné vedení. Vytrvá s námi po celou dobu té cesty přes hranici?

„Nikdy jsem ještě nikoho nedoprovázel přímo přes hranici,” řekl mi persky. „Ale vy jste teď moje sestra. S vámi půjdu.”

Bylo to zvláštní, náhle mi bylo dobře u srdce.

Za nějakou chvíli se proti nám objevilo jiné nákladní auto. V okamžiku, kdy se vozy míjely, oba řidiči prudce zabrzdili. Mohsen jen řekl: „Súd bál!”

Mahtob i já jsme vystoupily na silnici. Obrátila jsem se k Mohsenovi, čekala jsem, že se k nám připojí.

„Tohle dejte tomu člověku v tamtom voze,” uložil mi a strčil mi do ruky naše pasy. A pak se už jeho tvář jen mihla kolem nás, jak řidič šlápl na plyn. Modrý náklaďák zmizel a Mohsen s ním.

Takže s námi tu cestu přece jen neabsolvuje, říkala jsem si. A už ho nikdy neuvidíme.

Druhý vůz se otočil do protisměru a zastavil u nás. Nastoupily jsme do kabiny. Řidič nemařil čas a vyrazil vpřed klikatou silničkou stoupající do hor.

Byl to vzadu otevřený vůz, něco jako džíp. V kabince seděli opět dva muži, dala jsem pasy tomu vedle řidiče. Vzal je obezřetně do ruky, jako by pálily. Nikdo by se tu zřejmě nechtěl dát chytit s americkými pasy v kapse.

Jeli jsme tak jen kousek, pak řidič zastavil a muž vedle něho nám ukázal, abychom přelezly na korbu, otevřenou a nijak nechráněnou. Nedovedla jsem si představit, proč to vyžaduje, ale poslechla jsem.

Ihned jsme se zase rozjeli pekelnou rychlostí vpřed.

Předchozí noci, v onom betonovém přístřešku,jsem si myslela, že větší zima mi už snad nikdy nemůže být. Ale neměla jsem

pravdu. Schoulily jsme se s Mahtob k sobě,jak jsme mohly nejvíc. Šlehal nás ledový vítr, ale Mahtob si nestěžovala.

Jeli jsme dál po nerovné, kroutící se silničce, stále výš.

Kolik toho ještě dokážeme vytrpět, ptala jsem se v duchu?

Řidič sjel z hlavní silnice a vydal se kamenitým a hrbolatým terénem, zřejmě to vůbec nebyla cesta. Asi po kilometru zastavil a pokynul nám, abychom se vrátily do kabinky.

Pokračovali jsme, vůz měl náhon na všechna čtyři kola a razil si svou vlastní stopu. Tu a tam jsme překodrcali kolem osamocené chaty, občas jsme objížděli stádo kostnatých ovcí.

Muž uprostřed najednou ukázal na vršek blízkého kopce. Vzhlédla jsem a v dálce jsem tam uviděla siluetu osamělého muže stojícího na vrcholu, pušku přes rameno stráž. Muž vedle mne cosi zahučel a zavrtěl hlavou. Cestou dál ukazoval na další a další hlídky rozestavené po kopcích.

Náhle porušilo ticho pusté krajiny ostré prásknutí, jaké si nelze s ničím na světě splést rána z pušky. Vzápětí ji následoval další výstřel, jehož ozvěna se ještě dlouho rozléhala po úbočích hor. Řidič okamžitě zastavil. Oba muži zezelenali strachem a ještě tím prohloubili mé vlastní obavy. Mahtob se mi zavrtala do klína. Čekali jsme v napjatém tichu, zatímco voják, pušku nabitou a odjištěnou, klusal k nám. Měl na sobě khaki uniformu s blůzou nabranou v pase. Najednou se mi nějak ocitly v ruce naše pasy. Nevěděla jsem, co s nimi, a tak jsem si je zastrčila do vysoké boty a čekala jsem, Mahtob jsem přivinula ještě blíž.

„Vůbec se na něj nedívej,” šeptala jsem Mahtob. „Ani’ nehlesni.”

Voják se ostražitě blížil k okénku vozu, hlaveň namířenou na řidiče. Srdce se mi strachy div nezastavilo.

S puškou stále ještě namířenou na šoférovu hlavu řekl voják něco řečí, které jsem nerozuměla. Snažila jsem se celou tu dobu, co se oba muži vzrušeně dohadovali, na ně ani nepohlédnout. Oba zvýšili hlas. Voják byl neodbytný, dotíral. Mahtob mi tiskla ruku. Bála jsem se i dýchat.

Konečně trvalo to celou věčnost udělal voják čelem vzad a odcházel. Řidič pohlédl na svého spolujezdce a slyšitelně si oddychl. Ať už se vymluvil jakkoli, voják vysvětlení zřejmě uvěřil.

Rozjeli jsme se opět kupředu, drncali jsme terénem, až jsme dorazili k nějaké silnici. Oběma směry se po ní hnala vojenská vozidla, jedno za druhým. Vpředu před námi se už začala rýsovat budova kontrolního stanoviště, ale ještě než jsme k němu dospěli, řidič zastavil na kraji silnice a ukázal nám, že máme vystoupit. I jeho spolujezdec z džípu vyskočil a kynul nám, abychom šly s ním. Bylo zřejmě třeba kontrolu někudy obejít pěšky.

Následovaly jsme ho otevřenou plání, horskou plošinou pokrytou sněhem, ledem a zmrzlým blátem. Šly jsme všem na očích, v dohledu kontrolního stanoviště, nikoho bychom nedokázaly ošálit. Připadala jsem si tam jako terč na pouťové střelnici. Klopýtaly jsme přes pole několik minut, až jsme konečně došly k další silnici, po níž v obou směrech proudila hustá doprava.

Předpokládala jsem, že nás tam opět naloží džíp, anebo snad už ten červený osobní vůz, o němž hovořil Mohsen. Ale místo abychom vyčkali na krajnici silnice, vydal se po ní náš průvodce pěšky kupředu. Následovaly jsme ho, zkřehlé, zubožené a zmatené.

Bylo to nebezpečné, pochodovaly jsme za ním stejným směrem, jako jela auta, do kopce, z kopce, stále stejným tempem, ani chvilku jsme nezvolnily krok, ani když se kolem nás s děsivým rachotem míhaly těžké vojenské nákladní vozy. Občas jsme uklouzly po zmrazcích, ale nutily jsme se vydržet. Mahtob cupala statečně se mnou, ani jednou si nepostěžovala.

Plahočily jsme se tak asi hodinu, až pak na úpatí jednoho zvlášť příkrého stoupání našel náš průvodce kousek rovnějšího místa na sněhu. Naznačil nám, že si máme sednout a oddychnout. Několika perskými slovy a posuňky nám sdělil, abychom tam na něj počkaly, že se vrátí. Vydal se rychle na cestu, zatímco Mahtob a já jsme zůstaly sedět na sněhu, ponechány samy v tomto našem miniaturním soukromém vesmíru, a pozorovaly jsme ho, jak mizí za hřebenem dlouhého zledovatělého kopce.

A proč on by se měl vlastně vracet, napadlo mě? Podmínky jsou tu strašné. Amahl těm lidem určitě zaplatil už předem. Právě tu po nich i po nás stříleli. Proč, proboha, by se ten člověk vracel?

Nevím vůbec, jak dlouho jsme tam seděly, čekaly, uvažovaly, trápily se a modlily.

Měla jsem strach, že co nevidět někdo zastaví a začne se nás vyptávat, nebo nám i nabídne pomoc. Co bych mu asi řekla?

Jednu chvíli jsem zpozorovala, jak kolem nás projíždí ten otevřený džíp, za volantem muž, který se dokázal vylhat z onoho střetu s vojákem. Díval se přímo na nás, ale nedal vůbec najevo, že by nás poznával.

Ten průvodce se nevrátí, opakovala jsem si. Jak dlouho tu máme sedět a čekat? A kam bychom mělyjít?

Mahtob neříkala nic. Hleděla do světa odhodlaněji než kdy předtím. Ona se přece vrací domů, do Ameriky.

Ten muž už určitě nepřijde. Tím jsem si byla teď skoro jista. Počkáme tu do tmy. Pak budeme muset něco udělat. Ale co? Vydáme se my dvě na vlastní pěst na západ? Pokusíme se samotná matka s dcerkou projít pěšky přes hory do Turecka? Našly bychom vůbec cestu zpátky na kontrolní stanoviště, kde bychom pohřbily naše sny a kde by možná pohřbili i nás? Anebo tu prostě někde uprostřed noci u téhle silnice zahyneme, zmrzneme jedna druhé v náruči?

Ten člověk nepřijde.

Vzpomínala jsem na onen příběh, který mi Helena kdysi, tak dávno už, vyprávěla, o nějaké íránské ženě a její dceři, které tu někde jejich průvodci právě tak opustili. Ta holčička zemřela. Zena byla také na pokraji smrti a přišla během toho utrpení o všechny zuby. Pomyšlení na onu zdeptanou ženu mne stále pronásledovalo.

Byla jsem tak ochromena zimou a strachem, že jsem ani nezpozorovala blížící se červený vůz. Zajel až na kraj silnice a skoro už zastavil, kdyžjsem k němu vzhlédla.

Vrátil se! Přece jen se vrátil! Průvodce z džípu, přítel, kamarád!

Pobídl nás, abychom rychle nasedly, a řidiči pak řekl, ať vyrazí.

Za čtvrt hodiny jsme dojeli k jakémusi domu kousek stranou od hlavní silnice. Byla to čtvercová betonová stavba s plochou střechou. Příjezdová cesta zatáčela dozadu za budovu, na dvorek obývaný zuřivě štěkajícím, velkým a špinavým psím míšencem a spoře oblečenými bosými dětmi pobíhajícími po sněhu.

Všude bylo prádlo, rozvěšené v podobě zmuchlaných zmrzlých skulptur po větvích, po bidlech, po mřížích před okny.

Zeny i děti se shromáždily a prohlížely si nás. Ženy byly nehezké, podmračené, s velikánskými nosy. V kurdských krojích vypadaly širší než delší, což bylo zvýrazněno ještě objemněji vycpanými sukněmi, než jaké jsem měla na sobě já. Podezřívavě nás pozorovaly, ruce opřené v bocích.

„Súdbáš!“ie\á kamarádz džípu. Vedl nás před dům, k přednímu vchodu, kudy jsme vešly do síňky. Několik žen nám naznačovalo, že se tam máme zout. Vyčerpání a strach vykonaly své. Všechno kolem mne jako by se začalo zahalovat v jemný opar.

Ženy i děti nás nepřestávaly pozorovat, postávaly kolem, štěbetaly něco, když jsme si stahovaly boty obalené blátem a ledovou kůrou. Pak nás zavedly do studené místnosti s holými stěnami. Jedna z žen nám pokynula, abychom se posadily.

Sedělyjsme na tvrdé udusané hlíně a beze slova jsme ostražitě hleděly na kurdské ženy, které nám oplácely pohledy, jež nevypadaly nijak přátelsky. Jednotvárná špinavá šeď obílených zdí byla porušena jen dvěma malými zamřížovanými okénky a jediným obrázkem Kurda s vysedlými lícními kostmi a s chlupatou, rusky vyhlížející čepicí na hlavě.

Jedna z žen prohrábla oheň a připravovala čaj. Jiná nám nabídla pár krajíčků tvrdého studeného chleba. Třetí donesla přikrývky.

Zabalily jsme se do nich, ale přesto jsme nedokázaly přemoci třesavku, která se nás zmocnila.

Co si asi tyhle ženy o nás myslí, uvažovala jsem? Co si to vyprávějí jedna s druhou tím pro mne nesrozumitelným kurdským dialektem? Vědí o tom, že jsme Američanky? Panuje mezi Kurdy také nenávist k Američanům? Anebo jsme spojenci, společně s nimi čelící nepřátelské šíitské většině ve státě?

Náš kamarád se usadil vedle nás, avšak nepromluvil slova. Neměla jsem nejmenší představu, co by se teď mohlo dít.

Po chvíli do místnosti vešla další žena, jejíž příchod vyvolal všeobecný rozruch. S ní přišel i chlapec, asi dvanáctiletý. Žena došla až k nám, ostře cosi chlapci řekla a ukázala mu na místo vedle Mahtob, aby se tam posadil. Uposlechl ji a s plachým úsměvem se pak na ženu podíval. Stála nad námi předpokládala jsem, že je to jeho matkajako strážkyně.

Nesmírně mě to znepokojilo. Co se to tu vlastně odehrává? Byla to tak bizarní scéna, že mě bezmála zachvátila panika. Jako vyhnanec v těchto odlehlých končinách, jako bezmocný pěšáček na šachovnici, vydaný na milost a nemilost těmto lidem, kteří sami byli ve své rodné zemi psanci, jsem v tichosti prosila Boha o pomoc. Je to vůbec ještě skutečnost? Jak se jen mohla

celkem normální americká ženská tak najednou ocitnout v jakémsi absurdním dramatu?

Ale vždyť ty dobře víš jak, říkala jsem si. To všechno přece Moody! Zahlédla jsem najednou jeho tvář, číhající v mihotavých stínech na stěně, i úsměšek na ní. Ohníčky v očích, když mě tloukl, když uhodil Mahtob, teď zaplály v průzoru petrolejových kamínek. Kurdské hlasy kolem mne sílily a sílily, slévaly se v jeden hlas a proměňovaly se postupně v Moodyho násilnický, nenávistný ryk.

Moody!

To Moody mě přinutil takhle prchat. Musela jsem s sebou vzít i Mahtob. Mahtob, Bože můj, prolétlo mi hlavou, jestli té se něco stane.

Co vlastně ti lidé tady dělají, je to snad nějaký další úklad? Chtějí mi vzít Mahtob? Co je to za chlapce, co tu dělá ta jeho panovačná matka? Má se snad z Mahtob stát dětská nevěsta? Uplynulého půl druhého roku mě přesvědčilo, že se v téhle bizarní zemi lze nadít čehokoli.

To nechci, to je příliš vysoká cena, křičela jsem v duchu! Jestli ji chtějí zaprodat, jestli mi ji chtějí začachrovat, pak to nechci! Proč jsem jen raději nezůstala do smrti v Iránu? Jak jsem jen mohla Mahtob něčemu takovému vystavit?

Snažila jsem se nějak upokojit. To jsou jen temné výplody napětí a únavy, domlouvala jsem si, to už jsi ze všeho taková obluzená.

„Mami, mně se to tu nelíbí,” zašeptala mi Mahtob, „já chci odsud.”

To mě vyděsilo ještě víc. I Mahtob tu tedy vnímá cosi podivného.

Chlapec sedící vedle Mahtob se co chvíli zavrtěl, ale ta žena jeho matka? ho zkrotila přísným pohledem a hoch jako by ztuhl. Muž po mém druhém boku, náš kamarád z džípu, dál mlčky odpočíval.

Seděly jsme tak snad půl hodiny, než do místnosti vešel další muž, s jehož příchodem všechny přítomné ženy naráz jako by ožily. Snášely mu horký čaj, chléb. Stály u něho, dbaly, aby měl sklenku s čajem stále plnou. Seděl naproti na druhé straně místnosti, na zemi, nám nevěnoval pozornost. Ze záhybu šatů vytáhl svitek cigaretových papírků a začal si balit cosi jako cigaretu, jenomže to, co do papírku sypal, bylo bílé. Marihuana, hašiš, opium? O žádné z těchto drog jsem neměla ponětí, jak vypadají, ale ať to bylo, co bylo, tabák to nebyl určitě.

A pak jsem najednou pochopila, kdo to je! Jeho obraz přece visí v této místnosti na stěně. Zřejmě pán domu. Jsou snad všechny tyhle ženy jeho manželkami, napadlo mě? Opustila jsem snad jednu společnost s mužskou nadvládou jen proto, abych ji vyměnila za jinou, kde muži vládnou ještě svrchovaněji?

„Kdy už půjdeme?” zašeptala Mahtob. „Mně se tu nelíbí.”

Podívala jsem se na hodinky. Blížil se večer. „Nevím, co nás dnes ještě čeká,” řekla jsem Mahtob. „Musíš být připravená.”

V místnosti se zešeřilo. Kdosi přinesl svíčku, a jak se na celý ten výjev snesla tma, dodával mu její mihotavý plamínek surrealistický nádech. Vytrvalé ševelení hořáku v petrolejových kamínkách přímo ukolébávalo do transu.

Celé čtyři hodiny jsme tam tak zůstaly, ostražitě jsme sledovaly ty podivné muže a ženy, kteří se stejnou nedůvěrou pozorovali zase nás dvě.

Napjaté čekání bylo konečně přerušeno zaštěkáním psa, který ohlašoval nového příchozího. Všichni v místnosti povstali, nastraženi, v očekávání.

Za okamžik už vklouzl do domu starší muž. Mohlo mu být tak šedesát, ale to byl pouze můj odhad. Je to drsná krajina; pokožka v ní stárne rychle. Byl celý oblečen v barvě khaki, nejspíš z armádního výprodeje, navrch měl olivově šedou vojenskou blůzu a na hlavě huňatou čepici. Pán domu nám cosi říkal, asi nám ho představoval.

„Salám,” zamumlal příchozí. Přecházel rychle po místnosti, krátce si ohřál ruce u kamínek, porozprávěl s přítomnými. Byl hbitý, plný energie, stále ve střehu.

Jedna z žen nám přinesla nové oblečení a posuňkem mi naznačila, že si mám svléct všechny vrstvy kurdského kroje a nechat si na sobě jen své vlastní ošacení. Pak mi pomohla navléci přinesené tři spodničky a přes ně svrchní oděv, vesměs trochu odlišné od předešlých. Vycpávky na nich byly ještě tlustší, podle odlišného krajového zvyku. Když žena skončila, byla jsem v těch šatech tak sešněrovaná, že jsem se nemohla takřka ani pohnout.

Po celou dobu, kdy jsme se převlékaly, pobíhal starý muž po místnosti, nedočkavý, kdy už vyrazíme. V okamžiku, kdy jsme

byly připraveny, nám pokynul, abychom šly za ním do mí nůstky, kde jsme měly boty. Cosi řekl a jedna z žen sfoukla sví ku, takže se místnost ponořila do tmy, v níž prokmitávala pou slabounká záře z petrolejových kamínek. Pak pootevřel dveře, jen natolik, abychom si mohly boty najít. Hned potom dveře opět rychle, avšak tiše zavřel.

Mahtob měla s obouváním problém a já jsem se zase nemohla ohnout, abych jí pomohla. Pospěšte si! Pospěšte si! kynul nám stařík.

Konečně jsme byly hotovy. Mahtob se mě odhodlaně chytla za ruku. Nevěděly jsme, kam půjdeme, ale byly jsme rády, že už odtud odejdeme. Snad nás stařík dovede k té ambulanci Červeného kříže. Mlčky jsme vyšly za pánem domu a za naším novým průvodcem do mrazivé noci. S námi vyklouzl i náš věrný kamarád z džípu. Dveře za námi se opět kvapně zavřely. Rychle, ale bez hluku nás vedli dozadu za budovu.

Pes se zuřivě rozštěkal, ozvěna štěkotu se rozléhala do dáli, zanášena do širé krajiny zvedajícím se vichrem. Rozběhl se proti nám, dorážel na nás čumákem. Bázlivě jsme se od něj odtahovaly.

Pak jsem uslyšela zařehtat koně.

Svítily hvězdy, ale z jakéhosi důvodu sebeméně neosvětlovaly zemi. Namísto toho se jejich rozptýleným svitem jen celá obloha rozžíhala přízračnou, šedobílou září. Sotva jsme viděly natolik, abychom mohly následovat našeho vůdce.

Když jsme došly k čekajícímu koni, přistoupil muž, který byl po celé uplynulé čtyři hodiny naším hostitelem, až těsně ke mně, takže jsem v přísvitu rozpoznávala rysy jeho tváře. Pokynul mi na rozloučenou a já jsem se mu pokusila vyjádřit náš dík.

Stařík, náš nový vůdce, nám ukázal, že máme nasednout. Kamarád nastavil dlaň, takže jsem si na ni mohla stoupnout jednou nohou, a stařík mě pak postrčil až na hřbet koně.

Kůň neměl sedlo jen pokrývku, kterou jsem se pokusila pod sebou trochu urovnat. Muž z džípu vysadil Mahtob na koně přede mne. Vítr se prodíral i četnými vrstvami mého oblečení. „Skrč se,” řekla jsem Mahtob. Je pořádná zima.” Ovinula jsem ruce kolem ní, abych ji trochu chránila, a natáhla jsem se kupředu, abych se mohla chytit hřívy. Nebylo to příliš velké zvíře, zdaleka ne jako američtí koně. Možná šlo o křížence, vyhlížel téměřjako oslík.

Stařík vyrazil rázně kupředu, prošel vraty ven ze dvora a zmizel ve tmě. Kamarád VTÁ do ruky uzdu a vedl koně i s námi za ním.

Nejela jsem na koni už celá léta a ještě nikdy jsem neseděla na koni bez sedla. Pokrývka pode mnou klouzala zvířeti po srsti a hrozila, že se smekne docela a s ní že sletíme na zmrzlou zem i my. Držela jsem se hřívy vší silou, kterou jsem ještě shledala ve vyčerpaném těle. Mahtob se mi rozklepala v náruči a nedokázala ten třas přemoci.

Pomalu jsme postupovali otevřenou plání. Co chvíli přiběhl starý vůdce zpátky k nám a šeptem dával nějakou výstrahu. Některá zledovatělá místa se nedala zdolat bez rizika, při každém šlápnutí kopyta se ozvalo hlučné zapraskání. V kopcovitém terénu se každý zvuk rozléhal jako výstřel z pušky a byl by na nás upozornil nepřetržitě hlídkující pásdár. Jakýkoli hluk byl teď naším nepřítelem.

Postupně začala cesta stoupat, dostávali jsme se do předhůří, k úpatí hor ještě mnohem strmějších. Rovinky už zcela zmizely. Kůň opatrně našlapoval, natřásal nás nahoru a dolů, kupředu a zase zpátky. Byl mírný, trpělivě zdolával svůj úkol. Nešel tou cestou zřejmě poprvé.

Když jsme přecházeli hřeben jednoho z vršků, kůň nečekaně vyrazil dolů po svahu a zastihl nás nepřipraveny. Sesunuly jsme se mu ze hřbetu. Ještě v pádu jsem si Mahtob přitiskla k sobě, abych bolestivý náraz zachytila místo ní. Ztěžka jsme dopadly na zledovatělý sníh. Náš kamarád z džípu nám rychle pomohl na nohy a očistil nás od sněhu. Mahtob, tvářičky ošlehané ostrým větrem, potlučená, hladová a vyčerpaná, zůstávala přes to všechno zarytě zticha, ani nezaplakala.

Nasedly jsme znovu a já jsem se cestou po svahu dolů, k cíli kdesi v nedohlednu a v neznámu, snažila ještě pevněji držet hřívy.

A to jsme se stále nedostaly opravdu do hor, říkala jsem si. Jak to zvládnu tam? Vždyť se ani tady neudržím koni na hřbetě. Asi mě tam někde nechají.

Pokud to ještě vůbec bylo možné, byla noc stále chladnější a pustější. Hvězdy se někam vytratily. Do tváří nás bodaly žahavé sněhové krupky hnané vánicí přímo proti nám.

Postupovali jsme od vrchu k vrchu, až konečně pahorkatina ustoupila horám, jedna hrozivější než druhá. Cesta vzhůru

do kopců nebyla tak obtížná, protože jsme byly alespoň trochu chráněny před vánicí. Kůň kráčel dosti rychle, vadily mu jen občasné zledovatělé plochy a řídký keřovitý porost, který se mu pletl pod nohy.

Záludné zato byly sestupy. Kdykoli jsme dospěli na hřbet kopce, opřela se nám vichřice plnou silou do obličeje. Sníh se nám zabodával do tváří jako broky. Také tu přibývalo sněhu. Překonávali jsme závěje, kde občas našim pěším průvodcům hrozilo, že do nich zapadnou celí.

Bolely mě paže. Prsty na nohou jsem vůbec necítila. Chtělo se mi brečet, přála jsem si z toho koně spadnout a zůstat tam už navěky ležet. Měla jsem obavu z omrzlin. Tahle strašná noc nás určitě bude stát prsty u nohou. I chudinka Mahtob se stále ještě nepřestávala třást zimou.

Donekonečna jsem si opakovala jedno jediné musíš se držet. Neměla jsem sebemenší ponětí, jak dlouho a jak daleko takhle ještě poputujeme.

Nedokázala jsem ani odhadnout, jak jsme na tom s časem. V té tmě bych nejen neviděla na hodinky, ale nemohla jsem se také ani na okamžik pustit koňské hřívy. Čas i prostor jako by přestaly existovat. Byly jsme ztraceny kdesi v temné mrazivé pustině, navždycky.

Náhle jsem před námi zaslechla nějaké hlasy. Propadla jsem zoufalství. To je určitě pásdár. Budeme dopadeny? Teď, když už jsme tolik vytrpěly?

Ale kamarád vedl koně dál, jako by se nic nedělo, a za chvilku jsme pak narazili na stádo ovcí. Bylo to podivné, setkat se s těmito tvory až v těchto končinách. Jak jen dokáží přežít v tomto drsném podnebí? Tuhý život, a asi také tuhé maso, pomyslila jsem si. Záviděla jsem jim jejich vlněné kožichy.

Když jsme k nim došli, uvědomila jsem si, že stařík, naše přední hlídka, hovoří s pastýřem, který je oblečen celý v černém. Nerozpoznávala jsem nic než profd jeho tváře a pastýřskou hůl, o kterou se opíral.

Pastýř se tiše pozdravil s naším kamarádem. Převzal od něho uzdu a pokračoval v cestě s námi dál, holí si přitom pomáhal udržovat rovnováhu. Ohlédla jsem se, bezděčně jsem hledala svého ochránce; kamarád však bez jediného slova rozloučení zmizel.

Stařík vyrazil kupředu, na výzvědy, a my jsme se vydali znovu za ním; koně teď vedl pastýř. Vydrápali jsme se na další kopec a z něho pak zase dolů. A ještě najeden. Podařilo se nám udržet se na hřbetě, ale měla jsem pocit, že mi ruce už vůbec nepatří, že mi přimrzly k hřívě. My to asi nedokážeme, zanaříkala jsem v duchu. Po tom všem, co už jsme zažily, to přece jen nezvládneme. Mahtob se mi v náruči nepřestávala chvět, byla to jediná známka života, kterou dávala najevo.

V jednom okamžiku jsem vzhlédla vzhůru. Před námi, na hřebeni ještě vyšší a příkřejší hory, jsem spatřila přízračnou postavu rýsující se proti bělavým bouřlivým mračnům. Kolem ní postávalo nahoře několik koní, s jezdci v sedle. „Pásdár, “šeptla jsem si pro sebe.

Padnout do rukou pásdáru bylo to nejhorší, co nás vůbec mohlo potkat. Slyšela jsem toho o pásdáru vyprávět tolik, a vždy jen to nejhorší. Bez výjimky znásilňovali své ženské oběti i mladá děvčata dřív než je pobili. Otřásla jsem se, kdyžjsem si připomněla to hrozné úsloví: „Zabít pannu není dovoleno.”

Roztřáslo mne to ještě víc než všechen ten mráz, pokud to vůbec bylo možné.

Pokračovali jsme nicméně v cestě.

Po chvíli jsem znovu uslyšela jakési hlasy, tentokrát hlasitější,jako by se o něčem dohadovaly. Teď už jsem si byla téměř jista, že jsme byli dopadeni pásdáreml Pevně jsem sevřela Mahtob, byla jsem připravena ji bránit. Na tvářích mi zmrzaly slzy bolesti a zklamání.

Pastýř obezřetně koně zastavil.

Naslouchali jsme.

Vítr k nám zanášel nějaký hovor. Vpředu před námi bylo několik mužů, zjevně se nijak nesnažili utajit svou přítomnost. Ale nezdálo se už, že by spolu vedli nějaký spor.

Čekali jsme, zda se nevrátí náš průzkumník, ale stařík nešel. Další minuty ubíhaly v napětí.

Konečně se pastýři zdálo, že je před námi bezpečno. Potáhl za uzdu a vedl nás rychle k rozmlouvajícím.

Když jsme se k nim blížili, koník nastražil uši, zaslechl ostatní koně. Konečně jsme stáli v kruhu čtyř mužů, kteří se spolu bavili, jako kdyby si vyrazili jen tak na vyjíždku. S nimi tam stáli tři koně.

„Salám, “pozdravil mě jeden z nich potichu. I v hučícím větru mi jeho hlas zněl nějak povědomě, ale chvilku mi trvalo, než jsem rozpoznala podrobnosti jeho tváře. Mohsen! Přišel, aby

splnil svůj slib. „Nikoho jsem ještě nikdy nedoprovázel na druhou stranu,” opakoval mi vůdce pašerácké skupiny. „Ale vás, dnes v noci, povedu přes hranici osobně. Sesedněte si.”

Podala jsem mu nejprve Mahtob, pak jsem vděčně sjela z koně i sama a zjistila jsem, že nohy mám stejně zdřevěnělé jako paže. Sotva jsem se na nich držela.

Mohsen vysvětloval, že plán bylo třeba pozměnit. Odpoledne, když po našem džípu střílel ten voják a když nás pak zastavil, unikly jsme jen díky výmluvnosti našeho řidiče, který si duchapřítomně vymyslel nějaký důvod, proč jsme vůbec tady, v bojovém pohraničním pásmu. Ale ostraha hranice byla po tomto incidentu zpřísněna. Mohsen se domníval, že překračovat ji v ambulanci a vystavit se dalšímu vyslýchání by bylo příliš riskantní. Pojedeme tedy dál na koních a přejdeme hranici do Turecka daleko od všech cest, v pustých a nehostinných horách.

„Mahtob bude muset jet na koni s jedním z nás,” řekl Mohsen persky.

„Ne, to já nechci,” rozplakala se Mahtob najednou. Po pěti dnech strávených na útěku, po nekonečných hodinách hladu, bolesti a vzrušení, se konečně sesypala. Slzičky se jí řinuly po tvářích a mrzly na šálu v drobounké kuličky. Bylo to poprvé, co vůbec zafňukala, prvý projev zoufalství od chvíle, kdy se rozhodla jet do Ameriky i bez svého králíčka. Moje malá, statečná holčička to všechno vydržela bez odmlouvání až doteď, kdy jí hrozilo, že se najednou máme rozdělit. ,Já chci jet s tebou, mami,” vzlykala.

„No tak, Mahtob,” konejšila jsem ji. „Dokázaly jsme to až sem. Už jsme skoro na hranici. Když to vydržíš ještě chvilku, budeme za ní a pak už můžeme odjet do Ameriky. Jinak bychom se musely vrátit zpátky k tatínkovi. Prosím tě, kvůli mně, zkus to.”

„Já nechci jet na koni sama,” vzlykala dál.

„Pojede s tebou ještě jeden pán.”

Já nechci jet bez tebe.”

„Ale to budeš muset. Oni přece vědí, co je pro nás nejlepší. Prosím tě, udělej mi to k vůli. A věř jim taky.”

Někde v hloubi duše našla i Mahtob potřebné rezervy. Otřela si slzy a vrátila se jí Kuráž. Povídala, že tedy udělá, co Mohsen řekl, ale teď ještě ne. „Musím nejdřív na záchod,” řekla. Takže si tam na temeni hory, obklopena cizími muži, uprostřed zuřící Sněhové bouře ulevila.

„Mahtob,” řekla jsem jí pak, „mně je to hrozně líto. Já jsem nevěděla, že to bude takhle těžké. Já nevím, jak to vydržíš. Sama nevím, jestli to dokážu, nebo ne.”

Třebaže už byla vyčerpaná a vyhladovělá a že se v ledovém větru celá křečovitě roztřásla, Mahtob se znovu sebrala. „A vydržím,” povídala umíněně. ,Já mám sílu. Já vydržím všechno, abych se do Ameriky dostala.” A pak dodala: „A tátu nechci, to je všechno stejně jen kvůli němu!”

Nechala se vysadit na klín k jednomu z mužů, který už seděl na čerstvém koni. Mohsen mi pomohl nasednout na dalšího a jeho uzdy se také chopil kdosi nový. Muži šli všichni pěšky, vedli Mahtobina a mého koně a ještě dva další záložní, a znovu jsme se dali na cestu. Ohlédla jsem se, abych viděla, jak to Mahtob zvládá. Slyšela jsem jejího koně našlapovat, ale neviděla jsem ho. Neviděla jsem ani Mahtob.

Buď statečná, holčičko, říkala jsem jí a sobě v duchu.

Nekonečná, hrozná noc se vlekla dál. Štíty byly sráznější než dosud. Nahoru na hřeben, a zase dolů. Kdy už, uvažovala jsem, dosáhneme hranice? Nebo už jsme ji překročili?

Zachytila jsem pohled muže, který vedl mého koně. „Turecko? Turecko?” zašeptala jsem a ukázala jsem prstem na zem.

„Irán, Irán,” odpověděl.

Dorazili jsme k horskému hřbetu, který byl příliš příkrý, než aby koně mohli nést nějaké břemeno. Mohsen řekl, že tady už musíme sesednout a vystoupat dál sněhem a ledem pěšky. Sjela jsem z koně na zem. Nohy jsem měla tak zesláblé, že jsem se na nich neudržela. Zachytla jsem jednou botou o dlouhé sukně a noha mi ujela po ledu. Jeden z mužů mě rychle zachytil, ještě než jsem dopadla na zem. Postavil mě. Vzal mě pak pod paží a pomáhal mi stoupat vzhůru. Za mnou si další z nich posadil Mahtob obkročmo na krk a nesl ji. Odhodlaně jsem se snažila jít kupředu, ale zdržovala jsem celou skupinu, klouzalo mi to, ujížděly mi nohy, vrávorala jsem, neustále jsem klopýtala o sukně.

Když jsme se konečně dostali na hřeben, dohadovala jsem se ve své vyčerpané mysli, že když už jsme teď na nejvyšším hřbetu, měla by to být i hranice.

„Turecko? Turecko?” zeptala jsem se muže, který mne vedl pod paží.

„Irán, Írán,” řekl.

Nasedly jsme na koně k sestupu. Brzy už jsme se bořili do hlubokých závějí. Můj kůň se předníma nohama kamsi propadl a já jsem ucítila, jak se boty dotýkám sněhu. Muži koně postrkovali a popotahovali tak dlouho, až se srdnaté zvíře opět vyprostilo a bylo schopno další cesty.

Přiblížili jsme se k úpatí svahu, kde jsme narazili na rokli, zející strž vrývající se do náhorní plošiny. Oddělovala hřbet za našimi zády od dalšího hřebene před námi.

Můj průvodce se otočil, naklonil se ke mně, abych ho viděla, a přiložil prst ke rtům. Zatajila jsem dech.

Všichni muži v tichosti několik minut vyčkávali. V horách jsme byli zatím skryti pohledům. Ale zasněžená pláň před námi byla ozářena přísvitem noční oblohy. Na její bílé ploše budeme zřetelně patrní jako černé stíny. Průvodce mě znovu nabádal, abych byla zticha. Konečně se jeden z mužů velice opatrně vydal kupředu. Pozorovala jsem světlešedý obrys jeho postavy, jak kráčí napříč planinou. Potom mi zmizel z dohledu.

Za několik minut nato se vrátil a zašeptal něco Mohsenovi, který zase cosi šeptem řekl mému průvodci. A pak oslovil sotva slyšitelným hlasem mne.

„Budeme vás muset převést jednu po druhé,” vysvětloval mi persky. „Stezka kolem té rokle je moc úzká, nebezpečná. Povedeme nejdřív vás a pak převezeme vaši holčičku.”

Mohsen mi nedal na vybranou. Pustil se vpřed. Průvodce zatáhl za uzdu mého koně a rychle a tiše šel Mohsenovi v patách, odváděl mě tak od Mahtob. Doufala jsem v duchu, že si Mahtob nevšimne, že jsem pryč.

Vyšli jsme na plošinu a překonávali jsme její otevřenou plochu tak rychle a tak tiše, jak jsme jen dokázali. Brzy jsme se ocitli na stezičce na samém okraji srázu, široké sotva pro koně. Postupovali jsme po zledovatělé pěšince sledující záhyby skalní stěny, dolů do strže a pak opět vzhůru, na protější část náhorní plošiny. Tihle muži znali své řemeslo perfektně. Během pěti minut jsme byli nahoře.

Můj průvodce zůstal se mnou, zatímco Mohsen se vracel pro Mahpb. Tiše jsem seděla na koni, třásla jsem se, zoufale jsem čekala, až Mahtob opět zahlédnu. Očima jsem se pokoušela proniknout tu tmu před námi. Rychle, prosím, prosím, naléhala jsem v duchu. Měla jsem hrozný strach, že se tam někde Mahtob najednou dá do hysterického křiku.

A pak tam najednou byla u mne, schoulená na klíně jednoho z mužů, roztřesená sice zimou, ale bdělá a mlčenlivá. A v tu chvíli upoutal mou pozornost průvodce. Ukázal na zem.

„Turecko! Turecko!” šeptl.

,^4lhamdolelláh! povzdychla jsem si zhluboka. „Díky Bohu!”

Přes krutou zimu jsem na okamžik ucítila, jak mě zalévá hřejivé teplo. Jsme vTurecku! Už jsme konečně pryč z Íránu!

Ale do skutečné svobody jsme měly ještě daleko. Pokud by nás tu objevily turecké stráže, byly by na nás bezpochyby zahájily palbu jako na bandu vetřelců. A i kdybychom ji přečkaly, Turci by nás určitě zatkli a musely bychom odpovídat na spoustu nepříjemných otázek. Ale jedno jsem věděla, Amahl mě o tom přece ujistil že by nás turecké úřady nikdy neposlaly zpět do Íránu.

Zamrazilo mě. Dodatečně jsem si teď s hrůzou uvědomila, že tedy oněch dvacet minut, po které jsem čekala na druhé straně rokle, než mi přivezou Mahtob, jsem už byla vTurecku, zatímco Mahtob stále ještě čekala v Iránu. Díky Bohu, že jsem si tuto dramatickou situaci neuvědomila dřív, než bylo nebezpečí již za námi.

Mrazil mě však i ledový vichr. Stále jsme ještě byly v horách, ve vánici. Ona pomyslná čára na mapě nepřinášela žádné skutečné, fyzické teplo, které bychom nyní byly už obě zoufale potřebovaly. Je to snad cena, kterou budu muset zaplatit za naši svobodu? Byla jsem přesvědčena, že část prstů na nohou se mi už nikdy nevzpamatuje, že o ně přijdu. Doufala jsem jen, že Mahtob to snáší lépe než já.

Dali jsme se vzhůru do dalšího příkrého svahu, který se nedal zdolat koňmo. Tentokrát jsem se z koně smekla a neslavně jsem se zabořila do sněhu, dřív než mi stačil průvodce nějak pomoci. Spolu s Mohsenem mi pomohli na nohy a podpírali mne při dalším výstupu. Jak dlouho to bude ten můj adrenalin ještě zvládat, uvažovala jsem? Brzy už se musím přece zhroutit.

Připadalo mi, jako by má mysl opouštěla svou tělesnou schránku. Jakoby nezúčastněně a s úžasem jsem sledovala, čeho všeho je schopno to zoufalé tělo, které jsem nutila do kroku vzhůru na vrchol té hory. Poté jsem sama sebe viděla, jak se

snažím odpočinout si trochu při jízdě koňmo dolů. A pak jsem opět sama sebe pozorovala, jak se pachtím, opěšalá, na další vrch před námi.

„Kolik těch kopců ještě bude?” zeptala jsem se Mohsena.

„Nazdtk,”řekl. „Blízko.”

Pokoušela jsem se v té stručné informaci nalézt pro sebe nčja kou útěchu, ale potřebovala jsem už zoufale teplo a odpočinek. Cožpak tu není žádné místečko, kde bychom se mohly chvilku schovat a nabrat sil?

Vysoko nad sebou jsem znovu měla obrys strmého, pustého štítu. Ta hora byla ještě vyšší a příkřejší než všechny, které jsme až dosud museli překonat, nebo to snad byl klam vyvolaný ochromující únavou? „Ten kopec před námi je poslední,” zašeptal mi Mohsen. Tentokrát, kdyžjsem sesedala, přestaly mne už nohy poslouchat. Vrávorala jsem zoufale sněhem, ale neudržela jsem se na nich, třebaže mě z každé strany podpíral jeden muž. Už jsem ani nevnímala, že nějaké nohy vůbec mám. Přes tu hroznou zimu jsem měla pocit, že jsem vjednom plameni.

„Dah dakike, “řekl můj průvodce a ukazoval k hřebenu. „Deset minut.”

„Prosím vás,” žadonila jsem. „Nechte mě trochu odpočinout.”

Ale průvodce nepovolil. Zvedl mě a táhl mě kupředu. Uklouzla mi noha na ledě a převážila jsem se tak prudce, že mě průvodce neudržel. Padla jsem nazad, ze svahu dolů, a sunula jsem se snad tři čtyři metry, než jsem se zastavila, bezmocná hromádka na zemi. Průvodce spěchal ke mně.

,Já to prostě nezvládnu,” naříkala jsem.

Průvodce tiše zavolal dopředu o pomoc a Mohsen se vrátil až ke mně.

„Mahtob,” šeptala jsem. „Kde je Mahtob?” „Taje v pořádku. Chlapci ji nesou.”

Mohsen s průvodcem se mě chopili. Ovinuli si mé paže kolem krku a zdvihli mě ze země. Beze slova mě vlekli do příkrého svahu. Bezvládné nohy jsem vláčela sněhem.

I s takovým^břemenem stoupali oba muži lehce do kopce, ani se nezadýchali.

Několikrát mě trochu pustili, pokusili se,jestli nedokážu přece jen jít sama. Pokaždé mi okamžitě podklesla kolena, museli mě zachytit, abych nepadla.

„Prosím vás,” vzlykla jsem,„já si musím trochu odpočinout.” Zoufalství v mém hlase Mohsena vylekalo. Pomohl mi ulehnout naznak, položil mi na čelo zmrzlou dlaň, zkoumal, nemámli horečku. Na jeho tváři pokud jsem na ni viděla se zračila starost a soucit.

Já to nedokážu,” zalapala jsem po dechu. Vnímala jsem, že asi tuhle noc umřu. Sama už to asi nesvedu, ale aspoň Mahtob jsem vysvobodila z Iránu. A to přece znamenalo víc než dost.

„Nechte mě tu,” říkala jsem Mohsenovi. Jděte dál s Mahtob. Vraťte se sem pro mě zítra.” „Nesmysl!” řekl ostře Mohsen.

Slehnutí jeho hlasu mě zahanbilo víc, než kdyby mě pleskl přes tvář. Jak se můžu takhle pitomě chovat, vyčítala jsem si. Tak dlouho jsem přece na tuhle chvíli čekala. Teď musím prostě vydržet, jít dál.

„Dobře,” zašeptala jsem.

Ale chyběla mi síla. Nedokázala jsem se pohnout. Oba dva muži napnuli svaly za mne. Znovu mne postavili a vlekli mne tím srázem vzhůru. Místy zapadali do závějí až po kolena, a ještě hlouběji. A třebaže po horách chodit uměli, často teď se svým bezvládným břemenem zavrávorali. Několikrát jsme se všichni tři zřítili do sněhu. Ale žádný z nich nepovolil. Kdykoli jsme padli, bez řečí se opět zvedali, znovu mě vzali pod paží a táhli mě dál. Svět pro mě oněměl. Snad jsem ztratila i vědomí. A pak, připadalo mi to jako po letech, odkudsi z nějakého neskutečného oparu,jsem najednou uslyšela vedle sebe zašeptat Mahtob: „Mami!” Stála těsně vedle mě. Byli jsme na hřebeni. „Zbytek cesty už můžete jet,” řekl Mohsen. Jednou rukou mě podepřel v kříži, druhou mi nastavil pod botu. Muž naproti němu učinil totéž. Společně pak vynesli mé zmrzlé, ztuhlé tělo přes zadek koně až na jeho hřbet. A vydali jsme se ze svahu dolů.

Nějak jsem se dokázala na koni udržet, dokud jsme nedosáhli úpatí hory. Stále nás ještě obklopovala tma, i kdyžjsem se domnívala, že jitro už nemůže být daleko. Stěží jsem rozeznávala rysy Mohsenovy tváře, když se postavil přede mne a ukázal prstem někam do dáli, kde jsem posléze rozeznala slabounkou záři nějakých světel. „Tam jdeme,” řekl. Konečně tedy přístřeší.

Vydala jsem ze sebe poslední zbytky sil, abych se udržela v sedle ještě i po tuto poslední etapu té neskutečně dlouhé noci.

Jeli jsme snad deset minut, kdyžjsem uslyšela psy ohlašující náš příchod. Brzy jsme se pak přiblížili ke stavení ukrytému na odlehlém místě v horách. Vyšlo před něj několik mužů, zřejmě nás už očekávali. Když jsme dorazili až k němu, uviděla jsem, že to je jen dosti chatrný přístřešek, nějaké osamělé útočiště pašeráků z východní turecké hranice.

Muži před chatrčí pozdravili naši skupinu širokými úsměvy a vzrušeným hovorem. Vtáhli hned Mohsena a ostatní do svého středu a blahopřáli jim k úspěchu jejich výpravy. Muž, který vezl na koni Mahtob, ji šetrně snesl ze sedla, postavil ji na zem a připojil se pak k rozjařeným přátelům. Mne si nikdo nevšiml, nedokázala jsem ani přehodit nohu přes hřbet koně a sestoupit, namísto toho jsem povolila stisk rukou, pustila se hřívy a smekla se stranou, až jsem konečně dopadla na nízké betonové zápraží. Nedokázala jsem se pohnout. Mahtob se ke mně rozeběhla, ale muži včetně Mohsena jako by vůbec zapomněli, že existujeme. Pár jich odvádělo koně; ostatní se odcházeli ohřát dovnitř.

Z posledního zbytečku sil jsem se začala plazit po rukou, bezvládné nohy jsem vlekla za sebou. Mahtob se mě pokoušela táhnout. Drásala jsem si lokty o tvrdý, promrzlý beton. Oči jsem měla upřeny na dveře do chatrče.

Nějak jsem se tak doplazila až na samotný práh. Teprve teď si Mohsen povšiml, v jakém jsem stavu. Společně s dalším mužem mě odtáhli do prosté chýše. Plakala jsem bolestí, když mi Mohsen stahoval boty ze zmrzlých nohou. Pak nás obě přenesli doprostřed místnosti a uložili před hučící kamna, roztopená dřívím.

Trvalo dlouhé minuty, než jsem dokázala pohnout jediným svalem. Tiše jsem ležela a snažila se načerpat ze sálajících kamen co nejvíc tepla.

Zár ohně mě jako zvolna působící lék postupně přiváděl opět k sobě. Vzmohla jsem se už natolik, že jsem se usmála na Mahtob. Tak přece jen jsme to dokázaly! Jsme vTurecku!

Konečně jsem se mohla alespoň posadit. Snažila jsem se rozhýbat trochu prsty na rukou a na nohou, zoufale jsem se v nich pokoušela obnovit krevní oběh. Odměnou mi byla intenzívní palčivá bolest.

Jak se mi postupně vracely smysly a jak jsem začala vnímat scénu před sebou, zmocňoval se mě opět strach. Chatrč byla plná mužů. Samí muži, a pak Mahtob a já, pookřávající u ohně. Ano, už jsme vTurecku. Ale stále ještě jsme v moci tlupy pašeráků, lidí mimo zákon, připomínala jsem si. Nezavedli nás tihle muži do vzdálených končin, jen aby nám připravili nějaké další nepopsatelné hrůzy? Byl by toho Mohsen schopen?

Snad jako by vycítil mé obavy, přinášel právě jeden z mužů Mahtob a mně horký čaj. Strčila jsem si do úst několik kostek cukru a pila jsem čaj přes ně, podle íránského zvyku. Nemám slazený čaj jinak ráda, ale potřebovala jsem nutně načerpat rychle nějakou energii. Pobízela jsem Mahtob, aby si čaj taky hodně osladila.

Pomohlo nám to.

Uběhla snad hodina, než jsem konečně cítila, že už zase dokážu udělat krok. Nejisté jsem se zvedla.

Když to Mohsen uviděl, kývl na Mahtob a na mě, abychom ho následovaly. Vedl nás ven do šedivého mrazivého úsvitu, okolo chatrče až dozadu, kde stála druhá chýše.

Vkročily jsme do místnosti plné žen a dětí, některé si povídaly, jiné ještě tvrdě spaly porůznu po podlaze, zabaleny v přikrývkách.

Hned jak jsme vstoupily, vyšla nám vstříc nějaká žena, na sobě bezpočet vrstev kurdských spodniček a sukní. Mohsen řekl persky: „Tohle je má sestra!”

Přihodil dříví na oheň. „Zítra vás odvezeme do Vanu,” řekl. Pak odešel zpět do mužské chatrče.

Ve Vanu končil úkol převaděčů. Jakmile tam zítra s Mahtob dorazíme, budeme se už muset o sebe postarat samy.

Mohsenova sestra nám dala těžké peřiny a našla nám na přeplněné podlaze kousek místa, u stěny, daleko od ohně.

Tahle chata byla vlhká a studená. Schoulily jsme se s Mahtob pod peřinou k sobě. „My jsme vTurecku, my jsme vTurecku.” Opakovala jsem ta slova Mahtob znovu a znovu jako nějakou litanii. „Už tomu věříš?”

Přivinula se ke mně a za chvilku usnula. Bylo to překrásné, mít ji takhle v náruči, snažila jsem se tím slastným pocitem z jejího klidného spánku utěšit trochu i sebe. Hlava mi stále ještě třeštila. Každičkou část těla jsem měla bolavou. Měla jsem strašlivý hlad. Na pár hodin se mi pak podařilo usnout neklidným

spánkem. Většinu času jsem však strávila modlitbami, děkovala jsem Bohu, že nás dovedl až sem, ale prosila jsem ho naléhavě o víc. Pane Bože, setrvej s námi i po zbytek cesty, prosila jsem. Jen takji budeme moci šťastně dokonat.

Byla jsem jako obluzená, když si pro nás Mohsen asi v osm ráno přišel. Vypadal po těch několika prospaných hodinách zcela osvěžen. Mahtob se budila jen zvolna, ale pak se upamatovala, že už jsme v Turecku. Vyskočila a byla rázem připravena na cestu.

I já jsem se už trochu vzpamatovala. Ano, jsme už v Turecku. A Mahtob je tu se mnou. Připadala jsem si sice jako zmlácená, ale do prstů na rukou i na nohou se mi zase už zcela vrátil cit. Mohsen nás vedl ven, k poměrně novému krytému nákladnímu vozu, se sněhovými řetězy na pneumatikách. Jeden z pašeráků už seděl za volantem, když jsme nastupovali.

Jeli jsme úzkou horskou silničkou, která se vinula a točila na samé hraně propastných srázů. Nebyl tam ani kousek svodidel, která by nás ochránila před nešťastným pádem. Ale řidiče jsme měli výborného a také řetězy se osvědčovaly. Jeli jsme dolů, dolů, stále dolů, dál do Turecka, pryč od Iránu.

Za pár minut už jsme zastavovali u statku vybudovaného přímo v horském úbočí. Pobídli nás, abychom šly dovnitř, kde nás čekala snídaně chléb, čaj a znovu ten ostře čpící sýr. Třebaže jsem už měla nesmírný hlad, jedla jsem jen málo. Ale zato jsem se důkladně napojila několika sklenicemi čaje a znovu jsem si ho vydatně osladila.

Nějaká žena přinesla Mahtob sklenici teplého kozího mléka. Mahtob ho ochutnala, ale pak řekla, že by radši taky čaj.

Nato se objevila nesmírně tlustá babka, bezzubá, vrásčitá, s tváří popsanou životem v tvrdých horských podmínkách. Vypadala tak na osmdesát. Nesla nám další převlek a nastrojila nás opět v kurdském stylu do kroje s místními, již tureckými prvky.

Dost dlouho jsme pak nečinně seděly, začínala jsem už být netrpělivá. Zeptala jsem se kohosi, co se děje, a dozvěděla jsem se, že Mohsen odejel „do města” pro auto. Zjistila jsem také, že stařenka, která nám pomáhala s oblékáním, je Mohsenova matka. Byla tam i Mohsenova žena. Tím jsem dostala odpověď i na další zatím otevřenou otázku. Mohsen byl tedy Turek, nikoli Íránec. Ovšem ve skutečnosti, uvědomila jsem si, nebyl vlastně ten ani onen. Byl to Kurd, a hranici, kterou jsme s ním v noci překročili, prostě neuznával.

Jakmile se Mohsen vrátil, vjel do všech život. Vtiskl mi do ruky malý balíček zabalený v novinovém papíru a hnal Mahtob i mě k vozu. Strčila jsem balíček rychle do kabely a otočila jsem se, abych Mohsenově mamince poděkovala za její péči, jenže ta už k mému překvapení rovněž nastupovala dozadu do vozu a kývala na nás, abychom si sedly k ní. U volantu byl jeden z pašeráků, vedle něho se posadil nějaký chlapec.

Řítili jsme se horskou krajinou, teď zase pro změnu jako typická rodina tureckých Kurdů na výletě. Vedle obrovité Mohsenovy maminky se Mahtob téměř ztrácela. Možná že to tak právě mělo být. Mohsenova maminka byla celá rozjařena vražednou rychlostí, kterou jsme uháněli z kopce dolů, a spokojeně pokuřovala jednu čpavou tureckou cigaretu za druhou.

Na úpatí hory řidič zpomalil. Před námi se objevila vojenská strážnice, kontrolní bod. Zmocnilo se mě napětí. Do vozu nahlédl turecký vojáček. Klábosil chvíli s řidičem a prohlédl si jeho papíry, po nás však žádné doklady nechtěl. Mohsenova maminka mu celou tu dobu foukala cigaretový kouř rovnou do tváře. Pak nám hlídka ukázala, že můžeme jet.

Pokračovali jsme, projížděli jsme po dvouproudové asfaltce náhorní planinou. Snad každých dvacet minut jsme zastavovali a dalšího kontrolního stanoviště. Srdce se mi pokaždé zastavilo, ale projížděli jsme všude hladce. Jako kamufláž byla Mohsenova matka neocenitelná.

Jednou řidič zastavil na kraji silnice, kde odbočovala polní cesta k jakési vesničce, pár baráčků někde v dáli. Chlapec sedící až dosud na předním sedadle vyskočil a upaloval polní cestou pryč. My jsme vyrazili dál, směrem k Vanu.

Uvědomila jsem si, že jsem se v tom spěchu při odjezdu ze statku vůbec nestačila rozloučit s Mohsenem ani mu poděkovat. Pocítila jsem osten viny.

Pak jsem si vzpomněla na balíček, který mi dal na odchodu. Schovala jsem ho předtím do kabely neotevřený. Sáhla jsem pro něj a rozbalila jsem ho; uvnitř byly naše pasy, mé peníze a šperky. Byly tam všechny mé dolary, íránské rijály byly směněny za tlustý svazek tureckých lir. Mohsen mi vrátil naprosto všechno až na můj zlatý náhrdelník. Byl to zvláštní konec našeho

krátkého, podivuhodného setkání. Vděčila jsem mu za svůj život i za Mahtobin život. O peníze ani o šperky tu už dávno nešlo. A Mohsen zřejmě dospěl k názoru, že můj zlatý náhrdelník je pro něj přiměřenou odměnou. f

Potom jsme zastavili u další cesty, která odbočovala k jiné takové ubohoučké vesničce. Mohsenova matka si od dohořívajícího oharku zapálila novou cigaretu. Vyklouzla z vozu a i ona byla bez rozloučení pryč.

Zbyly jsme už jen my dvě a řidič, který s námi uháněl směrem k Vanu.

Uprostřed pusté krajiny pak řidič na jednom místě zastavil na krajnici a naznačil nám, že si už můžeme odložit svrchní oblečení. Svlékly jsme se až do našich amerických šatů, které jsme měly na sobě vespod. Byly z nás americké turistky, i když bez náležitých víz v pasech.

Když jsme se znovu vydávali na cestu, všimla jsem si, že vesniček přibývá a že jsou i o něco větší. Brzy jsme pak dorazili do předměstí Vanu.

„Letiště,” pokoušela jsem se řidiči vysvětlit. Mahtob si vybavila náležité perské slovo a řidič se chápavě rozzářil. Zastavil před kanceláří s výklady vyzdobenými plakáty cestovních společností a ukázal, že na něj máme počkat ve voze, zatímco sám vystoupil a odcházel dovnitř. Za pár minut se vrátil a říkal mi, podle Mahtobina překladu, že nejbližší letadlo do Ankary poletí až za dva dny.

To bylo příliš dlouho. Potřebovaly jsme se do Ankary dostat co nejdřív, než nás někdo začne zpovídat a vyslýchat.

„Bus?” zeptala jsem se s nadějí v hlase.

Zmátlo ho to.

„Autobus?”

„Ah,” povzdychl si řidič chápavě. Zařadil a s burácením projížděl Vanem tak dlouho, až našel autobusovou stanici. Znovu nám pokynul, abychom počkaly ve voze. Vešel do budovy a za chvilku se vrátil s otázkou: „Lire?”

Vytáhla jsem z kabelky balíček tureckých bankovek a podala jsem mu ho. Vybral si pár z nich a zmizel. Brzy byl zase zpátky, široce se usmíval a mával dvěma jízdenkami do Ankary. Mluvil s Mahtob, zápolil trochu s perštinou.

„Říká, že autobus odjíždí ve čtyři hodiny,” řekla Mahtob. Do Ankary že dorazí až příští den v poledne.

Podívala jsem se na hodinky. Byla teprve jedna. Nechtělo se mi okounět na nádraží tři hodiny, s blížící se svobodou jsem si toužila dopřát i trochu odpočinku, a tak jsem vyřkla ono slovo, které docela určitě měla na jazyku i Mahtob.

„Kazá,” řekla jsem a dala jsem si ruku k ústům. Jídlo.” Od chvíle, kdy jsme odešly z konspiračního bytu v Teheránu, jsme neměly k jídlu nic než chléb a slunečnicová semínka a splachovaly jsme je čajem.

Řidič se rozhlédl po okolí a pak ukázal, abychom šly za ním. Zavedl nás do blízkého restaurantu a vešel s námi. Pak, když jsme konečně seděly, řekl: „Tamtím, tamtím,“a. zamnul si ruce. „Hotovo.”

Poděkovalyjsme mu za všechnu pomoc,jak nejlíp jsme dokázaly. Měl skoro slzy v očích, když odcházel.

Objednaly jsme si cize znějící jídla z cize vyhlížejícího jídelního lístku v cizí zemi, a tak jsme si nebyly jisty, co se vlastně před námi na talíři objeví. A byly jsme příjemně překvapeny, dostaly jsme vynikající kuře na rožni s rýží. Bylo to velkolepé.

Loudaly jsme se s jídlem, vychutnávaly jsme ho do posledního sousta, ubíjely jsme čas, vzrušeně jsme si vyprávěly o Americe. V skrytu duše jsem měla starost o tatínka. Žaludek jsem teď sice nasytila, ale dosud jsem byla lačná po zprávách o rodině.

Mahtob se najednou rozzářila. „Podívej!” řekla. „Tamhle jde ten pán, co nám pomáhal.”

Vzhlédla jsem a uviděla jsem našeho řidičejak se vrací k našemu stolu. Sedl si k nám a také si objednal jídlo a čaj. Zřejmě ho trápil pocit viny, že nás opustil dřív, než jsme v bezpečí nasedly do autobusu.

Posléze jsme se všichni tři vydali zpátky k autobusové stanici. Náš řidič tam vyhledal nějakého Turka, snad výpravčího, a něco mu o nás říkal. Turek nás srdečně pozdravil. Pak řekl náš řidič ještě jednou: „Tamtím, tamtím.” Znovu se mu oči zaleskly vláhou. Odešel a péči o nás převzal onen Turek.

Posadil nás ke kamínkům, ve kterých se topilo dřívím. Asi desetiletý chlapec nám přinesl čaj. Cekaly jsme.

Když se přiblížila čtvrtá hodina, Turek přišel znovu. „Pasy?” zeptal se.

Rozbušilo se mi srdce. Nechápavě jsem se na něj podívala, předstírala jsem, že nerozumím. „Pasy?” opakoval.

Otevřela jsem kabelku a neochotně jsem do ní sáhla, nechtěla jsem, aby si pasy příliš prohlížel.

Pohodil rychle hlavou a gestem dlaně mi naznačil, že to stačí. Pokračoval dál, ověřoval si doklady ostatních čekajících cestujících, a já jsem se pokoušela rozluštit smysl té kontroly. Byl patrně povinen ujistit se, že nikdo z cestujících nenastoupí bez dokumentů. Viděl, že pasy máme, a víc ho nezajímalo. Copak mu asi náš řidič o nás napovídal, uvažovala jsem?

Naše cesta stále ještě pokračovala světem intrik, světem hranic a osobních dokladů, šeptem sdělovaných informací a chápavých pokývnutí hlavou.

Ozvalo se jakési úřední hlášení, postřehla jsem v něm slovo „Ankara”, a tak jsme se s Mahtob zvedly a následovaly jsme houf tlačících se pasažérů do moderního dálkového autokaru připomínajícího americké Greyhoundy.

Našly jsme si dvě místa skoro vzadu, na levé straně. Pár cestujících už sedělo, další nastupovali a brzy byla takřka všechna sedadla obsazena. Motor běžel na volnoběh, v autobuse bylo příjemně teplo.

Od bezpečí nás už dělila jen čtyřiadvacetihodinová cesta do Ankary.

Za pár minut jsme byli z města venku, autokar se hnal zatáčkami klikaté a zledovatělé horské silnice. Řidič jel ostře, často na samém pomezí katastrofy, řezal zatáčky, kde nebyl ani kousíček zábradlí, které by nás chránilo před pádem. Proboha živého, pomyslela jsem si, to jsme všechno přetrpěly jen proto, abychom se tu někde zřítily ze srázu?

Brzy mě však udolalo vyčerpání. Co chvíli mi sice ještě tělem probíhaly křečovité záškuby, památka na noční přechod hranice, ale ani bolest nedokázala přemoci potřebu spánku. Nořila jsem se do dřímoty, stále ještě sice ve střehu, ale nyní už v teple, ve snech o zítřku.

S úlekem jsem se náhle probrala uprostřed noci. Řidič šlápl prudce na brzdu a autokar se chvíli nebezpečně smekal, než zastavil. Venku zuřila vánice. Před námi trčely další autobusy. V zatáčce před námi jsem uviděla, že silnice mizí v hlubokých závějích. Uvízlý autobus, nebo snad jich bylo i víc, zcela zablokoval silnici. Poblíž bylo vidět nějakou budovu, snad hotel nebo restauraci. Mnoho cestujících, když viděli, že čekání bude dlouhé, vystoupilo a vydalo se do pohostinnějšího úkrytu.

Byla skoro půlnoc. Mahtob vedle mne tvrdě spala, i já jsem vnímala tu zimní scénu venku jen v polobdční. Brzy jsem znovu usnula.

Probrala jsem se po několika hodinách. Třásla mnou zima, topení v autobusu bylo vypnuto, ale únavou jsem se nedokázala ani pohnout. Vzápětí mě opět přemohl spánek.

Už skoro svítalo, když mne probudil rachot sněhových pluhů uvolňujících cestu před námi. Mahtob se vedle mne klepala zimou, ale stále ještě spala.

Konečně, asi po šestihodinovém zdržení, jsme se opět rozjeli zasněženou krajinou dál. Mahtob se zavrtěla a protírala si oči, nechápavě chvíli hleděla z okénka, než pochopila, kde jsme. Vzápětí mi položila tu odvěkou otázku cestujících dětí: „Mami, kdy už tam budeme?”

Vyprávěla jsem jí, proč jsme se tak dlouho zdrželi. „Budeme mít asi velké zpoždění,” řekla jsem jí.

Celé hodiny se autokar řítil hazardní rychlostí, prorážel si cestu oslepující vánicí. Obavy ve mně narůstaly, jak se řidič pokoušel vymačkat z vozidla maximální výkon. Snad v každé z bezpočtu zledovatělých zatáček horské silnice jsem si říkala, že se teď určitě zabijeme. Zdálo se vyloučené, že by se autokar dokázal udržet na silnici. Bylo by strašně hloupé umřít teď a tady, takovýmto způsobem!

A pak, pozdě odpoledne, autobus náhle zastavil a střetli jsme se se smrtí. Na silnici před námi bylo plno nezvyklého ruchu, a jak náš autokar centimetr po centimetru popojížděl kupředu, viděly jsme, že tam došlo ke strašnému neštěstí. Snad půltucet autobusů se při průjezdu ostrou zledovatělou zatáčkou převrátilo. Všude kolem leželi ve sněhu sténající ranění. Ostatní je ošetřovali. Zvedl se mi z toho pohledu žaludek.

Náš řidič vyčkal, až na něho přišla řada, a pak se s autokarem zvolna protáhl kolem místa neštěstí. Snažila jsem se nedívat ven, ale nedokázala jsem se přemoct.

Co bylo ještě neuvěřitelnější, jakmile jsme minuli místo havárie, řidič znovu sešlápl pedál plynu až k podlaze. Pane Bože, prosíme tě, ať dojedeme do Ankary ve zdraví, modlila jsem se.

Snášelo se šero druhá noc na cestě, která měla původně trvat čtyřiadvacet hodin. Ptala jsem se teď už úplně stejně jako Mahtob: Kdy už tam konečně budeme?

Každou chvíli mě přemáhal neklidný spánek, a hned jsem M zase starostmi budila. Každičký sval v těle mě až k breku bolel. Poposedávala jsem a kroutila jsem se na sedadle ve snaze najít nějakou pohodlnější polohu, ale nic to nebylo platné.

Když autokar konečně dorazil na velké moderní autobusové nádraží uprostřed Ankary, byly dvě hodiny ráno. Čtyřiadvacetihodinový výlet z Vanu do Ankary se změnil v dvaatřicetihodinové martyrium, ale i to bylo konečně za námi.

Byla středa, pátého února, přesně týden po našem kvapném a zoufalém útěku z Moodyho dusivého sevření. Teď už je všechno v pohodě, pomyslela jsem si.

Sotva jsme vyšly z autokaru do rušné nádražní budovy, uslyšela jsem kohosi volat ono mezinárodní slovo: „Taxi!” a šlyjsme ihned s ním, ve snaze uniknout očím policie.

„Sheraton. Hotel Sheraton,” řekla jsem, i kdyžjsem nevěděla, jestli má v Ankaře Sheraton vůbec pobočku.

„Na.”

„Hotel Hyatt.” ,JVa.”

„Chúb hotel,” řekla jsem. „Dobrý hotel.” Zdálo se, že to perské slovo pochopil a rychle se rozjel do obchodní čtvrti města. Proplétali jsme se ulicemi, taxík na okamžik zpomalil a řidič ukázal na zšeřelou budovu, teď v noci zavřenou, jlmrika,” řekl.

Velvyslanectví! Sem půjdeme, jen jak ráno otevřou.

Taxikář jel ještě o blok dál a pak se vrátil do protisměru na bulvár, kde prudce zastavil před elegantní budovou s anglickým nápisem hlásajícím, že je to HOTEL ANKARA. Řidič nám naznačil, že máme počkat ve voze, zašel dovnitř a vzápětí se už vracel s recepčním, který hovořil anglicky.

„Ano, pokoj na dnešní noc samozřejmě máme,” řekl. „Pasy račte mít?”

„Ano.”

„Tak pojďte prosím dál.”

Dala jsem řidiči štědré spropitné. S Mahtob jsme se pak vydaly za recepčním do útulné haly. Vyplňovala jsem registrační lístek, jako bydliště jsem už udala adresu rodičů v Bannisteru, ve státě Michigan.

„Smím prosit vaše pasy?” zeptal se recepční.

„Ano.” Zalovila jsem v kabelce, rozhodnuta užít techniky, kterou mi doporučil Amahl. Kdyžjsem pasy recepčnímu podávala, dala jsem mu současně s nimi i horentní částku sto padesát dolarů v americké měně. „Vyrovnám hned nocleh,” řekla jsem.

Úředník věnoval mnohem větší pozornost penězům než pasům. Široce se usmál a pak mě i s poslíčkem doprovodil do místnosti, která mi v tu chvíli připadala jako ten nejkrásnější hotelový pokoj na světě. Byly tam dvě plyšové dvoulůžkové postele, lenošky, televizor, patřila k ní velká moderní koupelna s oddělenou šatnou.

V okamžiku, kdy recepční s poslíčkem odešli a kdyjsmc v pokoji osaměly, chytly jsme se s Mahtob do náruče a tiskly jsme jedna druhou.

,Je to možné?” ptala jsem se. „Budeme si moct vyčistit zuby, vykoupat se. a pořádně se vyspat.”

Mahtob okamžitě zamířila do koupelny, odhodlána smýt ze sebe Irán navěky.

Vtom se ozvalo energické zaklepání na dveře.

Problém s pasy, to mi bylo jasné. „Kdo je to?” zeptala jsem se.

„Recepční,” ozvalo se polohlasem.

Otevřela jsem dveře a viděla jsem ho tam stát s našimi pasy v rukou. „Odkud ty pasy máte?” ptal se mě přísně. „Není tam žádné vízum, žádné razítko, že se vám povoluje vstup do Turecka.”

„Ale to je v pořádku,” bránila jsem se. „Měly jsme s tím nějaký problém, ale zítra to dám do pořádku. Půjdu hned ráno na ambasádu.”

„Ne. Tady nemůžete v tom případě zůstat. Ty pasy jsou pro nás takhle neplatné. Musím zavolat na policii.”

Po tom všem, co jsme musely přestát? Ne!

„Prosím vás,” naléhala jsem. „Dcerka je v koupelně. Jsme strašně unavené. Máme hlad a je nám hrozná zima. Nechte nás tu dnes a první věc, co ráno udělám, je, že půjdu na naše velvyslanectví.”

„Ne. Musím zavolat na policii,” opakoval. „Ten pokoj musíte opustit.”

Byl sice zdvořilý, ale jeho stanovisko bylo jasné. Třebaže nás asi trochu litoval, nechtěl přijít o místo. Počkal, až si našich pár věcí naházím zpátky do kabely. Pak nás vyprovodil zpátky do haly.

Ano, byly jsme v bezpečí celé dvě minuty říkala jsem si lítostivě.

Cestou dolů jsem to zkoušela ještě jednou. Já vám to ráda zaplatím,” nabízela jsem mu. „Nechte nás tu do rána.”

„Ne. Musíme přihlašovat na policii každého cizince, který se u nás ubytuje. Nechat vás tu nemůžeme.”

„A nemohly bychom do rána aspoň počkat tady v hale? Prosím vás, ať nemusím s tou holčičkou ven na ulici, na mráz.” Dostala jsem nápad. „Můžu si od vás zavolat na velvyslanectví? Snad tam zastihnu někoho, kdo by to mohl dát do pořádku hned teď.”

Snažil se nám v rámci svých povinností pomoci, a tak vytočil číslo na ambasádu. Chvíli s někým mluvil a pak mi podával sluchátko. Zjistila jsem, že hovořím s Američanem, strážným, příslušníkem námořní pěchoty.

„Co máte vlastně za problém, madam,” zeptal se a v jeho hlase bylo slyšet podezření.

„Nechtějí mě tu ubytovat, protože nemáme orazítkované pasy. Potřebujeme někde přespat. Můžeme, prosím vás, přijet kvám to nějak vyřídit?”

„Ne!” odsekl. „Sem teď nemá cenu jezdit.”

„A co mám tedy dělat?” bědovala jsem. Jeho vojenský tón byl teď už zcela ledový. „A jak jste vlastně do Turecka přijely, že nemáte v pase žádná razítka?” vyptával se.

„Na koni.”

Strážný ve službě se ironicky rozesmál. „Heleďte se, madam, jsou tři ráno,” povídal mi pak. Já nemám čas se vybavovat o takových pitomostech. To není záležitost pro velvyslanectví, to je věc policie. Musíte si své problémy jít vyřešit na policii.”

„Ale to mi přece nemůžete udělat,” křičela jsem do telefonu. „Celý týden se snažím policistům vyhnout, a vy mě teď za nimi chcete poslat? Vy mi přece musíte nějak pomoct!”

„Kdepak, nic pro vás nemusíme dělat.”

Svrchovaně mě to dopálilo, svobodu jsem měla na dosah, takřka přes ulici, a přece byla zas najednou o celý jeden byrokratický vesmír vzdálenější. Zavěsila jsem a řekla jsem recepčnímu, že musím počkat do rána, až bude na ambasádě někdo, s kým bude řeč. Znovu jsem ho poprosila, aby nám dovolil počkat tam dole v hale.

Já vás tu nechat nesmím,” povídal. Rekl to nesmlouvavě, ale teď už mírnějším tónem. Snad měl doma také dceru. Povzbuzena jeho chováním, zkusila jsem s nadějí v duši jinou taktiku.

„Mohl byste mi zařídit telefon do Ameriky na účet volaného?” zeptala jsem se. „10 ano.

Zatímco jsme čekaly, až dostanu spojení do Bannisteru, v Michiganu, recepční dal několik úsečných pokynů a za chvilku už kdosi přiběhl s čajovou konvicí, sklenicemi a opravdickými lněnými ubrousky. Usrkávaly jsme pomalounku čaj, vychutnávaly jsme ten okamžik a jen jsme úpěnlivě doufaly, že se nebudeme muset vydat znovu ven, do studené, tmavé noci.

V Ankaře už byla středa, ale maminka měla v Michiganu ještě úterý, kdyžjsem ji konečně uslyšela.

Jsme obě vTurecku, Mahtob i já!” ohlásila jsem jí.

„Díky Bohu!” vykřikla máma. Se slzami úlevy mi vyprávěla, jak mě předchozí večer Carolyn volala do Teheránu a jak jí Moody řekl, že jsme pryč a že neví kde. Měli o nás nesmírný strach.

Položila jsem tu otázku, kterou jsem se až bála vyslovit. „Jak je tátovi?”

„Drží se,” řekla maminka. „Není ani v nemocnici. Je tu. Já mu donesu telefon k posteli.”

„Betty!!!” vykřikl tatínek do telefonu. Já jsem tak šťastný, že jste se odtamtud dostaly pryč. Přijeď co nejdřív. Já to. já to vydržím, já bych tě moc chtěl vidět,” řekl slábnoucím hlasem. Já vím, že to vydržíš, tati.” Když se chce, tak jde všechno. Maminka si zase vzala sluchátko a já jsem ji požádala, ať zavolá referenta na ministerstvu zahraničí, který má můj případ na starosti, aby se spojil s velvyslanectvím v Ankaře a vysvětlil tam někomu, v jaké jsem situaci. „Zavolám znovu, jakmile se dostanu na ambasádu,” řekla jsem. Domluvila jsem, otřela jsem si slzy a opět jsem tedy stála před problémem, co teď. „Co mám dělat?” zeptala jsem se recepčního. „Přece to dítě nepovedu ven na ulici.”

„Vezměte si taxík a objeďte pár hotelů,” radil mi. „Možná že vás někde ubytují. Neukazujte jim ty pasy, když je nebudou chtít vidět.” Vrátil nám pasy i mých sto padesát dolarů.

Na policii volat nebude, to bylo zřejmé. Nechtěl se prostě dostat do nějakého maléru. A když přijel taxík, řekl řidiči: „Hotel Dedeman.”

Tam projevil recepční mnohem více porozumění. Když jsem mu vysvětlila, že hned ráno půjdu dát naše pasy do pořádku, zeptal se jen: „Máte nějaké potíže s policií?”

„Ne, nemám,” odpověděla jsem.

„Dobře,” řekl. Pak mi poradil, abych uvedla v přihlášce nějaké jiné jméno. Zapsala jsem se tedy jako Betty Loverová, jako za svobodna.

Konečné jsme byly s Mahtob opět samy v pokoji a dopřávaly jsme si v koupelně hojnost horké vody. Vyčistily jsme si zuby a pak jsme blaženě usnuly.

Ráno jsem zavolala Amahlovi.

„Betííí!” vykřikl bez sebe radostí. „Odkud voláte?”

„Z Isfahánu,” odpověděla jsem vesele.

Když uslyšel naše kódové označení Ankary, Amahl znovu nadšeně zajásal. „A jste v pořádku? Šlo to všechno hladce? Byli na vás hodní?”

„Ano, moc hodní,” ujišťovala jsem ho. „Ale vám chci poděkovat, hlavně vám. Pane Bože, jak já jsem vám vděčná!”

A pak jsme se s Mahtob královsky nasnídaly, měly jsme vejce, opečené brambůrky máčené v kečupu. Měly jsme pomerančovou šťávu. Pila jsem opravdickou americkou kávu.

Pak jsme si vzaly taxík a vydaly jsme se na velvyslanectví Spojených států amerických. Kdyžjsem platila řidiči, Mahtob najednou vypískla: „Mami, podívej se, podívej se!” Ukazovala mi americkou vlajku, volně se třepetající ve větru.

Vevnitř jsme uvedly svá jména úřednici, která seděla u vchodu v kukani z neprůstřelného skla. Podala jsem jí naše pasy.

V okamžení se za úřednicí objevil nějaký muž. Představil se jako Tom Murphy.vicekonzul. Dostal už zprávu z Washingtonu.

„Nesmírně se omlouvám za to, co se vám v noci stalo,” řekl nám. „Mohu vás ujistit, že ten strážný, co měl službu, právě přišel o roční prémie! Nechtěly byste se tu pár dní zdržet a podívat se trochu po Turecku?”

„Ne!” vykřikla jsem téměř. Já chci prvním letadlem domů.”

„Dobře,” souhlasil. „Dáme do pořádku vaše pasy a odpoledne už budete v letadle na cestě do Států.”

Požádal nás, abychom pár minut počkaly v hale. Když jsme se posadily, zjistila jsem, že máme přímo před očima další americkou vlajku, visela ze stožáru uprostřed haly. Cosi v hrdle se mi zadrhlo.

„Umíš si představit, že už opravdu jedeme domů, Mahtob?” řekla jsem. „Víš ty vůbec, že se konečně doopravdy vydáme domů?”

Pomodlily jsme se spolu, jen docela krátce. „Děkujeme ti, Pane Bože. Děkujeme ti.”

Zatímco jsme čekaly, Mahtob si někde našla nebo jí snad někdo věnoval krabičku pastelek. Hned se dala do kreslení, použila dopisní papír z našeho hotelového pokoje. Hlavou se mi stále ještě honily myšlenky, takže jsem ani nevnímala, co to vlastně maluje, až když byla hotová a obrázek mi přinesla ukázat.

Docela nahoře bylo zlatožluté sluníčko. V pozadí byly čtyři řady hnědých horských hřebenů. Úplně vepředu nakreslila plachetnici, to byla vzpomínka na náš domov v Alpeně. Na jedné straně letělo letadlo, nebo snad pták. Černě byl namalován typický kurdský dům, takový, jakých jsme cestou viděly celé spousty. Přidala i stopy po střelách v jeho stěnách. A uprostřed byla červená, bílá a modrá vlajka, povlávající ve větru.

A třebaže na tom jediném slovu, které na obrázku bylo, si dala Mahtob velice záležet, nedokázala jsem ho pro slzy, které mi vytryskly, skoro ani přečíst. Dětskými písmenky tam stálo napsáno:

Postskriphim

DORAZILA JSEM S MAHTOB DOMŮ do Michiganu 7. února 1986 a zjistila jsem, že i svoboda může mít hořkou příchuť. Byly jsme bez sebe radostí, když jsme zase uviděly Joea a Johna a maminku s tatínkem. Náš příjezd tátovi pomohl zmobilizovat všechny síly. Nějaký čas se ještě statečně a s dobrou myslí držel. Ale nakonec zhoubné chorobě přece jen podlehl, bylo to 3. srpna 1986, přesně dva roky nato, co jsme s Mahtob dorazily do Teheránu. Tatínek nám všem nesmírně chybí.

Maminka se snaží uspořádat si nějak život bez něho, často si popláče, je šťastná, že sejí dcera a vnučka vrátily rovnou z pekla, ale pořád se obává, co ještě všechno může přijít.

Joe a John nám hodně pomohli, abychom se i my tady znovu zabydlely. Jsou to hodní chlapci, spíš už vlastně mužští, a při jejich mladistvém elánu je už jejich přispění znát.

O mých přítelkyních Samsí, Zarí, Alici ani Ferešte nemám žádné zprávy. Ani jedna o mých plánech na útěk nic nevěděla a doufám, že pro ně také neznamenal žádné nesnáze. Nemohu ohrozit jejich bezpečí tím, že bych se s nimi pokusila nějak navázat spojení.

Helena Bálásánijánová stále ještě pracuje na odboru ochrany amerických zájmů při švýcarském velvyslanectví v Teheránu a dělá, co může, aby pomohla lidem, kteří se dostali do stejné situace jako já.

Poslala jsem krátkou zprávu Hámedovi, majiteli obchodu s pánskou konfekcí, jehož telefon byl mým hlavním pojítkem s Helenou, Amahlem a ostatními. Odpověděl mi dopisem datovaným 2. července 1986, doručeným jistou třetí osobou. Dopis zněl:

Má milá, statečná sestřičko Betty,

jak Vám mám popsat, co jsem cítil, když jsem dostal dopis od Vás? Sedljsem si ke stolu a po dlouhé době mi zase bylo velice pěkně. Zavolaljsem svou paní a pověděljsem jí, jak se Vám vedlo a vede. I ona byla štástná. My jsme všichni nesmírně rádi, že už jste doma a že je vám tam dobře. Jak jistě víte, velice jsem si oblíbil Vaši malou půvabnou společnici M. Do konce života na Vás obě nezapomenu.

Obchod mi asi před padesáti dny zavřeli, obvinili mě, že tam prodávám trička s nápisy tištěnými anglickým písmem, takže teď nemáme co na práci. Situace je tady den ze dne horší. Myslím, že jste měla opravdu velké štěstí.

Prosím, abyste moc pozdravovala malou M. a vyřídila poručení i pánům rodičům.

Nechť Vám Bůh žehná, Hámed

Díky pochopení jednoho známého bankéře, který mi ochotně poskytl půjčku, jsem mohla ihned vrátit peníze Amahlovi. Amahl předpokládal, že někdy koncem roku 1986 i on z Iránu odejde, ale jeho plány byly zmařeny vzrůstající kontroverzí kolem dodávek amerických zbraní do Iránu, kvůli níž byla mimo jiné zpřísněna také veškerá bezpečnostní opatření. Zatímco píši tyto řádky, pokouší se Amahl stále ještě najít cestu, jak z Iránu vycestovat.

Poprask ve Spojených státech okolo dodávek zbraní byl pro mne, stejně takjako pro každého, kdo strávil posledních pár let v Iránu, nesmírným překvapením. V Iránu se totiž už dávno všeobecně vědělo, že Spojené státy v dlouhém střetu mezi Iránem a Irákem poskytují podporu oběma válčícím stranám.

Pro Mahtob nebylo úplně snadné zvyknout si znovu na Ameriku, ale zvládla to s pružností, jaká už k mládí patří. Nosí ze školy samé jedničky a je znovu to šťastné dítě, jako vždycky bývala, naše zářící sluníčko. Občas postrádá tátu nikoli onoho šílence, který nás chtěl v Iránu uvěznit navždycky, ale toho laskavého tatínka, který nás kdysi obě měl tak rád. A postrádá králíčka. Třebaže jsme prošli a prohledali už nejedno hračkářství, stejného se nám najít nepodařilo.

Po návratu do Spojených států jsem se sešla s Teresou Hobgoodovou, referentkou ministerstva zahraničí, která měla můj případ na starosti a pomáhala mé rodině po celých osmnáct

měsíců mé těžké zkoušky. Souhlasí plně s mým záměrem publikovat celý můj příběh, aby byl varováním pro ostatní. Oddělení, v němž Teresa pracuje, sleduje osudy všech amerických žen a dětí zavlečených proti jejich vůli do Iránu a ostatních islámských zemí. Počet zpracovávaných případů přesahuje tisícovku.

Žijeme s Mahtob tváří v tvář skutečnosti, že se nám asi nikdy nepodaří zcela vyloučit nějaký Moodyho zlovolný zásah, i přes půlku světa, která nás dělí. Pomsta nás může stihnout kdykoli, může ji vykonat sám, ale mohlo by se tak klidně stát i prostřednictvím některého z bezpočtu jeho všelijakých synovců. Moody šije dobře vědom, že kdyby se mu podařilo Mahtob nějak unést zpět do Iránu, nepochopitelné zákony jeho společnosti budou zcela na jeho straně.

Co si ovšem Moody asi neuvědomuje, je skutečnost, že má pomsta by byla stejně účinná jako jeho. Mám teď vlivné přátele jak v USA, tak v Iránu, kteří by nikdy nepřipustili, aby posléze triumfoval. Nemohu se pochopitelně svěřovat s podrobnostmi všech podniknutých bezpečnostních opatření. Stačí, když alespoň uvedu, že teď žijeme pod přijatými jmény na jistém místě kdesi v Americe.

O Moodym nemám žádné zprávy, až na jednu z dopisu od Ellen, datovaném 14. července 1986. Dostala jsem ho od mé maminky, jíž byl adresován. Ellen v něm píše:

Milá Betty,

doufám, že až tento dopis dojde, budeš v pořádku a šťastná. Cekala jsem vlastně, že mi nejdřív napíšeš Ty a povíš mi, co se vlastně stalo. Koneckonců jsme přece byly dobré přítelkyně, ne?

Poté, co jsi odjela, jsme několikrát navštívili Tvého manžela. Pomáhala jsem mu i s různými telefonáty. Měla jsem o Tebe strach. Umíš si asi představit, žejsem myslela i na nejhorší.

Pár měsíců jsme teď už doktora Mahmoodyho neviděli. Stavili jsme se tam jednou, ale nebyl doma. Celou zimu jsme tam pravidelně chodili, byli jsme tam i po íránském Novém roce, jen abychom udrželi nějaký ten kontakt. Pokaždé byl ten sněhulák, co jsi tam s Mahtob postavila, menší a menší, až z něho jednoho krásného dne zůstala na zemi jen ta červená šálka. Vytratil se někam do čirého vzduchu, zrovna takjako Ty.