THOMAS MANN

JOSEF A BRATŘÍ JEHO

PŘEDMLUVA

CESTA DO PEKEL

«1»

Studnice minulosti je hluboká. Neměli bychom o ní říkat, že vůbec nemá dna?

A to tím spíše tehdy a snad právě tehdy, je-li to jen a výhradně lidská bytost, o jejíž minulosti mluvíme a na niž se ptáme, neboť tajemství této záhadné bytosti, uzavírající v sobě i náš vlastní lidsky neřestný a nelidsky bídný život, je, jak se ani nedá jinak předpokládat, alfou i omegou všech našich rozhovorů a otázek, dodává všem řečem důraznosti a ohně a činí všechny otázky naléhavými. A tu se právě stává, čím hlouběji kutáme, čím dále pronikáme dolů do podsvětí minulosti a v něm tápáme, že se nám prapříčiny lidství, jeho dějin a jeho mravů jeví naprosto nezbadatelnými a že vždy opět a dále unikají do bezedna před naší olovnicí, ať již rozvinujeme její motouz do jakýchkoliv dobrodružných časových dálek. Věru, slov „opět a dále“ je zde použito správně; neboť věci nezbadatelné provádějí s naší badatelskou zvídavostí jakousi škádlivou hru: ukazují jí zdánlivé opory a mety, za kterými, dosáhneme-li jich, se otvírají nové cesty do minulosti, stejně tak, jako se děje chodci na pobřeží, který nevidí konce své pouti, protože za každou kluzkou kulisou duny, na kterou se chtěl dostat, ho nové dálky lákají dopředu k novým pohořím.

Existují tedy počátky toliko podmíněné, které však prakticky znamenají opravdový prvopočátek nějakého ústního podání určitého společenství, národa nebo náboženské obce, takže se

7$

vzpomínka, třebaže jest dobře poučena o tom, že tím hloubka studnice naprosto změřena není, může takovýmto prvopočátkem spokojit také ze stanoviska národnostního, ba může být ukojena i po stránce dějin osobních.

Mladý Josef například, syn Jákobův a rozkošné, příliš záhy na západ odešlé Ráchel, Josef za onoho času, kdy v Bábelu seděl Kurigalzu Kosejský, pán čtyř krajů, král Sumeru a Akkadu, v němž se dobře zalíbilo srdci Bel-Marudukově, vladař zároveň přísný i štědrý, jehož kučery na vousech byly tak uměle urovnány, že se podobaly oddílu dobře seřaděných štítonošů; v Thébách pak, v Dolní zemi, kterou Josef podle svého obyčeje jmenoval „Misrajim“ nebo také „Kéme, Černá“, na obzoru svého paláce k rozkoši oslněných synů prachu zářila Jeho Svatost, dobrý bůh, nazvaný „Amón-jest-spokojen“ toho jména třetí, skutečný syn slunce; kdy Aššur mohutněl silou svých bohů a na velké přímořské cestě z Gazy nahoru k průsmykům Cedrového horstva jezdily královské karavany, vozící sem a tam mezi dvory země vod a dvory faraónovými přátelské kontribuce v lazurovci a raženém zlatě; kdy se v amoritských městech Bét-Sanu, Ajalónu, Taanaku a Urusalimě sloužilo Aštartě, v Síchemu a BétLachamě započínalo sedmidenní hořekování pro skutečného syna, jenž byl rozsápán, a v Gebálu, městě knih, se vzýval El, který nepotřeboval žádného chrámu a žádné bohoslužby: tehdy Josef, přebývající v okresu kenaanském, který se egyptsky nazýval Horní Retenu, v otcově rodinném táboře u Hebronu, stíněném terebinty a stále zelenými duby zimáky, všem lidem příjemný jinoch, příjemný hlavně dědictvím, které mu zanechala matka, která byla půvabná a krásná jako měsíc v úplňku a jako Ištařina hvězda, měkce plující po čistém nebi, kromě toho však vybavený po otci dary ducha, kterými ho dokonce v jistém smyslu ještě převyšoval, konečně tedy Josef (vyslovujeme jeho jméno po páté nebo po šesté, a s uspokojením, neboť toto jméno jest zastřeno tajemstvím a nám připadá, jako by znalost jeho jména nám dávala moc vyvolat postavu tohoto chlapce, dnes zaniklou, ale kdysi mluvící a tak plnou života) – Josef tedy sám spatřoval v jihobabylónském městě nazvaném Ur, které svým jazykem nazýval „Ur Kasdím“ anebo

8$

„chaldejský Ur“ počátek všech věcí, to jest: svých osobních věcí.

Odtamtud totiž před delší dobou – Josefovi samotnému nebývalo vždy dosti jasno, jak velice vzdálená byla – vytáhl se svou ženou, kterou rád z něžnosti jmenovával „sestrou“, a s jinými příslušníky rodu přemýšlivý a vnitřně zneklidněný muž, aby napodobil měsíc, božstvo Uru, a aby putoval, poněvadž to považoval za nejsprávnější a své nespokojenosti, svým pochybám, ano mukám za nejpřiměřenější. Jeho odchod, kterému není možno upřít rázu odporu a vzpoury, souvisel s jistými budovami, které na něho působily velmi urážlivě, a jež Nimrod, pán země, který tam právě tehdy vládl, i když nepostavil, přece jen obnovil a neobyčejně zvýšil: podle tajného úsudku muže z Uru méně proto, aby uctil božská světla, kterým byly zasvěceny, jako spíše aby postavil závoru stěhování národa a aby vybudoval k nebi se tyčící pomník veškeré moci Nimroda krále – z které se muž z Uru právě vyprostil, přece jen se vystěhovav a vydav se se svými přívrženci na neurčité putování. Ústní podání, které se dochovalo až k Josefovi, jasně neříkalo, zda to byl velký Měsíční hrad urský, který hlavně pobuřoval nespokojence, chrám boha Sina s mnoha věžemi, po němž byla celá země nazvána Sineár a v jehož jméně tak leccos znělo, co připomínalo domovinu, jako například horu Sinaj; nebo zda to snad byl onen vznosný Hrad slunce, Mardukův chrám Esagila v samém Bábelu, jehož hrot pozvedl Nimrod také skoro až do nebe a jehož přesný ústní popis Josef znal. Bylo zde zřejmě ještě mnoho jiného, co přemýšlivého muže pohoršovalo: počínaje Nimrodovým násilnictvím vůbec až po mravy a obyčeje, které byly oněm druhým dochovány jako posvátné a o nichž se jim zdálo, že se jich nikdy nesmějí zříci, ale které jemu čím déle tím více naplňovaly duši pochybnostmi; a právě proto, že se s pochybující duší nedá dobře sedět na místě, se vydal na pochod.

Dostal se do Cháránu, měsíčního města severu, do města na cestě v zemi naharajinské, kde po několik let zůstal, sbíral duše a pojal je do blízkého příbuzenství s lidmi svými. To však bylo příbuzenství, které znamenalo neklid a skoro již nic jiného,

9$

neklid duše, zračící se v nepokoji těla, jenž měl málo společného s lehkomyslností obyčejného tuláctví a dobrodružné stěhovavosti a byl daleko spíše posedlostí a utrpením člověka, v jehož krvi se nejasně počínal připravovat vývoj osudu, k jehož zdrcujícímu významu byla bolest jeho nepokoje v tajném, ale snad v rovném poměru. Tak se také Cháran, který ležel ještě v okruhu moci Nimrodovy, ukázal v pravdě toliko „městem na cestě“, to jest místem, z kterého muž měsíce za kratičko zas odešel, a to se Sáraj, svou sestrou chotí, se všemi svými příbuznými a se svým i jejich majetkem, aby jako vůdce a mahdí své hidžry pokračoval v cestě za neznámou metou.

Tak přišel do země na západě, k Amurským, kteří obývali v Kenaaně, kde tehdy panovali mužové z Ghatti, protáhl v etapách zemí a pronikl hluboko k jihu pod jiné slunce, do země bažin, kde teče voda opačným směrem, jsouc nepodobna vodě naharínské, a kde třeba jít k severu po proudu; kde národ, lpící na starých podáních, vzýval mrtvé a kde muž z Uru neměl ve své nouzi ani co pohledávat, ani nemohl nic nalézt. Navrátil se do země na západě, která byla právě zemí středu, ležíc mezi zemí bažin a územím Nimrodovým, a jaksi přechodně se usídlil na jejím jihu, ne daleko od pouště, v pahorkovitém kraji, kde bylo trochu orné půdy, ale dostatek pastvin pro jeho brav a kde se dobře snášel s obyvatelstvem.

Ústní podání vypravuje, že mu jeho Bůh, Bůh, jehož bytost si jeho duch snažil ujasnit, nejvyšší mezi všemi ostatními, jemuž jedinému sloužit byl z pýchy a lásky odhodlán, Bůh aiónů, pro kterého hledal jméno a vhodného nenalézal, pročež ho obdařil mnohostí a prozatím ho nazýval Elóhím, božstvo: že mu tedy Elóhím dalo sliby stejně tak významné jako přesně určené, a to v tom smyslu, že nejen z něho, z muže z Uru, se stane národ četný jako písek a hvězdy a požehnaný pro všechny národy, nýbrž že také země, ve které bydlí jen jako cizinec a kam byl z Chaldeje doveden Elóhímem, bude ve všech částech dána jemu a jeho plemeni k věčnému obývání – přičemž Bůh bohů výslovně vyjmenoval národy a nynější držitele země, jejichž „brány“ mají být vlastnictvím semene muže z Uru čili, mluveno jasně: o nichž Bůh v zájmu muže z Uru a v zájmu jeho plemene

10$

pevně rozhodl, že budou žít v porobě a otroctví. Tuto zprávu je třeba přijímat opatrně nebo jí alespoň dobře rozumět. Jde o pozdní a účelné dodatky, aby mocenské poměry, jak se vyvinuly válečnými pochody, byly správně upevněny ranými úmysly božími. Ve skutečnosti nebyla mysl měsíčního poutníka naprosto s to, aby přijímala nějaké politické sliby nebo aby si je vymýšlela. Nic nedokazuje, že by si byl v době, kdy opouštěl domovinu, předem vyhlédl zemi amurskou za budoucí území svých činů; a naopak to, že hledaje, putoval také zemí hrobů a zemí tuponosé lví panny, se zdá dokazovat pravý opak. Nechal-li však za zády mocný stát Nimrodův a opustil-li ihned také velmi váženou říši oasového krále s dvojitou korunou, aby se vrátil do západní země, to jest do země, kterou její roztříštěné státní hospodářství odsuzovalo k beznadějné politické nemohoucnosti a závislosti, nesvědčí to ještě o jeho chuti na imperialistickou velikost a o jeho schopnostech politicky předvídat. Co ho uvedlo do pohybu, byl duševní neklid a touha po Bohu, a dostalo-li se mu proroctví, o čemž nelze pochybovat, vyzařovalo z jeho osobitě nového poznání Boha, pro něhož se již od počátku snažil získat zájem a nalézt mu přívržence. Trpěl, a srovnávaje míru vlastních vnitřních muk s měrou většiny lidí ostatních, usuzoval z ní na budoucí plodnost svého utrpení. Tvé bolesti a tvůj nepokoj, tak mu pravil jeho nově poznaný Bůh, nebyly marné: oplodní mnoho duší, zplodí proselyty četné jako mořský písek a budou podnětem životní širokosti, která v nich dříme jako zárodkový klíček – zkrátka stanou se požehnáním. Požehnáním? Není pravděpodobné, že je tímto slovem správně podán smysl zjevení, které odpovídalo tehdejšímu stupni jeho uvědomování si sama sebe. Ve slově „požehnání“ je obsaženo hodnocení, kterého bychom neměli užívat, mluvíce o životě a činech mužů, jako byl on, to jest lidí vnitřně neklidných a hledajících, kteří jsou povoláni, aby s pomocí božstva, které právě byli poznali, určovali budoucnost. Život lidí, kterými začínají dějiny, je zřídka kdy čistým a nepochybným „požehnáním“, a o „požehnání“ k nim jejich sebevědomí ani nemluvívá. „A staneš se osudem“ – to je čistší a správnější překlad onoho slibu, ať již byl pronesen v jakémkoliv jazyku; bude-li však tento osud

11$

požehnáním čili nic, to je otázka, jejíž obojakost vysvítá ze skutečnosti, že na ni vždy a bez výjimky bude možno odpovídat různě, ačkoliv na ni bylo ovšem odpovídáno Ano tělesně a duševně rostoucí obcí těch, kteří v Bohu, jenž vyvedl muže z Uru z Chaldeje, poznali pravého Baala a Adda hvězdného koloběhu a od jejichž společenství odvozoval Josef své vlastní duševní i tělesné bytí.

«2»

Někdy pokládal měsíčního poutníka dokonce za svého praděda, což z oblasti možnosti ovšem třeba rozhodně vyloučit. On sám věděl z rozličného vypravování zcela dobře, že to bylo složitější. Ovšem, ne zas tak složité, že by byl onen vládce, jehož mezníky pomalované zvířaty zvířetníku za sebou muž z Uru zanechal, opravdu Nimrod, první král na zemi, který zplodil Béla ze Sineáru. Podle desek to byl spíše Chammurapi, zákonodárce a obnovitel oněch měsíčních a slunečních tvrzí, a zaměňoval-li ho mladý Josef s pradávným Nimrodem, byla to jen myšlenková hříčka, která sice jeho duchu rozkošně slušela, ale duchu našemu je jako nevhodná zakázána. Stejně tak tomu bylo, zaměňoval-li občas muže z Uru s pradědem svého otce, který se jmenoval podobně nebo stejně tak jako ten. Mezi chlapcem Josefem a putováním jeho duchovního i tělesného předka leželo podle letopočtu, jehož řád nebyl jeho epoše a stupni vzdělání nikterak neznám, dobře počítaných dvacet generací, přibližně šest set babylónských let, doba tak vzdálená jako od nás gotický středověk – tak dávná a zas ne tak dávná.

Neboť třeba jsme beze změn přejali matematický hvězdný čas z tehdejších dob, to jest ze dnů dávno před putovním muže z Uru, a třeba jej beze změny zůstavíme i nejvzdálenějším potomkům, přece jen význam, těžiště a naplnění pozemského času není vždy a všude totéž; čas má přes všechnu věčnost chaldejských výpočtů měřítko nestejné. Šest set let tehdy a pod tamním nebem neznamená totéž co v našich západních dějinách; byla to tišší, němější, vyrovnanější dobová vzdálenost; čas méně působil a přetvořující činnost jeho neustálé práce na věcech a světě

12$

byla menší a mírnější – přes to, že jak víme a jak také Josef věděl, se v těchto dvaceti lidských věcích ovšem udály změny a významné převraty, a dokonce v nejbližším Josefově okruhu převraty přírodní a změny zemského povrchu. Neboť kde byla za jeho dob obě rozmařilá města, Gomora a Sodoma, sídlo Lota z Cháranu, který byl přijat do blízkého příbuzenstva muže z Uru? Tam, kde bujívala jejich nemravnost, leželo olověné solné jezero a krajina byla obrácena v smolně sírový ohňový žár, tak strašný a zdající se vše tak požírat, že Lotovy dcery, které s ním za onoho času uprchly, tytéž, které chtěl namístě jistých význačných hostí vydat chlípnosti Sodomských – že tyto dcery, žijíce v klamu, jako by již kromě nich nebylo na světě jiného člověka, se v ženské starosti o příští život lidského pokolení smísily se svým otcem.

Běh věků tedy vždy zůstavoval takové viditelné proměny. Byly doby požehnané a byly doby proklaté, byla léta hojnosti a byla léta sucha, docházívalo k válečným tažením, střídali se vládcové a přicházeli noví bohové. Ale přece jen ony doby měly celkem více smyslu pro zachovávání věcí než časy naše; formy Josefova života, způsob jeho myšlení a jeho zvyky se lišily od života, myšlení a zvyků předkových mnohem méně než naše od mravů křižáků; vzpomínky, opřené o ústní podání, jdoucí z pokolení do pokolení, byly přímější, důvěrnější a nerušenější, čas byl jednotnější, a proto také kratšeji trval; zkrátka nebylo možno Josefovi zazlívat, že jej ve svém snění zkracoval a že, alespoň někdy, když jeho duch pracoval méně přesně, a snad za nocí, když svítil měsíc, považoval muže z Uru za otcova praděda – nepřesnost, na níž ostatně ani netrval. Neboť muž z Uru, jak třeba dodat, vlastním a pravým mužem z Uru patrně ani nebyl. Patrně (také mladému Josefovi to bývalo v jasných chvílích a za dne patrné) onen muž urskou měsíční tvrz ani nikdy neviděl, nýbrž byl to již jeho otec, který se odtamtud vystěhoval na sever do Cháranu v zemi naharínské, a teprve z Cháranu, na pokyn pána bohů tedy vyrazil muž, nesprávně nazývaný mužem z Uru, do země amorejské, a to společně s oním Lotem, který se později usídlil v Sodomě a jejž kmenové podání bláhové prohlásilo za synovce muže z Uru, a to proto, že prý byl „synem

13$

Cháranovým“. Ale sodomský Lot byl pouze synem Cháranu, poněvadž odtamtud pocházel, stejně jako muž z Uru. Ale dělat z Cháranu, města na cestě, bratra muže z Uru a tedy z proselyty Lota jeho synovce, byla naprostá bláhovost a myšlenková hříčka za dne neudržitelná, ale která se hodí dobře k tomu, abychom vysvětlili snadnost, s jakou činil Josef své maličké záměny.

Ale činil tak se stejně dobrým svědomím, s jakým se asi sineárští služebníci hvězd a jejich vykladači při svých proroctvích řídili zásadou záměny hvězd a měli jedno nebeské těleso za jiné a zaměňovali například slunce, když zašlo, se státní a válečnou planetou Ninurtem nebo planetu Marduka s obrazem Štíra, jmenujíce jej pak bez rozpaků Mardukem a Ninurtu sluncem; činil tak, jako prakticky používáme pomůcky, neboť se při své snaze dát dění, jehož byl současníkem, počátek, setkával s touž potíží, na kterou taková práce narážívá vždy; právě s tou potíží, že každý má otce a že žádná věc nebyla první a sama ze sebe, že nebyla příčinou sebe samé, nýbrž že každá byla zplozena a každá ukazuje dozadu, hlouběji dolů k pramenům počátku, k základům a propastem studnice minulosti. Josef ovšem věděl, že také otec muže z Uru, tedy pravý muž z Uru, musel mít otce, jímž by tedy vlastně počínaly jeho osobní dějiny, a tak stále dále až k Jábalovi, synu Ádinu, praotci všech, kdož bydlí ve stanech a pasou stáda. Ale vyjití ze Sineáru mu bylo právě jen podmíněným a zvláštním prvopočátkem, a byl písněmi a učením dobře zpraven o tom, jak to zatím šlo dále a dále do všeobecnosti, přes mnohá dění zpět až k Adapovi nebo Adamovi, prvnímu člověku, který podle prolhané babylónské písně, kterou Josef dokonce znal zčásti zpaměti, byl synem Ea, boha moudrosti a vodní hlubiny, a který prý byl číšníkem a pekařem bohů, ale o němž Josef věděl věci zbožnější a přesnější, zpět k zahradě na východě, ve které stály oba stromy, strom života a nečistý strom smrti; zpět k počátku, ke stvoření světa a všeho na nebi i na zemi z chaosu slovem, které se vznášelo nad vodami a bylo Bohem. Ale nebylo také to jen podmíněným a zvláštním počátkem věcí? Již tehdy Stvořiteli přihlížely s podivem a překvapením bytosti: synové boží, andělové hvězd, o nichž Josef znal mnoho podivných, ba i veselých příběhů, a odporní démoni. Zřejmě

14$

pocházeli z nějakého zaniklého aióna světa, který se kdysi při svém zániku starobou stal surovinou chaosu – ale byl už tohle prvopočátek?

Zde jímala Josefa závrať stejně jako nás, nakláníme-li se přes okraj studny, a přesto, že si jeho půvabná a krásná hlava dovolovala malé nepřesnosti, které se pro nás nehodí, při představě podzemních propastí minulosti, do nichž hledíval již také on, vzdálený, cítíme, že jsme mu blízcí a že jsme jakoby jeho současníky. Zdá se nám, že byl člověkem jako my a že byl přes svoji dávnost od počátku všeho lidského (abychom o počátku věcí vůbec opět zcela pomlčeli) matematicky vzato stejně tak vzdálen, jako jsme my, poněvadž počátky opravdu leží v propastných temnotách jícnu studny, a my, tápajíce po nich, se musíme buď držet podmíněných a jen zdánlivých počátků, které s opravdovým počátkem zaměňujeme stejně, jako Josef zaměňoval poutníka z Uru jednak s jeho otcem, jednak se svým vlastním pradědem, nebo jsme lákáni od jedné pobřežní kulisy k druhé, dozadu a stále dozadu do nezměrných dálek.

«3»

Zmínili jsme se například o tom, že Josef znal zpaměti krásné babylónské verše, které pocházely z velkého a písemně dochovaného sborníku, plného prolhané moudrosti. Naučil se jim od cestujících, kteří se dostali do Hebronu a s nimiž obřadně, jak byl zvyklý, rozmlouvával, a od svého domácího učitele, starého Elíezera, propuštěnce otcova, který však nesmí být zaměňován (jak se někdy Josefovi stávalo a jak to také sám stařec jistě rád trpíval) s Elíezerem, nejstarším z čeledi muže z Uru, jenž se u studny ucházel pro Izáka o dceru Bétuelovu. Nuže, známe tyto verše a báje; máme je zapsány na destičkách nalezených v Ninive v paláci Aššurbanipalově, krále veškerenstva, syna Asarchaddonova, syna Sinacheribova, a některé z nich nám ozdobným klínovým písmem na šedožluté hlíně podávají prazprávu o velké potopě, jíž zahubil Bůh první lidstvo pro jeho zkaženost, zprávu, která měla tak velký význam také v ústním

15$

podání, dochovaném přímo Josefovi. Ale, abychom se přiznali, není slovo „prazpráva“, alespoň ve své první a nejvýraznější polovici, zcela na místě, neboť ony poškozené tabulky jsou opisy, které Aššurbanipal, pán velmi nakloněný písemnictví a zachyceným myšlenkám, „přemoudrý“, jak říkají Babyloňané, a horlivý sběratel statků moudrosti, dal jen asi šest set let před naším letopočtem pořídit učenými otroky, a to podle originálu, který byl o dobrých tisíc let starší, a pocházel tedy z dob zákonodárcových a z dob měsíčního poutníka a který Aššurbanipalovi písaři četli stejně tak lehce či těžce a jemuž rozuměli nebo nerozuměli stejně tak dobře jako my dnes rukopisu z dob Karla Velikého. Již tehdy bylo asi velmi obtížné rozluštit hieratický dokument, vyhotovený písmem zcela překonaným a nevyvinutým, a jest pochybné, zda při přepisování přišel jeho smysl zcela ke svému.

Jenže ani tento originál není vlastně originálem, a přemýšlíme-li o něm dobře, není originálem vůbec. Jest jen opisem dokumentu bůhví z kterých dávných dob, na němž bychom tedy, aniž bychom věděli kde, mohli přestat jako na pravém originálu, kdyby také i k němu nebývali písaři připsali poznámky a dodatky, které měly přispět k lepší srozumitelnosti opět nějakého pradávného textu, ale vpravdě naopak sloužily jen modernímu zatemnění jeho moudrosti – a tak bychom mohli pokračovat dále, kdybychom nemohli doufat, že naši posluchači již zde chápou, co máme na mysli, mluvíme-li o pobřežních kulisách a o jícnu studny.

Lidé z Egypta měli pro to výraz, který Josef znal a jehož časem užíval. Na Jákobově dvorci sice Chamité nebyli trpěni, pro svého předka, který se vysmíval hanbě otce svého a úplně zčernal, a také proto, že Jákob nábožensky odsuzoval misrajimské mravy, avšak jinoch se ve své zvědavosti přece jen v městech, jak v Kirjat Arba, tak i v Síchemu, občas s Egypťany stýkal a pochytil leccos z jejich řeči, ve které, jak bylo určeno, se později tak skvěle zdokonalil. O věcech neurčitého, velkého, krátce nezměrného stáří říkali: „Je z dob Sethových,“ čímž se míní jeden z jejich bohů, úkladný bratr jejich Marduka neboli Tammuza, kterého nazývali Usíre, trpitel: a tímto přídomkem proto, že

16$

ho Seth nejprve vlákal do rakve a vhodil ho do řeky, ale pak ho ještě jako dravé zvíře roztrhal na kusy a úplně ho usmrtil, takže Usíre, oběť, vládl v podsvětí jen jako pán mrtvých a král věčnosti… „Z dob Sethových“ – lidé misrajimští užívali často tohoto rčení, neboť počátek všech jejich věcí se ztrácel v neurčitosti oněch temnot.

Na okraji Lybijské pouště, blíže Memfidy, ležel, jsa vytesán ze skály třiapadesát metrů vysoký kolos, míšenec mezi lvem a pannou, s ženskými ňadry, s mužskou bradkou a se vztyčeným královským hadem na šátku na hlavě, před sebou měl nataženy ohromné spáry kočičího těla a nos ohlodaný zubem času. Vždy tam ležel a vždy již s nosem ohlodaným časem a nebylo možné si představit, že by byl tento nos někdy býval neohlodán nebo že by tam dokonce sfinx sama někdy nebývala stála. Thutmóse Čtvrtý, zlatý krahuj a silný býk, král Horního a Dolního Egypta, milovaný bohyní moudrosti, z téže osmnácté dynastie, z níž pocházel také onen Amón-jest-spokojen, měl před svým nastolením sen a podle jeho příkazu dal z písku pouště vyhrabat onu obrovskou skulpturu, která jím již byla velice zaváta a zasypána. Ale král Chufev ze čtvrté dynastie, který si nedaleko vystavil za náhrobek pyramidu a přinášíval sfinze oběti, ji našel již před půl druhým tisíciletím jako poloviční trosku, a o době, kdy by tam nebyla stála nebo kdy by bývala měla celý nos, nevěděl nikdo.

Byl to sám Seth, který dal z kamene vytesat zázračné zvíře, které pozdější pokolení pokládala za boha slunce a nazývala je „Horem na hoře světla“? To se podobá pravdě, neboť Seth, stejně jako Usíre, oběť, nebyl vždy bohem, nýbrž býval jednou člověkem, a to králem země egyptské. Slýcháváme často tvrzení, že jakýsi Menes neboli Hór Meni založil asi šest tisíc let před naším letopočtem první egyptskou dynastii a před tím že byla „doba předdynastická“; a on, Meni, že poprvé spojil obě země, Dolní a Horní, papyrus a lilii, koruny červenou a bílou, a že panoval jako první král Egypta, jehož dějiny počínají jeho vládou – ale zdá se, že každé slovo tohoto tvrzení je nesprávné, a prakrál Meni se stává při ostřejším a pátravějším pohledu pouhou dobovou kulisou. Egyptští kněží vyprávěli Hérodotovi, že

17$

psané dějiny jejich země sahají 11 340 let před jeho dobu, což pro nás znamená asi čtrnáct tisíc roků a je nám známkou, která je s to, aby postavu krále Meniho úplně vysvlékla z hávu prapůvodního panovníka. Dějiny Egypta se skládají z period roztříštěnosti a bezmoci a opět z období moci a lesku, z epoch bezvládí a mnohých vlád a zase z časů majestátního sbírání všech sil, a stává se stále zřejmějším, že se tyto existenční formy příliš často střídaly, takže král Meni prvním zástupcem jednoty být nemohl. Před roztříštěností, kterou scelil, byla starší jednota, a před tou starší roztříštěnost; ale není možno říci, jak často se zde má užít slov „starší“, „zas“ a „dále“, nýbrž lze tvrdit jen tolik, že první jednota kvetla za dynastie bohů, jejímiž syny patrně byli onen Seth a Usíre, a že příběh o Usírovi, oběti, a o jeho zavraždění a rozkouskování pohádkově ukazoval na spory o trůn, které byly tenkrát vyřizovány lstí a zločinem. Byla to minulost prohloubená až do duchovosti a strašidelnosti, do mýtu a teologie, která se stala přítomnou a byla pietně uctívána v bytostech některých zvířat, několika ostřížů a šakalů, kteří byli chováni ve starých hlavních městech obou zemí, v Butó a Enchabu, a v nichž se tajemně dochovávaly duše bytostí oněch prastarých dob.

«4»

„Z dob Sethových“ – mladému Josefovi se líbil tento obrat a my jeho radost sdílíme s ním; neboť také nám, stejně jako lidem egyptským, se zdá, že se ho dá velmi dobře užívat, že se hodí na všechno, ba, že se nám vnucuje všude, kamkoliv se v okruhu lidských věcí ohlédneme, a že se počátek všech věcí při pronikavějším pohledu ztrácí v dobách Sethových.

V době, kdy začíná naše vypravování – ta doba je volena velmi libovolně, ale někde je třeba začít a ostatní vynechat, poněvadž bychom se sami ocitli „v dobách Sethových“ – pásl již Josef s bratry stáda, třebaže byl k této práci přibírán jen šetrně; činilo-li mu to radost, pásl s nimi na pastvinách hebronských a síchemských otcovy ovce, kozy a jeho skot. Jak vypadala tato zvířata a čím se lišila od těch, která chováme a paseme my?

18$

Ničím. Byla to táž přítulná a ochočená zvířata a byla na témže stupni pěstění, jak my je známe, a celý proces krocení, například skotu z divokého buvola, byl ve dnech mladého Josefa posunut tak daleko dozadu, že výraz „dávno“ je pro tuto dobovou vzdálenost přímo směšný: jak známo, byl skot chován již v rané kulturní epoše kamenných nástrojů, která předcházela věk železný a bronzový a od níž byl babylónsko-egyptsky vzdělaný amurský chlapec Josef téměř stejně tak vzdálen jako dnes my – rozdíl je nepatrný.

Dotazujeme-li se na divokou ovci, z které byla „kdysi“ vypěstována ovce našich a Josefových stád, jsme poučováni, že vymřela. Slova „dávno“ nelze ani užít. Byla patrně ochočena „v dobách Sethových“, a zdomácnění koně, osla, kozy a ochočení kance, který rozsápal Tammuza ovčáka, je data stejně mlhavého. Naše dějepisné záznamy sahají zpět asi sedm tisíc let; za této doby však nebylo již žádné divoké zvíře ochočeno a přeměněno na domácí. To leží za veškerou vzpomínkou.

Tam také leží zušlechtění divokých a hluchých travin v chleboviny. Naše botanika prohlašuje, že lituje, ale že naše obilí, kterým se živil také Josef, ječmen, oves, žito, kukuřici a pšenici, na původní, divoce rostoucí jejich tvar převést nedovede, a žádný národ se nemůže chlubit, že je poprvé zušlechtil a pěstoval. Dovídáme se, že v době kamenné bylo v Evropě pět různých druhů pšenice a tři druhy ječmene. A vypěstování vína z divoké révy, čin, máme-li na mysli toliko činy lidské, jistě znamenitý, ať už o tom soudíme jakkoli, se připisuje báji, která k nám zní z dalekých temnot, Nóachovi, spravedlivému, který přežil potopu, témuž, kterému říkali Babyloňané Utnapištim s přídomkem Atrachasis, to jest přemoudrý, a který vypravoval svému pozdnímu vnukovi, Gilgamešovi, hrdinovi oněch tabulových pověstí, o tom, co bylo na počátku. Tento spravedlivý tedy, jak také Josef věděl, pěstoval první vinnou révu – což Josef za příliš spravedlivé nepokládal. Nemohl pěstovat něco, co by bylo užitečné? Fíkovníky nebo olivy? Ne, víno poprvé vyrobil, opil se jím a v opilství se stal terčem potupy a pošklebků. Myslel-li však Josef, že tomu není tak příliš dávno, co se stal onen velký čin a co byla vypěstována vinná réva, že to bylo asi dvanáct

19$

pokolení před jeho „pradědem“, bláhové se mýlil a dětinsky si jen přitahoval nesmírné pradálky blíže k sobě – přičemž je zase třeba s bledým úžasem poukázat na to, že tyto pradálky byly už tak pozdní a ležely v takové vzdálenosti od vzniku lidského pokolení, že v nich již mohla uzrát moudrost, která byla s to vykonat tak znamenitý kulturní čin, jakým je zušlechtění divoké révy.

Kde leží prvopočátky lidské kultury? A jak je stará? Ptáme se tak, myslíce na dávného Josefa, který již stál na vývojovém stupni (nehledě na jeho bláhové nepřesnůstky, jimž se přátelsky usmíváme), jenž se již valně nelišil od našeho. Ale potřebujeme tuto otázku jen pronést, aby se škádlivé pobřežní kulisy opět otevřely. Mluvíme-li o „starověku“, máme obyčejně na mysli život a svět řecký a římský, tedy formy svítící svou poměrnou novostí. Jdeme-li však zpět k tak zvaným „praobyvatelům“ Řecka, k Pelasgům, dovídáme se, že ostrovy, dříve než se jich zmocnili oni, byly osídleny pravými praobyvateli, kmenem, který ovládal moře ještě před Foiničany a který tedy činí z Foiničanů s jejich přídomkem „prvních námořních loupežníků“ pouhou kulisu. Ale nedosti na tom: věda se stále silněji kloní k domnění a k přesvědčení, že byli tito „barbaři“ kolonisty Atlantidy, potopeného dílu světa na druhé straně, za Sloupy Herkulovými, který kdysi spojovával Evropu a Ameriku. Zda to však byla zemská oblast lidmi nejprve osídlená, je tak nejisté, že se to přibližuje nepravděpodobnosti a zdá se naopak pravděpodobné, že je třeba spojovat rané dějiny kultury, a také kultury Nóacha přemoudrého, s kraji mnohem staršími a zaniklými mnohem dříve.

To jsou předhoří, na která se není možno dostat a na něž lze jen neurčitě ukázat oním egyptským rčením; a východní národové, připisujíce svou první výchovu ke kulturnímu životu bohům, jednali stejně chytře jako zbožně. Narudlí lidé misrajimští viděli v onom trpiteli Usírovi dobrodince, který je první vyučoval orbě a dával jim zákony, v čemž byl přerušen právě úkladným přepadením Sethovým, který se pak k němu choval jako zuřivý kanec. A Číňané pokládají za zakladatele své říše císařského poloboha jménem Fu-si, který k nim přivedl dobytek a naučil je půvabnému psaní. Tato bytost je tenkrát, 2 852 roků před naším

20$

letopočtem, ještě zřejmě nepokládala za dost zralé, aby mohli rozumět astronomii, neboť podle jejich análů je s ní obeznámil teprve asi o třináct set let později velký císař cizinec Tajko-Foké, zatímco se sineárští hvězdopravci ve znacích zvířetníku určitě vyznali již o několik století dříve, a vypravuje se nám dokonce, že jakýsi muž, který provázel Alexandra Makedonského do Babylónu, poslal Aristotelovi chaldejské atronomické záznamy, jejichž údaje, ryté do pálené hlíny, by dnes byly staré 4 160 let. To je velmi možné, neboť je pravděpodobné, že nebe bylo pozorováno a kalendář že byl vypočítáván již v Atlantidě, která podle učence Solóna zanikla devět tisíc let před jeho dobou, a že tedy člověk k pěstování velkého umění hvězdářského dospěl již před dobře počítanými jedenáct a půl tisíci lety.

Je jasné, že umění psát není mladší, nýbrž patrně mnohem starší. Mluvíme o něm proto, že si je Josef tak obzvláště zamiloval a že se v něm v opak všech svých sourozenců, zpočátku s Elíezerovou pomocí, záhy zdokonalil, a to jak ve znacích babylónských, tak také foinických a chetitských. Měl přímo slabošskou zálibu v bohu nebo modle, kterému na východě říkali Nabu, dějepisec, a v Týru a Sidónu Taaut, a kterého zde i onde pokládali za vynálezce písma a za kronikáře prapočátků: k egyptskému Thovtovi ze Šmunu, písaři bohů a ochránci věd, jehož úřad je tam dole ve větší úctě než všechny úřady ostatní, k tomuto pravdivému, mírnému a starostlivému bohu, který se někdy zjevoval v podobě milostné opice s bílou srstí, jindy s hlavou ibise a který měl, a to se také Josefovi velmi líbilo, velmi něžné a slavnostní vztahy k měsíci. Jákobovi, svému otci, se mladý muž k této náklonnosti nesměl ani přiznat, poněvadž otec takovéto milostné pošilhávání po chásce model nemilosrdně trestal a byl tedy přísnější než jistá nejvyšší místa, jimž byla tato přísnost zasvěcena; neboť příběhy Josefovy nás učí, že mu takové maličké úchylky do nedovolených vlastně oblastí vážně nebo alespoň trvale nezazlívala.

Chceme-li naznačit zapomenutý původ písma, můžeme o něm užít málo pozměněného egyptského úsloví a pěkně říci, že pochází z dob Thovtových. Již na nejstarších egyptských pomnících vidíme obrazy písařských svitků a známe papyrus,

21$

náležející šest tisíc let před námi Hór Sendimu, králi druhé tamní dynastie, jenž byl již tehdy pokládán za tak starý, že se říkalo, že jej Sendi zdědil po Setovi. Když panovali Snofrev a známý Chufev, synové slunce ze čtvrté dynastie, a když se stavěly gízské pyramidy, byla znalost písma mezi nízkým lidem tak všeobecná, že dnes studujeme prosté nápisy, kterými dělníci počmárali ohromné stavební kvádry. Vzpomeneme-li si však na kněžskou zprávu o stáří psaných dějin egyptských, nemůžeme se divit, že v dobách tak dávných bylo vědění tak všeobecné.

Není-li však možné sečíst dny zachycené řeči znakové, kde hledat počátky řeči mluvené? Říká se, že nejstarším jazykem, prajazykem, je indogermánština, indoevropština, sanskrt. Ale je téměř jisté, že tohle „pra“ je stejně lehkomyslné jako tak mnohé jiné a že byl na světě ještě starší jazyk, který obsahoval kořeny jak řečí árijských, tak i semitských a chamitských. Mluvilo se jím patrně v Atlantidě, jejíž silueta nám je poslední, v mlhavých dálkách sotva ještě viditelnou kulisou předhoří minulosti, jež však sama asi sotva byla původní domovinou mluvícího člověka.

«5»

Některé nálezy přiměly znalce přírodních dějin, aby odhadli stáří lidského rodu na pět set tisíc let. To je počítáno velmi skoupě, se zřetelem k tomu, co nám za pravdu vydává dnešní věda: že totiž člověk ve své zvířecí podstatě je nejstarším ze všech savců, a než se vyvinul velký mozek, že v nejrůznějších módních krojích obojživelníků a plazů chodil po světě již v pozdějším raném věku života na zemi; a za druhé je nutno uvážit, jak nesmírných časových rozpětí bylo třeba, než z polovztyčeného, náměsíčního a jakýmsi druhem prvního nejasného rozumu proniknutého zvířete vačicovitého typu se srostlými prsty, neboť tak asi vypadal člověk před objevením se Nóacha – Utnapištima, přemoudrého, se stal vynálezce šípu a luku, uživatel ohně, kovář meteorového železa, pěstitel obilí, domácích zvířat a vína, krátce ten předčasně moudrý, obratný a v každém rozhodujícím počinu moderní tvor, jakým se nám člověk jeví již v prvním

22$

ranním rozbřesku dějin. Milník ukazující cestu k sajskému chrámu vysvětlil Solónovi řecké podání o Faéthontovi úchylkou v dráze těles, která v nebeském prostoru obíhají kolem země, událostí, na kterou se lidé pamatují a která prý způsobila na zemi zhoubný požár. A opravdu se stává stále jistějším, že snová vzpomínka lidská, sama jsouc bez formy, ale vždy znova jsouc formována do pověstí, sahá až ke katastrofám úžasného stáří, které bývají ústním podáním, živeným podobnými událostmi pozdějšími a menšími, umisťovány doma u různých národů, čímž se vytvářejí ony kulisy, které lákají a dráždí poutníka po čase.

Verše z hliněných tabulek, které byly Josefovi předříkávány a jež si velmi dobře zapamatoval, podávaly mimo jiné také zprávu o potopě světa. Byl by o té události věděl i tenkrát, kdyby byl neslyšel vyprávět ji babylónským jazykem a v babylónském podání, neboť žila jak v jeho západní zemi, tak zvláště mezi jeho lidmi, byť i ve formě poněkud jiné a s jinými podrobnostmi, než jak ji za pravdivou pokládala země řek. Právě v době jeho mladosti ona pověst, v podobě od východní poněkud odlišné, v jeho domovině zapouštěla kořeny a Josef dobře věděl, co se událo tehdy, kdy se vše živoucí, ani zvířata nevyjímajíc, dalo na hrozné scestí, kdy sama země cizoložila a rodila jedovatý mýlek tam, kde byla seta pšenice, a to vše přes varování Nóachovo, takže konečně po poslední lhůtě sto dvaceti let Pán a Stvořitel, který se dožil, že do těch hrůz byli zapleteni i jeho andělé, za to již déle nemohl zodpovídat a trpět to a musel s bolestí rozpoutat soud potopy. A jak ve velké své laskavosti (kterou s ním andělé naprosto nesdíleli) ponechal životu zadní dvířka, kudy by se mohl zachránit, v podobě vysmolené archy, do níž vstoupili Nóach se zvířaty. To také Josef věděl a znal i den, kdy zvířata do archy vešla: byl to desátý den měsíce chešvanu, a sedmnáctého, v době jarního tání, kdy Sirius vychází za dne a studnice se počínají naplňovat vodou, přišla potopa. Ano, toho dne, Josef znal datum od starého Elíezera. Ale kolikrát od té doby se již vrátilo výročí toho dne? Toho nedbal, o to se nestaral ani starý Elíezer a zde počíná zkracování, záměny a omyly, kterými se hemží ústní podání.

23$

Bůhví, kdy se udál onen ničivý přehmat Eufratu, jehož proud je vždy nakloněn k nepravidelnostem a násilnostem, nebo kdy se snad Perský záliv za smršti a zemětřesení vylil do širé země, událost, která sice nebyla příčinou báje o potopě, ale poskytla jí naposled potravy, oživila ji strašlivou bezprostředností a příštím pokolením byla skutečnou potopou světa. Snad se poslední podobná katastrofa opravdu neudála příliš dávno, ale čím mladší byla, tím většího půvabu nabývá otázka, zda se pokolení, které ji pocítilo na vlastní kůži, podařilo zaměnit toto soudobé neštěstí s předmětem podání, to znamená se skutečnou potopou světa, a jak se mu to podařilo. To se dálo, a že se to dálo, není důvodem, proč bychom se tomu měli divit nebo podceňovat lidského ducha. Událost nebyla v tom, že se něco minulého opakovalo, jako spíše, že se to stalo v době přítomné. Že se to však mohlo stát přítomností, způsobila okolnost, že příčiny, které to zavinily, byly přítomny stále. Vždy se dostávali živí na scestí anebo se tam při vší zbožnosti dostat mohli: neboť vědí lidé, konají-li dobře či zle před Bohem nebo není-li to, co se jim zdá dobrým, před tváří nebes nepravostí? Hloupí lidé neznají ani Boha, ani úmysly podsvětí; vždy může být míra trpělivosti naplněna a přijít soud, vždy tu je varující prorok, vědoucí a přemoudrý, který musí vykládat znamení, a když učinil, čeho třeba, jediný z desetitisíců uniká záhubě, svěřiv předtím tabulky vědění zemi jako sémě budoucí moudrosti, aby z něho, až vody opadnou, mohla vzejít nová žeň. Vidy, to je ono tajemné slovo. Tajemství nemá času; ale co nemá času, je nyní a je na tomto místě.

Potopa světa se tedy udála na Eufratu, ale v Číně se udála také. Kolem roku 1 300 před naším letopočtem se Chuang-che vylil z břehů strašlivou zátopou (která, mimochodem řečeno, dala podnět k regulaci proudu) a tehdy se opakovala velká potopa, k níž došlo asi o tisíc padesát let dříve, za pátého císaře, a jejíž Ndach se jmenoval Jau, která však, hledíme-li na ni pod zorným úhlem času, ještě dávno nebyla onou pravou a první potopou světa, neboť na tuto původní událost mají všechny národy vzpomínky společné. Tak jako byla babylónská pověst o potopě světa, kterou znal Josef, dochována spisy starších a stále

24$

starších originálů, stejně tak je třeba potopu samu převádět na pravzory stále dávnější a domníváme se, že jsme velmi důkladní, označujeme-li za původní a pravý originál potopení se Atlantidy do mořských vln; strašlivá zpráva o tom pronikla do všech krajů země, kdysi osídlených lidmi z Atlantidy, a navždy se v lidské paměti uchovala jako měnivé ústní podání. Tento pevný bod je však jen zdánlivý a cíl jen prozatímní. Chaldejský výpočet udává, že mezi potopou a první zákonitou dynastií země dvou proudů uplynula doba 39 180 let. Podle toho by se byla Atlantida potopila pouhých devět tisíc let před Solónem, a pozorujeme-li katastrofu Atlantidy z tohoto hlediska dějin země, vidíme, že je velmi mladá a naprosto ještě není pravou potopou světa. Také ona byla pouze opakováním a zpřítomněním si události z hluboké minulosti, jen strašlivým osvěžením vzpomínky; a vlastní původ události je třeba přeložit zpět až do oné nevypočitatelné doby, kdy ve vlnách Indického oceánu zmizela ostrovní pevnina nazývaná Lemuria, která však byla pouze zbytkem staré pevniny Gondvany.

Otázka, jíž se zabýváme, se netýká času, který se dá určit číslem. Spíše nás zajímá, jak se čas rozplývá v tajemství záměn ústního podání a v proroctvích, což dodává slovu „kdysi“ dvojsmyslu minulosti a budoucnosti a nabíjí je tak potencionální přítomností. Zde tkví svými kořeny idea o vtělování. Králové Bábelu a obou Egyptů, stejně tak kučeravý Kurigalzu jako v thébském paláci Hór, nazývaný Amón-jest-spokojen, a všichni jejich předchůdci i nástupci byli tělesným zjevením boha slunce – což značí, že se v nich stal mýtus mystériem a že tu nebylo znaku, podle kterého by bylo možno rozeznávat mezi skutečnou existencí a pouhou představou. Doby, v nichž se lidstvo přelo o to, zda oplatka opravdu tělem obětovaného je nebo je jen znamená, přišly teprve o tři tisíce let později; ale i tyto velmi zbytečné spory nedovedly nic změnit na tom, že podstata tajemství nezná hranic času a že je a bude vždy přítomna. To je smysl pohřbu i slavnosti. O každých Vánocích se na zemi znova rodí dítě, které spasí svět a jemuž je určeno, aby trpělo, umřelo a vstalo z mrtvých. A prožíval-li Josef v Síchemu nebo v BétLachamě v době letního slunovratu a za ohlušujícího kvílení

25$

píšťal a za jásavého křiku na „slavnosti plačících žen“, na „slavnosti rozsvěcování lamp“ nebo na slavnosti Tammuzově zavraždění a vzkříšení „ztraceného syna“, božského jinocha UsíraAdónaje, a prožíval-li je v dokonalé přítomnosti, bylo to proto, že nastalo ono rozplynutí času v tajemnosti, o něž se zajímáme proto, že zbavuje myšlení všech logických pochybností a že spatřovalo v každé katastrofální povodni prostě potopu světa.

«6»

Bok po boku události potopy světa stojí příběh o Velké věži. Jsouc jako ona společným vlastnictvím lidí, stala se na některých místech přítomností a stejně podněcovala k stavění kulis a k bláhovým záměnám. Je například stejně tak jisté jako omluvitelné, že Josef pokládal bábelský věžovitý hrad slunce, nazývaný Esagila neboli Dům pozdvižení hlav, přímo za Velkou věž samu. Za ni jej určitě měl již poutník z Uru a za ni byl zcela jistě považován nejen okolím Josefovým, nýbrž především celou zemí sineárskou. Sedmiposchoďová, terasovitá věž Esagila, prastará a nesmírně velká, která byla podle pověsti vystavěna Bélem stvořitelem s pomocí prvně stvořených černochů a obnovena a znovu zřízena Chammurapim, zákonodárcem, jejíž pestrou emailovou nádheru si Josef živě představoval, byla všem Chaldejcům znázorněním a zpřítomněním z pradávna dochované představy věže, stavby lidských rukou, která se zdvíhá až do nebes. Že se ve zvláštním světě Josefově pojila pověst o Velké věži s jinou a vlastně k ní nepatřící představou o „rozptýlení“, se dá vysvětlit jedině osobními činy měsíčního poutníka a jeho pohoršením a vystěhováním: neboť pro lid sineárský neměly migdaly nebo hradní věže jejich měst s oním pojmem naprosto nic společného, nýbrž Chammurapi, zákonodárce, dal naopak výslovně napsat, že vyvýšil hroty věže proto, aby nejednotný a rozptylující se lid „opět shromáždil“ pod svou božskou mocí. Ale měsíční muž, dbající svého božstva, byl tím pohoršen, a nestaraje se o jednotící úmysl krále Nimroda, „se rozptýlil“; tím v Josefově domovině nabyla minulost, zpřítomněná budovou

26$

Esagily, rázu budoucnosti a proroctví. Nad pomníkem vzdoru Nimrodovy královské zpupnosti, tyčícím se do nebes, se vznášela kletba; kámen z ní neměl zůstat na kameni, a ti, kdož jej vybudovali, měli být Pánem bohů zmateni a rozptýleni. Tak učil starý Elíezer syna Jákobova, zachovávaje tak dvoj smysl slova „kdysi“ a jeho směs báje a proroctví, jejichž výslednicí je věčná přítomnost: chaldejská věž.

O ni se tedy opírala Josefova zpráva o Velké věži. Ale je jasné, že Esagila byla jen pobřežní kulisou na nekonečném putování za ní – stejně jako tak mnoho jiných. Také lidé misrajimští hleděli na věž jako na přítomnost, a to v podobě úžasného pomníku, postaveného na poušti králem Chufevem. A v zemích, o jejichž existenci se Josefovi a Elíezerovi ani nezdálo, ve střední Americe totiž, měli lidé také svou „věž“ nebo své podobenství věže ve velké pyramidě cholulské, jejíž rozvaliny jsou tak ohromné, že by byly musely vzbudit hněv a závist krále Chufeva. Lidé chochulští vždy popírali, že by byli toto obrovské dílo postavili sami. Prohlašovali je opravdu za dílo obrů: vypravovali, že silou nadšení je z hlíny a horní pryskyřice vybudovali přistěhovalci z východu, lidé mohutnější než oni, kteří byli posedlí touhou po slunci a chtěli se co nejvíce přiblížit k velké hvězdě, kterou tak milovali. Leccos potvrzuje domnění, že tito pokročilejší cizinci byli atlantidští kolonisté, a zdá se, ať už přišli kamkoliv, neměli na práci nic spěšnějšího než před očima užaslých praobyvatelů zřizovat velké hvězdárny podle vzoru vysokých staveb své domoviny a zejména podle vysokého Vrchu bohů uprostřed své země, o němž vypravuje Platón. Zdá se tedy, že je třeba pravzor Velké věže hledat v Atlantidě. Rozhodně však nedovedeme jeho dějiny sledovat dále a končíme zde své studie o této zvláštní věci.

«7»

Ale kde ležel ráj? „Zahrada na východě“? Místo klidu a štěstí, domov člověka, kde okusil ze stromu zla, odkud byl vyhnán nebo odkud se vlastně vyhnal sám a rozptýlil se? Josef to dobře věděl, stejně jako věděl o potopě, a z týchž pramenů. Když

27$

slyšel obyvatele Syrské pouště vykládat, že je rájem velká oáza Damašek, musel se maličko usmívat, protože si nedovedli vymyslet nic rozkošnějšího než ji, která leží mezi královským pohořím a lučními jezery, je ovocným sadem, půvabnou, zavodňovanou zahradou, hemžící se různým lidem a plná bohatých obměn. Když lidé misrajimští říkávali, že bývala zahrada ovšem v Egyptě, neboť ten je středem a pupkem světa, ze zdvořilosti sice rameny nekrčíval, ale činíval tak vnitřně. Sineárští muži s kučeravými vousy si totiž také mysleli, že je jejich královské město, které nazývali „Branou boží“ nebo „Poutem nebes se zemí“ (chlapec Josef to po nich hbitě v jejich obvyklém nářečí opakoval: „Báb-ilu, markas šamé u irsitim“) – že je Bábel svátým středem světa. Ale Josef měl o této otázce pupku země bližší a spolehlivější zprávy, a to z životních příběhů svého dobrého, přemýšlivého a vážného otce, který když byl ještě mladým mužem a když cestoval od „sedmi pramenů“, sídliště to svých lidí, do Naharajimu a do Cháranu k strýci Lábanovi, narazil zcela neočekávaně, a aniž o tom věděl, na opravdovou bránu nebes a na skutečný pupek země: na pahorek Luz s jeho svatým kruhem z kamení, který pak nazval Bét-el, dům boží, poněvadž zde, když prchal před Ezauem, měl nejhroznější a největší zjevení svého života. Zde nahoře, kde Jákob na znamení pamětné vztyčil kámen, na kterém spal, a polil jej olejem, na tomto místě byl pro Josefa a jeho blízké pro budoucnost střed země a pupeční páska mezi nebem a zemí; ale ráj neležel ani zde, nýbrž v krajích počátku a domoviny, podle Josefova dětského přesvědčení, které bylo ostatně přesvědčením všeobecně uznávaným, někde tam, odkud kdysi vytáhl muž Měsíčního města, v dolním Sineáru, tam, kde se řeka rozlévá a kde vlhká země mezi jejími rameny ještě dnes kypí sladkostí plodonosného stromoví.

Že se má Eden hledat zde, v jižní Babylónii, a že bylo Adamovo tělo učiněno z babylónské země, zůstalo dlouho uznávaným učením teologické vědy. Ale jde opět jen o dobře již známou kulisu, o systém posouvání dozadu, o umisťování událostí do určitých krajů, o odkazování na minulost, jak jsme to měli již několikrát příležitost studovat – jenže zde o to jde způsobem prapodivným, doslovně svůdným, zavádějícím nás za meze

28$

všeho pozemského a překračujícím je; jenže zde ukazuje jícen studnice lidských dějin celou svou hloubku, jež není hloubkou, kterou by bylo možno změřit, nýbrž mnohem spíše bezedností, u níž už ani nelze mluvit o pojmech hlubokosti nebo tmy, nýbrž naopak o představách výšky a světla: totiž zářivé výšky, z níž by bylo možno spadnout pádem, který vzpomínkou naší duše je nerozlučně spojen se zahradou štěstí.

Nám dochovaný místopis ráje je v jedné věci přesný. Praví se, že řeka vycházela z Edenu ke svlažování ráje a odtud se dělila ve čtyři řeky: Píšón, Gíchon, Eufrat a Hiddekel. Píšón, dodává výklad, se jmenuje také Ganges; obchází všechnu indickou zemi a přináší s sebou zlato. Gíchon je prý Nil, největší řeka světa, která obchází všechnu zemi mouřenínskou. A Hiddekel, proud rovný jako střela, je prý Tigris, který teče z Asýrie. O poslední řeku není spor. Popírá se však, a vědci vážnými, jsou-li Píšón a Gíchon Ganges a Nil. Jsou to prý mnohem spíše Araxes, který se vlévá do Kaspického moře, a Halys, který ústí do moře Černého, a místo ráje třeba sice opravdu hledat v oblasti babylónské, nikoliv však přímo v Babylónii, nýbrž v arménských velehorách severně od roviny mezopotamské, kde blízko sebe ony řeky pramení.

Toto poučení si rozumně chválíme. Neboť pramenil-li „Perat“ neboli Eufrat v ráji, jak tvrdí nejvěrohodnější zpráva, nelze udržet domněnku, že by Eden ležel u jeho ústí. Ale uznávajíce to a podávajíce palmu vítězství zemi arménské, činíme nejvýše krok k pravdě toliko nejbližší; posunujeme pouze kulisu a záměnu o kousek dále.

Již starý Elíezer učil Josefa, že Bůh dal světu čtyři strany: východ, západ, poledne a půlnoc, které jsou od trůnu pánova hlídány čtyřmi posvátnými zvířaty a čtyřmi strážnými anděly, kteří upřeně hledí těmito hlavními směry. Neobracely také dolnoegyptské pyramidy své široké, zářícím cementem pokryté strany přesně ke čtyřem stranám světovým? Tak bylo také míněno uspořádání řek v ráji. Jejich proudy si třeba předstvit jako hady, kteří se dotýkají hroty chvostů a jejichž hlavy při ústích leží daleko od sebe, takže směřují ke čtyřem nebeským stranám. Ale to je zřejmě záměna místa. Je to do přední Asie přeložené opako-29$

vání geografie, která je nám dobře známa z jiného místa, které vzalo za své: z Atlantidy, kde podle zprávy Platónovy a podle jeho popsání vycházely z Vrchu bohů, který ležel ve středu ostrova, tytéž čtyři řeky a stejně tak, to znamená v podobě kříže, vycházely ke čtyřem světovým stranám. Každé učené hádání o zeměpis oněch „hlavních řek“ a o místo ráje nabylo poukazem na minulost rázu nevinné zbytečnosti, neboť se stalo jasným, že myšlenka ráje, umisťovaného brzy tam, brzy onam, nabyla své názornosti ze vzpomínky národů na zmizelou zemi, kde v moudrosti pokročilé lidstvo trávilo v pořádku jak mírném, tak svatém blažené doby. Nelze nevidět, že tu jde o smíšení tradice o vlastním ráji s pověstí o zlatém věku lidském. A zdá se, že lidská vzpomínka jej vším právem umisťuje do země Hesperidek, kde, neklamou-li všechny zprávy, v podmínkách tak příznivých, jakých již nikdy nebude dosaženo, žil velký národ moudrým a zbožným životem. Ale „zahradou v Edenu“, místem stvoření a pádu člověka, Atlantis naprosto nebyla; v putování časem a prostorem za rájem je jen kulisou a metou jen zdánlivou; neboť pračlověka, Adamitu, hledá věda o starověku země v dobách a na místech, které zanikly dříve, než byla Atlantis osídlena.

Mámení a svůdný klam pouti! Neboť bylo-li možné a bylo-li odpustitelné, byť i šalebné, pokládat zemi zlatých jablek, v níž tekou čtyři řeky, za ráj – jak mohlo k podobnému omylu, i při nejlepší vůli klamat sama sebe, dojít o zemi lemurské, která je posledním a nejvzdálenějším odsunutím lidských dějin, kde trápená tvář lidských bytostí, v níž se byl půvabný a krásný Josef s pochopitelným rozhořčením zdráhal poznávat obraz svůj, prožívala radost a úzkost života v zoufalých bojích s obrněnými horami masa žravých mloků a s létajícími ještěry? To nebyla „zahrada v Edenu“, to bylo peklo. Nebo spíše to byl první, prokletý stav po pádu. Zde, na počátku prostoru a času, nebyl utržen ani jeden plod ze stromu rozkoše a smrti. To bylo před ním. Tím je studna času změřena ještě před konečnou a původní metou, k níž směřujeme; dějiny člověka jsou starší než hmotný svět, který je dílem jeho vůle, jsou starší než život, který spočívá na jeho vůli.

30$

«8»

Dávná a o nejvlastnější lidské sebevědomí se opírající tradice, vzniklá již za raných dob a přešlá dědictvím do náboženství, do proroctví a do střídajících se učení východu, do avesy, islámu, manichejství, gnóse a helénistiky, se snaží chápat postavu prvního nebo dokonalého člověka, hebrejského adama kadmóna, jako jinošskou bytost z čirého světla, stvořenou před počátkem světa jako pravzor a souhrn lidství, k níž se pojí různé, ale v jádru věci souhlasné učení a zprávy. Vypravuje, že původně byl první člověk vyvoleným bojovníkem božím v boji proti zlu, které vnikalo do nového stvoření, že přitom došel úhony, že byl spoután démony, zajat hmotou a odcizen svému původu, ale že byl druhým vyslancem božím, jímž byl tajemným způsobem opět on sám, on ve svém vlastním vyšším Já, z temnot pozemské a tělesné existence vysvobozen a uveden zpět do světelného světa, přičemž tu však musel zanechat části vlastního světla, kterých bylo použito při tvoření hmotného světa a pozemských lidí; podivné příběhy, v nichž vykupitelský náboženský živel, ovšem již slyšitelný, ustupuje ještě úmyslům kosmogonickým; neboť slyšíme, že pralidský boží syn choval ve svém světelném těle sedmero kovů, kterým odpovídá sedm planet a z kterých byl vybudován svět. To se vyjadřuje také tak, že ona světelná lidská bytost, vyšlá z otcovského prapůvodu, sestupovala sférami sedmi planet a od vládce každé sféry obdržela podíl její přirozenosti. Ale že pak, hledíc dolů, spatřila v zrcadle hmoty svůj obraz, zamilovala se do něho, snesla se k němu, a dostala se tak do pout nižší přirozenosti. Právě tím že se vysvětluje rozdvojenost lidské bytosti, která v sobě nerozlučně spojuje známky božského původu a podstatné svobody s těžkým připoutáním k nižšímu světu.

V tomto narcisovském podobenství plném tragické krásy se počíná smysl ústního podání čistit; a k čištění jeho smyslu dochází ve chvíli, kdy sestup božího dítěte z jeho světelného světa do hmotné přirozenosti se přestává dít z pouhé poslušnosti vyššího rozkazu, to znamená nevinně, a nabývá zato rázu činu samostatného, dobrovolného a touhou podníceného, to jest

31$

obtíženého vinou. Zároveň se počíná objasňovat význam onoho „druhého vyslance“, který je ve vyšším smyslu totožný se světelným člověkem a který přišel, aby ho vysvobodil z bloudění v temnotách a odvedl zpět domů. Neboť nyní učení přistupuje k rozdělení světa na tři osobní prvky, hmoty, duše a ducha, mezi nimiž a zároveň v souhře s božstvem se rozvíjí onen román, jehož vlastní hrdinkou je po dobrodružstvích bažící a v dobrodružstvích tvůrčí duše lidská, román, který jsa spojením prapůvodní pověsti s proroctvím o konci, a tedy pravým mýtem, nám podává jasnou zprávu o pravém místě ráje a o příběhu „pádu“.

Vypravuje se, že duše, to jest: ono pralidské, byla zároveň s hmotou prvním pomyslným prvkem, že měla život, že však neměla vědění. To jí chybělo tak dokonale, že ona, která bydlela v boží blízkosti na výsostech klidu a štěstí, se dala zneklidnit a zmást svým sklonem – toto slovo je třeba brát v jeho pravém směrovém významu – k beztvárné tehdy ještě hmotě, prahnouc po tom, aby se s ní mohla smísit a vytvořit z ní tvary, od nichž by dosáhla tělesných rozkoší. Avšak když se dala svést a ze své vlasti sestoupila, touhy a bolesti její vášně neubývalo, nýbrž zvětšovaly se až do utrpení ještě faktem, že hmota, jsouc svéhlavá a líná, chtěla mermomocí setrvat ve své beztvárné prapodobě, naprosto nechtěla slyšet o tom, aby k radosti duši na sebe vzala tvary a každému zformování jí se všemožně bránila. Zde to byl Bůh, který zasáhl, neboť uznal, mají-li se věci takto, že mu nezbývá než přijít své scestné družce na pomoc. V jejích milostných zápasech s nepoddajnou hmotou ji podporoval; učinil svět, což značí: jsa nápomocen pralidskému principu, vytvořil pevné, dlouho žijící tvary, aby od nich duše dosáhla tělesných radostí a plodila lidi. Ale hned potom, sleduje dále svůj dobře vymyšlený plán, učinil věc druhou. Vyslal, tak to stojí doslovně ve zprávě, jíž používáme, ze substance svého božství k člověku do světa ducha, aby duši v lidské schránce probudil ze spánku a aby jí z rozkazu otcova ukázal, že tento svět není jejím místem, že dobrodružství jejích smyslných vášní bylo hříchem a že je stvoření světa třeba pokládat za následek tohoto hříchu. Co se tedy duch trvale snaží objasnit lidské duši zajaté v hmotě a co jí má stále připomínat, je právě to, že svět povstal teprve jejím

32$

bláhovým spojením s hmotou, a oddělí-li se jednou, že svět tvarů déle nepotrvá. Povinností ducha je tedy burcovat duši k tomuto poznání, on se o to snaží a doufá, že vášnivá duše, jsouc poučena o tom, jak se věci vpravdě mají, jednou zas uzná svou výsostnou domovinu, zřekne se nízkého světa, bude se snažit dostoupit opět světa jí vlastního, to znamená sféry klidu a štěstí, a vrátí se tam. V okamžiku, kdy se tak stane, vezme tento nízký svět za své; hmota zase nabude své lenivé svéhlavosti; bude vyproštěna z pout tvarů, bude se moci jako v pravěčnosti opět radovat ze své beztvárnosti a být také tedy po svém šťastná.

Potud učení a potud román o duši. Nelze pochybovat o tom, že zde byl učiněn poslední krok na cestě zpět, že bylo dosaženo nejdávnější lidské minulosti, že bylo určeno místo ráje a že byly příběhy o dědičném hříchu, o poznání a o smrti převedeny do svých čistých forem pravdy. Pralidská duše je nejstarším principem, neboť byla vždy, byla před časem a před tvary, jako byl vždy Bůh a hmota. Pokud jde o ducha, v němž poznáváme onoho „druhého vyslance“, který má rozkaz přivést duši zpět domů, je sice s duší nějak velmi spřízněn, ale ona sama to není, neboť duch je mladší: je emanací Boha a má duši poučit, osvobodit, a tím zrušit svět tvarů. Tvrdí-li se v jistých obratech tohoto učení nebo naznačuje-li se v něm alegoricky, že duše a duch jsou ve vyšším smyslu jedno, má to přesto smysl a ne pouze ten, že duše pračlověka byla původně povolána na svět, aby byla boží bojovnicí proti zlu, a že je tedy úkol, který jí byl dán, velmi příbuzný s oním, který později připadl duchu, vyslanému k jejímu osvobození. Učení naopak tento smysl neuvádí, a to proto, že nedospívá k úplnému objasnění významu, který má duch v románě duše, a po této stránce zřejmě potřebuje doplnění.

Příkaz, který ve světě tvarů a smrti, vzniklém z milostného poznání duše a hmoty, byl dán duchu, je naznačen naprosto zřejmě a jasně. Byl vyslán proto, aby v duši, která zapomněla sama na sebe a zapletla se do tvarů a smrti, probudil vzpomínku na její vyšší původ; aby ji přesvědčil, že chybila, když se snížila k hmotě, a způsobila tak stvoření světa; a aby v ní konečně vystupňoval stesk po domově do té míry, že se jednoho dne z bolesti a rozkoše úplně odpoutá a odletí domů – čímž zároveň

33$

nastane konec světa, hmotě bude vrácena stará svoboda a ze světa bude odstraněna smrt. Ale jak se už stává, že vyslanec nějakého království, poslaný do říše jiné, nepřátelské, zdržuje-li se v ní dlouho, se ve smyslu vlastní země kazí tím, že zdomácňuje zde, a měně původní barvu a přizpůsobuje se, nevědomky přejímá cizí způsob myšlení a přechází na stanovisko zájmů nepřátelských, takže se stává nezpůsobilým hájit zájmy své vlasti a musí být odvolán: tak se také děje duchu v jeho poslání. Čím déle trvá, čím déle se zde dole diplomaticky uplatňuje, tím větší vnitřní trhlinu dostává jeho poslání – podle zásady kažení vyslanců – která vyšším sférám asi utajena nezůstala a podle všeho by byla již vedla k jeho odvolání, kdyby otázka účelné náhrady byla tak snadná, jak se zdá být.

Nelze pochybovat, že úkol zhoubce a hrobníka světa počíná průběhem hry ducha hodně mrzet. Neboť odbarvujícím vlivem jeho prodlévání na zemi se mění jeho hledisko do té míry, že on, který byl, podle toho, jak on to chápe, vyslán, aby ze světa sprovodil smrt, se naopak počíná považovat za smrtonosný princip, za toho, který má smrt světu přinést. To je skutečně otázka hlediska a názoru; je možné se na to dívat tak, a také onak. Ale v takových chvílích má každý znát, jak smýšlet a k čemu se doma zavázal, jinak nastane právě to, co jsme případně nazvali zkažením, a vyslanec se svému vlastnímu úkolu zpronevěřuje. Zde se ukazuje jistá charakterová slabost ducha, a to v tom, že velmi těžce snáší svou pověst principu smrtonosného a ke zkáze tvarů směřujícího – pověst, do níž se ke všemu přivedl hlavně sám z vlastní vůle a vlastním a někdy i při sobě samému namířeným usuzováním – a pokládá za věc cti zbavit se jí. Ne že by byl své poslání zradil úmyslně; ale proti jeho úmyslům a pod tlakem řečeného popudu a také z hnutí, které by bylo možno nazvat nedovolenou zamilovaností do duše a do jejího vášnivého počínání, se mu v ústech překrucují slova, takže vyznívají pro duši a její činy příznivě, a z jakýchsi mileneckých žertů mluví proti svým vlastním čistým cílům a ve prospěch života a tvarů. Nerozluštěná zůstává ovšem otázka, je-li duchu takové zrádné jednání, nebo jako zrádné alespoň vypadající, co platné; a zda snad dokonce ani takto nemůže nesloužit účelu, za kterým byl

34$

vyslán, to jest zrušení hmotného světa vysvobozením duše z něho, a zda to snad také sám velmi dobře neví, a nejedná-li jen proto tak, že si je dokonale jist, že si to smí dovolit. Rozhodně můžeme v tomto vtipném a sebezapíravém sjednocení vůle s jeho vůlí duše vidět výklad onoho alegorického obratu učení, který praví, že byl „druhý vyslanec“ jiným Já světelného člověka, vyslaného k potírání zla. Je dokonce možné, že je v tomto obratu prorocky a skrytě ukázáno na tajné úmysly boží, které učení pokládá za příliš posvátné a neproniknutelné, aby je bylo lze přímo vyslovovat.

«9»

Posuzujeme-li to vše klidně, můžeme mluvit o „prvotním hříchu“ duše nebo původního světelného člověka jen tehdy, vyhrocujeme-li morálku na jehlu. Duše, vzdavši se lehkomyslně původního stavu klidu a štěstí, se ovšem prohřešila, ale na sobě, nikoliv na Bohu, což by se bylo stalo, kdyby byla svým vášnivým jednáním přestoupila nějaký jeho zákaz. Ale takovéhoto zákazu nebylo, alespoň ne v učení, které přijímáme. Tvrdí-li však zbožné podání přesto, že Bůh zakázal prvním lidem jíst ze stromu poznání „dobrého a zlého“, je za prvé třeba uvážit, že tu jde o čin sekundární a již pozemský a o lidi, kteří vznikli za tvůrčí pomoci boží tím, že duše poznala hmotu; a podnikl-li s nimi Bůh opravdu tuto zkoušku, nelze pochybovat o tom, že mu bylo předem jasno, jak dopadne, a záhadným jen zůstává, proč vlastně, ač dobře věděl, že jeho zákazu dbáno nebude, budil škodolibost svého andělského dvora, který byl proti lidstvu zaujat velmi nepřátelsky. Ale poněvadž za druhé je obrat „dobrého a zlého“ nepochybně a dokazatelně glosou a dodatkem k čistému textu, a vpravdě jde o poznání vůbec, jehož následkem není schopnost morálně rozlišovat mezi dobrem a zlem, nýbrž smrt, nelze neuznat výklad, že podobným, dobře sice míněným, ale nevhodným dodatkem je již také zpráva o „zákazu“.

Tomu nasvědčuje téměř vše, ale hlavně skutečnost, že se Bůh na duši pro její vášnivost nerozhněval, že ji nezavrhl a

35$

nepotrestal trestem, který by přesahoval míru utrpení, vyváženou ovšem rozkoší, které na sebe vzala dobrovolně. Je naopak zřejmé, že vida duši trpět, byl jat, i když ne sympatií, přece alespoň soucitem; neboť ihned a nevolán jí přispěl pomocí, osobně zasáhl do jejího milostného boje s hmotou o spojení a způsobil, že z něho vznikl smrtelný svět tvarů, aby se jím duše mohla radovat; bylo to boží konání, ve kterém je možné opravdu jen stěží rozeznat soucit od sympatie nebo spíše jich rozeznat nelze vůbec.

Je těžko v této spojitosti mluvit o hříchu ve smyslu uražení Boha a jeho výslovné vůle, hlavně uvážíme-li, jak podivný byl vztah boží k tvorstvu, které vzniklo ze smíšení duše a hmoty, a k lidské bytosti, která zřejmě a také jistým právem budila již od začátku žárlivost andělů. Když starý Elíezer vypravoval o tomto vztahu, a mluvíval o něm zcela ve smyslu, jaký se nám ještě dnes jeví při četbě hebrejských komentářů k pradějinám, býval Josef hluboce dojat. Kdyby byl Bůh, praví se tam, nezamlčel a moudře si byl neponechal pro sebe, že lidstvo bude plodit nejen lidi spravedlivé, nýbrž i zlé, království přísnosti by stvoření člověka vůbec nebylo připustilo. Takováto slova nám dovolují nahlédnout do poměrů velmi pronikavě. Především nás poučují, že „přísnost“ není věcí Boha samého, nýbrž mnohem spíše jeho dvora – na němž se zdá být v jistém smyslu, třebaže ovšem ne v rozhodujícím, závislý, takže z obavy, aby mu z této strany nebyly činěny potíže, raději o tom, co bylo připravováno, neříkal čistou pravdu a naznačil jen něco, jiné však zatajil. Nesvědčí to však o tom, že mu spíše na stvoření světa záleželo, než že by se k němu byl stavěl nepřátelsky? Nebyla-li tedy duše Bohem přímo vyzvána a povzbuzena, aby podnikla to, co učinila, přece jen proti jeho úmyslům naprosto nejednala, nýbrž jen proti vůli andělů, kteří byli arci člověku málo nakloněni již od počátku. Že Bůh stvořil svět dobrý i zlý a že se o něj stará, pokládají za vrtoch majestátu, jímž jsou nelibě dotčeni, poněvadž za jeho krásou a za jeho prozpěvováním chvály tuší jen mrzutosti, a to spíše právem než neprávem. Ze rtů jim neustále kanou udivené a vyčítavé otázky, jako: „Kdo je člověk, ó Hospodine, že jsi naň pamětliv?“ a Bůh jim odpovídá hned shovívavě, smířlivě,

36$

vyhýbavě, ale někdy také podrážděně a tónem, který je rozhodně ponižuje. Pád Semaelův, velkého knížete mezi anděly, měl dvanáct párů křídel, kdežto svatá zvířata a Serafové měli jen po šesti, se jistě nedá odůvodnit nějak lehce, nýbrž třeba jej přímo zařadit do doby těchto srážek, jak to také vyplývalo z výkladů Elíezerových, které poslouchal Josef tak napjatě. Byl to hlavně Semael, který vytrvale rozdmýchával city andělů proti člověku, nebo vlastně proti boží zálibě v něm; a když jednoho dne Bůh andělské zástupy vyzval, aby se Adamovi pro jeho rozumnost a proto, že dovede všechny věci nazvat jmény, poklonili, rozkazu sice, byť i s tajným úsměškem nebo se zamračeným obočím, uposlechli, ale Semael to neučinil. Neboť divoce a otevřeně prohlásil, že je nesmyslné, aby tvorové, učinění ze záře a lesku, se klaněli před tím, kdo byl stvořen z prachu a země – a právě tehdy byl svržen, což podle Elíezerova výkladu z daleka vypadalo tak, jako by padala hvězda. Ale i když si ostatní andělé tento boží hněv navždy zapamatovali a napříště byli, pokud jde o člověka, krajně opatrní, je přece zřejmé a patrné, že kdykoliv se na zemi rozmáhá hříšnost, jako se to stalo před potopou nebo v Sodomě a Gomoře, že to bývá na svatém dvoře důvodem k pravidelnému triumfu a příčinou rozpaků Stvořitele, který je pak nucen strašlivě zasahovat – avšak méně z vlastní vůle, jako spíše pod mravním tlakem nebes. Ale vy citujeme-li tyto věci dobře: jak se to pak má s úkolem „druhého vyslance“, ducha, a byl vyslán opravdu proto, aby, odpoutav duši od hmotného světa, jej zrušil a duši přivedl domů?

Je opravdu možné se domnívat, že to není úmyslem božím a že duch nebyl z jeho rozkazu poslán za duší, aby se stal hrobníkem světa tvarů, stvořeného jí za dobrotivé boží pomoci. Ono tajemství je snad jiné a snad tkví ve výkladu učení, že druhým vyslancem byl znova světelný člověk, který byl již kdysi vyslán, aby potíral zlo. Víme již dávno, že tajemství zachází s časem libovolně a že mluvívá o minulosti i tam, kde má na mysli budoucnost. Je možné, že výrok, že duše a duch bývali jedno, chce vlastně říci, že v budoucnosti jedno být mají. Ano, to se nám zdá být pravděpodobnější, poněvadž je duch již samou svou podstatou hlavně principem budoucnosti, onoho: tak to bude,

37$

tak to má být, kdežto jsoucnost duše, svázané s hmotou, platí minulosti a onomu svatému: za onoho času. Kde zde je život a kde smrt, zůstává sporné; neboť obě části, do přirozenosti zapletená duše a duch, který není z tohoto světa, princip minulosti a princip budoucnosti, oba tvrdí a každý ze svého přesvědčení, že jsou živou vodou a jeden obviňuje druhého, že je přívržencem smrti: a žádný neprávem, poněvadž přirozenost bez ducha a ducha bez přirozenosti lze jen stěží nazvat životem. Tajemství však a tajná naděje boží jsou snad v jejich spojení, totiž v pravém vejití ducha do světa duše, ve vzájemném prostoupení obou principů a posvěcení jednoho druhým ke krásné přítomnosti lidstva, které by bylo žehnáno požehnáním shůry nebes a požehnáním hlubokosti, která leží dole.

To by tedy byla tajná možnost a krajní výklad učení, k nimž třeba brát zřetel – ač je velmi pochybné, zda výše řečené chování ducha, vyvěrající z přílišné citlivosti na výčitku, že je bytostí smrtonosnou, chování sebezapíravé a zamilované, je pravou cestou pro jeho úmysly. Ať si jen němé vášnivosti duše propůjčuje svůj vtip, ať si oslavuje hroby, ať si nazývá minulost jediným pramenem života, ať se prohlašuje za zlomyslného zelota a za vůli, která bude do smrti nemilosrdně otročit, ať se jen vydává duši napospas; jak se ukazuje, zůstává přece jen tím, čím je: poslem, který upomíná, principem vzdoru, vzpoury a putování, který v prsou jednotlivcových budí za radostného souhlasu jeho přívrženců neklid nadpřirozených běd, který ho vyhání z bran věcí hotových a daných do dobrodružné nejistoty a činí ho podobným kamenu, který, utrhnuv se a vale se, je určen, aby byl počátkem pohybu, jehož vzrůst se nedá dohlédnout.

«10»

Tak vznikají počátky a posuny minulosti, na nichž se může dějinně zastavit určitá vzpomínka, jako se Josefova zastavovala u města Uru a u vyjití předků z něho. Měl v krvi dědictvím duchovní neklid, jímž byl určen jemu blízký život, svět a putování jeho otce a který znova poznával, říkal-li si tyto verše hliněných tabulek:

38$

Proč nedáš odpočinout mému synovi Gilgamešovi, proč dals mu srdce, které nezná klidu?

Neznalost klidu, otázky, poslouchání a hledání, bojování o Boha, hořká a zoufalá snaha o pravdu a právo, o odpověď na otázku odkud a kam, o vlastní jméno, o vlastní bytost, o vlastní názor na nejvyšší – jak se celé to dědictví, zůstavené přes generace mužem z Uru, obráželo v stařeckém zvrásčení vysokého čela Jákobova a v slídivě starostlivém pohledu jeho hnědých očí, a jak oddaně miloval Josef toto dědictví, jež sám pociťoval jako šlechtictví a vyznamenání, které, jsouc uvědoměním si vyšších starostí a strastí, dodávalo otcově osobnosti všechnu tu důstojnost, zdrženlivost a slavnost a činilo jej dokonalým! Neklid a důstojnost – to jsou pečeti ducha, a Josef s dětsky nebojácnou láskou poznával na čele svého otcovského velitele tento dědičný znak, ačkoliv to jeho vlastní znak nebyl; ten více určen dědictvím po rozkošné matce, byl veselejší a Josefova povaha byla bezstarostnější, družnější a snáze se vykupovala hovory a sdílností. Jak se mohl svého přemýšlivého a starostlivého otce bát, věděl-li, že je jím tak velice milován? Zvyk být milován a mít ve všem přednost rozhodl o jeho povaze a zbarvil ji; a rozhodl také o jeho vztahu k Nejvyššímu, kterého si představoval, pokud bylo ovšem dovoleno připisovat mu vůbec nějaké tělo, přesně jako Jákoba; pociťoval Boha jako nějaké vyšší opakování otce a byl dětsky přesvědčen, že je Bohem milován stejně tak jako otcem. Označíme na tomto místě prozatím a ještě jen zdaleka jeho vztah k Adónu nebes za „svatební“ – neboť Josef věděl o babylónských ženách, které jsouce zasvěceny Ištaře nebo Mylitě, jsou svobodné, leč povinny zbožně se vzdávat, bydlely v chrámových celách a jmenovaly se „čisté“ nebo „svaté“ a také „nevěsty boží“, „enitu“. Něco z citů těchto enitů bylo také v Josefovi, tedy také něco přísnosti a zamilovanosti, a tak, ve spojitosti s tím, byl v něm i jistý rys hravé blouznivosti, kterým, až se k němu dostaneme, se budeme ještě mnoho zabývat, a jenž byl snad formou, kterou se v něm projevovalo dědictví ducha.

Ale naproti tomu i při vší své oddanosti nerozuměl formám, kterými se projevovalo u otce, nebo je alespoň zcela neschvalo—

39$

val: to jest starost, hoře a neklid, které se projevovaly v nepřekonatelné nechuti někde se pevně usídlit, jak by se bylo na jeho důstojnost rozhodně slušelo, a v jeho životě stále jen prozatímním, pohyblivém, improvizovaném, který byl napolo i bez příbytku. Jistě božstvo také jeho nepochybně milovalo a ostříhalo, dávalo mu před ostatními přednost – a byl-li jím také Josef milován, bylo to jistě jen kvůli otci. Bůh Šaddaj ho v Mezopotámii učinil bohatým dobytkem a rozličnými věcmi a uprostřed družiny svých synů mohl být mezi ostatními knížaty země knížetem zástupu žen, pastýřů a služebníků, a skutečně jím také byl, a to nejen pro vnější vážnost, nýbrž i pro svého ducha, protože byl „nabí“, to znamená „zvěstovatel“, protože byl vědoucí, znalý Boha a přemoudrý, protože byl jedním z vůdců starců, na které přešlo dědictví muže z Chaldeje a v nichž byli vždy viděni jeho potomci. Při vyjednávání a kupních smlouvách se s ním jednalo pouze nejvybranějšími a nejobřadnějšími formami, říkalo se mu „můj pane“, kdežto o sobě se mluvilo jen výrazy pohrdlivými. Proč nežil se svým rodem jako zámožný občan v některém z měst, v samém Hebroně, v Urusalimě nebo v Síchemu, v pevném domě z kvádrů a ze dřeva, pod nímž by mohl pochovávat své mrtvé? Proč bydlel jako Izmaelita nebo beduín z pouště ve stanech mimo město a v pustém kraji, odkud ani neviděl kirjatarbaský hrad, u studnic, u jeskynních hrobů, u dubů a terebintů, v táboře, který bylo možno kdykoliv odstěhovat, tak, jako by nesměl zůstávat s ostatními a zapouštět s nimi kořeny, jako by co hodinu musel čekat na rozkaz, který mu poručí strhnout chýše a stáje, naložit na velbloudy tyče, plst a kožešiny a táhnout dále? Josef ovšem věděl, proč. Muselo tak být, protože sloužili Bohu, jehož bytost nepopřávala svým vyznavačům klidu a bydlení v domech, Bohu budoucích plánů, jehož vůle připravovala věci neznámé, velké a nesmírně závažné, a který byl vlastně ještě sám i se svými rodícími se světovými plány teprve připravován, a byl proto Bohem neklidu, Bohem starosti, který chtěl být teprve hledán a pro něhož bylo třeba být vždy a stále volný, pohyblivý a v pohotovosti.

Slovem: byl to duch, který člověku dodává důstojnosti a zneuctívá ho zároveň, který Jákobovi bránil žít v pevné městské

40$

usedlosti; a litoval-li toho někdy mladý Josef, který nebyl bez smyslu pro světské pohodlí, ba pro nádheru, smiřujeme se s tím jako i s jinými rysy jeho povahy, které jsou zase vyrovnávány jinými. Pokud jde o nás, kteří se chystáme o tom všem vyprávět a řítit se tak, nevydávajíce se přitom v krajní nebezpečí, do nesmírných dobrodružství (slovo „řítit se“ je třeba brát v doslovném směrovém slova smyslu); nehodláme zapírat, že upřímně a dokonale rozumíme starcově neklidné nechuti k představě, že by mohl bydlet v pevném domě. Dovedeme to snad my? Není také nám určena nestálost a nebylo také nám dáno srdce, které neví nic o klidu? Není nebeským tělesem vypravěčovým měsíc, pán cest, poutník, který jde od stanice ke stanici a z každé opět odchází? Ten, kdo vypravuje dobrodružně, prochází mnohými stanicemi; ale bydlí tam jen ve stanech, očekávaje dalších rozkazů k vytržení, a brzy ucítí bušit srdce, částečně radostí, dílem také strachem a tělesnou úzkostí, ale rozhodně na znamení, že se již jde dále, do nových dobrodružství, která je třeba prožít do dna a s nevypočitatelnými jednotlivostmi, zcela jak si toho žádá vůle neklidného ducha.

Jsme již dávno na cestě, již daleko za sebou jsme zanechali stanici, kde jsme se letmo zdrželi, zapomněli jsme již na ni a po zvyku poutníků jsme se již z dálky spojili se světem, k němuž upíráme zrak a jenž upírá zrak na nás, abychom, až nás přijme, v něm nebyli cizinci příliš neobratnými a plachými. Trvá cesta již příliš dlouho? Není divu, neboť tentokrát to jde do pekel! Zbledlí letíme dolů, hluboko dolů pod den, dolů, do jícnu minulosti olovnicí nikdy nezměřenému.

Proč bledneme? Proč nám bije srdce, ne teprve od počátku letu, nýbrž již od chvíle, kdy jsme dostali první pokyn k cestě, a to nejen rozkoší, nýbrž velmi silně také úzkostí? Není minulost živlem vypravěčovým, není mu vzduchem, který dýchá, není mu dějinně známá a není mu tím, čím je rybě voda? Ach, ovšem! Ale proč se nechce naše zvědavě zbabělé srdce spokojit touto moudrostí? Ach, proto, že minulost, která nás ovšem unášívá do velkých, převelkých dálek, je přece jen jiná než minulost, do níž se řítíme nyní – než minulost života, než bývalý, umrlý svět, v jehož větších a větších hloubkách bude jednou le-41$

žet také náš život, jehož počátky tkvějí již beztak dosti hluboko. Zemřít znamená arci ztratit představu času a vyjít z něho, ale značí to také získat věčnost a všudypřítomnost, tedy teprve pravý život. Neboť podstatou života je přítomnost a v časových formách minulosti a budoucnosti se jeho tajemství jevívá jen mýticky. To jest, abychom tak řekli, jen lidový způsob, jakým se projevuje život, ale jeho tajemství náleží jen zasvěceným. Lid budiž poučen o tom, že duše putuje. Ale vědoucímu je známo, že je toto učení pouze šatem tajemství o všudypřítomnosti duše, a jakmile prolomí smrt celu jejího vězení, že jí patří celý život. Poletíme-li jako vypravující dobrodmzi do minulosti, okusíme smrt a její poznání: a proto naše radost a naše bledá úzkost. Ale větší je naše radost a nepopíráme, že je tělesná, neboť jejím předmětem je to první a poslední, o čem mluvíme a nač se ptáme, a jediné, oč se zajímáme: je to lidská bytost, kterou jdeme hledat do podsvětí a k smrti, jako Ištar Tammuza a Éset Usíra, abychom ji poznali tam, kde leží minulost.

Neboť ta je, je stále, třebaže by lid po svém říkal: Byla. Tak mluví mýtus, který je pouze rouchem tajemství; ale svátečním rouchem tajemství je slavnost, která se stále vrací, která překlenuje čas a činí minulé a budoucí pro smysly lidu přítomným. Jaký div, že se na slavnostech, kde se poznávají smrt a život, dostávala lidská bytost vždy do varu, a oddávala se necudnosti, jak jí to dovoloval všeobecný mrav? – Slavnosti vyprávění, ty jsi svátečním rouchem tajemství života, neboť rušíš pro smysly lidu čas a zaklínáš mýtus, aby se dál v nejskutečnější přítomnosti! Slavnosti smrti, cesto do pekel, jsi vpravdě slavností a radostí pro duši v těle, která ne nadarmo se upíná na minulost, na hroby a na zbožné „bylo“. Ale budiž také duch s tebou a vejdiž do tebe, abys byla požehnána požehnáním shůry nebes dolů a požehnáním z hlubokosti, která je dole!

Nuže, tedy bez váhání dolů! Poletíme snad bez zastávky do nekonečné hloubky studnice? Naprosto ne. Ne o mnoho hlouběji než do hloubky tří tisíc let – a co to znamená proti představě hloubky, která nemá dna? Tam nemají lidé oči na čele a na těle rohovinu a nebojují s létajícími ještěry: jsou to lidé jako my – nehledíme-li k některým blouznivým nepřesnostem jejich

42$

myšlení, která jim můžeme snadno odpustit. Podobně k sobě mluvívají lidé v cestování nedosti zkušení, mají-li se vydat na cestu, kteří však, jde-li do tuhého, dostávají horečku a tlučení srdce. Konečně, říkají si, copak jdeme na konec světa a pryč ode všeho, čemu jsme zvyklí? Kdepak, nýbrž jen tamhle a tamhle, kde bylo již mnoho lidí, den nebo dva dny z domova. Tak říkáme i my o zemi, která nás očekává. Je to snad země, kde pepř roste, země Ga-ga, tak nová, že by se člověk měl docela bez sebe chytat za hlavu? Ne, nýbrž země, jaké jsme již viděli častěji, středomořská země, ne právě hostinná, poněkud zaprášená a kamenitá, ale naprosto ne bláznivá, a vycházejí nad ní hvězdy, které známe. Tak s vrchy a dolinami, s městy, cestami a viničnými horami, s řekou, která se kalně a rychle žene zeleným křovím, se rozprostírá v minulosti, podobajíc se louce u pramene v pohádce. Otevřte oči, přimhouřili-li jste je při odjezdu! Jsme na místě. Hleďte – nad mírem pahorkovité krajiny se klene měsíčná noc s ostrými stíny! Vdechujte – tu mírnou svěžest jarní noci plnou hvězd, jako bývá v létě!

43$

««PŘÍBĚHY JÁKOBOVY»»

KAPITOLA PRVNÍ

U STUDNICE

«Ištar»

Bylo to na oné straně pahorků severního Hebronu, něco na východ od cesty, která vedla z Urusalima, v měsíci adaru, za jarního večera tak měsíčného, že by bylo možno číst napsané a že se zdálo, jako by listí starého a mohutného terebintu s krátkým kmenem, ale silným větvovím, který tu osaměle čněl, a jako by i hrozny jeho květů byly světlem vypracovány do všech podrobností, neboť tak svítivě byly v sebe spleteny a tak výrazné byly zároveň. Krásný strom byl posvátný: V jeho stínu bylo možno všelijak se poučit, a to jak z úst lidských (neboť, měl-li kdo z vlastní zkušenosti co říci o věcech božských, shromažďoval pod jeho větvemi posluchače), tak také způsobem vyšším. Mnohokrát se totiž přihodilo, že lidé, kteří, položivše hlavu na jeho kmen, usnuli, se stali účastni zjevení a že se jim dostalo poselství; a o zvláštní pozornosti, které se těšily zbožné úkony na úpatí stromu, svědčily také zápalné oběti, které zde byly přinášeny na kamenné porážce se zakouřenou deskou, na níž maličko doutnal ohník, a při nichž se během času lidem často dostávalo znamení směrem kouře, významným letem ptáků, ba někdy i zjevy na nebi.

V okolí bylo dost stromů, i když ne tak důstojných jako onen stojící o samotě: jak téže odrůdy, tak také fíkovníků s velkými listy a dubů zimáků, které vysílaly ze svých kmenů do udupané půdy nadzemní kořeny a jejichž trvalá, měsícem vyrudlá zeleň, zachovávajíc střed mezi jehličím a listovím, se rozvíjela v ost—

47$

naté vějíře. Za stromy proti poledni a směrem k pahorku, který zakrýval město, a také ještě kus na stráni, stály chýše a dobytčí stáje a odtamtud chvílemi do tiché noci zaznělo duté zabučení hovada, zatroubení velblouda nebo namáhavě nasazený nářek osla. Směrem k půlnoci však byla vyhlídka volná a za omšelým oplocením, zřízeným ze dvou vrstev hrubě otesaných kvádrů s velkými spárami, které dodávalo prostranství kolem posvátného stromu vzhledu terasy s nízkou poprsní zdí, se v záři měsíce, stojícího již vysoko na nebi a do tří čtvrtí plného, prostírala do dálky až k nudným pahorkům, které uzavíraly obzor, rovina: byl to kraj porostlý olivami a tamaryškovým křovím a protkaný cestami, který se dále vzadu měnil v pastviny bez stromů, na nichž bylo tu a tam možno zřít plápolat pastýřské ohně. Na poprsní zdi kvetly bramboříky, jejichž fialová a růžová barva byla vyrudlá měsíčním světlem, a v mechu a v trávě u paty stromů bílé šafrány a červené sasanky. Vonělo tu květinami a aromatickými bylinami, vlhkými výpary stromů, kouřem z dříví a hnojem.

Nebe bylo rozkošné. Velký světelný kruh obklopoval měsíc, jehož záře při vší měkkosti byla tak silná, že téměř bolelo dívat se do něho, a celou šíří oblohy byla jakoby plnými hrstmi rozhozena a rozsypána setba hvězd, zde řidčeji, tam v zářivém pořádku bohatě a hustě. Na jihozápadě se od ostatních hvězd ostře odrážel Sirius-Ninurtu, živoucí modrobílý oheň a jasnými paprsky střílející drahý kámen, a zdálo se, že je s Prokyonem, stojícím výše na jižním nebi, součástí téhož souhvězdí Malého psa. Marduk král, který vyšel brzy po západu slunce, a byl by svítil celou noc, se mu v nádheře nemohl vyrovnat jen proto, že měsíc jeho záři zatemnil. Nedaleko od nadhlavníku, poněkud jihovýchodně stál Elamita, nepřítel se sedmi jmény, který přináší mor a smrt a kterého nazýváme Marsem. Ale dříve než on se vznesl nad obzor Saturn, vytrvalý a spravedlivý, a svítil jižně od poledníku. Byl zde také známý obrazec Oriona, myslivce, opásaného a ozbrojeného, a ten, kloně se k západu, nádherně zářil svým rudým světlem. Na témž místě, jen poněkud jižněji, se vznášela Holubice. V souhvězdí Lva kynul Regulus z plné výšky, k níž už také dospělo čtyřspřeží býků Vozu, zatímco ruděžlutý Arkturus, honák volů, stál ještě hluboko na severovýchodě a žluté

48$

světlo Kozy s obrazcem Vozky kleslo již hluboko na západ a ke straně půlnoční. Ale krásnější než tyto hvězdy a ohnivější než všechna znamení a než celý voj kokábů byla hluboko na západě, putujíc za sluncem, Ištar, sestra, choť a matka, Astarté, královna. Planula stříbrem, vysílala rozbíhající se paprsky, cípovitě hořela a jeden delší plamen vypadal jako hrot kopí, které na ni shora míří.

«Sláva a přítomnost»

Byly zde také oči, dobře vědoucí, jak to vše rozlišovat a rozumově vykládat, vzhůru pozdvižené černé oči, v nichž se zrcadlil všechen ten rozličný lesk. Putovaly po pevném náspu zvířetníku, který vévodil nebeskému hemžení a jejž pozorují ti, kdož určují čas; po svatém znamení času, které po krátkém soumraku těchto zeměpisných šířek velmi rychle vychází obraz za obrazem: první Býk, neboť tehdy, kdy ony oči žily, stálo slunce na počátku jara ve znamení Skopce a ten zároveň se sluncem klesl pod obzor. Vědoucí oči se usmívaly na Blížence, kteří se z výšin skláněli k západu, a pohledem, posunujícím se k východu, našly v rukou Panny klasy. Ale vrátily se do světelného okruhu měsíce a k jeho zářivému stříbrnému štítu, neboť byly neodolatelně přitahovány jeho čistou a měkkou oslnivostí.

Náležely jinochovi, který poblíže posvátného stromu seděl na roubení oblým kamenem překlenuté studny, která tu otvírala svou vlhkou hloubku. K roubení vedly polorozbité kruhovité stupně a na nich spočívaly bosé nohy mladého muže, které byly mokré, stejně jako na tomto místě schody, z nichž kapala rozlitá voda. Stranou, tam, co bylo sucho, ležel jeho svrchní oděv s širokým rzivě červeným vzorem na žlutém podkladě a opánky z hovězí kůže, které byly téměř botami, poněvadž měly odchlipující se stěny, mezi něž pata a kotníky hluboce zapadly. Hoch si kolem boků uvázal široké rukávy spuštěné košile z plátna sice do běla vybíleného, ale vesnicky hrubého, a v měsíčním světle mastně svítila hnědá kůže jeho poprsí, které svou mohutnou stavbou a rameny, jejichž vodorovná poloha a vysoké nasazení připomínaly Egypt, působilo v přirovnání k jeho dětské hlavě

49$

trochu plně. Neboť umyv se velmi studenou vodou cisterny a několikrát se poliv, přičemž mu posloužil okov a velká sběračka, což bylo zároveň příjemným ochlazením po dni velmi žhavého slunce a zároveň svědomitým vykonáváním náboženského příkazu, mazal si chlapec údy navoněným olivovým olejem, který vedle něho stál v nádobě z neprůhledně lesklého skla, a neodložil přitom ani volně spletený myrtový věnec, který měl ve vlasech, ani amulet, který mu na pobronzované šňůře visel z krku doprostřed prsou: váček, do něhož byly zašity kouzelné byliny.

Teď se zdálo, že se modlí, neboť, obraceje tvář k měsíci, který ji plně ozařoval, držel obě nadloktí u boků a obě předloktí vztyčená a s otevřenými dlaněmi obrácenými ven a vzhůru, sedě, lehce se sem a tam pokyvoval a polohlasem prozpěvoval slova nebo hlásky, které utvářel rty. Na levici měl prsten z modré fajance a na nehtech jeho rukou a nohou byly stopy cihlově červeného zbarvení alkanem, kterým se snad švihácký namaloval, než odešel na nedávnou slavnost do města, aby se líbil ženským na střechách – ačkoliv takové kosmetické prostředky nepotřeboval a mohl se spolehnout na škrabošku, kterou ho obdařil Bůh a která byla opravdu velmi půvabná svým ještě dětsky plným oválem a hlavně měkkým výrazem černých, trochu šikmo posazených očí. Je známo, že krásní lidé, poslouchajíce jaksi svého radostného poslání a pečujíce o dar, který dostali, pokládají se za povinny své přirozené půvaby ještě zvyšovat a „pěstit se“, čemuž nelze nepřiznat jistého úmyslu pro zbožnost, který nás s tím smiřuje, kdežto parádění lidí šeredných je smutné a bláznovské. Ale ani krása není nikdy dokonalá, a svádí proto k ješitnosti; vyčítá si to, co jí chybí k ideálu, který si sama vytýčila – což je ovšem také mylné, protože její tajemství tkví vlastně v přitažlivosti toho, co je nedokonalé.

Hlavu mladého muže, kterého zde před sebou vidíme skutečného, ověnčily pověst a básnictví hotovou svatozáří proslavené krásy, které se tu snadno můžeme obdivovat na člověku z masa a krve – přesto, že jí svým mírným svitem napomáhá mámivé kouzlo měsíčné noci. Když se naplnila mnohost dní, co všechno se v písních a legendách, v apokryfech a pseudoepigrafech

50$

nenahlásalo a nenatrvrdilo k chvále jeho zevnějšku, a nám, kteří vidíme jeho krásu očima, nezbývá než usmívat se tomu! Že jeho obličej zastiňuje nádheru slunce a měsíce, je ještě nejmírnější, co se bájilo. Stojí výslovně psáno, že si musel zastírat závojem čelo a oči, aby se lidská srdce nerozpalovala k vyslanci božímu pozemským žárem, a že ti, kdož ho spatřili bez závoje, „upadli hluboko do blaženého zadumání“ a jinocha pak už nepoznávali. Východní podání neváhá prohlašovat, že na tohoto mladíka připadala polovice vší krásy, která vůbec je, a druhá polovina že byla rozdělena mezi ostatní lidstvo. Perský pěvec, který požíval obzvláštní autority, překonal toto tvrzení excentrickým obrazem jediného zlaťáku váhy šesti lotů, v něž, kdyby byla slita všechna krása tohoto světa, připadlo by z ní, tak blouzní básník, pět lotů na něho, nedostižný vzor krásy.

Taková chvála, nesmyslná a neúměrná, protože nepočítá s tím, že bude přezkoumávána, má pro člověka, který hledí vlastníma očima, cosi půvabného a podmanivého a je pro střízlivé pozorování nebezpečím. Mohli bychom uvést mnoho příkladů o tom, jakou sílu mají povídačky o přemrštěné hodnotě, na které se lidé u některé věci shodnou a jíž se dává jednotlivec ochotně, ba přímo ztřeštěně oslňovat. Asi dvacet let před dobou, v které právě jsme, prodával, jak ještě uslyšíme, poblíže Cháranu v zemi mezopotamské muž, našemu jinochovi velmi blízký, ovce, které vypěstoval a jež se těšily takové pověsti, že za ně lidé tomu člověku platili téměř nesmyslné ceny, ačkoliv každý musel vidět, že jde o ovce sice znamenité, ale pozemské a obyčejné, a naprosto ne nebeské. Takovou moc má potřeba lidí podrobovat se! Ale majíce srovnávat skutečnost s posmrtnou slávou, nesmíme se jí dát svést ani k tomu, abychom zabloudili na opačném konci a oddali se přemrštěnému hnidopišství.

» Posmrtné nadšení, jako je to, o kterém cítíme, že ohrožuje naše zdravé usuzování, se arci nerodí z holého nic; má kořeny ve skutečnosti a platilo, jak je dokázáno, velkým dílem již osobě živoucí. Abychom tomu porozuměli, musíme si především osvojit hledisko jisté arabské záliby pro temné barvy, estetické stanovisko, které se tedy v praxi uplatňovalo; a pozorujeme-li jinocha z tohoto hlediska, jeví se nám opravdu tak půvabný a

51$

krásný, že mohl být někdy na první pohled opravdu pokládán skoro za boha.

Dáváme si tedy pozor na jazyk, a ani slabošsky nepodléhajíce pověsti, ani neupadajíce v hyperkritiku, prostě pravíme, že obličej mladého měsíčního blouznivce u studny byl roztomilý i při svých chybách. Nozdry jeho dost krátkého a velmi rovného nosu byly například příliš silné, a poněvadž se tím zdála být chřípí naduta, dostal se do tváře ráz živosti, vášnivosti a nádech pýchy, což se s přívětivým pohledem jeho očí dobře nesrovnávalo. Výrazu hrdé smyslnosti, působeného odulými rty, nekárejme. Může mýlit, a kromě toho musíme, právě pokud jde o útvar rtů, zachovávat hledisko země a jejích lidí. Naproti tomu bychom pokládali za své právo říci, že se nám zdá krajina mezi ústy a nosem příliš vyklenutá – kdyby právě s tím nesouvisel obzvláště půvabný tvar ústních koutků, na nichž se tvořil pouhým položením rtu na ret a bez sevření svalů klidný úsměv. Čelo bylo v dolní polovině nad silným a krásně nakresleným obočím hladké, ale vyklenuté dále nahoře, pod hustými, černými vlasy, které byly spjaty světlou koženou páskou a kromě ní ještě okrášleny myrtovým věncem, a jež spadaly pytlovité do šíje, ponechávajíce volné uši, s kterými by bylo bývalo všechno v pořádku, kdyby se jejich lalůčky nebyly zvrhly trochu do tloušťky a nebyly protaženy do délky zřejmě zbytečně velkými stříbrnými kruhy, které mu již v dětství protáhli ušima.

Modlil se jinoch opravdu? Ale na to byla jeho pozice příliš pohodlná. Byl by měl stát. Jeho mručení a polohlasé prozpěvování s pozdviženýma rukama se zdálo být spíše roztržitou zábavou, čímsi jako tichý rozhovor s měsícem ve výšinách, k němuž se obracel. Kývaje se, žvatlal:

„Abú – chammu – Aót – Abaót – Abírám – Chám – mi – ra – am…“

V této improvizaci byly pomíchány všemožné představy a ideje, neboť i když jí říkal měsíci babylónské lichotky, nazývaje jej abú, což znamená otec, a chammu, což je strýc, přece jen do ní vniklo i jméno Abráma, jeho skutečného či domnělého předka, ještě k tomu ve formě rozšířením změněné, a jiné, důstojnou tradicí zachované legendární jméno Chammurapiho,

52

v$

zákonodárce, značící asi: „můj božský strýc je vznešený“, ale bylo slyšet i výrazy, které, řídíce se myšlenkami otcovými, přesahovaly oblast rodinných vzpomínek a zbožňování hvězd jeho původní domoviny na východě a žvatlavě se pokoušely o cosi nového, o něco, co se teprve tvořilo a co bylo v duších jeho nejbližších vášnivě pěstováno, vykládáno a milováno.

„Jaó – Aót – Abaót –“ znělo v jeho prozpěvování. „Jáhú, Jáhú! Ja – a – ve – ilu, Ja – a – um – ilu.“ A zatímco osamělec, zdvíhaje ruce, pohupuje se, pokyvuje hlavou a posílaje měsíci zamilované úsměvy, tak prozpěvoval dále, bylo na něm možno pozorovat zvláštní a zarážející věc. Zdálo se, že ho náboženský obřad, lyrická zábava, nebo ať už to bylo cokoliv, unáší, a rostoucí zapomenutí na sebe samého, do kterého jej uspávalo jeho počínání, že se zvrhává v cosi povážlivého. Do svého zpěvu nevkládal mnoho hlasu a mnoho by ho byl ani neměl. Jeho ostrý ještě napolo dětský hlas byl nesmělý a nezralý a mladicky nedostatečné organické rezonance. Teď mu však hlas vůbec došel a křečovitě a přiškrceně selhal; jeho „Jáhú, Jáhú!“ bylo jen chrčivým šepotem z plic úplně zbavených vzduchu, které znova nenaplnil, a zároveň se jeho tělo znetvořilo, prsa vpadla, břišní sval se dostal do zvláštního krouživého pohybu, pokřivená šíje a ramena vystoupily, ruce se chvěly, sval napínač na nadloktí vynikl jako provazec, v okamžiku se zornice v očích zkroutily – a do linoucího se měsíčního světla příšerně zasvítilo prázdné bělmo.

Je třeba zde říci, že by se byl od jinocha nikdo takového divného jednání nenadál. Jeho záchvat, nebo jak to chceme nazvat, působil jako rozmar, překvapoval, vzbuzoval obavy a byl v naprostém rozporu s dojmem přívětivé a rozumné mravní ušlechtilosti, kterou hezký, ale ovšem trochu švihácký jinoch na první pohled přesvědčivě působil. Byla-li to věc vážná, naskýtala se otázka, čí věcí bylo starat se o jeho duši, která v této případnosti byla snad vyvolena, ale jistě ohrožena. Šlo-li však jen o hračku a rozmar, bylo to hodně na pováženou – a že se tahle věc něčemu podobnému alespoň podobala, vyšlo najevo z chování mladého měsíčního blázna při příhodě, která se stala pak.

53$

«Otec»

Od pahorku a obydlí a ze vzdálenosti, která se menšila, bylo dvakrát a třikrát voláno jeho jméno: „Josefe! Josefe!“ Po třetí volání zaslechl, po třetí alespoň přiznal, že je zaslechl, a zamumlav „zde jsem“, rychle se ze svého vytržení probral. Jeho oči se zas obrátily, spustil ruce a hlavu a zahanbeně se usmíval dolů na prsa. Byl to hlas jeho otce, mírný, jako vždy rozcitlivělý a poněkud naříkající, který volal. Brzy zněl vedle něho. Otec opakoval, ačkoliv syna u studnice již viděl: „Josefe, kde jsi?“

Poněvadž měl dlouhý šat a poněvadž také měsíční světlo podporuje svou zdánlivou ostrostí a fantastickým jasem přemrštěné představy, zdálo se, že Jákob – nebo Jaakov ben Jischak, tak se totiž podepisoval, bylo-li toho na nějakém dokumentu třeba –jak tu stál mezi studnou a stromem poznání, blíže stromu, který stínem listoví kropil jeho šat, je majestátní, ba téměř nadlidské velikosti. Jeho postava působila, ať už úmyslně, či bezděčně, ještě více svým držením, neboť se opíral o velkou hůl, které se držel velmi vysoko nahoře, takže široký rukáv jeho volně nabíraného svrchního šatu nebo pláště z jakéhosi vlněného mušelínu, ozdobeného úzkými pruhy bledých barev, se svážel ze stařecké již paže, ozdobené měděným kruhem a pozdvižené až nad hlavu. Protěžovanému Ezauovu dvojenci bylo tehdy sedmašedesát let. Jeho vousy, řídké, ale dlouhé a doširoka rozložené (neboť mu na spáncích, kde přecházely ve vlasy, na stranách od tváří v lehkých pramenech odstávaly a v téže šířce padaly na prsa), volně rostoucí, bez kučer, nijak neformované a ničím nezadržované pohromadě, stříbrně svítily v měsíčním světle. Mezi nimi bylo možno vidět jeho úzké rty. Od chřípí nosu s úzkým hřbetem padaly dolů do vousů hluboké vrásky. Jeho oči pod čelem, dopola zahaleným na způsob kápě šálem z pestrého kanaanského sukna, který mu v záhybech spadal na prsa a byl přehozen přes rámě – malé oči, hnědé, jasné, s ochablým, žilkami jemně protkaným okolím spodních víček, vlastně již stařecky unavené a pouze svou duchovností ostré, pátraly starostlivě po chlapci u studny. Pod pláštěm, shrnutým a ote-54$

vřeným držením ruky, bylo vidět spodní roucho z barvené kozí vlny, jehož okraj sahal až ke špičkám látkových bot a skládal se v dlouze řasnaté, šikmo spadající záhyby, takže to vypadalo, jako by několik rouch bylo přehozeno přes sebe. Tak byl starcův ústroj hustý, mnohotvárný a vkusu hodně nevázaného a pestrého: prvky východní kultury se tu spojovaly s prvky, které spíše náležely kultuře izmaelitsko-beduínské a pouštní.

Na poslední otázku Josef rozumně ani neodpověděl, poněvadž ji beztak otec položil až ve chvíli, kdy ho už viděl. Jen se na něho usmál úsměvem, který od sebe oddělil jeho plné rty a ukázal lesk zubů – bílých, jak to již v tmavém obličeji bývá, a ostatně ani ne v hustých řadách, nýbrž s mezerami mezi nimi – a spojil jej s hbitými posunky v pozdrav. Znova pozvedl ruce, jako prve k měsíci, zakýval hlavou a mlaskl jazykem, vyjadřuje tak nadšení a obdiv. Pak povznesl ruku k čelu a odtud ji s otevřenou dlaní spustil hladkým a elegantním pohybem k zemi, a přivíraje oči a kloně hlavu k šíji, přikryl si oběma rukama srdce, a nerozpojiv dlaně, několikrát jimi kynul vstříc starci a kroužil jimi vždy zase zpět k srdci, jako by otce vítal jím. Ukázal si také oběma ukazováčky na oči, dotkl se i kolenou, temene hlavy a chodidel a znova a znova se vracel k nadšenému vítání pažemi a dlaněmi: byla hezká podívaná na tuto hru, které se povrchně a formálně učilo podle předpisů dobrého vychování, ale zračily se v ní také osobní umění a půvab – výraz to laskavé a zdvořilé povahy – a nebyla ani bez obsahu citového. Jsouc současně zdůvěměna úsměvem, byla pantomimou zbožného poddanství otci a pánovi, hlavě rodu, ale byla také přímo oživena upřímnou radostí, že mu tento okamžik dává příležitost klanět se starci. Josef dobře věděl, že otec v životě vždy nehrál úlohu důstojnou a hrdinskou. Mírná bojácnost jeho duše si několikrát ošklivě zahrála s jeho sklonem k důstojnosti v řeči i chování; míval chvíle pokoření, útěku, velké úzkosti, vesměs situace, ve kterých si ho přesto, že se právě v nich projevovala milost, nerad představoval ten, kdo ho miloval. I když nebyl Josefův úsměv bez koketérie a vítězoslávy, byl přece jen hlavně vyvolán radostí z otcova zjevu a ze vzrůstající působnosti měsíčního světla na nádherně královský starcův postoj s dlouhou holí; a v této dětské radosti

55$

se zračilo mnoho smyslu pro čistý efekt, který se neohlíží po hlubších příčinách.

Jákob se nehýbal z místa. Snad synovu radost zpozoroval a přál si prodloužit ji. Jeho hlas, který jsme nazvali rozcitlivělým, poněvadž se v něm ozývalo jakési tremolo vnitřní úzkosti, zase zazněl. Napolo se ptal a napolo říkal:

„Dítě sedí nad hlubinou?“

Zvláštní slovo, které bylo vyřčeno nejistě a jako by bylo v zasněnosti selhalo. Znělo, jako by mluvící pokládal za věc neslušnou nebo alespoň překvapující, že někdo v takhle mladých letech sedí nad nějakou hlubinou; jako by se „dítě“ a „hlubina“ k sobě nehodily. Ale co z jeho slov mluvilo opravdu a čemu také mělo být porozuměno, byl strach hodné chůvy, aby Josef, kterého otec viděl mnohem menším a dětinštějším, než vskutku byl, nespadl z neopatrnosti do studny.

Hoch zesílil svůj úsměv, takže bylo ještě více vidět řídké zuby, a místo odpovědi pouze pokynul. Ale rychle svůj posunek změnil, neboť Jákobova druhá věta zněla přísněji. Poroučel:

„Zastři svou nahotu!“

Josef, zdvíhaje a ohýbaje ruce, se podíval s položertovným úžasem na sebe dolů, rychle rozvázal na rukávech uzel a přetáhl košili přes ramena. Opravdu se zdálo, že se otec zdržoval vpovzdáli proto, že byl syn nahý, neboť nyní přistoupil blíže. Při chůzi užíval dlouhé hole skutečně za oporu, zdvíhal ji a vbodával v zemi, neboť kulhal. Byl již dvanáct let, od dob cestovního dobrodružství, které bylo velmi ošklivé a jež prožil za časů velkého strachu a úzkosti, na jednu kyčli stržený.

«Muž Jebše»

Nebylo tomu vůbec dávno, co se ti oba neviděli. Jako obyčejně povečeřel Josef v otcově stanu vonícím pižmem a myrhou spolu s těmi z bratrů nebo polobratrů, kteří byli právě doma; neboť ostatní prodlévali, dohlížejíce na ostatní stáda, hlouběji v zemi, k půlnoci, v údolí, blíže hrazeného města a svatyně, na které hleděly hory Ébal a Garizím a jež se nazývalo Síchem,

56$

Šekem, „šíje“, také někdy Mabartá nebo V průsmyku. Jákob se se šekemskými lidmi nábožensky stýkal, neboť třebaže božstvo, které tam bylo vzýváno, mělo tvary syrského ovčáka a krásného pána, Adónise a onoho Tammuza, kvetoucího jinocha, kterého rozsápal kanec a jejž dole v Dolní zemi jmenovali Usíre, oběť, přece jen již dávno, ještě za časů Abrámových a Malkísedekových, kněžského to krále síchemského, nabylo ono božstvo takové myšlenkové tvářnosti, že mu bylo dáno jméno El eljón, Baal-berít, tedy jméno Nejvyššího, spojence, stvořitele a pána nebes a země. Jákobovi se zdálo, že je správné věci takto chápat, bylo mu to příjemné, byl ochoten uznávat v rozsápaném synovi šekemském pravého a nejvyššího Boha, Boha Abrámova, a v obyvatelích síchemských vidět své spojence ve víře; a to tím spíše, že podle spolehlivého podání z pokolení na pokolení sám praotec, který se sem první přištěhoval, nazval v rozmluvě s představeným Síchemu, vlastně v učeném výkladu, Boha svého poznání „El eljon“, a ztotožnil ho tedy s Baalem a Adónem Malkísedekovým. Jákob pak sám, jeho vnuk ve víře, vzdělal po svém návratu z Mezopotámie, když tábořil před městem Síchemem, tomuto Bohu oltář. Vystavěl také studnici a získal za hotové stříbrné šekely právo zde pást.

Později došlo mezi Síchemem a lidmi Jákobovými k těžkým neshodám, jejichž následky byly pro město strašlivé. Ale byl zas uzavřen mír a obnoveny vztahy, takže se vždy část Jákobova dobytka pásla na pastvinách šekemských a část jeho synů a pastýřů, hlídajíc ona stáda, byla vždy vzdálena jeho tváře.

Večeře se kromě Josefa účastnili dva synové Léini, totiž kostnatý Jissakar a Zebulún, který si pastýřského života vůbec nevážil a byl by nechtěl být ani zemědělcem, nýbrž pouze a jedině plavcem. Od těch dob, kdy byl v Aškalúnu na moři, neznal nic krásnějšího nad život námořnický a strašlivě lhal o svých dobrodružstvích a příšerných dvojpohlavních tvorech, kteří žijí na druhé straně vody a k nimž se může plavec dostat: o lidských tvorech s hlavami býčími či lvími, s dvěma hlavami i s dvěma obličeji, kteří mají zároveň tvář člověka i psa ovčáka, takže střídavě mluví a štěkají, o lidech s nohama jako mořské houby á o mnohých podobných zrůdách. Pak tam byl syn Bilžin, obratný

57$

Naftalí, a oba synové Zilpini: jak přímý Gád, tak také Ašer, který se jako obyčejně díval po nejlepších kusech a dával celému světu za pravdu. Josefův vlastní bratr, dítě Benjamín, žil posud pohromadě s ženami a byl příliš malý, aby se mohl účastnit hostin; neboť dnešní večeře hostinou byla.

Muž jménem Jebše, který své město jmenoval Taanak a u jídla hovořil o hejnech holubů a rybnících jeho chrámu, a jenž byl již několik dní na cestě s cihlou, kterou pán města Taanaku, Aširat-jašur, nazývaný přemrštěně králem, dal pro svého „bratra“, knížete gázského, jménem Rifat-Baal, na všech stranách popsat slovy vyznívajícími v ten smysl, aby Rifat-Baal šťastně žil a aby se všichni významní bohové spojili v starosti o jeho blaho a o blaho jeho rodiny a dětí, ale on, Aširat-jašur, že mu nemůže poslat dříví a peníze, o které ho větším nebo menším právem žádá, poněvadž je částečně nemá, částečně je sám nutně potřebuje, ale že mu zato posílá po muži Jebšovi nesmírně mocnou hliněnou sošku své osobní ochránkyně a ochránkyně Taanaku, totiž bohyni Ašeru, aby mu přinesla štěstí a pomohla mu obejít se bez dříví a peněz: tento Jebše tedy, s hrotitou bradkou a zahalený od hlavy k patě pestrou vlnou, se stavil u Jákoba, aby vyzvěděl jeho mínění, aby lámal z jeho chleba a aby před další cestou dolů k moři u něho přenocoval, a Jákob posla pohostinně přijal a dal mu jen najevo, aby sošku Aštartinu, ženskou figuru v kalhotách, s korunou a závojem, která se oběma rukama držela za malinká ňadra, nenosil do jeho blízkosti a nechal ji venku. Ale jinak ho přijal bez předsudků, jsa pamětliv staré, dochované příhody Abrahámovy, který v hněvu od sebe do pouště vyhnal starce modloslužebníka, ale byl za svou nesnášenlivost Pánem pokárán a zaslepeného starce přivedl zpět.

Jsouce obsluhováni dvěma otroky v čistě vypraných plátěných halenách, starým Madajem a mladým Mahalaleelem, a sedíce na poduškách kolem koberce (neboť Jákob na tomto mravu předků pevně setrvával a nechtěl ani slyšet o sedění na stolicích, jak to dělávali vznešení lidé z měst podle vzoru velkých říší na východě a jihu), pojedli večeři: olivy, pečené kůzle, za příkrm dobrého chleba kemachu, konečně z měděných pohárů švestkový a hrozinkový kompot a zapíjeli z pestrých skleněných misek

58$

syrským vínem. Přitom vedli hostitel a host moudré rozhovory, které alespoň Josef poslouchal s velkou pozorností – rozhovory soukromého i veřejného rázu, jejichž předmětem byly věci jak božské, tak i pozemské a také pověsti politické: rodinné poměry muže Jebše a jeho úřední postavení u krále Aširata-jašura, pána města; jeho pouť, při níž použil cesty vedoucí rovinou a vysočinou jezreelskou a kterou Jebše konal schůdným horským předělem na oslu, ale v níž hodlá odtud dolů do země filištínské pokračovat na velbloudu, kterého chce zítra koupit v Hebronu; ceny dobytka a obilí v jeho domovině; kultus kvetoucího kolu, kaanacká Ašera a její „prst“, což značilo její věštbu, jíž dovolila svou sošku jako Ašeru pouti poslat na cestu, aby potěšila srdce gázského Rifat-Baala; její slavnost s všeobecným a nevázaným tancem a nemírným pojídáním ryb, která byla nedávno pořádána a při níž si muži a ženy na znamení mužství i ženství Ašeřina a její dvojpohlavnosti, kterou hlásali kněží, vyměnili šaty. Na tomto místě si Jákob hladil vousy a kladl otázky velmi chytrácké: pokud bude Ašeřin obraz na cestách, jak prý to bude s ochranou města Taanaku; jak si rozumově vyložit vztah cestující sošky k paní města a zda se snad tím, že část její bytosti odcestovala, její síla značně neoslabí. Na to muž Jebše odpověděl, kdyby tomu bylo tak, že by byl Ašeřin prst dal asi stěží znamení, aby ji poslali na cestu, a že kněží učí, že je v každém obraze přítomna celá síla božstva a stejně dokonale působivá. Dále poukázal Jákob mírně na to, je-li Aširta mužem i ženou, tedy zároveň Baalem a Baalatou, matkou bohů a králem nebes, že ji třeba pokládat nejen za Ištar, o níž se ví ze Sineáru, a za Éset, o níž se slyší z nečisté země egyptské, nýbrž také za Samaše, Salima, Adda, Adóna, Lachama nebo Dama, zkrátka za pána světa a nejvyššího boha, a všechno že ukazuje na to, že tu konec konců jde o El eljóna, Boha Abrahámova, stvořitele a otce, kterého nelze poslat na cesty, poněvadž je všude, a jemuž nelze sloužit pojídáním ryb, nýbrž pouze tím, že budeme chodit před ním v čistotě, a padnouce na tvář, budeme se mu klanět. Ale takovéto úvahy byly mužem Jebšem málo chápány. Prohlašoval naopak: stejně jako slunce stojí vždy v určitém nebeském znamení a vychází v něm a stejně jako propůjčuje své světlo

59$

planetám, takže podle svého určení mají vliv na lidské osudy, tak se rozptyluje také božství a projevuje se v jednotlivých bozích, mezi nimiž, jak známo, je pán a paní Aširat oním božstvem, které vyprošťuje zázračné síly z pout podsvětí, křísí přírodu, nalévá rostliny plodností a dává každého roku vykvétat suchému kolu, a není naprosto nevhodné na radost z toho nemírně jíst a tančit, ba na slavnosti Kvetoucího kolu jsou dovoleny i jiné bezuzdnosti a rozkoše, protože je čistota věcí jediné slunce a nerozděleného božství, ne však jeho planetárních zjevů, a rozum musí velmi přesně rozlišovat mezi čistotou a svatostí, přičemž je jisté, že svatost nemá s čistotou nic společného nebo že alespoň s ní nic společného mít nemusí. Na to Jákob svrchovaně opatrně: Nechce nikomu, nejméně však hostovi své chýše, důvěrnému příteli a poslu mocného krále brát přesvědčení, vštípené mu rodiči a písaři tabulek. Ale také slunce je jen dílem rukou El eljónových, a je proto sice věcí božskou, ne však Bohem, což musí rozum rozlišovat. Klanět se té nebo oné jeho věci místo jemu samému se nesrovnává s rozumem a znamená to vyzývat hněv a trest Páně, a host Jebše přece nazval vlastními ústy bohy země modlami, ačkoliv by bylo možno použít jiného, horšího slova, což však Jákob z lásky a zdvořilosti činit nechce. Jeli onen Bůh, který stvořil slunce, nebeská znamení, oběžnice a zemi, nejvyšším, je také jediným, ale je-li tomu tak, pak je lépe o ostatních vůbec nemluvit, poněvadž by je jinak musel Jákob nazvat jménem, kterého se zdržel, neboť jméno a nazvání „nejvyšší bůh“ může rozum přiznat pouze Bohu jedinému. O otázce pak, je-li mezi pojmy nejvyšší a jediný rozdíl nebo jsou-li jedno, se rozpředla delší rozmluva, které by se byl hostitel vůbec nikdy nenasytil a v níž, kdyby bývalo bylo po jeho, by byli pokračovali polovinu noci, ne-li noc celou. Ale Jebše stočil řeč na události ve světě a v jeho říších, na obchod a na pletichy, o kterých, jsa přítelem a příbuzným kanaanského městského knížete, věděl více než prostý muž: že na Kypru, kterému říkal Alašija, řádí mor a že zahubil mnoho lidí, ale ne všechny, jak psal vládce onoho ostrova faraónovi Dolní země, aby tím podvodně ospravedlnil, že téměř úplně zastavil dodávky mědi, jimiž byl povinován; že se král země chetské nebo chatské jmenuje Suppiluliumaš a

60$

poroučí tak velké válečné moci, že hrozí mitanskému králi Tušrattovi přemožením a odvezením jeho bohů, ačkoliv je Tušratta sešvagřen s panovickou rodinou thébskou; že se Kassita bábelský počal chvět před kněžským knížetem aššurským, který se pokouší odloučit svou zemi od říše zákonodárcovy a založit si na řece Tigridu stát vlastní; že farao velmi obohatil syrskými daněmi kněží svého boha Amóna, kterému rovněž z těchto peněz vystavěl nový chrám s tisíci sloupy a branami, ale že tribut bude velmi brzy vysychat, poněvadž syrská města nejen plení beduínští loupežníci, nýbrž že se od severu šíří také moc chetská, činíc Amónovým lidem panství nad Kanaanem pochybným, a že se mnoho amorejských knížat smlouvá s těmito cizinci proti Amónovi. Zde Jebše zamžoural jedním okem, patrně aby přátelsky naznačil, že toto státnické chytráctví provádí také Aširat-jašur, ale od chvíle, kdy se přestalo hovořit o Bohu, hospodářův zájem o zábavu umdléval a rozhovor vázl; vstali z podušek na zemi: Jebše, aby se přesvědčil, že se zatím Aštartě cestou nic zlého nepřihodilo, a aby pak ulehl; Jákob, aby s holí v ruce obešel ležení a podíval se po ženách a po dobytku ve stájích. Pokud šlo o jeho syny, oddělil se před stanem Josef od pěti ostatních, ačkoliv se původně tvářil, jako by se k nim chtěl připojit.

Ale přímý Gád mu znenadání řekl: „Kliď se, hlupče a nevěstko, nepotřebujeme tě.“

Načež Josef již po kratičkém přemýšlení spořádal svá slova a odpověděl mu:

„Jsi jako špalek dřeva, Gáde, po němž ještě nepřejel hoblík, a jako trkavý kozel ve stádě. Oznámím-li tvou řeč otci, potrestá tě. Řeknu-li však o ní Rúbenovi, bratru našemu, bude tě ve spravedlnosti své bít. Ale budiž tak, jak žádáš: Půjdete-li na pravici, přidržím se strany levé, nebo naopak. Neboť přesto, že vás miluji, jsem obyčejně ohavný v očích vašich, a dnes obzvláště, protože mi otec dal kozlete a laskavě na mne pohlédl. Proto s vaším návrhem souhlasím, abych se vyhnul pohoršení a nechtě neupadl do hříchu. Mějte se dobře!“

Tuto řeč vyslechl Gád, hledě opovržlivě přes rameno, ale přesto zvědav, co v tomto okamžiku bude už zase chlapec řečnit

61$

a mlít. Pak se hrubě zašklebil a odešel s ostatními; Josef šel sám.

Podnikl malou večerní vycházku; ale sklíčenost, do které ho na chvíli přivedla Gádova hrubost a jež byla jen částečně mírněna zadostiučiněním, které mu dávala dobrá forma jeho odpovědi, mu nedovolovala, aby byl veselý. Josef se loudal vzhůru na pahorek, tudy, kde se návrší zmírňovalo, směrem k východu a brzy se dostal na hřeben a k vyhlídce na jih, takže mohl v údolí po levici vidět měsícem bílé město s jeho mohutnými hradbami, které byly v rozích opatřeny čtyřhrannými věžemi a opevněnými branami, se sloupořadím jeho paláce a s masívem jeho chrámu, obehnaného velkou terasou. Díval se rád na město, které obývalo tolik lidí. Mohl odtud v nejasných obrysech vidět také pohřebiště svého rodu, onu dvojitou jeskyni, kterou za onoho času Abrahám s takovými potížemi koupil od chetského muže a kde odpočívaly kosti jeho předků, babylónské pramáti z Uru a pozdějších vůdců; na krajní levici hradební zdi se rýsovaly římsy kamenných portálových staveb dvojitého skalního hrobu, a pocit zbožnosti, jejímž pramenem je smrt, se v jeho prsou smísil se sympatiemi, které v něm vzbuzoval pohled na obydlené město. Pak se vrátil, vyhledal studnu, osvěžil se, omyl a namazal mastí a pak prováděl s měsícem onu trochu bláznivou milostnou hru, při které ho zastihl věčně starostlivý otec, sháněje se po něm.

«Žalobník»

Teď stál stařec u chlapce, a přendav hůl do levé ruky, položil mu pravici na hlavu a pohleděl stařeckýma, ale pronikavýma očima do jeho krásných a černých, které hoch nejprve k otci pozvedl, znovu přitom ukazuje řadu řídkých zubů, lesknoucích se sklovinou, ale pak oči sklopil: jednak z povinné úcty, ale trochu i z vědomí viny, jež souviselo s otcovou výzvou, aby se ustrojil. Bylo pravda, že neotálel se strojením pro příjemný chládek, nebo že s ním neotálel jen pro něj, nýbrž že také předpokládal, že otec prohlédl jeho kousky a myšlenky, které ho přiměly, aby vzdával úctu polonahý a směrem vzhůru. Bylo to sladké a bylo to dobré

62$

vystavovat nahé tělo měsíci, o kterém se domníval, že je k němu připoután horoskopicky a také různými tušeními a spekulacemi, neboť byl přesvědčen, že to působí měsíci radost, a doufal, že si tím podplatí a získá buď jej, nebo nějakou vyšší bytost vůbec. Z pocitu chladného světla, které se zároveň s večerním vánkem dotýkalo jeho ramenou, dětinsky usuzoval, že se mu podařil jeho útok, který nemůže být nazván nestoudným už proto, že byl odhodlán obětovat i svou stydlivost. Nelze zapomínat, že mrav obřízky, z říše egyptské přejatý jako zvyk pouze vnějškový, nabyl odedávna v Josefově rodě a v jeho okolí zvláštního mystického významu. Bylo to Bohem žádané a nařízené zasnoubení se s ním, s božstvím, uzavírané na části těla, která se zdála být místem jeho bytosti a na niž byl také vykonáván každý tělesný příslib. Mnoho mužů mělo na plodivém údu jméno boží nebo si je na něj napsalo, dříve než pojalo ženu. Lenní svazek s Bohem byl pohlavní, a jsa uzavřen s chtivým a na samovládném vlastnictví trvajícím stvořitelem a pánem, působil na lidské mužství mravně potud, že je zeslaboval a poněkud zženšťoval. Krvavá oběť obřízky se blíží myšlence odmužštění ještě jinak než jen tělesně. Posvěcení těla má zároveň smysl cudnosti i jejího obětování; což je podstatou ženství. Kromě toho Josef věděl a od každého slyšel, že je půvabný a krásný – vědomí, které samo o sobě v sobě skrývá kus ženskosti; a poněvadž slovo „krásný“ bylo názvem, který se dával nejprve měsíci, a sice plnému, nezakrytému a jasnému, poněvadž to bylo měsíční slovo, které náleželo vlastně do nebeské sféry a jehož, přesně vzato, mohlo být u člověka použito jen přeneseně, splývaly mu pojmy „krásný“ a „nahý“ téměř naprosto a pokládal za moudré a slušné odpovědět na krásu nebeského tělesa vlastní nahotou, aby radost a obdiv byly vzájemné.

Nehodláme posuzovat, pokud nebo do jaké míry jeho přemrštěné chování souviselo s těmito napolo nejasnými myšlenkami. Ale ty rozhodně souvisely s pravýznamem kultického obnažování se, v Josefových dobách ještě zcela obvyklého, a právě proto ho při spatření otce a po jeho přísném napomenutí zalily nejasným pocitem provinění. Neboť miloval starcovu duchovost, bál se jí a jasně tušil, že právě ona musí jako hříšnou

63$

odsuzovat valnou část myšlenkového světa, k němuž se Josef domníval být třeba jen ve hře ještě připoután, že ji musí zavrhnout jako předabrahámovskou a hodit po ní slovem své nejstrašnější, ale vždy připravené hany, slovem „modloslužebnictví“. Byl zřejmě připraven, že bude v tomto smyslu pokárán a že budou věci nepokrytě nazvány svým pravým jménem. Ale Jákoba, jako vždy starostlivého o tohoto syna, znepokojovalo teď něco jiného. Počal:

„Opravdu, bylo by lépe, kdyby se dítě bylo pomodlilo a kdyby již v bezpečí chýše spalo. Nevidím je rád samotné v noci, které přibývá, a pod hvězdami, které svítí na lidi dobré i zlé. Proč se nepřidržel synů Léiných nebo nešel spolu se syny Bilžinými?“

Znal dobře, proč to Josef opět neučinil, a také Josef věděl, že ho přiměl jen žal pro tyto známé věci, aby se tak ptal. Odpověděl, vysunuje rty:

„Tak jsme to smluvili já a bratři a tak jsme se na tom v míru usnesli.“

Jákob pokračoval:

„Stává se, že lev pouště, bydlící v rákosí u řeky, tam, kde vplývá do moře, přichází, maje hlad a žízeň po krvi, a přepadá stádo, aby si odnesl kořist. Je tomu pět dní, co pastýř Almódad přede mnou ležel na břiše a přiznal, že v noci zadávilo zuřivé zvíře z mladého dobytka dvě bahnice a jednu z nich odvleklo, aby ji pozřelo. Almódad byl spravedlivý před tváří mou i bez přísahy, neboť mi ukázal zabitou ovci v krvi, takže bylo rozumu jasné, že druhou lev ukradl a že škoda padá na moji hlavu.“

„Je malá,“ pravil lichotnický Josef, „a poměrně skoro žádná, neboť Pán učinil z lásky své v Mezopotámii pána mého velice bohatým.“

Jákob sklonil hlavu a kromě toho ji spustil také trochu stranou, na znamení, že nepodceňuje boží požehnání, přesto, že mu bylo hodně napomoženo také Jákobovým vlastním moudrým přispěním. Odpověděl:

„Komu bylo mnoho dáno, tomu může být mnoho vzato. Učinil-li mě Pán stříbrným, může mě učinit hliněným a chudým jako střep hrnce na smetišti; neboť jeho mysl je mocná a my

64$

nerozumíme cestám jeho spravedlnosti. Stříbro má bledé světlo,“ pokračoval, varuje se pohlédnout k měsíci, ale Josef se na něj ihned tajně podíval, „stříbro je hoře, a nejhorší strastí bojících se je lehká mysl těch, o něž se bojíme.“

Chlapec spojil s pohledem, kterým se podíval na otce, zamilovaný a uklidňující posunek.

Jákob ho však nenechal jej dokončit, nýbrž pokračoval:

„Bylo to venku na pastvisku, sto kroků nebo dvě stě odtud, co se připlížil lev a zadávil babičce jehňata. Ale dítě sedí v noci samo u studny, nerozumné a nahé, beze zbraně a zapomíná na otce. Jsi stvořen pro nebezpečí a vyzbrojen pro boj? Jsi jako Šimeón nebo Léví, tví bratři, Bůh uchovej, kteří vpadají do nepřátelských řad s křikem a v ruce s mečem a kteří vypálili tábor Amorejských? Nebo jsi jako Ezau, tvůj strýc v Seíru na divokém poledni, myslivec a stepní muž s rudou kůží a chlupatý jako kozel? Nikoliv, nýbrž jsi mírný a dítětem chýše, neboť jsi masem z masa mého, a když přišel Ezau se čtyřmi sty mužů k brodu a má duše nevěděla, jak vše před Pánem dopadne, postavil jsem služky s jejich dětmi, tvými bratry, dopředu, pak Léu s jejími dětmi, a hle, tebe, tebe jsem postavil zcela dozadu s Ráchel, tvou matkou…“

Již měl oči plny slz. Nedovedl vyslovit jména ženy, kterou nade vše miloval, aby se mu tak nedálo, ačkoliv tomu bylo již osm let, co mu ji Bůh z nepochopitelné příčiny odňal, a jeho beztak vždy rozechvělý hlas se štkavě roztřásl.

Jinoch proti němu vztáhl paže a přitiskl pak sepjaté dlaně ke rtům.

„Jak zbytečně se stará srdce mého tatíčka a milého pána,“ řekl s mírnou výčitkou, „a jak přemrštěné jsou tvé obavy! Když vám host přál zdraví a šel se podívat na svůj drahý obraz,“ (uštěpačně se usmál, aby způsobil Jákobovi radost, a dodal) „který se mi zdál velmi ubohý a bez moci a směšný jako hrubé hrnčířské nádobí na trhu…“

„Viděl jsi jej?“ vpadl mu Jákob do řeči… Již to ho pohněvalo a zamračil se.

„Požádal jsem hosta, aby mi jej před večeří ukázal,“ pravil Josef, ohrnuje rty a krče rameny. „Není to příliš dobrá práce a

65$

nemohoucnost má napsánu na čele… Když jste domluvili, ty a host, vyšel jsem s bratry, ale jeden ze synů Léiny služky, myslím, že to byl Gád, jehož mravy jsou drsné a přímé, mi dal najevo, aby šly mé nohy tam, kam nepůjdou jejich, a zarmoutil poněkud mou duši, nenazvav mě mým jménem, nýbrž nepravým a zlým, na které neslyším…“

Nechtě a proti svému úmyslu se dal do žalování, ačkoliv znal tento svůj sklon, který byl jen na újmu jeho spokojenosti, upřímně si přál brzdit jej a před chvílí nad ním na okamžik zvítězil. Byla to jeho bezuzdná potřeba svěřovat se, která zároveň s jeho špatným vztahem k bratrům opisovala začarovaný kruh: neboť neláska bratrů, odlučujíc ho a ženouc ho k otci, stavěla ho tím na půdu příhodnou k donašečství; a to opět zvětšovalo vzdálenost, a tak kolem dokola, že ani nebylo možno říci, zda byla základní chyba v tom nebo v onom, ale je jisté, že starší bratři nemohli Ráchelina syna vidět, aniž se jejich tváře nestahovaly v úšklebek. Ale čím to původně začalo, byla zřejmě Jákobova láska k tomuto dítěti – věcná poznámka, kterou nechceme citlivému muži příliš ubližovat. Ale cit sám již svou povahou žene k bezuzdnosti a zženštilému kultu sama sebe; nechce se skrývat, nezná mlčenlivost, snaží se vyznávat se a projevovat se, rád by se dal celému světu takříkajíc „po lopatě“, aby se jím zabýval. To je nezdrženlivost citových lidí; a Jákob v ní byl ještě podporován představou svou a svého kmene, že je Bůh také nezdrženlivý a ve věcech citových a ve věcech lásky pln majestátní rozmarnosti: to, jak si El eljón volil jednotlivce a jak jim dával před ostatními přednost bez jejich zásluhy, nebo rozhodně nad ni, bylo velkopanské, těžce srozumitelné a podle lidského chápání nespravedlivé, ale byla to citová skutečnost, nad níž nebylo lze mudrovat, nýbrž bylo třeba v prachu se jí kořit s hrůzou a nadšením; a Jákob, jsa sám vědomým – třebaže v pokoře a úzkosti vědomým – předmětem takovéto záliby, Boha napodobil, pevně trvaje na zálibě svojí a popouštěje jí uzdu.

Měkká bezuzdnost citových lidí bylo dědictví, kterého se dostalo Josefovi po otci. Budeme ještě mluvit o jeho schopnosti krotit svou povídavost a o jeho malém taktu, který se mu stal tak velice nebezpečným. Byl to on, devítiletý, ještě dítě, který

66$

žaloval otci na bouřlivého, ale dobrého Rúbena, že v hněvu pro to, že Jákob po Ráchelině smrti nepřenesl své lože k Léi, Rúbenově matce, která, jsouc zanedbávána a majíc stále zanícené oči, se nehýbala ze stanu, nýbrž ke služce Bilze a učinil ji svou nejmilejší ženou, strhl otcovo lože z nového místa a zle s ním činil, proklínaje je. Byl to prchlivý čin, provedený z uražené synovské hrdosti a z lásky k Léi, kterého brzy litoval. Lože se mohlo v tichosti dát zase na své místo a otec se o tom, co se stalo, nemusel dovědět. Ale Josef, který byl svědkem činu, neměl nic pilnějšího na práci, než donést o něm zprávu otci, a bylo to od této chvíle, co se Jákob, jehož prvorozenství nebylo také přirozené, nýbrž jen podle jména a toliko právní, počal zabývat plánem, prokletím zbavit Rúbena prvorozenství a nechat do této hodnosti postoupit nikoliv snad Léina druhého syna, tedy Šimeóna, nýbrž ze svévolné citové nevázanosti prvorozence Ráchelina, Josefa.

Bratři Josefovi křivdili, tvrdíce, že jeho žvatlavost k podobnému otcovu rozhodnutí směřovala. Nedovedl právě jen mlčet. Ale už tíže se mu dá odpustit, že to nedovedl ani při nejbližší příležitosti, kdy mu již byly známy i otcovo předsevzetí i výčitky bratrů, a to silně živilo podezření jeho starších sourozenců. Je málo známo, jak se Jákob dověděl, že Rúben s Bilhou „žertoval“.

To byla příhoda mnohem horší než ona s ložem a stala se ještě dříve, než se kmen usídlil u Hebronu, na stanici mezi ním a Bét-elem. Rúben, tehdy jedenadvacetiletý, se nedovedl ve vzkypění svých sil a pudu odříci ženy svého otce – téže Bilhy, na kterou se přece pro odstrčení Léy tak tuze hněval. Tajně na ni hledíval v lázni, nejprve náhodou, pak z radosti, že ji bez jejího vědomí pokořuje, pak se stoupající žádostivostí. Silného jinocha posedl prudký a brutální chtíč Bilžiných zralých, ale uměle dobře udržovaných vnad, jejích posud tuhých ňader a jejího půvabného břicha, a jeho posedlost se nedala zahnat žádnou služkou a žádnou síchemskou otrokyní, poslušnou každého jeho pokynu. Vplížil se k otcově ženině a nynější jeho nejmilejší ženě, překvapil ji, a třebaže jí neučinil násilí, přece jen ji, chvějící se před hněvem Jákobovým, svou překypující silou a mládím svedl.

67$

Josef, který se potloukal sice bez účelu, ne však přímo s úmyslem slídit, viděl z této scény vášně, strachu a hříchu právě dost, aby mohl s dětskou horlivostí jít otci oznámit zajímavou novinu, že Rúben s Bilhou „žertoval“ a že se s ní „smál“. Užil těchto výrazů, které svým obsahem povídají ještě méně, než čemu hoch rozuměl, ale podle druhého a běžného smyslu říkají všechno. Několik minut po tom, co chlapec příhodu vyžvatlal, ležela plačící Bilha před pánem kmene, a rozrývajíc si nehty prsa, která Rúben poplenil a která jsou od nynějška pro svého velitele navždy poskvrněná a nedotknutelná, se přiznala ke všemu. Ale pak tam ležel i sám zdrcený provinilec, opásaný na znamení pokory a vzdání se na milost a nemilost pouze pytlem, a zdvíhaje ruce nad pobloudilou, prachem pokrytou hlavu, dával se bít slavnostní bouří otcova hněvu. Jákob ho nazval Chámem, hanobitelem svého otce, drakem chaosu, Behémótem a nestoudným hrochem, tím posledním pod vlivem egyptské pohádky, že mají hroši surový zvyk zabíjet otce a násilně se pářit se svými matkami. Čině tak, jako by byla Bilha opravdu Rúbenovou matkou jen proto, že s ní Jákob spával, projevil v hromobití své řeči také starý a podivný názor, že se chtěl Rúben, soulože s matkou, stát pánem všeho a všech, a prohlásil mu, že se stane právě opak toho. Neboť rozpřaženýma rukama odňal sténajícímu Rúbenovi prvorozenství a vzal je arci jen k sobě, prozatím tuto hodnost a statek nepropůjčuje nikomu, takže od těch to byla v té věci nejistota a právní titul až do dalšího rozkazu zastupovala prozatím otcova upřímná a majestátní láska k Josefovi.

Nejpodivnější na věci bylo, že Rúben chlapci těchto věcí nezazlíval, nýbrž že se ze všech bratrů k němu choval nejshovívavěji. Činil docela správně, nepokládal-li jeho chování za čirou zlomyslnost, a vnitřně mu přiznával právo starat se o čest otce, kterého tolik miloval, a oznamovat mu příhody, jejichž hanebnost Rúbenovi ani nenapadlo popírat. Vědom si svého provinění, byl dobrácký a spravedlivý. Kromě toho byl při své velké tělesné síle, kterou byli obdařeni všichni synové Léini, hodně šeredný (po matce měl také krátkozraké oči a často, třeba marně, si natírával mastí oční víčka, která se mu ráda zaněcovala), a proto snad přístupnější než ostatní bratři pro všeobecně obdivo-68$

vané Josefovy půvaby; ve své neohrabanosti je pokládal za dojemné a cítil, že putování dědictví po hlavách rodu a po velkých otcích, to je vyvolenost a boží požehnání, spočinuly spíše na tomto chlapci než na něm nebo na některém jiném z dvanácti bratrů. To způsobilo, že otcova přání a jeho plány ve věci prvorozenství, třebaže se ho dotýkaly tak těžce, alespoň chápal.

A tak Josef dobře věděl, proč hrozil Zilpinu synovi, který ostatně ve své přímosti také nebyl nejhorší, Rúbenovou spravedlností. Již často, třebaže trochu opovržlivě, se u bratrů za Josefa přimlouval, několikrát ho silou svých paží zachránil před bitím, a když, rozzuřeni jeho zrádností, se chtěli na něho pomstychtivě vrhat, lál jim. Neboť hlupák Josef se z minulých vážných událostí s Rúbenem ničemu nenaučil, nedal se ani napravit jeho velkomyslností a dorostl v pozorovatele a donašeče nebezpečnějšího, než jakým byl, jsa dítětem. To byla věc nebezpečná také pro něho a hlavně pro něho; neboť úloha, kterou si navykl hrát, denně zostřovala jeho pozornost, zvětšovala jeho osamocenost, měla vliv na jeho štěstí, zavalovala ho nenávistí přesto, že ji jeho povaha snášet naprosto nedovedla a že mu dávala mnoho příčin, aby se bratrů bál, což ho pak znova zase svádělo zabezpečovat se u otce novým služebníčkováním – a to vše přes mnohá předsevzetí, že bude napříště držet jazyk za zuby a ulomí hrot svého vztahu k ostatním deseti, z nichž nebyl žádný člověkem zlým a s nimiž se cítil spojen posvátným číslem obrazců zvířetníku, které společně s nimi a se svým maličkým bratrem činili.

Marně. Kdykoliv Šimeón a Léví, dva prchlivci, vyvolali s cizími pastýři, nebo dokonce s obyvateli měst nějakou rvačku, která kmeni škodila; kdykoliv Juda, pyšný, ale churavý člověk, kterého trápila Ištar a který v tom, co bylo ostatním lidem k smíchu, nic směšného neviděl, byl zapleten s dcerami země do tajných pletek, které Jákob nenáviděl; kdykoliv se někdo z bratrů provinil před Jediným a Nejvyšším tím, že ve skrytu přinesl zápalnou oběť nějaké modle, a ohrožoval tak plodnost stád a přivolával na ně neštovice, prašivinu a motolici; nebo kdykoliv se bratři pokoušeli, ať již to bylo zde nebo před Síchemem, vydělat při prodeji bravu něco nad otcův zisk, aby se o to tajně mohli

69$

rozdělit: vždy se o tom Jákob od svého mazlíčka dověděl. Dovídal se od něho dokonce věci nepravdivé a nesmyslné, kterým však byl ochoten pro Josefovy krásné oči uvěřit. Tvrdil, že několik bratrů několikrát vyřezávalo z těl živých beranů a ovcí kusy, aby je jedli, a to že činili ti čtyři synové ženin, ale nejčastěji že to dělá Ašer, který byl opravdu žrout. Ašerovo jedlictví byla také jediná věc, která svědčila pro provinění, které však bylo naprosto nepravděpodobné a které také nikdy nemohlo být oněm čtyřem dokázáno. Věcně mluveno, bylo to utrhání na cti. Jsouc posuzována z hlediska Josefova, si snad věc tohoto jména docela nezasluhovala. Snad se mu to zdálo; nebo, správněji řečeno, dal si to zdát ve chvíli, kdy byl vším právem připraven na nějaký výprask, kdy proti němu v záštitě snu hledal u otce ochranu a kdy nedovedl a ani nechtěl rozeznávat mezi pravdou a pouhým zdáním. Je však zřejmé, že se tehdy rozhořčení bratrů vybíjelo obzvláště prudce. Podávalo důkaz jejich neviny a zdůrazňovalo ji skoro trochu až příliš bouřlivě, jako by jim byl otec přece jen úplně nevěřil a jako by myslel, že mají Josefovy fantazie přece jen nějaký pravdivý podklad. Rozhořčujeme se nejvíce pro obvinění, která jsou sice nepravdivá, ale ne úplně.

«Jméno»

Jákob chtěl při zprávě o ošklivém jménu, kterým Gád nazval Josefa, vybuchnout, neboť byl okamžitě ochoten pokládat to za trestuhodnou urážku svého svatého citu. Ale Josef dovedl posunkem, který na obrátku rozveseluje, a chytrým slovem tak rozkošně dávat hovorům jiný směr, chlácholit a jít dále, že se starcův hněv uklidnil, dříve než mohl náležitě vzplanout, že nezbývalo, než se zasněným úsměvem dále hledět do černých, trochu šikmých a sladkou lstí přimhouřených očí mluvícího hocha.

„Nic to nebylo,“ slyšel říkat trpký a nyjící hlas, který miloval, poněvadž v něm bylo mnoho, co znělo jako hlas Ráchelin. „Bratrsky jsem ho za jeho hrubost pokáral, a poněvadž uznal oprávněnost mého napomenutí, stalo se jeho zásluhou, že jsme se v míru rozešli. Sel jsem, abych se z pahorku díval na město a

70$

na Efrónův dvojitý dům; zde jsem se očistil vodou a modlitbou, a pokud jde o lva, o němž se tatíček ve své lásce domníval, že mě ohrožoval, zůstala ta potvora podsvětí, to plemeno černého měsíce, v houští Jardénu“ (vyslovoval jméno oné řeky jinými samohláskami, než činíme my, říkal Jardén, tvoře sice hlásku r na patře, ale nenechávaje ji hrčet a vyslovuje é dosti široce), „našlo si večeři v roklinách srázu a oči dítěte je nespatřily ani z blízka, ani z dálky.“

Nazýval se „dítětem“, protože věděl, že tímto jménem, které mu zůstalo z minulosti, otce obzvláště dojímá. Pokračoval:

„Ale kdyby byl přišel mrskaje ohonem a byl by z hladu řval hlasem, který je jako hlas serafů, když prozpěvují chválu, byl by se chlapec jeho zuřivosti polekal jen málo nebo docela nic. Neboť jistě by se byl ten loupežník opět vrhl na jehňátko, pakliže by ho snad Aldmódad nebyl zahnal lukem a plameny ohně, a byl by se bystře lidskému dítěti vyhnul. Což neví tatíček, že se zvířata člověka bojí a střeží se ho proto, že mu Bůh propůjčil ducha rozumu a vštípil mu pořádek, pod který každá jednotlivost náleží, a což neví, jak křičel Semael, když člověk země dovedl vyjmenovat tvory, jako kdyby byl jejich mistrem a původcem, a jak se všichni služebníci ohně divili a jak klopili oči, protože velmi dobře sice umějí v mnohohlasém sboru volat „Svatý, svatý!“, ale pořádku a nadřazenosti pranic nerozumějí. Také zvířata se stydí a chlípí ohon, poněvadž je známe a rozkazujeme jejich jménu, a vyslovíme-li je jim tváří v tvář, jejich řvoucí přítomnosti odnímáme všechnu sílu. Kdyby byl přišel, supě, se záštiplným čumákem a dlouhými, plíživými kroky, přece by mě jeho hrůza nebyla oloupila o smysly a před jeho hádankou bych byl nezbledl. Jmenuješ se snad ,krvežíznivost?’ byl bych se ho zeptal, tropě si z něho šašky. ,Nebo se snad jmenuješ ,vražedný skok?’ Ale pak bych se mu byl řádně postavil a byl bych křičel: ,Lev! Hle, lev jsi podle svého určení a odrůdy a tvé tajemství je přede mnou obnažené, takže je smějícími se ústy mohu vyslovit a učinit ničím.‘ A byl by před tím jménem zablýskal očima a byl by se před tím slovem odplížil, nejsa s to, aby mi odpověděl. Neboť není učený a neví nic o psacích potřebách…“

71$

Počal si hrát se slovy, což ho vždy těšívalo, ale k čemuž nyní sáhl proto, aby tím otce pobavil, stejně tak jako prve oním chvástáním. Jeho jméno znělo poněkud jako slovo sefer, což znamená knihu a potřeby k psaní zároveň, a byl na to vždy hrdý, neboť nikdo z jeho bratrů psát neuměl, kdežto on stylistickou činnost miloval a nabyl v ní tolik zručnosti, že by byl mohl být písařským praktikantem v kterékoliv sbírce dokumentů, jako je Kirjat Sefer nebo Gebál, kdyby si ovšem bylo bývalo možno představit, že by byl Jákob k takovému povolání svolil.

„Kdyby se tatíček laskavě uvolil,“ pokračoval, „nenuceně a pohodlně si sednout k synovi nad hlubinu, například sem na kraj, posunulo by se učené dítě trochu níže a sedělo by u jeho nohou, což by bylo velmi půvabným obrázkem pořádku. Pak by svého pána bavilo a vypravovalo by mu malou zkazku a bajku o jménech, které se naučilo a již umí hezky přednášet. Bylo to v dobách pokolení potopy, kdy anděl Semchazaj spatřil na zemi děvečku jménem Išchara a zbláznil se do její krásy, takže volal: ,Vyslyš mě!‘ Ona však odpověděla a pravila: ,Není ani pomyšlení, že bych tě mohla vyslyšet, leč bys mě dříve naučil pravému a opravdovému jménu božímu, které, když vyslovíš, vzlétneš.’ Tehdy ji posel Semchazaj ve svém bláznovství onomu jménu skutečně naučil, poněvadž si příliš toužebně přál, aby ho vyslyšela. Ale sotva Išchara věděla, že je zná, co si asi myslí tatíček, že ta čistá osoba udělala a jaký kousek dotěrnému poslovi zahrála? Na tomto místě je povídka nejnapínavější, ale bohužel vidím, že tatíček neposlouchá, nýbrž že jsou jeho uši zamčeny přemítáním a on že se hluboce zamyslel.“

Jákob skutečně neposlouchal, nýbrž „myslel“. Bylo to velmi výrazné myšlení, myšlení samo o sobě, takřka myšlení, jak je předepsáno, nejvyšší míra pateticky hluboké zasněnosti, levněji to nedělal; myslel-li, muselo to také být opravdové a na sto kroků viditelné myšlení, velkolepé a silné, takže bylo nejen každému zřejmé, že je Jákob ponořen v myšlení, nýbrž každý se také teprve dovídal, co to vlastně je být skutečně zamyšlen, a každého jímala úcta před tímto stavem a před tímto obrazem: stařec opřený o vysokou hůl, které se uchopil oběma rukama, přes rámě skloněná hlava, hluboká, snivá trpkost rtů ve stříbrném

72$

vousu, hnědé stařecké oči, deroucí se do hlubin vzpomínky a myšlenky a kutající tam, oči, jejichž v sebe obrácený a němý pohled vycházel tak velice zdola, že se takřka ztrácel v převislém obočí… Citoví lidé bývají výrazní, neboť výraz odpovídá potřebě citu uplatňovat se, a ten se projevuje nezastřeně a jasně; je to plod měkké duševní velikosti, v níž se vše slabošské i odvážné, necudné i velkomyslné, přirozené a chtěné spojilo k herectví velmi úctyhodnému, které v lidech sice budí úctu, ale zároveň svádí i k lehké veselosti. Jákob byl velmi výrazný – k radosti Josefově, který jeho rozechvěnou citovou vypjatost miloval a byl na ni pyšný, ale k úžasu a hrůze jiných lidí, kteří s ním v životě měli co dělat, zejména ostatních jeho synů, kteří se při každé neshodě s otcem nebáli ničeho více než právě síly jeho výrazu. Stejně tak Rúben, když se po té ošklivé příhodě s Bilhou musel objevit před starcem. Neboť ačkoliv byly tehdy strach před vypjatým výrazem a úcta k němu hlubší a nejasnější, než jsou mezi námi, přece i tehdy měli všední lidé, kterým se ho bylo bát, potřebu bránit se proti němu špinavým citem, který bychom vyjádřili slovy: „Pozdrav bůh, tohle může dopadnout pěkně!“

Ale síla Jákobova výrazu, jeho pohnutý hlas, vznešenost jeho řeči a slavnost jeho chování vůbec – souvisely se schopností a sklonem, které byly zároveň příčinou, proč na něm bylo možno tak často pozorovat silný a malebný výraz myšlení. Byl to sklon spojovat myšlenky, který ovládal jeho vnitřní život do té míry, že přímo určoval jeho formy a že se jeho myšlení takřka výhradně rozplývalo v takovýchto asociacích. Na každém kroku byla jeho duše napadána názvuky a podobenstvími, byla odváděna a zavlékána do obšírnosti, mísila minulost a proroctví do budoucnosti s daným okamžikem a zamlžovala a lámala pohled tak, jak se to právě děje při hloubání. Byla to téměř choroba, ale nebyla chorobou výhradně jeho, nýbrž byla velmi rozšířena, třeba v nestejné míře, takže by se dalo říci, že v Jákobově světě byly duševní důstojnost a význam určovány bohatstvím mystických myšlenkových spojení a silou, kterou pronikaly daný okamžik. Jak zvláštně, zvučně a významně například zaznělo, když stařec půl slovem vyjádřil obavu, že by Josef mohl spad-73$

nout do cisterny! To proto, že si nedovedl představit hloubku studny, aniž se mu do myšlenek nepřimísila myšlenka, která hlubokost studny ještě prohlubovala a posvěcovala ji, to jest idea podsvětí a říše mrtvých – která, jsouc prastarým mystickým dědictvím národů, měla velký význam ne sice v jeho náboženském přesvědčení, zato však v hloubi jeho duše a obrazotvornosti: byla to představa podsvětí, ve kterém vládl Usíre, rozsápaný, místa Namtarova, boha moru, království hrůzy, odkud pocházeli všichni zlí duchové a nemoci. Byl to svět, kam se nořily po svém západu hvězdy a v určenou hodinu z něho opět vystupovaly, ale odkud žádný smrtelník, který se do této říše dostal, nenašel zpět již stezku, po které sem přišel. Bylo to místo bláta a výmětů, ale také zlata a bohatství; klín, do kterého se ukládalo sémě a z něhož vycházelo všechno výživné obilí; země černého měsíce, zimy a sžehnutého léta, kam se propadl Tammuz, ovčák jara, a kam se každým rokem znova propadá, jsa zabit kancem, takže vysychají všechny plodné síly a oplakávaná země je vyprahlá do té doby, dokud Ištar, manželka a matka, nevykoná cestu do pekel, aby ho hledala, dokud nerozbije zaprášené závory vězení a milovaného krasavce za velkého smíchu z jeskyně a propasti nevyvede ven, aby se stal pánem nového ročního období a nivy nově rozkvetlé.

Jak se neměl Jákobův hlas třást pohnutím a jak neměla jeho otázka působit mohutným dojmem, když viděl ve studnici, ne sice podle svého přesvědčení, nýbrž podle svých citů, bránu do podsvětí, a když vše to a ještě mnoho jiných věcí v něm zaznělo při heslu hlubina? Hlupák a nevzdělanec s bezvýznamnou duší by prohodil takové slovo tupě a bez jakéhokoliv vztahu a nemyslel by při něm na nic, jen na věc nejbližší a nejbezprostřednější. Ale Jákobově bytosti dodalo důstojnosti a duševní vznešenosti a učinilo ji výraznou až do úzkosti. Nedá se vypovědět, jakou hrůzu pocítil hříšný Rúben, když ho tenkrát otec udeřil ohavným jménem Chám. Neboť Jákob nebyl mužem, který by byl pronesl onu nadávku ve smyslu snad jen nějaké letmé narážky. Síla jeho ducha způsobila onu hrůzu, že se přítomnost rozplynula v minulosti, že dávné události znova plně ožily, že se jeho, Jákobova, osobnost stala opravdovou osobností Nóachovou, zaskočeného,

74$

vysmívaného a synovskou rukou zneuctěného otce; a Rúben také předem věděl, že to tak bude a že bude zcela opravdu a skutečně ležet v těle Chámově před Nóachem, a právě proto měl před oním výstupem takovou hrůzu.

V této chvíli uvedly starce do tak nápadného myšlení vzpomínky, k nimž podnítilo jeho ducha synovo žvatlání o Jménech“; jako zlý sen těžké, významné a úzkostné vzpomínky na dávné dny, kdy, připravuje se ve velkém tělesném strachu na opětné shledání s napáleným a zřejmě po pomstě žíznícím bratrem z pouště, tak horoucně toužil po duševní moci a zápasil o jméno s podivným mužem, který ho přepadl. Byl to těžký, strašlivý, a přece výsostně rozkošný sen příšerné sladkosti, ne však vzdušný a pomíjející, z kterého nic nezůstane, nýbrž sen tak žhavě tělesný a hustě skutečný, že po sobě zůstavil dvojnásobné dědictví pro život, jako zanechává příliv na zemi mořské plody: zmrzačení Jákobova boku, pánevního kloubu, takže od chvíle, kdy mu jej neznámý v zápase vymkl, kulhal, a za druhé jméno – ne však jméno podivného muže: to mu bylo vší mocí odpíráno až do ranních červánků, přes nebezpečí, že se neznámý trapně zpozdí, a přes to, že je supící a v zápase neustávající Jákob od něho vášnivě a násilnicky vymáhal; nikoliv to jméno, nýbrž jeho vlastní jméno, ono jiné a druhé, příjmí, které mu cizinec v boji dal, aby ho Jákob před východem slunce pustil a on se nepříjemně nezpozdil, čestný titul, kterým ho od těch dob lidé nazývali, když mu chtěli polichotit a když si přáli vidět, jak se usmívá: Isráel, „Bůh válčí“… Opět před sebou viděl brod přes Jabok, kde v křovinách na jeho břehu zůstal o samotě, když převedl ženy, bůžky a dobytek, vybraný pro Ezaua za dar na usmířenou; viděl bouřlivě oblačnou noc, v níž se mezi dvěma pokusy usnout spánkem neklidným jako obloha potuloval krajem, ještě se chvěje vzrušením z vyjednávání s Rácheliným oklamaným otcem, které s boží pomocí dopadlo jakž takž, a znova jsa již mučen vážnými obavami před blízkostí jiného ošizeného a zkráceného. Viděl, jak v modlitbě vzýval Elóhy, aby mu přispěli pomocí, jak volal, že je to přímo jejich povinností! Viděl také muže, s nímž bůhvíjak se nenadále dostal do zápasu na život a na smrt, zřel ho v měsíci, vystouplém náhle jasně

75$

z mraků, blízko, tváří v tvář a jako tehdy: jeho vyjevené dobytčí oči, které nemrkaly, jeho obličej, který se stejně jako jeho ramena podobal hlazenému kameni; a do jeho srdce zase vešlo něco z kruté rozkoše, kterou pociťoval, když na něm s bekavým sípěním vymámil ono jméno… Jak silný byl tehdy Jákob! Zoufale silný jako ve snění a vytrvalý netušenými zásobami sil své duše. Vytrval celou noc až do ranních červánků, kdy začínalo pro muže být již pozdě a on v rozpacích prosil: „Pusť mě!“ Žádný nepřemohl žádného, ale neznamená to, že zvítězil Jákob, jenž nebyl nijakým zvláštním mužem, nýbrž člověkem z tohoto světa a z lidského semene? Zdálo se mu, že o tom ten s vyjevenýma očima pochyboval. Bolestný úder a hmat na kyčli vypadal jako vyšetřování. Snad mělo být zjištěno, je-li tam kloubové jablko, pohyblivé, a ne snad jen tuhé jako u tvorů podobných jemu, kteří nedovedou sedět… A pak dovedl muž věci stočit tak, že sice své jméno neprozradil, ale zato dal jméno Jákobovi. Zřetelně jako tehdy slyšel v myšlenkách vysoký a kovový hlas, který mu pravil: „Od nynějška se budeš jmenovat Jisráel“ – načež vlastníka tohoto zvláštního hlasu ze svých paží propustil, takže snad jakž takž ještě včas dospěl…

«O opičácké zemi egyptské»

Způsob, jak důstojný stařec končil své myšlení a vracel se z hluboké nepřítomnosti, nebyl méně výrazný, než jak do něho upadal. Probíral se z něho vážně a vznešeně, a zhluboka vzdychnuv, setřásl je ze sebe, a vztyčiv hlavu, široce rozevřenýma očima bloudil v prázdnu jako člověk probouzející se, který právě přichází k sobě a vpravuje se do přítomnosti. Josefův návrh, aby k němu přisedl, byl zřejmě přeslechnut. Také nebyla chvíle pro zábavné historky, jak zahanbený syn poznal. Starost se lvem nebyla jediná; Josef zavdal příčinu ještě k dalším a nic mu nebylo darováno. Slyšel:

„Daleko dole je země, země děvky Hagar, zvaná zemí Chámovou nebo také černou, opičí země egyptská. Neboť její lidé jsou na duši černí, třeba jsou v tváři červenaví, a přicházejí z ma—

76$

teřského lůna staří, takže jejich kojenci vypadají jako malí starci a již za hodinu počínají žvatlat o smrti. Slyšel jsem, že nosí po ulicích za bubnování a hry na harfy tři lokty dlouhý mužský úd svého boha a že souloží v hrobech s nalíčenými mrtvolami. Jsou bez výjimky ješitní, smyslní a smutní. Odívají se podle kletby, která postihla Cháma, aby chodil holý a s hanbou obnaženou, neboť jejich nahotu přikrývá, aniž ji skrývá, plátno tenké jako pavučina, a ještě nemálo se na to domýšlejí, říkajíce, že nosí předený vzduch. Za své tělo se nestydí a pro hřích nemají ani slova, ani porozumění. Břicha svých mrtvých nadívají lektvary a namísto srdcí jim dávají obrazy hovniválů, a to právem. Jsou bohatí a necudní jako Sodomští a Gomorští. Podle libosti si stavějí lože vedle loží sousedů a vyměňují si ženy. Jde-li nějaká žena po tržišti a spatří jinocha, kterého se jí zachce, spí s ním. Jsou jako zvířata, v nejhlubším nitru svého prastarého chrámu se koří zvířatům a slyšel jsem, že dívka, až do té chvíle čistá, se tam dala přede vším lidem pojímat kozlem jménem Bindidi. Souhlasí můj syn s takovými mravy?“

Protože Josef věděl, na jaký přestupek se tato slova vztahují, svěsil hlavu a spodní ret jako malý hoch, který je hubován. Ale ve výrazu napolo vzdorovitého pokání se skrýval úsměv; věděl, že Jákob, líče misrajimské mravy, silně zevšeobecňuje, přestřeluje a že mluví jednostranně. Po chvíli pokorné němoty a chystaje se odpovědět, pozvedl prosebné oči, které v očích otcových pátraly po prvním záblesku smířlivého úsměvu a pokoušely se jej vyloudit, vycházejíce mu vstříc, a brzy se odvažujíce vlastní veselostí útočit, brzy couvajíce. Tato hra mluvila prostředkující řečí ještě dříve, než promluvil on:

„Vypadá-li to, můj milý pane, tam dole tak, tvé nehodné dítě se v srdci svém chrání nazvat to dobrým. Ale přece se mi zdá, že jemnost egyptského plátna, a to, že je jako ze vzduchu, je důkazem řemeslné zručnosti oněch stařeckých hovniválů a že zase na druhé straně a alespoň do jisté míry svědčí pro ně. A nestydí-li se za své tělo, mohl by snad někdo, kdo by chtěl být přespříliš shovívavý, říci k jejich ospravedlnění, že jsou většinou těl velmi hubených a málo masitých a že tučné tělo má více příčin stydět se než hubené, a to proto.

77$

Tehdy bylo na Jákobovi zachovat vážnost. Pravil hlasem, v němž úporně zápasila hněvivá netrpělivost s něhou:

„Mluvíš jako dítě! Dovedeš skládat slova a tvá mluva je příjemná jako řeč lstivého obchodníka s velbloudy při smlouvání, ale její smysl je naprosto dětinský. Nemohu uvěřit, že by ses chtěl posmívat mé úzkosti, kterou se chvěji, aby ses neznelíbil Pánu a nepřivolal jeho hněv na sebe a sémě Abrahámovo. Mé oči viděly, že jsi seděl nahý pod měsícem, jako by nám byl Nejvyšší nevštípil do srdcí vědomí hříchu a jako by v těchto výškách nebyly jarní noci po parnu dne chladné a jako by tě nemohl přes noc přepadnout zlý otok, a dříve než kohout zakokrhá, horečka tě zbavit smyslů. Proto chci, aby sis hned přes košili oblékl vrchní oděv, jak se sluší dětem Semovým. Neboť je vlněný a od Gileádu duje vítr. A chci, abys mě nelekal, neboť mé oči zřely ještě více, a bojím se, že viděly, jak jsi rukou posílal měsíci polibky… „

„Vůbec ne!“ zvolal Josef, velmi polekán. Vyskočil z roubení studny, aby si navlékl hněděžlutou a po kolena sahající halenu, kterou otec zvedl a podával mu ji; ale zdálo se, že rychlý pohyb a vyskočení mají zároveň také vyjádřit obranu proti starcovu podezření, které muselo být odmítnuto stůj co stůj – a všemi prostředky. Dávejme pozor, zde vše bylo velmi příznačné! Jákobův způsob myšlení, několikrát zvrstveného a s křížícími se vztahy, se projevil tím, jak spojil tři výčitky v jedno: výtku hygienické neopatrnosti, nedostatku cudnosti a náboženského zpátečnictví. Toto bylo nejspodnější a nejbolavější vrstvou komplexu jeho obav, a Josef, maje obě ruce napolo v rukávech haleny, jejíhož otvoru pro hlavu nemohl v rozčilení nalézt, poslal do boje také své potýkání s oděvem, aby názorně naznačil, jak velice mu záleží na tom, aby zapřel své chování, které zároveň dovedl ospravedlnit co nejmazaněji.

„Tohle ne, naprosto ne! Vůbec ne!“ tvrdil, nalézaje pro svoji půvabnou a krásnou hlavu cestu výstřihem haleny, a snaže se zvýšit sílu svého přesvědčování vybraností řečnických obratů, dodal:

„Tatíčkovo mínění, ujišťuji ho, je pohříchu zatemněno omylem.“

78$

Pohybem ramenou si rozčileně urovnal roucho a oběma rukama je stáhl dolů, sáhl po pásce z myrtové větévky na hlavě, odhodil ocupaný kousek, a aniž se podíval na šňůry, jimiž se pod výstřihem u krku spínalo roucho, začal jimi poškubávat. „O posílání polibku rukou také nemůže být ani zdaleka… Jak bych mohl dělat tak ošklivé věci? Budiž můj drahý pán tak milostiv a sečti mé chyby, a aj, pozná, že jsou malé! Pohlédl jsem vzhůru, jistě, to je pravda. Viděl jsem, jak měsíc září, jak jde krásně oblohou, a v mírném svitu velké noční hvězdy se ochladily mé oči, zraněné ohnivými slunečními šípy. Neboť tak se praví v písni a tak jde mezi lidmi od úst k ústům:

{Tebe, Sine, nechal zářit. Aby určil čas

jeho proměny a putování, zasnoubil noc tobě

a vznešeností korunoval slavné naplnění tvé.“}

Stoje o jeden stupeň výše než stařec a opíraje se o ruce, odzpěvoval verše jako litanie, a při každé první polovině verše skláněl vrchní část těla na jednu stranu a při druhé polovině na druhou stranu.

„Sapattu,“ řekl. „Toť den slavného naplnění, den krásy. Je již nablízku, a zítra nebo za dvojí zítřek bude zde. Ale ani o sabatu se neodvážím posílat rukou určovateli času sebemenší a skrytější polibek, neboť se nepraví, že září sám od sebe, nýbrž že jej nechává zářit a kralovat on…“

„Kdo?“ zeptal se tiše Jákob. „Kdo jej nechává zářit?“

„Marduk-Bél!“ zvolal příliš ukvapeně Josef, ale hned ze sebe vyrazil dlouze protažené „É-“, a smazávaje to jméno vrcením hlavy, pokračoval:

„… Jak ho jmenují v příbězích. Je to však – tatíček se o tom přece nemusí dovídat od svého ubohého dítěte – Pán bohů, který je silnější než všichni Anunnakové a Baalové národů, Bůh Abrahámův, jenž potřel draka a stvořil trojí svět. Odvrátí-li se s hněvem, již nikdy se k tobě neskloní v milosti, a rozzlobí-li se, neodolá nikdo z bohů jeho zuřivosti. Jeho srdce je vznešené, jeho mysl vše objímá, rouhači a hříšníci jsou jeho chřípím jako zápach, ale toho, jenž vytáhl z Uru, si zalíbil a uzavřel s ním

79$

smlouvu, že bude jeho Bohem, jeho i semene jeho. A jeho požehnání přešlo na Jákoba, pána mého, kterému, jak známo, přísluší krásné jméno a titul Jisráel a který je velikým zvěstovatelem, plným moudrosti, o němž nelze mít za to, že by své děti vychovával tak špatně, že by mohly posílat rukou hvězdám polibky, které by přece náležely jedině Hospodinu, kdyby bylo možno předpokládat, že se to vůbec sluší, čehož však není, takže by se dalo říci, že je poměrně přece jen slušnější posílat je zářícím hvězdám. Ale kdyby se to dalo říci, já to přece neříkám, a vztáhl-li jsem k ústům prsty, abych po nich poslal nějaké políbení, ať jich tam již nevztáhnu, abych jedl, a ať umřu hladem. A ani tehdy ať již nejím a raději umřu hladem, pakli si tatíček okamžitě nepohoví a nesedne si na pokraj hlubiny k synovi. Beztak můj pán již příliš dlouho stojí na nohou, ačkoliv má v boku svatou slabost, o níž velmi dobře víme, jakým prazvláštním způsobem k ní přišel –“

Odvážil se sestoupit k starci a opatrně mu kolem ramenou ovinul paži, neboť byl přesvědčen, že ho svým žvatláním okouzlil a utišil; a Jákob, který, pohrávaje si kamenným pečetním válečkem, visícím mu na prsou, stál pohroužen v hloubání o Bohu, se s povzdechem poddal mírnému násilí, postavil nohu na okrouhlý stupeň, posadil se na okraj studny, opřel hůl o rameno, upravil si šat a sám nyní obrátil tvář k měsíci, který jasně osvětloval jeho měkkou kmetskou velebnost a jako v zrcadle se leskl v jeho moudře starostlivých, kaštanově hnědých očích. U jeho nohou seděl Josef podle obrazu, jak si jej prve vymyslel a starci doporučil. A cítě na hlavě Jákobovu ruku, spočívající na ní laskajícími pohyby, o nichž asi stařec nevěděl, pokračoval tišším hlasem:

„Hleď, tak je to krásné a milé, a chtěl bych tak sedět po celé tři noční stráže, jak jsem si to již dávno přál. Můj pán vzhlíží do tváře tam nahoře, a mně, který všecek šťasten hledím do tváře jeho, je stejně tak dobře, a to je totéž, jako bych hleděl do oné boží, neboť ta se v ní zářivě zrcadlí. Rci, nepohleděl jsi do obličeje mého drsného strýce Ezaua, jako se díváš měsíci do obličeje, když, jak vypravuješ, tě můj drsný strýc Ezau tak neočekávaně vlídně a bratrsky u brodu pozdravil, rci, nehleděl jsi do

80$

jeho tváře, jako nyní hledíš do tváře měsíční? Ale i to byl jen odlesk laskavosti v surově planoucím obličeji, odlesk tvé tváře, můj pane, která se podobá tváři měsíce a tváři Chabela pastýře, jehož oběť byla milá Hospodinovi, a nikoliv tvářím Kaina a Ezaua, které jsou jako role rozpukané sluncem a jako hrouda suchem se drolící. Ano, ty jsi Chabel, měsíc a pastavec, a my všichni, kdož k tobě patříme, jsme pastevci a ovčáci, a nejsme lidmi slunce, kteří vzdělávají roli, jako jsou sedláci této země, v potu tváře jdoucí za zhlavím a za dobytkem k pluhu zapřaženým a modlící se k Baalům této země. My však vzýváme Pána cest, poutníka, jenž v bílém rouše zářivě stoupá vzhůru… Pověz mi,“ pokračoval v jednom proudu, téměř si nedopřávaje ani dechu, „nevytáhl Abírám, náš otec, z Uru, jsa roztrpčen, a neodvrátil se od měsíčního hradu svého města s hněvem, protože zákonodárce velice pozvedl svého boha Maruduka, který je sluneční žár, a povýšil jej nad všechny bohy sineárské k nelibosti lidí Sinových? A arci, nenazývají ho jeho lidé tam venku, chtějí-li ho obzvláště uctít, také Sem – stejně jako se tam jmenoval syn Nóachův, jehož děti jsou černé, ale líbezné, jako byla Ráchel, a které sídlí v Elamu, Aššuru, Arpakšadu, Lúdu a Edómu? Počkej a poslyš, neboť tvé dítě si na něco vzpomnělo! Nejmenovala se Abrámova žena Šahar, což značí měsíc? Hleď, něco ti vypočítám. Sedmkrát padesát dní jsou dny oběhu a ještě o čtyři více. Ale v každém měsíci jsou tři dny, kdy lidé měsíc nevidí. Zmenši, můj pane, smím-li prosit, oněch tři sta padesát čtyři o těchto třikrát dvanáct, a je to o tři sta osmnáct nocí viditelného měsíce. Ale počtem tři sta osmnáct bylo také domorodých služebníků, s nimiž Abrám vypudil krále z východu, hnal je až přes Damašek a osvobodil Lota, svého bratra, z rukou elamského Kurdu-Laomera. Nuže, pohleď, tak miloval Abírám, náš otec, měsíc a tak zbožně mu byl oddán, že přesně podle dní jeho záření odpočítal k boji své služebníky. A dejme tomu, že bych mu byl poslal rukou políbení, ne jedno, nýbrž tři sta osmnáct, ačkoliv vpravdě jsem mu neposlal ani jediné, nu, řekni, byl by to býval tak velký hřích?“

81$

«Zkouška»

„Jsi chytrý,“ řekl Jákob a jeho ruka, která při počítání spočívala na Josefově hlavě klidně, začala ji nyní zase hladit, a to živějšími pohyby než předtím, ,jsi chytrý, Jášúpe, můj synu. Tvá hlava je zevně půvabná a krásná, jako byla hlava tvé mami (použil mazlivého slůvka, jímž malý Josef matku nazývával a jež bylo původu babylónského: pozemsky zněžněného jména Ištar), uvnitř velmi bystrá a zbožná. Také moje bývala tak veselá, když jsem nečítal více oběhů než ty, ale trochu již umdlela všemi těmi příhodami, nejen novými, nýbrž i starými, které nás potkaly a o kterých je nutno přemýšlet; umdlela také nesnázemi a Abrámovým dědictvím, o kterém je třeba mnoho přemýšlet, neboť Pán nemluví jasně. Třebaže se nám jeho tvář jeví laskavou tváří, přece jen ji vídáme také jako sluneční žár a jako žhoucí plamen; zničila ohněm Sodomu, a člověk kráčí skrze oheň Páně, aby se očistil. Je hltavým plamenem, který při slavnosti rovnodennosti stravuje venku před stanem, když se setmí, tuk prvorozencův, a když rozpačitě sedíme uvnitř a pojídáme beránka, jehož krev zbarvila veřeje, protože mimo kráčí anděl zhouby…“

Přerušil se a sňal z Josefových vlasů ruku. Josef pohlédl vzhůru a uviděl, jak si stařec rukama pokrývá tvář a jak se chvěje.

„Co je mému pánovi?“ zděsil se, vrhaje se spěšně k starci a vzpínaje ruce k jeho rukám, aniž se odvážil dotknout se jich. Musel čekat a prosit ještě jednou. Jákob změnil držení těla jen váhavě. Když odhalil tvář, zdála se všechna utrpením strhána a jeho unavené oči se upíraly kamsi do prázdna vedle chlapce.

„Myslel jsem na Hospodina, a jala mě hrůza,“ pravil a jeho rty jako by se jen stěží pohybovaly. „Zdálo se mi, že má ruka je rukou Abrahámovou a že spočívá na hlavě Jischakově. A jako by jeho hlas mluvil ke mně a jeho rozkaz…“

„Jeho rozkaz?“ otázal se Josef, pohnuv krátkým ptačím pohybem hlavou…

„Rozkaz a pokyn, vždyť víš, neboť znáš příběhy,“ odpověděl Jákob selhávajícím hlasem a seděl, nahýbaje se dopředu a opí-

82$

raje čelo o ruku, v níž držel hůl. „Slyšel jsem je, či je snad On nepatrnější než Melech, býčí král Baalů, jemuž, jsouce v tísni, obětují prvorozence a do jehož rukou při tajemné slavnosti odevzdávají děťátko? A nesmí snad od svých žádat to, co Melech žádá od těch, kdo v něho věří? A požádal o to, slyšel jsem jeho hlas a pravil jsem: ,Zde jsem!’ A srdce se mi zastavilo a dech se ve mně zatajil. A ráno jsem osedlal osla a vzal jsem tebe s sebou. Neboť jsi byl Izákem, mým pozdním synem a mým prvorozencem, a když Pán ohlásil tvé zrození, smáli jsme se, a byl jsi můj jedináček a mé všechno, a na tvé hlavě spočívala celá budoucnost. A nyní právem si tě žádal i za cenu budoucnosti. I naštípal jsem dříví k zápalné oběti a naložil je na osla a posadil k tomu dítě a vytáhl jsem se služebníky z Beeršeby a putoval tři dny dolů směrem k Edómu a k zemi Musri a k Chórébu, jejímu vrchu. A když jsem z dálky spatřil horu Hospodinovu a její vrcholek, zastavil jsem osla se služebníky, řka, aby na nás počkali, a naložil jsem na tebe dříví k zápalné oběti, vzal jsem oheň a nůž a šli jsme sami spolu. A když jsi mi pravil: ,Otče?‘ nebyl jsem s to, abych ti řekl: ,Zde jsem,’ nýbrž místo odpovědi mé hrdlo bezděky jen dětsky zasténalo. A když hlas tvůj pravil: ,Máme oheň a dříví; kde však je ovce k zápalné oběti?’ nedovedl jsem ti odpovědět, jak bych byl měl, to jest, že si Pán již nějakou ovci vyhlédne, nýbrž takový žal a zármutek mě jaly, že jsem málem se slzami i duši nevyronil, a znovu jsem zasténal, takže jsi na mne úkosem pohlédl. A když jsme přišli na místo, postavil jsem z kamenů obětní stůl, nakladl na něj dříví, svázal provazy dítě a položil je navrch. A chopil jsem se nože a levicí ti zakryl obě oči. A když jsem vytasil nůž a jeho ostří namířil proti tvému hrdlu, hle, tehdy jsem neobstál před Hospodinem, paže mi klesla od ramene, nůž vypadl a já jsem se zhroutil na tvář a hryzal jsem zemi a trávu zemskou, kopal jsem do ní nohama, bil ji pěstmi a volal jsem: ,Zařízni ho, zařízni ho Ty, ó Pane a zhoubce, neboť on je můj jedináček a mé všechno, já nejsem Abrahám a má duše před tebou neobstojí!’ A zatímco jsem se zmítal a křičel, burácel hrom od onoho místa po celém nebi a kdesi daleko dohřmíval. A já jsem měl dítě, ale neměl jsem již Hospodina, neboť jsem to pro něho nedokázal,

83$

ne, ne, nedokázal,“ vzlykal a vrtěl čelem o ruku, opírající se o hůl.

„V poslední chvíli ti duše selhala?“ tázal se Josef, zdvíhaje obočí. „Vždyť hned potom,“ pokračoval, když stařec němě a jen maličko obrátil hlavu, „hnedličko potom by se byl přece rozlehl hlas a byl by na tebe zavolal: ,Nevkládej ruku na chlapce a neubližuj mu!‘ a byl bys v křoví spatřil berana!“

„Nevěděl jsem to,“ řekl stařec, „neboť jsem byl jako Abrahám a příběh se ještě neudál.“

„Aj, což jsi neřekl, že jsi zvolal: ,Nejsem Abrahám?’ „ s úsměvem namítl Josef. „Nebyl-li jsi však Abrahámem, byl jsi Jákobem, mým tatíčkem, a příběh byl starý, a věděl jsi, jak skončí. Nebyl to přece také Jischak, kterého jsi svázal a chtěl porazit,“ dodal zase s oním roztomilým pohybem hlavou. – „To však je výhoda pozdějších dnů, že již známe kruhové dráhy, ve kterých se pohybuje svět a v nichž se dějí příběhy zůstavené nám praotci. Měl jsi mít důvěru v hlas a v berana.“

„Tvá řeč je vtipná, ale nevystihuje smysl,“ odpověděl stařec, zapomínaje na bolest, kterou mu sporný případ způsobil. „Totiž za prvé, byl-li jsem přece jen Jákob a nikoliv Abrahám, nebylo jisté, že se vše sběhne jako tehdy, a nevěděl jsem, nechce-li Hospodin, aby došlo k tomu, čemu kdysi zabránil. Za druhé, podívej se: čím by před Hospodinem byla má síla, kdyby byla vznikla ze spoléhání na anděla a berana, a ne spíše z velké poslušnosti a z víry, že Bůh může nechat projít budoucnost ohněm nedotčenou, že se na jeho rozkaz závory smrti mohou rozletět a že je Pánem vzkříšení? Ale za třetí – copak Bůh zkoušel mne? Nikoliv, zkoušel Abraháma, který obstál. Sebe však jsem zkouškou Abrahámovou zkoušel já, a duše mi selhala, neboť má láska byla silnější než má víra a já jsem to nedokázal,“ opět lkal a znova sklonil čelo k holi; neboť když byl ospravedlnil svůj rozum, vzdal se zase citu.

„Jistě jsem hovořil páté přes deváté,“ pokorně uznal Josef, „má hloupost je větší než hloupost většiny ovcí a velbloud, který je srovnáván se mnou, nemoudrým chlapcem, by se dojista rozumem rovnal Nóachovi přemoudrému. Má odpověď na tvé zahanbující pokárání nebude bystřejší, ale hloupému dítěti se

84$

zdá, když jsi se sám zkoušel, že jsi nebyl ani Abrahámem, ani Jákobem, nýbrž –je to až strach vyslovit – že jsi byl Hospodinem, který zkouškou Abrahámovou zkoušel Jákoba, a že jsi byl moudrý jako Hospodin, věda, jak chce Jákoba zkoušet, a že si nepřeje, stejně jako u Abraháma, abys ve zkoušce obstál až do konce. Neboť mu řekl: Jsem Melech, Baal, král býk. Obětuj mi svého prvorozeného! Když se však Abrahám chystal přinést mu jej, pravil Pán: ,Opovaž se! Jsem snad Melech, Baal, král býk? Nikoliv, nejsem, nýbrž jsem Bůh Abrahámův, jehož tvář není jako role na slunci pukající, nýbrž spíše jako tvář měsíce, a co jsem rozkázal, neporučil jsem proto, abys to vykonal, nýbrž aby ses dověděl, že to činit nesmíš, protože je to ohavnost před tváří mou, a ostatně – tady máš berana. Tatíček se bavil tím, že se zkoušel, byl-li by schopen vykonat to, co Hospodin Abrahámovi zakázal, a souží se, protože vidí, že by to za nic na světě nedokázal.“

„Jako anděl,“ zvolal Jákob, vzpřímiv se a v pohnutí potřásaje hlavou. „Jako anděl z blízkosti božího trůnu mluvíš, Jehósífe, můj božský chlapče! Přál bych si, aby tě mohla slyšet mami; tleskala by rukama a její oči, které máš po ní, by se třpytily smíchem. V tvých slovech je jen polovina pravdy, kdežto s druhou polovinou se to má tak, jak já jsem řekl, neboť má důvěra v Boha byla slabá. Ale svou část pravdy jsi oděl půvabným rouchem a pomazal jsi ji vonným olejem vtipu, takže byla radostí mému rozumu a srdci mému balzámem. Jak to svede dítě, že je jeho řeč tak veskrze vtipná, že vesele skáče po skaliskách pravdy a stříká do srdce, až se chvěje radostí?“

«O oleji, o vínu a o fíku»

„Je to takto,“ odpověděl Josef. „Vtip má povahu posla, který pobíhá sem tam mezi sluncem a měsícem, a prostředníka mezi mocí Šamašovou a mocí Sinovou, mezi lidským tělem a lidským duchem. Tak mě tomu učil Elíezer, tvůj moudrý služebník, když mi kázal nauku o hvězdách a o tom, jak se setkávají, a o jejich vládě nad hodinou, podle toho, v jakém vztahu jsou

85$

k sobě. A když určoval horoskop mého narození v Cháranu v Mezopotámii o polednách v měsíci tammuzu, kdy Šamaš vrcholí a je ve znamení Blíženců a kdy na východě vzchází znamení Panny,“ pohlížeje vzhůru, ukázal prstem na obrazce hvězd, z nichž se jeden skláněl z výšky k západu a druhý na východě vystupoval, a pokračoval: „Tatíček musí vědět, že tohle je znamení Nabua, znamení Thovta, písaře desk, a že je to lehký, pohyblivý bůh, který se přimlouvá za věci dobré a podporuje změny. A také slunce tedy stálo ve znamení Nabuově, on byl pánem hodiny a měl schůzku s měsícem, který podle zkušeností kněží a vykladačů na něj působí blahodárně, neboť jeho bystrost se stykem s měsícem zjemňuje a jeho srdce se stává měkkým. Ale Nabu, zprostředkovatel, přijímal odlesk od Nergala, nositele neštěstí a lišáka, jímž se jeho panství vtiskuje ráz tvrdosti a pečetí se pečetním válečkem osudu. Stejně tak Ištar, jejímž údělem jest mírnost a půvabnost, láska a milost a která v oné hodině vrcholila a se Sinem a Nabuem na sebe přátelsky pohlíželi. Stála také ve znamení Býka a zkušenost nás učí, že to dodává klidné mysli a vytrvalé statečnosti a že to znamenitě tříbí rozum. Ale i ona, jak pravil Elíezer, dostala ve znamení Kozoroha od Nergala aspekt a Elíezer se z toho radoval, neboť soudil, že její sladkost nechutná proto mdle, nýbrž jako strdí vonící polními bylinami. Měsíc stál ve znamení Raka, to jest ve svém vlastním, a všichni tlumočníci stáli, ne-li ve svých, přece jen ve spřízněných znameních. Přistoupí-li však k výhodně postavenému měsíci Nabu, mudrc, bude objat velký kus světa. A vysílá-li, jako v oné hodině, slunce svůj aspekt k Ninurtovi, válečníkovi a lovci, znamená to podíl na událostech v říších světa a na panování. Podle pravidel by to tedy nebyl špatný horoskop, kdyby pošetilost nezdárného děcka nebyla všechno zkazila.“

„Hm,“ prohodil stařec, opatrně hladil Josefovi vlasy a hleděl stranou. „To je u Hospodina,“ řekl, „který řídí hvězdy. Co však jimi naznačuje, nemůže znamenat pokaždé totéž. Kdybys byl synem nějakého velikého a ve světě mocného muže, snad by se mohlo ve hvězdách číst, že budeš mít podíl na vládnutí a řízení říše. Ale poněvadž jsi pouze pastevcem a synem pastevcovým, je rozumu jasné, že to musí mít jiný výnam a menšího mě-

86$

řítka. Ale jak je to s tím vtipem, který sem a tam roznáší poselství?“

„K tomu právě přicházím,“ odpověděl Josef, „a tímto směrem chci rozvinout svou řeč. Neboť požehnáním mého otce bylo, že jsem se narodil ve chvíli, kdy stálo slunce v nadhlavníku a vrhalo odlesk na Marduka ve znamení Vah a na Ninurtu ve znamení jedenáctém a že kromě toho si svá světla vyměňovali také oba ti otcovští tlumočníci, král a ozbrojenec. To je mocné požehnání! Ale nechať můj pán podle výhodného postavení Sina a Ištary uzná, jak silné bylo také požehnání matčino a požehnání měsíce! Odtud prýští vtip, který vzniká například ze světelného odrazu od Nabua k Nergalovi, z písaře, který má nadvládu, a z tvrdého světla ustupujícího zhoubce ve znamení Kozorožce; a vznikl proto, aby byl vyslancem a prostředníkem mezi dědictvím otcovým a dědictvím mateřským, aby vyrovnával moc slunce a moc měsíce a aby vesele usmiřoval požehnání dne s požehnáním noci…“

Úsměv, s kterým se odmlčel, byl maličko pitvorný, ale Jákob, který stál nad ním, ho neviděl. Řekl:

„Stařec Elíezer jest velmi zkušený, shromáždil mnohou moudrost a četl, tak říkajíc, kameny z dob před potopou. Naučil tě také mnohému pravdivému a vznešenému vědění o počátcích, původech a dějích a všelikým užitečným věcem, jichž je možno ve světě potřebovat. Ale o mnohých věcech se nedá s určitostí říci, můžeme-li je přičíst k věcem pravdivým a užitečným, a mé srdce kolísá v pochybách, učinil-li dobře, když tě naučil umění sineárských hvězdopravců a kouzelníků. Pokládám sice hlavu svého syna za hodnu veškerého vědění, ale nevím, že by naši otcové byli čítali v hvězdách nebo že by byl Bůh Adamovi rozkázal, aby tak činil, a obávám se a nejsem si jist, není-li to totéž jako sloužit světlům a není-li to snad nepravostí před Hospodinem a jakýmsi ďábelským polotvarem mezi zbožností a modlářstvím.“ Vrtěl starostlivě hlavou, jsa zaujat svým vlastním stavem, to jest utrpením pro pravdu a rozjímavým soužením pro nejasnost boží.

„O mnohých věcech jest možno pochybovat,“ odpověděl Josef, bylo-li odpovědí, co pronesl. „Skrývá-li se například den v noci, či je-li tomu naopak a den v sobě skrývá noc? Bylo by

87$

důležité, kdybychom to mohli zjistit, a často jsem o tom na poli i v chýši přemýšlel, abych až o tom nabudu jistoty, mohl usuzovat o blahodárnosti požehnání slunečního a o blahodárnosti požehnání měsíčního, jakož i o kráse dědictví otcovského a mateřského. Neboť má matička, jejíž tváře voněly jako růžový list, když porodila bratra, který posud bydlí v ženských stanech, sestoupila do noci, a umírajíc, chtěla ho nazvat Ben-Oní, poněvadž je známo, že v Ónu, v zemi egyptské, má své sídlo Usíre, nejmilejší syn slunce, jenž je králem podsvětí. Tys však nazval chlapečka Ben-jamín, aby bylo řečeno, že je synem ženy pravé a nejmilejší, a také to je krásné jméno. Přesto tě nebývám vždy poslušen, nýbrž jmenuji někdy bratra Benóním, a on rád na to jméno slyší, protože ví, že mami, když se loučila, na chvilku si to přála. Mami je teď v noci a z noci nás miluje, bratříčka i mne, a její požehnání je požehnáním měsíce a požehnáním hlubiny. Což neví můj pán o dvou stromech v zahradě světa? Z jednoho jest olej, kterým se pomazávají králové země, aby byli živi. Na druhém rostou zelené a zarůžovělé fíky, plné sladkých granátových jader, a kdo z nich bude jíst, smrtí umře. Z jeho širokých listů si Adam a Chava zrobili zástěry, aby skryli svou hanbu, když pod úplňkem letního slunovratu, kdy měsíc prochází svým svatebním bodem, načež ho ubývá a on umírá, se stalo jejich údělem poznání. Olej a víno jsou slunci svaté a blaze tomu, jehož čelo jest pomazáno olejem a jehož oči se lesknou, jsouce opojeny rudým vínem! Neboť jeho slova budou jasná a budou potěšením a útěchou národů a najde pro ně v křoví berana, aby mohl být dán za oběť Hospodinovi namístě prvorozených, a oni se uzdraví z trápení a úzkostí. Ale sladký plod fíku je svatý měsíci a blaze tomu, koho z hlubin noci krmí matička jeho masem. Porosteť jako u pramene, jeho duše bude mít kořeny, odkud prýští prameny, jeho slovo bude učiněno tělem a bude veselé jako tělo pozemské a bude mít ducha prorockého.

Jak to mluvil? Šeptal. Bylo to jako již prve, dříve než ho otec našel, a nebylo to v pořádku. Zdvíhal ramena, ruce na kolenou se mu třásly, usmíval se, ale přitom nehezky obracel oči v sloup. Jákob to neviděl, ale poslouchal ho. Skláněl se k němu a jeho ruce spočívaly nad chlapcovou hlavou i vedle ní, ze vzdálenosti

88$

ji opatrně ochraňujíce. Pak mu přece zase položil na vlasy levici, čímž se Josefovo napětí ihned uvolnilo, a zatímco druhou rukou hledal na synových kolenou jeho pravici, řekl opatrně a důvěrně:

„Poslyš, Jášúpe, mé dítě, nač se tě chci ptát, protože mám v srdci starost o dobytek a o to, aby stáda prospívala. Dříve než přišla zima, byly ranní deště příjemné, pršelo a nebylo průtrží mračen, které zaplavují role a plní jen studny potulných kmenů, nýbrž sprchávalo jemně, což bylo pro pole dobrodiním. Ale zima byla suchá, moře neposílalo svůj mírný vzduch, nýbrž od stepi a z pouště táhly větry a obloha byla jasná, oblažující oko, srdci však působíc starost. Běda, zpozdí-li se a nepřijdou ani pozdní deště, neboť by bylo veta po rolníkově žni a po zemědělcově setbě, byliny by předčasně uschly, že by dobytek nenalézal, co by žral, a vemena matek by visela splihle. Nechť mi dítě řekne, co soudí o větru, pohodě a o nadějích na počasí a co cítí při otázce, přijdou-li ještě pozdní deště včas.“

S těmi slovy se ještě hlouběji nad synem sklonil, odvrátil přitom tvář a přidržoval ucho nad jeho hlavou.

„Posloucháš a skláníš se nade mnou,“ pravil Josef, ačkoli to neviděl, „a dítě poslouchá do větších dálek vnějšího světa i nitra a přináší tvému uchu poselství a zprávu. Neboť slyším krůpěje, kanoucí z větví, a zurčení vody nad pláněmi přes to, že je měsíc jasný jako den a z Gileádu vane vítr. Neboť toto šumění nezní v přítomnosti, nýbrž v blízké budoucnosti a můj nos čichá se vší jistotou, že dříve než měsíci nísánu ubude o čtvrtinu, otěhotní země mužskou vodou nebes, bude se kouřit a pařit rozkoší, čichám to, pastviny budou plny ovcí, obilí na polích bude stát hustě a lidé budou jásat a zpívat. Slýchal jsem a učil jsem se, že na počátku byla země napájena proudem Tavi, který vyvíral z Bábelu a jednou za čtyřicet let ji zavodňoval. Potom však Hospodin ustanovil, aby byla napájena z nebe, a to ze čtyř příčin, z nichž jednou byla ta, aby zraky všech vzhlížely vzhůru. I budeme vděčně vzhlížet k nebi, sídlu božímu, kde je určováno počasí a kde jsou komory smrští a bouří, jak jsem je ve snu viděl, když jsem včera zdříml pod stromem. Jeden z cherubů, který se nazýval Jofiel, mě tam vlídně dovedl za ruku, abych se

89$

porozhlédl a maličko poznal. A já jsem spatřil jeskyně plné páry a s ohnivými dveřmi a viděl jsem pracovat tam dělníky. A slyšel jsem, jak si praví: Byl vydán rozkaz o pevné zemi a o nebeských mračnech. Hle, sucho postihlo zemi na západě a pastviny na horských pláních jsou vyprahlé. Třeba učinit, aby co nejdříve pršelo v zemi Amorejských, Amónských a Perizejských, Midjánských, Chevejských a Jebusejských, zvláště však v kraji města Hebronu nahoře na rozvodí, kde syn můj Jákob, zvaný Jisráel, pase svá ohromná stáda! Tak se mi zdálo a můj sen byl tak živý, že jej třeba brát vážně, a protože se mi kromě toho zdál pod stromem, nechť je můj pán klidný a neobává se, že nebude dosti vláhy.“

„Pochváleni buďtež Elóhóvé,“ pravil stařec. „Buď jak buď, vybereme dobytče na porážku k zápalné oběti, vystrojíme jim hostinu a spálíme vnitřnosti s kadidlem a s medem, aby se stalo pravdou, co pravíš. Neboť se bojím, že by jinak měšťané a lidé z kraje mohli vše pokazit, vyvádějíce po svém a připravujíce ke cti Baalatině ohavnosti a slavnost páření, s cimbály a s křikem pro zvýšení plodnosti. Je to krásné, že jest můj hoch požehnán sny; je to proto, že jest mým prvorozencem od ženy pravé a nejmilejší. Také mně, když jsem byl mladší, bývalo mnoho zjevováno – a co jsem viděl, když jsem proti své vůli putoval z Beeršeby a nevědomky narazil na místo a na vchod do nebes, zajisté se může měřit s tím, co bylo ukázáno tobě. Mám tě rád, že jsi mě zbavil strachu před suchem, ale každému neříkej, že míváš pod stromem sny, neříkej to Léiným dětem a nemluv o tom před dětmi služebnic, neboť by je tvé nadání mohlo pohoršit!“

„Na to ti kladu pod slabiny ruku,“ odpověděl Josef. „Tvé slovo je na mých ústech pečetí. Dobře vím, že jsem brepta, ale káže-li tak rozum, dovedu se velmi dobře ovládat; bude mi to tím snazší, poněvadž má nepatrná vidění vpravdě nestojí za řeč, srovnáme-li je s tím, co bylo na místě Lůz zjeveno mému pánu, když poslové vystupovali a sestupovali od země k nebeským branám a když se mu zjevil Elóhím…“

90$

«Dvojzpěv»

„Ach, můj milý tatíčku a pane!“ pravil, obraceje se se šťastným úsměvem a objímaje jedním ramenem otce, který tím bylo nemálo rozradostněn. „Jaké je krásné, že nás Bůh miluje, že v nás má zalíbení a že nechává kouř naší oběti stoupat ke svým chřípím! Neboť třebaže Chabel neměl času zplodit děti, nýbrž byl na poli zabit Kainem pro jejich sestru Noému, jsme přece jen z rodu Chabelova, který přebýval ve stanech, a z rodu Izáka mladšího, s nímž bylo požehnání. Proto máme obé, rozum i sny, a obojí je velkým potěšením. Neboť je příjemné mít dar moudrosti a jazyka, dovést mluvit i odpovídat a všechno nazývat jeho jménem. Ale jest stejně krásné platit před Hospodinem za blázna, narazit nevědomky na místo, které spojuje nebesa se zemí, ve spánku dostávat pokyny a rady a umět vykládat sny a vidění ukazující cestu, co se od měsíce k měsíci přihodí. Takový byl Nóach přemoudrý, jemuž Hospodin předpověděl potopu, aby mu zachránil život. Takový byl také Henoch, syn Járedův, protože vedl čistý život a protože se umýval v živoucí vodě. To byl Chanok, ten chlapec, víš-li pak o něm? Já předobře vím, jak a co se s ním stalo, a láska boží k Chabelovi a k Jischakovi byla vlažná, srovnáme-li ji s láskou k němu. Neboť Chanok byl tak chytrý a zbožný a tak dobře uměl číst v desce tajemství, že se stranil lidí a Pán si ho vzal k sobě, a už nikdy nikdo ho neuviděl. A učinil ho andělem před tváří svou a on se stal Metatrónem, velkým písařem a knížetem světa…“

Umlkl a zbledl. Ke konci mluvil udýchaně a teď, když v řeči ustal, skryl tvář na otcových prsou. Otec mu ji tam rád nechal. Přes jeho hlavu a do postříbřeného vzduchu mluvil:

„Předobře vím o Chanokovi, jenž byl z prvního pokolení lidského, o synu Járedovu, kterýž byl synem Mahalalelovým, ten pak Kénánovým, ten Enóšovým a Enóš Setovým, jenž byl synem Adamovým. Totoť jest Henochovo zrození a pokolení až nazpět k počátku. Ale jeho syna synův syn byl Nóach, druhý první, a ten zplodil Sema, jehož děti jsou černé, avšak“ půvabné, a z něhož ve čtvrtém pokolení vyšel Eber, takže je otcem všech dětí Eberových a všech Ebrejců a otcem naším.“

91$

Co zde vykládal, bylo známé a nic nebylo nového. Každý člen kmene a rodiny od dětství nosil na stužce učení o rodové posloupnosti a stařec použil jen příležitosti, aby je zábavně opakoval a vyznal. Josef pochopil, že rozmluva má být „krásná“, že to má být „krásná rozmluva“, to jest: taková, která již neslouží k potřebné výměně slov a k dorozumívání o praktických nebo duchovních otázkách, nýbrž toliko k pouhému výčtu a vyprávění toho, co je oběma známo, pouze k vzpomínce, potvrzení a zábavě a byl to střídavý dvojzpěv rozhovoru, jek si jej v noci na poli u ohně vyměňovali pastevci, začínajíce: „Víš o tom? Předobře o tom vím.“ A Josef se vzpřímil a vpadl:

„A ejhle, z Ebera vyšel Peleg a zplodil Serúga, jehož syn byl Náchór, otec Terachův, ó radosti! Ten zplodil Abráma z Uru v Chaldeji a vystěhoval se se svým synem Abrámem a se ženou svého syna, kteráž se jmenovala Šahar, jako měsíc, a byla neplodná, a s Lotem, svého syna synovcem. A vzal je a vyvedl z Uru a zemřel v Cháranu. Tehdy rozkázal Hospodin Abrámovi, aby putoval dále s dušemi, které získal Pánu, přes rovinu a přes vodu Perat po cestě, která spojuje Sineár se zemí Amuskou.“ „Předobře to vím,“ řekl Jákob a opět se ujal slova. „Byla to země, kam ho chtěl Hospodin dovést. Bylť Abrahám přítelem božím a odhalil svým duchem mezi ostatními bohy vpravdě nejvyššího Hospodina. A přišel do Damašku a zplodil tam s jednou děvečkou Elíezera. A šel zemí dále se svými lidmi, kteří byli lidmi božími, a nanovo podle ducha svého posvětil božiště lidí té země a jejich oltáře a kamenné kruhy, a vyučoval lid pod stromy a hlásal mu příští požehnaného času, a přicházeli k němu mnozí z kraje a přišla k němu i Hagar, egyptská děvečka, matka Izmaelova. A došel k Šekemu.“

„Vím to jako ty,“ prozpěvoval Josef, „neboť otec táhl z údolí vzhůru a přišel na přeslavné místo, které našel Jákob, a postavil Jáhúovi, Nejvyššímu, obětní oltář mezi Bét-elem a táborem Aj. A odtud šel k poledni do země Negeb a to je zde, kde pohoří spadá k Edómu. Tudy sešel dolů až do blátivé země egyptské a do země Amenemheta krále, a tam nabyl stříbra a zlata a velmi zbohatl na stádech a pokladech. A zase šel vzhůru k Negebu a tam se odloučil od Lota.“

92$

„A víš proč?“ naoko se otázal Jákob. „Protože také Lot byl velmi bohat ovcemi, dobytkem a stany a v zemi nebylo pro oba místa. Pohleď však, jak mírný byl otec: poněvadž vznikla mezi jejich pastevci hádka o pastviny, nervali se jako stepní lupiči, kteří přijdou a rdousí lid, jehož pastvin a studní se jim zachtělo, nýbrž pravil Lotovi, synovi bratra svého: ,Nechť není raději nesnáz mezi tvými a mými! Zdaliž není před tebou všecka země? Rozejděmež se, že jeden bez hněvu půjde tam a druhý onam.’ A vydal se Lot na východ a zvolil si všecku rovinu Jordánskou.“

„Tak se to vpravdě stalo,“ vpadl opět Josef. „A Abrám sídlil u Hebronu, čtyř měst, a posvětil strom, jenž nám dává stín a sny, a jeho stany se staly útočištěm poutníků a útulkem pro ty, kdož neměli přístřeší. Žíznivým dával vody, zbloudilé uváděl na cesty a bránil je proti lupičům. A nebral mzdy ani díků, nýbrž učil uctívat svého Boha El eljóna, pána domu, milosrdného otce.“

„Správně to říkáš,“ zpěvavě přisvědčil Jákob. „I stalo se, že Pán učinil spolek s Abrahámem, když obětoval při slunce západu. Neboť vzal krávu, kozu a berana, všechny tříleté, hrdličku a mladou holubici. A rozpůlil, co bylo čtyřnohého, nakladl poloviny a dal na každou stranu po jednom z ptáků a nechal mezi díly volnou cestu smlouvě a díval se na orly dorážející na kusy. Tehdy na něho padl spánek, ale nebyl jako obyčejný a jaly ho strach a tma. Neboť ve snu promluvil k němu Hospodin a dal mu spatřit dálky světa a říši, která vycházela ze semene ducha jeho a šířila se z úzkosti a pravdy ducha jeho, a velké věci, o nichž nic nevěděli knížata říší a králové Bábelu, Aššuru, Elamu, Chatti a země egyptské. A prošel nocí a cestou smlouvy mezi obětními kusy jako ohnivý plamen.“

„Znamenitě to víš,“ pozdvihl Josef opět svůj hlas, „mně však je známo i další. Neboť takové jest dědictví Abrahámovo, které přešlo na hlavy rodu, na Izáka a Jákoba, mého pána: přislíbení a smlouva. A nebylo tak u všech dětí Eberových a nebyly dány Amónským, Moábským a Edómským, nýbrž z celého kmene si Pán vyvolil jeho jediného a vyhlédl si v něm prvorozence ne podle těla a mateřského lůna, nýbrž podle ducha. A byli to oni mírní a moudří, které si vyvolil.“

93$

„Ano, ano! Vyslovil jsi, jak to bylo,“ pravil Jákob. „Neboť se opakovalo, co učinil Abrám a Lot, když se odloučili a rozešli se národové. Moáb a Amón, které vlastním tělem zplodil Lot, nezůstali pospolu na jeho pastvinách, nýbrž Amón se přidržel pouště a života na poušti. Ale na pastvinách Izákových nezůstal ani Ezau, nýbrž vytáhl odtud se ženami, syny a dcerami, s dušemi svého domu i se vším jměním a dobytkem do jiné země a stal se Edómem na pohoří seírském. A kdo nebyl Edóm, byl Jisráel, a stali se zvláštním národem, nepodobným toulavému lidu země sínajské a ničemným lupičům země arabajské, ale stejně nepodobným lidu ze země kananejské, nepodobným vzdělavatelům rolí a obyvatelům ohrazených měst, nýbrž byli páni a pastýři a lidé svobodní, kteří proháněli svá stáda, opatrovali své studnice a uctívali Hospodina.“

„A Hospodin pečuje o nás a o naši zvláštnost,“ zvolal Josef, pohodiv hlavou vzad a v otcově objetí rozvíraje paže. „V otcově náruči jásá srdce dítěte a jest nadšeno věcmi dobře známými a opojeno jejich zábavnou výměnou. Znáš nejsladší sen, který jsem tisíckrát snil? Je to sen o přednosti a o synovství. Neboť božímu dítěti jest mnoho souzeno, co počne, podaří se mu, v očích všech najde milost a králové ho budou velebit. Hleď, chce se mi zpívat Pánovi zástupů hbitým jazykem, hbitým, jako jest písařovo pisátko! Neboť vysílali za mnou své záští a mým krokům kladli léčky, před mýma nohama vykopali hrob a hodili můj život do jámy, takže se temnota stala mým obydlím. Ale z temnot jámy jsem volal jeho jméno a on mě vysvobodil a vyrval mě podsvětí. Učinil mě velkým mezi cizinci a lid, jehož jsem neznal, mi slouží, klanějě se přede mnou. Synové cizinců mi lichotí, protože by beze mne hynuli…“

Jeho prsa se mocně dmula. Jákob ho pozoroval široce rozevřenýma očima.

„Josefe, co vidíš?“ otázal se znepokojeně. „Dítě mluví vroucně, ale nikoliv rozumně. Co chce říci slovy, že mu pokorně slouží cizina?“

„To byla jen krásná rozmluva,“ odpověděl Josef, „kterou jsem prones], abych svému pánu řekl něco velkého. A pak mě poněkud mate měsíc.“

94$

„Opatruj srdce i mysl a buď moudrý!“ vroucně pravil Jákob. „Pak se ti povede, jak jsi řekl, a zraky všech najdou v tobě zalíbení. A chci ti darovat věc, která potěší tvé srdce a bude ti slušet. Neboť Bůh na tvé rty vylil svou milost a já se modlím, aby jeho požehnání bylo s tebou věčně, mé jehňátko!“

Měsíc, záře čirým světlem, v které se proměnila jeho hmota, pokračoval za jejich hovoru ve své pouti ve výšinách a hvězdy tiše měnily své místo po zákonu své hodiny. Noc tkala daleko do kraje mír, tajemství a budoucnost. Stařec ještě chvíli poseděl s Rácheliným synkem na kraji studnice. Nazýval ho slovy damu, „děťátko“, a Dumuzi, „pravý syn“, jak lidé ze Sineáru jmenovali Tammuze. Nazýval ho také neser, slovem řeči kananejské, jež znamená „výhonek“ a „kvetoucí ratolest“, a mazlil se s ním. Když se vrátili do příbytků, důtklivě mu radil, aby se před bratry nevychloubal a aby před syny Léinými a před syny ženin neprozrazoval, že s ním otec tak dlouho prodléval a rozmlouval důvěrnými slovy; a Josef to také slíbil. Ale již příštího dne jim pověděl nejen to, nýbrž nesmyslně před nimi žvanil také o vidění, které měl o počasí; a to je zlobilo tím více, že se vidění vyplnilo; neboť pozdní deště byly vydatné a příjemné.

95$

««KAPITOLA DRUHÁ»»

JÁKOB A EZAU

«Měsíční gramatika»

V této „krásné rozmluvě“ u studny, kterou jsme právě měli příležitost poslechnout v onom večerním střídavém prozpěvování mezi Jákobem a jeho chybujícím miláčkem, se stařec mimochodem také zmínil o Elíezerovi, kterého jedna z otrokyň porodila Jákobovu praotci v Damašku, když se tam se svou družinou zastavil. Je nad slunce jasnější, že tímto Elíezerem nemínil onoho, jenž – jsa učeným starcem a ovšem rovněž na svobodu propuštěným synem otrokyně, dokonce snad i nevlastním bratrem Jákobovým – žil na jeho vlastním dvoře a měl také dva syny jménem Damašek a Elínós a jenž pod stromem učení vštěpoval chlapci Josefovi mnoho užitečných i přeužitečných věcí. Možno pokládat za naprosto jisté, že ten, kterého mínil, byl onen Elíezer, jehož prvorozeného syna Abrahám, poutník z urského Cháranu, musel dlouho pokládat za svého dědice: tak dlouho totiž, než spatřil světlo světa nejprve Izmael a potom Jischak neboli Izák, pravý syn, což bylo velmi směšné, neboť Sáraj již přestal běh ženský a sám Abrahám byl již tak stár, že ho mohli nazývat stoletým. Ale sluneční jas je něco jiného a něco jiného jas měsíční, který při oné přeužitečné rozmluvě tak obdivuhodně svítil. V něm vypadají věci jinak než v jasu slunečním, a byl to asi onen jas, který se tehdy a tam duchu jevil jako pravý. Mezi sebou si tedy řekněme a přiznejme, že Jákob přece jen „Elíezerem“ mínil svého vlastního domácího správce a prvního služebníka – to jest: také jeho, tedy oba najednou, a nejen oba,

96$

nýbrž Elíezera vůbec: neboť od dob onoho nejstaršího býval dokonce velmi často na dvorech náčelníků nějaký na svobodu propuštěný Elíezer a často měl syny jménem Damašek a Elínós.

Toto Jákobovo mínění a smýšlení – o tom mohl být stařec přesvědčen – bylo i míněním a smýšlením Josefovým, jenž byl dalek toho, aby přesně rozlišoval mezi Elíezerem, „služebníkem z Uru“, a svým starým učitelem; měl k tomu tím méně příčiny, že ani sám Elíezer nečinil rozdílu, nýbrž, mluvě o „sobě“, z valné části myslel Elíezera, služebníka Abrahámova. Tak například více než jednou a navlas stejně vypravoval Josefovi příběh, jak on, Elíezer, se pro Jischaka ucházel v Mezopotámii u příbuzenstva rodiny o Rebeku, dceru Bétuelovu a sestru Lábanovu, a vypravoval to jako svůj příběh a vlastní životní vzpomínku i se všemi podrobnostmi až do malých měsíců a do měšíčních srpků, zvonících na krku jeho deseti velbloudů, až do přesné částky šekelů, kterou stály nosní kruhy, náramky, slavnostní roucha a koření, představující věno a kupní cenu Rebeky, panny, a neměl ani dosti slov, jimiž by vypověděl, jak byla Rebeka půvabná a něžná, když tehdy večer u studny před Náchorovým městem spustila z hlavy na ruku džbán a nahnula jej k ústům jemu, žíznivému, nazývajíc ho „pánem“, čehož si u ní zvláště vysoko cenil; vypravoval o tom, jak cudně a způsobně seskočila z velblouda a zahalila se závojem, když poprvé spatřila Izáka, který šel na pole, aby tam hořekoval pro nedávno zesnulou matku. Josef poslouchával s nadšením, které nebylo zmenšováno pražádným podivem nad mluvnickou formou, v níž Elíezer podával své vypravování, a Josefovi nikterak nevadilo, že starcovo Já nebylo vždy pevně ohraničeno, nýbrž že bylo jakoby otevřeno dozadu, přetékajíc do minulosti, položeno mimo jeho vlastní osobnost a nabírajíc do sebe zážitky, jejichž vzpomínkovou a vyprávěcí formou by byla měla vlastně být osoba třetí, a nikoli první – kdybychom to totiž chtěli posuzovat z hlediska světla slunečního. Ale co tu také znamená „vlastně“, a je snad lidské Já vůbec nějaká věc pevně v sebe uzavřená a přesně vtěsnaná do svých časově tělesných hranic? – Nenáležejí mnohé z prvků, z nichž je zbudováno, světu, který byl před ním a mimo ně, a není tvrzení, že někdo není někým jiným a že někým druhým ani

97$

nemůže být, jen hypotézou z pohodlí a pro pořádek, která si úmyslně nevšímá přechodů spojujících jedincovo vědomí s vědomím všeobecným? Myšlenka individuality (mirv1) nakonec stojí v téže řadě pojmů jako myšlenka jednosti a celosti, veškerenstva a vesmíru, a rozlišování mezi duchem vůbec a mezi duchem individuálním ani zdaleka nemělo vždy touž moc nad dušemi, jako za dnešního dne, který jsme opustili, abychom vypravovali o jiném dnešku, jehož způsob vyjadřování podával věrný obraz jeho názorů a který měl pro ideu „osobnosti“ a „individuality“ jen taková věcná označení, jako jsou „náboženství“ a „vyznání“.

«Kdo byl Jákob»

Jen a jen v této souvislosti došlo k hovoru o vzniku Abrahámova bohatství. Když totiž přišel do Dolního Egypta (patrně to bylo za vlády dvanácté dynastie), nebyl ještě ani zdaleka tak bohat statky, jako v době, kdy se odloučil od Lota. Ale že tam tak nesmírně zbohatl, sběhlo se takto. Již od dřívějška byl naplněn nejhlubší nedůvěrou tamním mravům, o kterých si, právem či neprávem, představoval, že jsou bažinaté jako jedno z ramen delty Nilu, rákosím zarostlých. Bál se, a sice o Sáraj, svou ženu, která ho provázela a která byla velmi krásná. Děsil se chlípné divokosti tamních lidí, které patrně ihned přepadne chtíč po Sáraj a zabijí ho, aby se jí zmocnili; a podání nám zachovalo, že v tomto smyslu, to jest z obavy o vlastní bezpečí, hned jak vešli do země, se Sáraj promluvil a rozkázal jí, aby se vydávala za jeho sestru, a nikoli za ženu, neboť jen tak že od něho může odvrátit závist nestoudného obyvatelstva, a ona to učinit mohla a nemusela ani lhát: předně proto, že mužové, zvláště v zemi egyptské, nazývali rádi své milé sestrami. Za druhé pak byla Sáraj sestra Lotova, kterého Abrahám pokládal za svého synovce a jmenoval bratrem; proto také mohl pohlížet na Sáraj jako na neteř a dát jí jméno sestry, jak se ho v rozšířeném smyslu užívalo, což také, aby oklamal obyvatelstvo a chránil sebe, opravdu učinil. Co očekával, se stalo, ba více, než předvídal. Sárajina snědá krása budí v zemi u vysokých i nízkých pozornost, pověst o ní

98$

proniká až k panovnickému dvoru, a Asiatku se žhavýma očima jejímu „bratrovi“ vezmou – nikoli násilím, nikoli loupeží, nýbrž za vysokou cenu – odkupují mu ji tedy, protože ji pokládají za hodnu, aby obohatila vyvolenou družinu faraónova harému. Tam ji přivedou, a její „bratr“, o kterém nikdo nepředpokládá, že by se byť i jen dosti málo trápil tím, jak se věci vyvinuly, nýbrž který naopak může podle všeobecného mínění mluvit o štěstí, smí se nejen zdržovat v její blízkosti, nýbrž je také dvorem ustavičně zahrnován dobrodiními, dary a odškodňováním, jež bez váhání přijímá, takže brzy bohatne na ovcích, dobytku, oslech, otrocích a otrokyních, oslicích a velbloudech. Mezitím však potká dvůr prazvláštní soužení, které se před lidem pečlivě tají. Amenemhet (nebo Senvosret; nedá se se vší určitostí říci, který podmanitel Nubie to byl, jenž právě oběma zemím poskytoval požehnání své vlády) – Jeho Veličenstvo tedy, bůh v rozkvětu svého věku, právě ve chvíli, kdy se chystá okusit novoty, je stižen mdlobou – ne jednou, nýbrž několikrát po sobě, a zároveň, jak se ponenáhlu ukáže, podlehnou téže hanebné a – uvážíme-li vyšší kosmický význam plodivé síly – nesmírně děsivé chorobě také nejvyšší hodnostáři a náčelníci říše. Je jasné, že tu není něco v pořádku, že se stalo nějaké nedopatření, že tu řádí nějaké kouzlo a že se projevuje nějaký vyšší odpor. Před trůn volají Ebrejčina bratra, vyptávají se ho a vyptávají se naléhavě, a on vyznává pravdu. Jeho Svatost se chová tak rozumně a vznešeně, že se to vymyká chvále. „Proč jsi mi to učinil?“ ptá se. „Proč jsi mi dvojsmyslnou řečí způsobil nepříjemné?“ Ani ho nenapadá, aby Abrahámovi bral něco z darů, kterými ho tak štědře zahrnoval, vrací mu ženu, nechává je ve jménu bohů jít jejich cestou dále, a propůjčuje dokonce družině bezpečný průvod až k hranicím země. Otec pak, který má zase nedotčenou Sáraj, a je nad to i mnohem bohatší než dříve, může mít z podařeného pastýřského kousku radost. Neboť věříme tím spíše, že již předem počítal s tím, že Bůh tak či onak dovede poskvrnění Sáraj inu zabránit, že také jen s tímto určitým předpokladem shrábl dary a byl si jist, že tak, jak to nastražil, dal egyptské chlípnosti nejpodařenější šňupku – protože z tohoto hlediska je jeho počínání, to jest zapření manželského vztahu a obětování

99$

Sárajino pro vlastní spásu, teprve postaveno do pravého světla, a to do světla velmi duchaplného.

Totoť je příběh, jehož pravdivost ústní podání zvláště podtrhuje a zdůrazňuje ještě tím, že jej zaznamenává po druhé, s tím rozdílem, že se tentokrát neudál v Egyptě, nýbrž v zemi Filištínské a v jejím hlavním městě Geraru, na dvoře krále Abímeleka, kam přišel Chaldejský se Sáraj z Hebronu, a kde se vše, od Abrahámovy prosby ženě až po šťastný konec, sběhlo tak, jak řečeno výše. Opakovat zprávu proto, aby byla zdůrazněna její pravdivost, je sice nezvyklé, ale ne příliš nápadné. Mnohem podivnější je, že podle ústního podání, které bylo sice písemně zachyceno teprve v pozdějších dnech, ale které jako podání ovšem vždy existovalo a musí se tedy sledovat až k výpovědím a zprávám otců samých – že se tedy táž událost, vypravovaná po třetí, připisuje Izákovi a že ji tedy jako svou příhodu – nebo rovněž jako svou – odkázal paměti právě on. Neboť také Izák: (nedlouho po narození svých dvojčat) přišel, jsa donucen drahotou, se svou krásnou a chytrou ženou do země Filištínských na gerarský dvůr; také on, ze stejných důvodů jako Abrahám Sáraj, tam vydával Rebeku za svou „sestru“ – ne zcela neprávem, poněvadž byla dcerou jeho bratrance Bétuela – a příběh pokračoval v jeho případu tak, že král Abímelek „oknem“, to jest jako tajný slídič a špehoun, spatřil Izáka s Rebekou „žertovat“ a toho, co viděl, se tak polekal a byl tak zklamán, jak jen může být milenec, když se doví, že předmět jeho touhy, jejž pokládal za volný, je ve stálých rukou. Jeho slova ho prozradila. Když totiž Jischak, byv vyslýchán, přiznal pravdu, zvolal Filištín vyčítavě: „Jakému nebezpečí jsi nás vystavil, cizinče! Jak snadno se mohlo přihodit, že by se byl někdo z mého lidu s tvou ženou sblížil, a jaký hřích by byl na nás padl!“ Rčení „někdo z lidu“ je naprosto jasné. Skončilo to ale tak, že se manželům dostalo zvláštní a osobní ochrany zbožného, třebaže chtivého krále, a že Izák pod touto ochranou v zemi Filištínské právě tak zbohatl jako kdysi Abrahám tamtéž nebo v Egyptě, a že nabyl tolik dobytka a čeledi, že to dokonce i Filištínským bylo již mnoho a že ho opatrně ze země vystrnadili.

100$

I když uvěříme, že se také Abrahámovo dobrodružství událo v Geraru, nemůžeme věřit, že by byl Abímelek, s nímž měl co činit Jischak, býval ještě týž Abímelek, kterému bylo zabráněno, aby poskvrnil manželskou čistotu Sárajinu. Jejich povahy se sobě nepodobají; kdežto Sárajin knížecí milenec ji bez okolků zavřel do harému, byl Izákův Abímelek mnohem nesmělejší a ostýchavější, a tvrzení, že by to byla jedna a táž osoba, by bylo možno hájit jenom z toho hlediska, že se dá králova opatrnost v Rebečině případu vysvětlit tím, že předně od dob Sárajiných hodně zestárl, a za druhé, že byl příhodou s ní již varován. Ale nám nejde o osobu Abímelekovu, nýbrž o osobu Izákovu, o otázku jeho vztahu k oné ženské příhodě, a i ta nás, přesně vzato, znepokojuje jen pro otázku další, a sice o tu, kdo byl Jákob: totiž ten Jákob, kterého jsme poslouchali, jak si v měsíčním světle povídá se svým synáčkem Josefem, Jášúpem čili Jehosífem.

Uvažujme o možnostech! Buďto prožil Jischak v Geraru s malou obměnou totéž, co tam nebo v Egyptě prožil jeho otec. Pak máme co činit se zjevem, který bychom mohli nazvat napodobováním nebo následováním, to jest takovým pojetím života, které spatřuje úkol individuální existence v tom, že naplňuje přítomností a znova zhmotňuje dané formy a mýtické schéma, které byly založeny předky. – Anebo manžel Rebečin příběh „sám“ neprožil, to jest neprožil jej v užších tělesných hranicích svého Já, přesto však na něj hleděl jako na příběh náležející k jeho životu a odkázal jej budoucím, protože mezi Já a Ne-Já činil méně ostrý rozdíl, než jsme zvyklí činit my (naznačili jsme již, jak pochybným právem) nebo než jsme to byli zvyklí činit, dokud jsme nepřistoupili k tomuto vypravování; protože se mu život jednotlivcův lišil od života rodu jen povrchněji a protože pro něho zrození a smrt znamenaly výkyvy méně významné – takže bychom tu měli onen již vylíčený případ pozdního Elíezera, který Josefovi vypravoval v první osobě dobrodružství Elíezera urského; měli bychom tu zkrátka co činit se zjevem neurčité identity, která se přidružuje ku zjevům napodobování a následování a společně s nimi určuje pocit sebe.

Neklameme se o obtížích, s kterými se setkáváme, vypravujeme-li o lidech, kteří dobře nevědí, kdo jsou; ale nepochybujeme,

101$

že počítat s takovým kolísavým pocitem vlastního vědomí jest nutné, a pokládal-li se ten Izák, který znova prožil Abrahámovo egyptské dobrodružství, za onoho Izáka, kterého chtěl obětovat poutník z Uru, není to pro nás ještě nezvratným důkazem, že se nemýlil – leč že by byla obětní zkouška patřila k schématu a byla by se opakovala častěji. Chaldejský přistěhovalec byl otcem onoho Izáka, kterého chtěl zabít, ale ať je to sebenemožnější, že ten by byl býval otcem Josefova otce, kterého jsme pozorovali u studny, jest přece možné, že Izák, který napodoboval Abrahámův pastýřský kousek nebo jej pojal do svého osobního života, se alespoň částečně změnil v Izáka, málem zabitého, ačkoliv ve skutečnosti byl mnohem pozdnějším Izákem a od urského Abíráma jej dělily celé generace. Je jisté, a třebaže je nutno objasnit to, není to třeba dokazovat, že dějiny Josefových předků, jak nám je zaznamenává ústní podání, jsou jen nevinným zkrácením skutečnosti, to jest: rodového posloupnictví, které jistě vyplňovalo celá staletí ležící mezi Jákobem, kterého jsme viděli, a urským Abrahámem; a právě tak jako nemanželský syn a správce urského Abraháma Elíezer od dob, kdy se pro svého mladého pána ucházel o Rebeku, žil v lidském těle ještě mnohokrát, mnohokrát dobyl za vodami Eufratu nějaké Rebeky a jako se právě nyní zase objevil v těle Josefova učitele: stejně tak od těch dob mnoho Abrahámů, Izáků a Jákobů vídalo rodit se z noci den, a nikdo z nich nebyl příliš úzkostlivý, pokud šlo o určování času a osoby a nikdo z nich dokonale nerozlišoval svou přítomnost od přítomnosti dřívější a jasně nevymezoval hranice mezi „individualitou“ svojí a individualitou Abrahámů, Izáků a Jákobů někdejších.

Tato jména byla rodově dědičná –je-li toto slovo správné a hodí-li se na celek, v kterém se opakovala. Neboť to byl celek, jehož vzrůst nebyl totožný se vzrůstem rodového kmene, nýbrž se vzrůstem několika kmenů a který kromě toho odjakživa a z valné části také závisel na získávání duší a na propagandě víry. Je třeba, abychom kmenové otcovství Abraháma, přistěhovalce z Uru, chápali hlavně duchovně, a je velmi pochybné, byl-li s ním Josef skutečně tělesně příbuzný a byl-li s ním příbuzný jeho otec – a to v tak přímé linii, jak se domnívali. Ani

102$

oni si tím nebyli jisti, jenže dvojí světlo jejich vědomí a vědomí všeobecného jim dovolovalo, aby jaksi snivě a zbožně na tom setrvávali, aby pokládali slova za skutečnost a skutečnost jen z poloviny za slovo, a aby chaldejského Abraháma jmenovali svým dědem a pradědem asi v tom smyslu, jako on sám nazýval cháranského Lota svým „bratrem“ a Sáraj svou „sestrou“, což bylo rovněž zároveň pravdou i nepravdou. Ale ani ve snu nemohli lidé El eljónovi připisovat svému celku jednotu a čistotu krve. Arabskou pouští prošel kmen babylónsko-sumerský – nikoli tedy čistě semitský – a další živly se k nim přimísily z Geraru, ze země Musri, ba i z Egypta, jako například otrokyně Hagar, kterou sám velký náčelník uznal za hodnou, aby k ní vešel, a jejíž syn si zase vzal Egypťanku; a od pradávna je každému známo, takže je zbytečné šířit se o tom, jakých nepříjemností natropily Rebece chetské ženy jejího syna Ezaua, dcery kmene, jehož praotcem rovněž nebyl Sem a který kdysi pronikl do Sýrie z Malé Asie, z oblasti urálsko-altajské. Brzy bylo mnoho příslušníků vypuzeno. Jisté je, že urský Abrahám ještě po smrti Sáraj plodil děti, a nevybíravě, totiž s Ketúrou, ženou kanaanskou, přesto, že nechtěl, aby se jeho syn Jischak oženil kanaansky. Z Ketúřiných synů byl jedním Midján, jehož potomstvo žilo jižně od edómsko-seírské, v území Ezauově, na pokraji Arabské pouště, stejně tak jako děti Izmaelovy před Egyptem; neboť Jischak, pravý syn, byl jediným dědicem, kdežto děti ženin byly odbývány dary a vypuzovány na východ, kde ztrácely všechen vztah k El eljónovi, měly-li kdy k němu jaký, a sloužily vlastním bohům. Ale věc boží, to jest znova a dále se dědící dílo na myšlence Boha, byla poutem, jež při vší pestrosti krve udržovalo pohromadě duchovní příbuzenství, které si mezi druhými Ebrejci, syny Moábovými, Amónovými a Edómovými dávalo tento kmenovitý název ve zvláštním a užším smyslu, a sice pokud si jej právě nyní, právě v době, do níž jsme vstoupili, nezačalo spojovat s jiným jménem, s jménem Izraele, a pokud se jím nezačalo blíže určovat.

Neboť jméno a titul, jichž si kdysi dobyl Jákob, nebyly vynálezem jeho podivného protivníka. Boží bojovníci bylo prastaré jméno loupeživého a bojovného pouštního kmene s velmi pů-

103$

vodními mravy, jehož jednotlivé skupiny honívaly při výměně pastvin svůj brav stepí mezi osadami úrodné země, změnily svůj čistě kočovný způsob života v jakési volné usedlictví a duchovní agitací a dorozuměním se staly částí Abrahámovy náboženské obce. Doma na poušti byl jejich bohem soptící válečník a hromůvládce jménem Jáhú, běs, s nímž se nesnadno vycházelo, potměšilý, násilnický a nevypočitatelný, s rysy spíše ďábelskými než božskými, před nímž se jeho hnědý lid, který byl ostatně na něho pyšný, chvěl strachem a hrůzou a snažil se kouzelnictvím a krvavými obřady dát jeho rozhárané bytosti nějaký řád a uvést ji na dobré cesty. Bez jakékoli zřejmé příčiny dovedl Jáhú v noci přepadnout muže, jemuž z rozumových důvodů by byl měl vlastně činit dobře – aby ho zardousil; od jeho divokého počínání ho bylo možno odvrátit jen tehdy, když žena přepadeného muže kamenným nožem rychle obřezala svého syna, pak se předkožkou dotkla netvorovy hanby a při tom mu pošeptala nějaké mystické pořekadlo, jehož překlad do naší řeči, byť i jen poněkud srozumitelný, posud naráží na nepřekonatelné obtíže, ale které daviče vždy uklidnilo a zahnalo. Tolik jen k charakteristice Jáhúově. A přece byla této temné, ve vzdělaném světě úplně neznámé božské bytosti předurčena velká teologická životní dráha, a to právě tím, že se do okruhu Abrahámova hloubání o Bohu dostaly roztroušené skupiny Jáhúových vyznavačů. Neboť tak jako tyto pastýřské rodiny, vtažené do duchovní spekulace, kterou uvedl v život poutník z Uru, zesilovaly svým tělem a krví lidskou základnu, na které spočívalo chaldejské náboženské podání, stejně tak částice jejich pouštní božské bytosti plodně vnikaly do božství, které chtělo být zhmotněno lidským duchem a k jehož vytvoření dodali duchovní látku a barvu i Usíre východu i Tammuz i Adónaj, rozsápaný syn a ovčák, které vyznávali Malkísedek a jeho Síchemští. Což jsme neslyšeli jeho jméno, jež bylo kdysi válečným rykem, vyslovovat lyricky mazlivě půvabnými a krásnými rty? V oné formě, jak je z pouště přinesli její hnědí synové, jakož i ve zkratkách a změnách, které je uvedly ve vztah ke kanaanskému lidu, patřilo toto jméno mezi zvuky, jimiž se člověk snažil vyslovovat věci nevyjádřitelné. Neboť již od pradávna se jedno sídliště zde v zemi

104$

jmenovalo „Be-ti-ja“, „dům Já-ův“, tedy nejinak než „Bét-el“, „dům boží“, a je dokázáno, že amurští lidé, kteří se přistěhovali do Sineáru, si již před dobou zákonodárcovou dávali jména, v kterých se ozýval boží název „Já-ve“ – ba, již urský Abrahám pojmenoval strom u svatyně sedmi studní „Jahve el ólám“, „Jahve jest Bůh všech věků“. Ale jméno, které si dávali Jáhúovi beduínští válečníci, se mělo stát rozlišovacím znakem čistšího a vyššího ebrejství, mělo se stát označením Abrahámova duchovního semena, právě proto, že je Jákob v oné slavné noci na Jaboku přijal za své.

«Elífaz»

Že si otec vybojoval právě toto smělé a lupičské jméno, že si je téměř strhl z nebes, bylo lidem, jako byli Šimeón a Léví, silní synové Léini, tajně k smíchu. Neboť Jákob bojovný nebyl. Nebyl nikdy mužem, který by dovedl to, co dokázal urský Abrahám, když žoldnéři z východu, vojska z Elamu, Sineáru, Larsy a z druhé strany Tigridu pro nedodaný tribut vtrhli do jordánského kraje, vyplenili města a odvlekli do zajetí i sodomského Lota: statečně a věrně sebral několik set domorodých sluhů a okolních souvěrců, lidí El-beríta, Nejvyššího, vytrhl s nimi ráznými pochody z Hebronu, dohonil odcházející Elamity a Góje a způsobil v jejich zadním voji takový zmatek, že se mu podařilo osvobodit mnoho zajatců a Lota i s množstvím uloupeného bohatství vítězně přivést domů. Ne, něco takového by byl Jákob nesvedl, v takové chvíli by byl selhal, a když začal Josef mluvit o této staré, se zálibou vypravované příhodě, také se k tomu v nitru tajně přiznal. „Nebyl by to svedl“, právě tak, jako by podle vlastního přiznání nebyl svedl učinit se synem to, co žádal Hospodin. Osvobození Lotovo by byl svěřil Šimeónovi a Lévímu; ale kdyby byli tito dva, za strašlivého řevu, který při takových věcech pokládali za svou povinnost, způsobili mezi vyznavači měsíce krveprolití, byl by si zahalil tvář rouchem a byl by zvolal: „Do tajné rady jejich nevcházej duše má!“ Neboť tato duše byla měkká a bojácná; zavrhovala činit násilí, chvěla se stra-105$

chem, aby se nějaké nestalo jí, a byla plna vzpomínání na porážky, které utrpěla její zmužilost – a toto vzpomínání jen proto neponižovalo její důstojnosti a vznešenosti, že vždy a zpravidla právě v těchto chvílích tělesného pokoření bývala ozařována novým světelným proudem duchovní síly, že se stávala účastnou zjevení nadmíru potěšujících a znova dokazujících její vyvolenost, po kterých mohla plným právem a hrdě zase pozdvihnout hlavu, neboť tato zjevení si sama vytvořila ve vlastních nepokořených hlubinách a vynutila šije z nich.

Jak to bylo s Ezauovým skvělým synem Elífazem? Elífaza porodila Ezauovi jedna z jeho chetitsko-kanaanských žen, vyznavaček Baalových, kterou si velmi záhy přivedl do Beeršeby; Rebeka, dcera Bétuelova, říkávala o těchto ženách: „Mrzí mě, že mám žít před zraky dcer Het.“ Ani Jákob již dobře nevěděl, kterou z nich Elífaz nazýval svou matkou; patrně to byla Áda, Elósova dcera. Ale Jischakův třináctiletý a záhy vyspělý vnuk byl rozhodně velmi sympatický mladý muž, prostoduchý, ale chrabrý, upřímný, šlechetně smýšlející, urostlý na těle i na duši a svému odstrčenému otci oddaný s hrdou láskou. Velmi mnoho věcí mu znesnadňovalo život: nejen spletité rodinné poměry, nýbrž i věci víry. Neboť o jeho duši zápasila ne méně než tři vyznání: El eljón dědův a bábin, Baalové rodiny matčiny a jakési bouřlivé a šípy vystřelující božstvo jménem Kuzach, uctívané horaly na jihu, lidmi ze Seíru čili z Edómu, s nimiž Ezau již dříve udržoval styky a k nimž později nadobro přešel. Nesmírná bolest drsného muže a jeho bezmocná zuřivost, kterou v něm vzbudily ony významné události, řízené Rebekou v temném stanu poloslepého děda, které vyhnaly Jákoba z domova a od stád do ciziny, tato bolest a tato zuřivost se chlapci Elífazovi strašně zaryly do srdce, a v jeho nenávisti k podvodně požehnanému mladému strýci bylo cosi přímo vysilujícího a pro něho samého životu nebezpečného: zdálo se, že to přesahuje jemné síly jeho věku. Doma, před zraky bdělé Rebeky, se nedalo proti zloději požehnání podniknout pranic. Ale když vyšlo najevo, že Jákob uprchl, přihnal se Elífaz k Ezauovi a vzletnými slovy ho vyzval, aby se pustil za zrádcem a aby ho zabil.

Ale Ezau, odsouzený prokletím k životu na poušti, byl již

106$

příliš zlomen a hořkým oplakáváním svého nížinového osudu příliš oslaben, aby se byl odhodlal k činu, k němuž byl vyzván. Plakal, protože pláč byl jeho údělem a protože odpovídal jeho poslání na světě. Způsob, jakým se díval na věci a na sebe, byl podmíněn a určen vrozenými předpisy myšlení, které ho, stejně jako celý svět, poutaly a které přijaly svou ražbu od kosmických obrazců koloběhů. Otcovským požehnáním se Jákob provždy stal mužem plného a „krásného“ měsíce, kdežto Ezau se stal člověkem měsíce temného, tedy slunečním mužem, tedy mužem nížiny – a v nížině pláčeme, ačkoli tam můžeme i velmi zbohatnout a nabýt pokladů. Připojil-li se později k lidem jižního pohoří a k jejich bohu, učinil tak proto, že se to tak slušelo, neboť jih ležel v myšlenkovém světle nížiny, jako tam ostatně ležela i poušť, na kterou se musel vystěhovat také Izákův nevlastní bratr Izmael. Vztahy k lidem ze Seíru navázal však Ezau již dávno, již dlouho před tím, než byl stižen kletbou z Beeršeby, a to je důkazem, že při požehnání a kletbě šlo jen o potvrzení daných skutečností, že jeho povaha, to jest jeho úloha na zemi, byla určena od pradávna a že si byl této své povahové úlohy již dávno plně vědom. Stal se lovcem, potulným hostem širých krajů, na rozdíl od Jákoba, který sídlil ve stanech a byl měsíčním pastýřem – stal se jím podle své povahy a na základě svých silně mužských vloh, toť pravda. Ale mýlili bychom se a křivdili bychom mýtickému schematickému obrazu jeho ducha, kdybychom se domnívali, že mu bylo jeho cítění a vědomí vlastní osoby a úlohy sluncem osmahlého syna nížiny vštípeno teprve jeho loveckým povoláním. Vyvolil si právě naopak toto povolání proto, poněvadž se k němu hodilo, a jsa tedy poslušen mýtu a schématu. Chápeme-li jeho poměr k Jákobovi z hlediska obrazného – a Ezau, přes svou drsnost, byl vždy odhodlán to činit – byl to návrat a zpřítomnění – zpřítomnění bez časových hranic – poměru Kaina k Chabelovi; a v tom se Ezau Kainovi podobal: to jest již jako starší bratr, jemuž sice novější světové právo dává přednost, který však dobře věděl a cítil, že lidstvo podle pradávného odkazu z dob vlády matek lne hlubokou láskou k mladším a nejmladším. Ano, má-li se na známý příběh o míse čočovice hledět jako na skutečnou událost, a nikoli

107$

jako na dodatečný přídavek k ospravedlnění podvodu s požehnáním (Jákob by byl přesto mohl v její pravdivost věřit i pak), je dojista možno Ezauovu zdánlivou lehkomyslnost vysvětlit těmito pohnutkami: když své prvorozenství bratrovi tak lacino prodával, doufal, že pro sebe získá alespoň ony tradicí dochované sympatie, kterých se dostává mladšímu.

Ryšavý a chlupatý Ezau zkrátka plakal a projevoval rozhodný odpor k pronásledování a mstě. Za nic na světě nechtěl bratra Chabela ještě také zabíjet a hnát tak podobenství na ostří, na které rodiče již od samého počátku beztak stavěli celý jejich vztah. Ale když se potom Elífaz nabídl, či spíše když vyslovil horoucí přání, aby se tedy sám mohl za požehnaným pustit a zabít jej, nevěděl Ezau, co by proti tomu namítl, a se slzami v očích přikývl. Neboť zabije-li synovec strýce, bude to znamenat příjemné mu prolomení trapného schématu, bude to nová historická základna, která se stane chlapcům Elífazům pozdějších věků podobenstvím, a sejme z něho tíhu alespoň konečné Kainovy úlohy.

Tak Elífaz sebral několik lidí, pět nebo šest, kteří byli jeho otci nakloněni a kteří ho provázívali na jeho cestách do země edómské, ozbrojil je z dědovy zbrojnice dlouhými rákosovými kopími, která nad pestrými žíněnými chocholy měla také velmi dlouhá a nebezpečná ostří, odcizil před svítáním z Jischakových stájí velbloudy, a než se den schýlil k večeru, měl již Jákob, který rovněž usedl s dvěma otroky na velbloudy a byl Rebečinou péčí hojně opatřen zásobami potravin a krásným zbožím na výměnu, v patách hlouček mstitelů.

Po celý život nezapomněl Jákob na zděšení, které se ho zmocnilo, když poznal úmysl blížícího se hloučku. Zpočátku, spatřiv jezdce, si lichotil, že Jischak příliš brzy zpozoroval jeho útěk a že ho chce dát přivést zase zpět. Ale když poznal Ezauova syna, pochopil situaci v celé její vážnosti a klesl na duchu. Počal závod na život a na smrt – na velbloudech, kteří s krky vodorovně kupředu nataženými a zhluboka mručíce, pádili dlouhými skoky, až kolem nich poletovaly jejich střapce a ozdobné měsíce. Ale Elífaz a jeho lidé neměli tak velký náklad jako Jákob, který viděl, jak každým okamžikem ubývá náskoku, na němž závisí jeho život, a když ho předhonila první vržená kopí, dal

108$

znamení, že se vzdává, sesedl se svými lidmi z velbloudů a čekal, leže tváří na zemi a zdvíhaje holé ruce, na pronásledovatele.

Co se sběhlo pak, byla nejžalostnější a nejvíce ponižující událost v Jákobově životě, která by byla sebevědomí a důstojnost jiného člověka jistě navždy podryla. Musel, chtěl-li žít – a to chtěl stůj co stůj, nikoli z obyčejné zbabělosti, což budiž připomenuto se vší vážností, nýbrž proto, že byl zasvěcen, že na něm spočívalo Abrahámovo zaslíbení – musel se snažit obměkčit chlapce planoucího hněvem, svého synovce o tolik mladšího a tak hluboko pod ním stojícího, který již – a vícekrát než jednou – proti němu zdvihl meč, úpěnlivými prosbami, sebeponižováním, slzami, lichocením, kňouravým vzýváním jeho velkomyslnosti a tisícerými omluvami, a podat mu zkrátka pádný důkaz, že vrážet meč do takové hromádky neštěstí ani za to nestojí. Dělal to. Jako šílený líbal dítěti nohy, házel do vzduchu plné hrsti prachu, který mu padal zpět na hlavu, a mluvil, zaklínaje ho a zapřísahaje se jazykem ze zoufalého strachu příliš hbitým, který měl chlapce, opravdu omráčeného tímto proudem výmluvnosti a bezděčně žasnoucího nad strýcovou řečnickou dovedností, zdržet od prchlého činu a který skutečně to také dokázal.

Což se chtěl toho podvodu dopustit? Dal snad k němu podnět nebo si jej vymyslel on? Je-li tomu jen zdaleka tak, nechť mu vnitřnosti shnijí! To jen matka, jen babička si z přepjaté a nezasloužené slabosti a lásky k němu všechno vymyslela a chtěla tomu, a on, Jákob, se ze všech sil proti plánu bránil, zdráhal se, vysvětloval jí, jak veliké a hrozné je nebezpečí, že Izák všechno odhalí a prokleje nejen jeho, nýbrž i ji, příliš výbojnou Rebeku. A nesmí se zapomínat, že jí zoufale a naléhavě kladl na srdce, aby uvážila, kdyby se snad podvod podařil, jak by vypadal ve vznešených očích prvorozeného bratra! Nikoli rád, nikoli vesele a drze, ach naprosto ne, nýbrž chvěje se a váhaje, vstoupil v Ezauově svátečním rouše, se srstí ovinutou kolem zápěstí a krku, s pokrmem z kozlátka a s vínem do obydlí milého otce a dědečka! Po stehnách že mu úzkostí a bázní stékal pot a v zadrhlém krku mu zamrzl hlas, když se ho Izák tázal, kdo je, když po něm hmatal, když k němu čichal – neboť Rebeka nezapomněla ani na Ezauovu mast, vonící polním kvítím! On a

109$

podvodník? Daleko spíše je obětí ženské lsti, Adamem, svedeným Chavou, přítelkyní hadovou! Ach kéž se chlapec Elífaz po celý život, a ten ať trvá mnoho set let a déle, chrání před zradou ženy a moudře obchází tenata její potměšilosti! On, Jákob, se do nich zamotal a je s ním konec. On a požehnaný? Předně: jaképak otcovské požehnání, vždyť to byl omyl, vždyť bylo podvodně získáno proti vůli žehnaného! Má nějakou cenu a má nějaký význam? Může působit? (Dobře věděl, že požehnání je požehnáním, a jeho požehnání že je plně závažné a plně působivé, ale ptal se proto, aby Elífaza zmátl.) A za druhé, copak se Jákob kdy tvářil, jako by chtěl z přehmatu těžit, copak se jako nositel požehnání v domě rozpínal a chtěl snad Ezaua, svého pána, z domova vypudit? Ach ne, nikoli, a právě naopak! Dobrovolně vyklidil bratrovi pole, sama Rebeka, litujíc svého činu, ho vyhnala, a on táhne do nehostinné ciziny, aby se již nikdy nevrátil, do vyhnanství, rovnou do podsvětí, a jeho údělem je pláč na věky věkův! Jeho že by chtěl zabíjet ostrostí meče Elífaz, holub s jasnými perutěmi, mladý horský býk v plné nádheře a překrásný antilopí samec? Když přece Hospodin Nóachovi zvěstoval, že bude zpět požadovat lidskou krev, která byla prolita, a když přece dnes již nežijeme jako za časů Kainových a Chabelových, nýbrž v době, kdy v zemi vládnou zákony, jejichž přestoupení by mohlo být ušlechtilému Elífazovu mládí velmi nebezpečné?! Jen o to jde dostatečně již zkrušenému strýci, a odchází-li nyní, jsa zničen a zchudlý, pryč do země, kde bude cizincem a služebníkem, nechť oplývá Elífaz štěstím a jeho matka nechť je požehnaná mezi dcerami Het za to, že zdržel svou ruku od krveprolití a duši odvrátil od zločinu…

Žvatlavá, škemravá a úzkostí poháněná řeč se z Jákoba tak chrlila, že Elífaz jen žasl a že mu z toho proudu šla hlava kolem. Domníval se, že se střetne se smějícím se lupičem, a zatím našel ubožáka, jehož ponížení, jak se zdálo, plně vracelo Ezauovi jeho důstojnost. Chlapec Elífaz byl dobrosrdečný, jako byl vlastně i jeho otec. V jeho duši se ohnivé city střídaly velmi rychle, teď nad hněvem nabyla převahy velkomyslnost a on zvolal, že strýce ušetří, nad čímž se Jákob radostí rozplakal, pokrývaje lem Elífazova roucha a jeho ruce a nohy polibky. Do Elífazovy

110$

velkomyslnosti se přimísily rozpaky a mírná štítivost. Jeho slabost ho ihned trochu zamrzela a drsně řekl, že mu však zavazadla uprchlíků musí být vydána, a co podstrčila Rebeka strýci, že náleží uraženému Ezauovi. I toto rozhodnutí chtěl Jákob plynou řečí změnit, ale Elífaz se na něho opovržlivě rozkřikl a dal ho tak důkladně obrat, že Jákobovi skutečně zbyl jen holý život. Elífazovi musely být vydány zlaté a stříbrné nádoby, džbány s nejjemnějším olejem a vínem, malachitové a kameolové náhrdelníky a náramky, kadidlo, medové cukrovinky a všechny předené i tkané věci, které mu matka dala na cestu; dokonce i oba otroci, kteří tajně uprchli ze dvora a z nichž ostatně jeden krvácel, byv na rameni zraněn vrženým kopím, byli nuceni připojit se se svými zvířaty ke zpáteční cestě svých pronásledovatelů – potom Jákob jen s několika hliněnými džbány s vodou u sedla směl sám dále putovat smutnou cestou k východu – lhostejno s jakými city.

«Pozdvižení hlavy»

Zachránil pro Boha a budoucnost život, svůj drahocenný, zaslíbený život – jakou cenu mělo proti tomu zlato a karneol? Šlo o život, a mládeneček Elífaz byl vlastně skvěleji ošizen než jeho zploditel, ale co to stálo! Rozhodně více než cestovní zavazadla – všechnu a celou mužskou čest; a nikdo nemohl být zhanoben více než Jákob, který, leže v prachu, musel kňučet před holobrádkem a jehož tvář byla slzami a rozmazaným prachem zcela znetvořena. A potom? A bezprostředně po tomto zneuctění?

Bezprostředně nebo o několik hodin později, večer, za svitu hvězd dorazil k místu Lůz, k osadě, kterou neznal, protože vůbec celá ta krajina mu již byla cizí – k osadě položené na jednom z pahorků, skoro vesměs terasovitých a osazených vínem, k nimž se krajina rozbíhala. V polovině svahu, jímž probíhala cesta, se tísnilo několik málo vesnických stavení v podobě kostek, a protože vnitřní hlas vyzýval zuboženého poutníka, aby zde přenocoval, hnal svého velblouda, z žalostné a bouřlivé příhody ještě celého vyjeveného a zjančeného, jehož se trochu

111$

styděl, do kopce. U studny, na vnější straně jílovité ohradní zdi, napojil zvíře a sám si spláchl z obličeje stopy svého pohanění, čímž se ihned jeho nálada podstatně povznesla. Přesto, že se cítil žebrákem, odmítl lidi z Luzu požádat o přístřeší, vzal za uzdu svůj živý majetek, který byl nyní vším, co mu zbylo, a vedl jej osadou vzhůru až nahoru k plochému vrcholku, při jehož spatření litoval, že sem nedorazil již dříve, dokud byl čas. Neboť posvátný kamenný kruh, gilgal, označoval místo za útočiště, a tomu, kdo zde stanul, by nebyl mohl ublížit ani mladý silniční loupežník Elífaz.

Uprostřed gilgalu se tyčil zvláštní, uhlově černý a kuželovitý kámen, který zřejmě spadl z nebe a v němž dřímala síla hvězd. Protože jeho tvar připomínal plodící úd, pozdvihl Jákob zbožně ruce i zrak a pocítil v sobě ještě větší sílu. Zde se odhodlal zůstat na noc, dokud ji opět nepohltí den. Za podušku si vybral jeden z kamenů kruhu. Pojď, pravil, starý, vlídný kameni, pozdvihni na noc psancovi hlavu! Prostřel na kámen šátek z hlavy, natáhl se, obrátil tvář k fallickému dítěti nebes, chvilku ještě mžikal do hvězd a usnul.

A tehdy vyrostl a tehdy uprostřed noci a po několika hodinách hlubokého spánku se stalo, že byla jeho hlava skutečně z ponížení povznesena k nejvznešenější tváři, v níž se sjednocovaly všechny jeho představy o královském a božském, k tváři, kterou si jeho pokořená duše, tajně se všemu svému pokoření usmívající, pro útěchu a vlastní utvrzení vstavěla do prostory svého snu… Nehýbal se z místa svého snění. I ve snu ležel s opřenou hlavou a spal. Ale jeho víčka propouštěla nadpřirozený jas; byla průsvitná a on jimi viděl Bábel, viděl pupeční šňůru nebes a země, schody k nejvyššímu paláci, nesmírné množství ohnivých, širokých a astrálními strážci obsazených stupňů, jejichž obrovská rampa vedla vzhůru k nejvyššímu chrámu a sídlu Pánovu. Nebyly kamenné ani dřevěné a z nižádné pozemské látky; vypadaly, jako by byly vystavěny ze žhnoucí rudy a z hvězdného ohně; jejich planetární záře se rozprostírala po zemi do obrovské šíře a stupňovala se ve výšinách a v dálce k nesmírné oslnivosti, které by otevřené oko nebylo sneslo a do níž se mohlo hledět jen krytem víček. Okřídlení pololidé polozvířata, cherubové,

112$

korunované krávy s obličeji panen a s perutěmi k tělu přilehlými, stáli bez hnutí, hledíce přímo na obě strany, a prostor mezi jejich nohama, postavenýma šikmo dopředu a dozadu, byl vyplněn kovovými deskami, na nichž planula posvátná slova. V dřepu sedící býčí bohové, kteří měli kolem čel perlové pásky a jimž od uší visely kadeře tak dlouhé jako vousy, třapcovité, dole svinuté a z tváří jim splývající, obraceli hlavy ven a klidnýma očima s dlouhými řasami se dívali na spáče – střídavě s lvími bytostmi, které si seděly na ocasech a měly vyklenuté hrudi, pokryté ohnivými chumáči srsti. Jejich tlamy byly rozevřeny do čtyřhranů, takže se zdálo, jako by prskaly a jako by se kníry pod jejich zlostnými tupými čenichy ježily. Ale mezi zvířaty kráčely dlouhé řady sloužících a poslů, kráčely nahoru a dolů, krok za krokem, stupeň za stupněm, řada za řadou v klidném kolotání, v němž bylo štěstí hvězdného zákona. Spodní části jejich těl byly zahaleny rouchy, pokrytými hrotitými značkami, a jejich prsa byla příliš měkká, aby mohla být jinošská, a příliš plochá, aby mohla být ženská. Zdviženými pažemi nesli na hlavách misky nebo drželi v ohnutých rukou desky, na něž ukazovali prstem; mnozí však hráli na harfy a na flétny, bili do bubnů a cimbálů, a za těmi kráčeli pěvci, kteří naplňovali prostor vysokými, kovově zvučícími hlasy a rukama tleskali do taktu. Tak to proudilo celou šíří světové rampy a ona zvučela přívalem akordů dolů a nahoru až do nejplamennějšího světla, až tam, kde byl úzký ohnivý oblouk a palácová brána s pilíři a vysokým cimbuřím. A pilíře byly ze zlatých cihel a mezi nimi procházela šupinatá zvířata s pardálíma nohama vpředu a s orlíma vzadu, a po obou stranách ohnivé brány stáli nosiči trámů a měli býčí nohy, čtyřnásobné koruny a oči z drahých kamenů a na tvářích čupřiny kučeravých vousů. Před nimi pak stálo sedadlo královské moci a zlatá stolička jejího podnoží a vzadu muž s lukem a toulcem, který držel nad čepicovitou korunou královou vějíř. A Pán byl oděn rouchem z měsíčního světla a jeho třásně byly z ohnivých plaménků. Boží paže byly plny nesmírné síly, a v jedné ruce držel znamení života a v druhé misku na pití. Jeho vousy byly modré a spjaté kovovými páskami, a zpod vysoko vyklenutého obočí hrozil jeho obličej přísnou dobrotou. Před ním stál ještě

113$

jeden muž s širokou páskou kolem hlavy, podobal se vezírovi a nejbližšímu služebníkovi u trůnu, patřil do tváře královy a ukazoval vzhůru obrácenou dlaní na spícího na zemi Jákoba. Tehdy přikývl Hospodin, stoupl na svou silnou nohu, a nejvyšší služebník se rychle sklonil a odtáhl podnožku, aby Pán mohl vstát. A Bůh vstal z trůnu, vztáhl k Jákobovi znamení života a nabral tolik vzduchu do prsou, že se vysoko vzedmula. A jeho hlas, zvučně vpadnuvší do hvězdné palby a do chvalozpěvů těch, kdož vystupovali a sestupovali, splynuv s nimi v líbeznou a mohutnou harmonii, byl nádherný. A promluvil:

„Jáť jsem! Já jsem Hospodin Abírámův a Jischakův a tvůj. Mé oko patří na tebe, Jákobe, s milostí, která je mocná, neboť rozmnožím tvé sémě jako prach země, budeš mi požehnaný přede všemi a brány tvých nepřátel budou v rukou tvých. Budu ostříhat a chránit kroky tvé, kamkoli se obrátíš, bohatého uvedu tě do země, na níž spíš, a nikdy tě neopustím. Já jsem a chci!“ Tak v harmonii dohřměl králův hlas a Jákob se probudil.

Jaké to bylo snové zjevení a jak se pozdvihla Jákobova hlava! Chodě pod hvězdami v kruhu kamenů a prohlížeje si onen, který mu podpíral hlavu k takovému podívání, plakal radostí a smál se mezitím i Elífazovi. Jaké je to místo, myslel si, na něž jem náhodou narazil! Chvěl se nočním chladem i mocným vzrušením, jímala ho hrůza a mluvil: „Právem mě jímá hrůza, právem! Lidé z Lůzu mají jen nejasné tušení, co a jak je s tímto místem; zřídili tu sice útočiště a postavili gilgal, ale stejně tak nevědí, jako jsem nevěděl já, že je to místo přítomnosti, brána k vznešenosti a páska mezi nebem a zemí!“ Potom spal ještě několik hodin silným a pyšným spánkem, plným tajného veselí, ale za ranního rozbřesku vstal, sestoupil do Lůzu a stanul před obydlími. Neboť v záhybu svého opasku nahmatal prsten s pečetidlem z temně modrého lazurovce, který Elífazovi služebníci nenašli. Prsten prodal pod cenou za trochu suché potravy a za několik džbánů oleje, neboť pro věc, kterou chtěl podniknout a kterou pokládal za svou povinnost, mu hlavně bylo třeba oleje. Dříve než se vydal na další cestu na východ a k vodám Naharíny, vystoupil ještě jednou k místu svého snu, vztyčil na pamětné znamení kámen, na němž spal, hojně jej polil olejem a přitom volal:

114$

„Bét-el, Bét-el nechť se toto místo jmenuje, a nikoli Luz, neboť je to dům přítomnosti, a Bůh, král, se zde ukázal poníženému a nesmírně posilnil jeho srdce. Slova, jimiž volal do zvuků harf, že se mé sémě rozmnoží jako prach a že mé jméno získá velké cti a slávy, byla zajisté přepjatá a nadmíru velká. Bude-li však se mnou, jak mi přislíbil, bude-li v cizině ostříhat kroků mých, dá-li mi chléb, oděje-li mě rouchem a nechá-li mě ve zdraví vrátit se domů k Jischakovi, bude mým Bohem, on jediný a nikdo jiný, a budu mu dávat desátek ze všeho, co mi dá. A uskuteční-li se nad to i vše, čím tak nesmírně posílil mé srdce, vzdělám z tohoto kamení svatyni, kam se Mu bude trvale přinášet potrava a mimoto ustavičně pálit solené kadidlo, příjemné jeho chřípím. Totoť jest slavný slib a přísaha na slib a přísahu jeho, a Bůh a král nechť činí, co uzná za prospěšné svým zájmům.“

«Ezau»

Tak to bylo se skvělým Elífazem, jenž byl přece jen ubohým chlapcem ve srovnání s pokořenou obětí své pýchy, s Jákobem, který mohl zásobami svých duchovních sil, o nichž se Elífazovi ani nesnilo, hravě triumfovat nad ponížením, kterými ho chtěl zneuctít pouze hoch, a jemuž vždy právě ze stavů nejhlubší ubohosti vzcházela zjevení. Vedlo se snad otci jinak než synovi? Máme na mysli ono setkání s Ezauem, kterého se, jak jsme slyšeli, Jákob v rozhovoru dotkl. Tehdy mu však bylo přáno pozdvihnout hlavu a velice posílit své srdce již předem; stalo se to v Pení-elu, v oné děsivé noci, kdy si dobyl jména, kterému se Šimeón a Léví trochu vysmívali. A jsa tedy již nositelem tohoto jména a jsa předem vítězem, šel bratrovi vstříc – a v hloubi duše byl obměn proti každému ponížení, kterému by se nebylo možno vyhnout, a byl obměn také proti nedůstojnosti vlastní bázně před setkáním, v němž se tak výmluvně projevila nerovnost obou blíženců.

Nevěděl, v jaké náladě se k němu blíží Ezau, kterého zpravil poslem, protože se mu zdálo, že vyjasnění jejich vztahu je bezpodmínečně nutné. Od svých vyzvědačů se dověděl jen tolik, že

115$

Ezau přichází v čele čtyř set mužů – což mohl pokládat za čest a za účinek svých pokorných lichotek, které mu vzkázal, ale možná i za velké nebezpečí. Učinil již také, co bylo třeba. Své nejmilejší, Ráchel a jejího pětiletého synka, ukryl vzadu u soumarů, svou dceru Dinu, dítě Léino, jako mrtvou položil do truhly, v níž se div neudusila, ostatní děti přidělil jejich matkám, které šly za ním, a ženiny s jejich dětmi poslal dopředu. Seřadil dary na dobytku, který rozkázal pastýřům hnát před sebou, totiž dvě stě koz a kozlů, tolikéž ovcí a beranů, třicet kojících velbloudic, čtyřicet krav s deseti býčky a ‘dvacet oslic s oslátky. Poručil je hnát v jednotlivých stádech a odděleně, aby při každém stádu, které Ezau potká, mohl na svou otázku dostat za odpověď, že jsou to dary, které jemu, pánovi, přináší Jákob, jeho služebník. Tak se i stalo. A ať již bylo při odchodu z pohoří seírského Ezauovo smýšlení o domů se vracejícím bratrovi jakkoli kolísavé, dvojsmyslné a jemu samému nejasné: když nyní po pětadvaceti letech stál zas po prvé Jákobovi tváří v tvář, byl velmi rozjařen.

Ale právě tuto veselost pociťoval Jákob, třebaže se velmi snažil vzbudit ji v sobě také, jako nejvýše nepříjemnou, a sotva pochopil, že se již alespoň pro tuto chvíli nepotřebuje ničeho obávat, už se také musel namáhat, aby skryl odpor proti Ezauově nerozumné prostomyslnosti. Nikdy nezapomněl na to, jak se Ezau k němu blížil… Rebečini blíženci byli tenkrát pětapadesátiletí, „vonný květ“ a „pichlavý bodlák“, jak je již jako hochy v kraji mezi Hebronem a Beeršebou nazývali. Ale „vonný květ“, Jákob s hladkou kůží, nikdy příliš mladistvě nedováděl, byl vždy zbožný, snivý a ostýchavý již jako dítě. A dnes již to byl muž Jákob, který se dožil vrcholného věku, měl mnoho za sebou, stal se prožitými událostmi vážným, byl oduševnělý a bohatý vzrůstajícími statky – kdežto Ezau, ačkoli byl právě tak zešedivělý jako jeho bratr, zdál se být stále týmž nemyslícím a bezvýznamným hochem z přírody, potácejícím se jako vždy mezi brekem a zvířecí lehkomyslností, a který se ani v tváři nijak nezměnil; jako se vůbec tělesné dozrávání našich druhů z mládí jevívá v tom, že dostávají vousy a že jim ovšem několik vrásek zbrázdí jejich klukovský obličej, který je pak právě

116$

klukovským obličejem s vousem a vráskami, ale jinak na něm nevidíme pranic nového.

První projev, kterým se Ezau Jákobovi ohlásil, byla hra na flétnu, ono dobře známé, vysoké a duté trylkování, vycházející ze svazku rákosových píšťal různé velikosti, držených pohromadě několika šikmými pásky – z nástroje, u seírských horalů oblíbeného a snad jimi i vynalezeného, který od nich Ezau brzy přejal a na nějž dovedl svými odulými rty velice dovedně hrát. Blbá a pustá idyličnost této muziky a toto nevážné, v nížině na jihu zdomácnělé tydlitum byly Jákobovi odjakživa protivné, a když mu zase dolehly k uším, cítil, jak v něm roste opovržení. Ezau ke všemu také tančil. Tančil a poskakoval maje u úst píšťalu, na zádech luk a kolem beder kus kozí srsti; jiného oděvu neměl a ani ho nepotřeboval, neboť byl tak chlupatý, že mu srst v šedě rezavých chuchvalcích z ramen doslova visela; měl zašpičatělé uši a nos připláclý na holém vrchním rtu a poskakoval před svou družinou plání bratrovi v ústrety, pískaje, kyna, směje se a pláče, takže Jákob, pln pohrdání, studu, útrpnosti a odporu, si v nitru říkal cosi jako „Bože všemohoucí!“ Ostatně i on slezl ze svého zvířete a s podkasaným rouchem a kulhaje tak rychle, jak mu to dovoloval jeho zpuchlý bok, spěchal k muzikálnímu kozlovi, již cestou jsa odhodlán ke všem projevům podřízenosti a sebeponížení, jak si to byl umínil, a které si také po nočním vítězství mohl dovolit, aniž skutečně ublížil svému sebevědomí. Nedbaje bolestí, sedmkrát se vrhl na zem, zdvíhaje dlaně nad skloněnou hlavu, a tak se také doplazil k Ezauovým nohám a přitiskl na ně čelo, zatímco jeho ruce hmataly vzhůru na bratrova kolena, z nichž splývaly chuchvalce srsti, a jeho ústa nepřetržitě opakovala slova, která přes požehnání i kletbu určovala vzájemný vztah jich dvou k nepopiratelnému prospěchu Ezauovu a která jej měla odzbrojit a smířit. „Pán můj! Tvůj služebník!“ Ale Ezau dal najevo nejen smířlivost, nýbrž byl i nad vše očekávání, dokonce i nad své vlastní, něžný; neboť, když se dověděl o bratrově návratu, zmocnilo se ho všeobecné a nejasné rozčilení, které by se bylo mohlo ještě krátce před setkáním velmi snadno proměnit v zuřivost místo v dojetí. Násilně zdvihl Jákoba z prachu, s hřmotným vzlykotem ho přitiskl na huňatá prsa

117$

a mlaskavě ho líbal na tváře a na ústa, že toho měl obšťastněný brzy až po krk. Přes to však i on plakal – částečně proto, že se v něm uvolnilo napětí z nejistoty a strachu, částečně i z nervové měkkosti a konečně proto, že byl dojat všeobecnými úvahami o času, o životě a lidském osudu. „Ty srdce bratrské, ty srdce bratrské,“ blábolil Ezau mezi polibky. „Všechno zapomenuto! Ať je to všechno darebáctví zapomenuto“ – což byla nejapně vyjádřená velkomyslnost, způsobilá spíše k tomu, aby Jákobovy slzy ihned uschly, než aby se vroucněji řinuly – a potom se začal vyptávat, přičemž prozatím potlačoval otázku, která mu vlastně nejvíce na srdci ležela: jak je to totiž s těmi vpředu hnanými stády, a zatím se s vytaženým obočím vyptával, kdo jsou ženy a děti na velbloudech za Jákobem. Všechno tedy sesedlo ze zvířat a bylo představováno: nejprve se chlupáčovi uklonily ženiny se svými čtyřmi, pak Léa se svými šesti a konečně i sladkooká Ráchel, kterou přivedli zezadu s Josefem, a Ezau pokaždé, když byl někdo jmenován, přejel odulými rty po svazku píšťal, velebil pěkně urostlé děti a ňadra žen, Léi, jejíž krátkozrakosti se hlasitě divil, nabídl na její věčně zanícené oči edómský balzám z bylin, a ona, v nitru zuříc, mu děkovala a líbala mu prsty u nohou.

Již při vnějším dorozumívání obou bratrů se vyskytly obtíže. Oba shledávali při rozmluvě slova, známá z dětství, a nalézali je jen stěží; neboť Ezau mluvil hrubým nářečím seírských lidí, které se od nářečí, jímž se mluvilo v kraji jejich dětství, lišilo sínajskými a midjánskými pouštními příměsky, a Jákob si v zemi naharajimské navykl hovořit akkadsky. Oba si vydatně pomáhali posunky, ale když šlo o stáda tučného dobytka, dovedl Ezau svou zvědavost vyjadřovat znamenitě, a svědčí o jeho dobrých mravech, jak se upejpal, a že se zdráhal přijmout tak skvělý dar, který mu Jákob nabízel, naznačuje, že jím doufá nalézt před tváří svého pána milost. Toto upejpání vyjádřil lehkomyslnou lhostejností k majetku, k bohatství a k podobným zbytečnostem. „Ach bratříčku, to je nesmysl, to ne!“ volal. „Jen si to měj, pěstuj si to a nech si to, já ti to zase vracím, nepotřebuji to, abych zapomněl a aby mě ta stará sviňská klukovina přestala bolet! Zapomněl jsem na ni a přebolela mě, vypořádal jsem se se svým

118$

osudem a jsem spokojen. Copak si myslíš, že my z nížiny dovedeme po celý život, věšet nosy? Ejalala, hejsasa, to se tuze mýlíš! My se sice nenafukujeme s požehnáním kolem hlavy a nekroutíme očima, ale žijeme si po svém také a jak se patří vesele, to mi věř! Také nám dělá radost spát se ženskou, také do našeho srdce byla vložena láska k dětem. Snad nemyslíš, ty roztomilý uličníku, že kletba, za kterou ti vděčím, ze mne udělala prašivého žebráka a že v Edómu hladovím? To by tak bylo! Jsem tam pánem a mezi muži seírskými velikým mužem. Mám více vína než vody, hojnost medu a olej a ovoce, ječmen a pšenici, více, než mohu spotřebovat. Ti, kdož jsou pode mnou, mi přinášejí jíst a den co den mi posílají chléb, maso a drůbež již upravenou k jídlu, mám zvěřinu, kterou si sám ulovím, i tu, kterou mi uloví na poušti se svými psy, a mám tolik mléčných pokrmů, že po nich polovičku noci proříhám. Dary? Dobytčí stáda na usmířenou a abych zavřel oči nad starým darebáctvím, které jste mi s tou ženou provedli? Pískám na to – tulury-liti –“ a přejel rty píšťalu. „Jaképak dary mezi námi? Na srdci záleží a mé srdce odpustilo, zapomnělo na promlčené bídáctví a na to, jak jsi před starým napodobil kozlí kůží kolem kloubů můj kožíšek, ty šašku, ještě dnes, na stará kolena se tomu musím smát, ačkoli jsem tenkrát plakal krvavé slzy a poslal jsem za tebou Elxzafa, abych tě hodně vyděsil, ty strašpytle!“

A znovu objal bratra a nanovo ho mlaskavě líbal na tváře, což Jákob trpěl jen s nelibostí a neopětoval ani objímání, ani něhu. Neboť byl v hloubi duše znechucen Ezauovými slovy, která se mu zdála naprosto trapná, nesmyslná a ničemná, a myslel jen na to, jak by se co nejrychleji zbavil divného příbuzného, ale ne dříve, dokud se s ním nadobro nevypořádá a zaplaceným tributem si ještě jednou od něho neodkoupí prvorozenství, k čemuž si Ezau přál být také přemlouván. Tak došlo k novým zdvořilostem, poníženému ujišťování a naléhavým nabídkám, a když konečně Ezau svolil, že tedy ustoupí a dar z bratrovy ruky přijme, zamiloval se ten dobrák do požehnaného opravdu a se smířením to mínil daleko vážněji a poctivěji, než si ten přál.

„Ach bratříčku,“ volal, „nyní však už ani slova o tom starém špinavém zločinu! Nevyklouzli jsme jeden po druhém a zrovna

119$

jakoby najednou z téhož mateřského lůna? Vždyť přece víš, že jsi mě držel za patu, a já, protože jsem byl silnější, jsem tě na denní světlo táhl za sebou. Trochu jsme se arci v břiše šťouchali, a šťouchali jsme se i venku, ale už na to nebudeme vzpomínat! Budeme bratrsky a jako blíženci žít před Pánem spolu, do téže mísy budeme nořit ruku a po celý život se již jeden od druhého nevzdálíme! Nuže vzhůru, putujme k Seíru a bydleme spolu!“

Děkuji! myslel si Jákob. Mám se snad v Edómu stát jako ty kozlem s píšťalou a mám s tebou, ťulpase, na věky žít? To si nepřeje ani Bůh, ani má duše. Co mluvíš, je sluchu mému nejapná a nesmyslná řeč, protože to, co se mezi námi událo, se zapomenout nedá. Ty sám se o tom každým hnutím jazyka zmiňuješ, a ve své hloupé hlavě si představuješ, že můžeš zapomenout a odpustit.

„Slova pána mého,“ řekl nahlas, „jsou půvabná a každé z nich jako by bylo odposloucháno nejtajnějším přáním jeho služebníka. Ale pán můj vidí, že vedu děti, výrostky i docela malé, jako je tento pětiletý, zvaný Jehósíf, který je na cestu slabý; kromě toho mám s sebou bohužel mrtvé dítě v truhle a nebylo by zbožné pospíchat s ním přes hloží a kamení, a mám také jehňata a telata, která sají. Kdybych pospíchal, všechno by mi pomřelo. Proto se ubírej, můj pane, napřed, já půjdu pomalu za tebou podle sil dobytka a dětí, a až se také o něco později dostanu do Seíru, budeme přátelsky žít spolu.“

Takto Jákob zdvořile odřekl, a Ezau, vyvaluje trochu oči, také ihned porozuměl, že odříká. Pokusil se sice ještě jednou bratra přemluvit, navrhuje mu, že mu dá několik svých mužů za průvod a na ochranu. Ale Jákob odpověděl, že je to zcela zbytečné a že mu stačí, že našel milost před svým pánem – čímž byla také do jasného světla postavena pouhá zdvořilost jeho slibu. Tehdy pokrčil Ezau huňatými rameny, obrátil se k úlisnému a nevěrnému bratrovi zády a táhl s dobytkem a družinou do svých hor. Jákob pak nejprve chvilku sečkával za ním, pak při nejbližší příležitosti odbočil a ubíral se jiným směrem.

120$

««KAPITOLA TŘETÍ»»

DÍNIN PŘÍBĚH

«Děvečka»

Protože tehdy přišel do Síchemu, je třeba vylíčit zde příběhy a těžké zmatky onoho pobytu, a to tak, jak se skutečně sběhly, to jest, musíme postavit do pravého světla ona malá zkrášlování pravdy, která později pastevci při „krásných rozmluvách“, říkajíce: „Víš o tom? Předobře to vím,“ pokládali za nutná, a s nimiž ony příhody vešly do ústního podání kmene i do světového podání. Rozvíjíme-li zlé a konečně krvavé tehdejší děje, vepsané do Jákobovy unavené a pohyblivé stařecké tváře vedle jiných událostí, s nimiž tvořily břímě vzpomínek jeho stáří, činíme tak proto, že souvisle sledujeme a pozorujeme ráz jeho duše a že nám nic leč právě jeho chování při nich nemůže lépe vysvětlit, proč se Šimeón a Léví tajně pošťuchovali, kdykoli použil otec svého čestného jména a Bohem mu uděleného titulu.

Trpnou hrdinkou šekemského dobrodružství byla Dína, Jákobova jediná dceruška, kterou porodila Léa, a sice na počátku druhého období své plodnosti – tedy na počátku, a nikoli na konci, nikoli po Jissakarovi a Zebulúnovi, jak to mnohem později stálo v písemném dokladu. Toto časové udání nemůže být správné proto, poněvadž kdyby se shodovalo se skutečností, nebyla by bývala Dína v době svého neštěstí pro ně ještě zralá, nýbrž byla by bývala dítětem. Ve skutečnosti byla o čtyři roky starší než Josef, tedy při příchodu Jákobových lidí k Síchemu jí bylo devět a v době katastrofy třináct let: byla o dva důležité roky starší, než jak by se zdálo podle chronologie, která nám byla

121$

dochována a kterou jsme přepočítali, a právě v těchto dvou letech rozkvetla, vyspěla v ženu a stala se tak okouzlující, jak si to jen možno u Léina dítěte představit, ba, po nějakou dobu půvabnější, než jak se dalo očekávat u tohoto celkem silného, ale nehezkého plemene. Byla pravým dítětem mezopotamské stepi, v které záhy se probouzející jaro oplývá přehojným bohatstvím květů, ale po němž přichází mrtvé léto; neboť již v květnu bývá všechna nádhera nemilosrdným sluncem spálena na uhel. Tak to bylo i s Díninou tělesnou krásou; a události dokonaly dílo, proměnivše ji předčasně v unavenou a odkvetlou chuděru. Ale pokud jde o její místo v řadě Jákobových potomků, málo na tom záleží, kam ji zařadili písaři. Položili-li jméno dívky jednoduše na konec série Léiných dětí místo tam, kam patřilo, vedly jejich pisátka zběžnost a nezájem: jen když pořad synů nebyl přerušen ničím tak malicherným, ba rušivým, jako bylo dívčí jméno. Kdopak by si lámal hlavu dívkou? Časový rozdíl mezi jejím narozením a uzavřením Léina lůna nebyl tak značným, a Dínino narození, zařadíme-li je správně, bylo jaksi přechodem z Léina krátkého období neplodnosti k nové plodnosti jejího těla, která se zase pořádně rozbujela teprve až příchodem Jissakarovým. Každý školák dnes ještě ví, že měl Jákob dvanáct synů a umí odříkat jejich jména jako když bičem mrská, kdežto široké kruhy obecenstva nemají o existenci nešťastné malé Diny ani zdání, a zaslechnou-li o ní, jsou překvapeni. Ale Jákob ji miloval tak, jak jen dovedl milovat dítě nepravé ženy, ukryl ji před Ezauem do rakve, a když se naplnila doba, hluboce pro ni v srdci truchlil.

«Beset»

Izrael tedy, požehnaný Páně, se svou družinou a majetkem, se svými stády, z nichž jen ovcí měl pět a půl tisíce, s ženami a potomstvem, s otrokyněmi, služebníky, honci, pastýři, kozami, osly, nákladními i jízdními velbloudy – Jákob, otec, přicházeje po setkání s Ezauem z Jaboku, překročil Jarden a jsa šťasten, že unikl nesmírnému vedru říčního údolí a kancům a pardálům jeho topolových a vrbových houštin, že se octl v zemi mírně

122$

pahorkaté, v úrodných, květnatých údolích, svlažovaných prameny, kde divoce rostl ječmen, a že v jednom z nich dorazil k místu Šekemu, zámožnému místu, zastíněnému skálou Garizímem, sta a sta let starému, s tlustou okružní hradbou z nespojovaných balvanů, obklopující Dolní město na jihovýchodě a Horní město na severozápadě; Horním bylo město zváno proto, že leželo na umělém náspu, vysokém pět a půl dvojloktů, ale uctivě se tak nazývalo i v přeneseném smyslu, protože bylo skoro celé vyplněno palácem městského knížete Chamóra a pravoúhlou budovou chrámu Baal-berítova – a byly to také obě tyto mohutné stavby, které první padly do oka lidem Jákobovým, když vešli do údolí a blížili se k východní městské bráně. Šekem měl asi patnáct set obyvatel, nepočítaje v to něco přes dvacet mužů egyptské posádky, jejíž velitel, mladičký důstojník z kraje nilské delty, sem byl dosazen jen proto, aby každý rok vymáhal přímo od městského knížete Chamóra a jeho prostřednictvím od velkoobchodníků Dolního města dávku zlata v kruzích, která pak putovala dolů k Amónovu městu a jejíž nedodání by bylo způsobilo mladému Veser-ke-bastetovi (tak se velitel jmenoval) velké osobní nepříjemnosti.

Možno si představit, jak nepříjemné byly pocity Šekemských, když se od svých hradebních stráží a občanů, vracejících se zvenčí domů, dověděli o kočovném kmeni, který k nim táhne. Nikdo nemohl vědět, co mají tito tuláci za lubem, dobré-li či zlé; a bylo-li to zlé, bylo by stačilo trochu jejich válečnických a loupežnických zkušeností, aby se situace Šekemu přes jeho mohutné hradby stala zlou. Duch města nebyl příliš mužný, spíše obchodnický, pohodlný a pokojný, městský kníže Chamór byl utrápený stařec s bolestivými uzly na kloubech, jeho syn, mladý Síchem, rozmazlený panský synek s vlastním harémem, povaleč po kobercích, mlsout cukroví a elegantní trubec; tak by byli obyvatelé velmi rádi důvěřovali ve válečné ctnosti vojenské posádky, kdyby byli měli k této důvěře sebemenší důvod. Ale toto mužstvo, seskupené kolem sokolí vlajky s pavím peřím, které se samo nazývalo „oddílem zářícím jako sluneční kotouč“, budilo pro vážné případy pramalé naděje, a sice počínaje velitelem, zmíněným Veser-ke-bastetem, který byl vším jiným spíše než

123$

válečníkem. Byl nejlepším přítelem hradního synka Síchema a měl dvě záliby, jimž až bláznivě holdoval: kočky a květiny. Byl z dolního Egypta z města Per Bastetu, ale to jméno si zde v kraji přizpůsobil na pohodlnější Pi-Beset, a proto také Síchemští nazývali náčelníka jednoduše „Besetem“. Místním božstvem jeho města byla bohyně s kočičí hlavou, Bastet, a proto uctíval kočky přímo bezmezné: byl těmito zvířaty obklopen, kudy chodil, nejen živými všech barev a každého stáří, nýbrž také mrtvými, několik jejich zabalených mumií se opíralo o stěny jeho stanu a on jim s pláčem nosíval myši a mléko za obětní dary. S touto změkčilostí souhlasila i jeho láska ke květinám, jež jako doplněk a protiváha mužských sklonů by byla mohla být nazvána krásným rysem povahy, ale bez těchto sklonů působila jako nedostatek zmužilosti. Stále chodil s širokým límcem z čerstvých květin, a také nejpodřízenější předmět, jehož používal, musel být ověnčen květinami – v podrobnostech to bylo přímo směšné. Jeho oděv byl veskrze městský: ukazoval se v bílé batistové sukni, kterou prosvítala spodní zástěrka, paže a trup si ovinoval stuhami, a nikdy nikdo neviděl, že by byl měl kromě hůlky nějakou jinou zbraň. „Beset“ se stal důstojníkem vůbec jen na základě jisté písařské dovednosti.

Pokud pak jde o jeho lidi, o které se ostatně skoro ani nestaral, ti se sice strojenými slovy veřejných nápisů chvástali válečnými činy dřívějšího krále své země, Thutmósa Třetího, a egyptského vojska, které pod ním v sedmnácti polních taženích dobylo zemí až k vodám Eufratu, sami však ukazovali svou odvahu hlavně při polykání pečených hus a piva, kdežto jindy například, když vypukl požár nebo když beduíni přepadli neohrazená, k městu náležející místa, se z nich vyklubali dokonalí zbabělci – a to zejména z těch, kdo byli rození Egypťané, neboť mezi nimi bylo i několik žlutavých Libyjců, a dokonce i několik nubijských černochů. Když si jen proto, aby se mohli ukazovat lidem s dřevěnými štíty, kopími, srpy a s třírohými koženými listy před zástěrami, poklusem, se shrbenými zády a jako by byli na útěku, razili cestu šekemskými křivými ulicemi tlačenicí jezdců na oslech a velbloudech, prodavačů vody a melounů a smlouvajících kupců před krámy, dělali za jejich zády měšťané

124$

opovržlivé posunky. Jinak se faraónovi bojovníci bavili hrami „Kolik prstů?“ a „Kdo tě uhodil?“ a zpívali do toho písně o svízelném osudu vojáků, zejména těch, kdož jsou nuceni živořit v bídné zemi Amu, místo aby se radovali ze života na březích životadárné řeky, plné člunů, a pod pestrými sloupy města „No“, jemuž není rovno, No Amónu, města božího. Nedalo se bohužel pochybovat, že jim byly osud a ochrana Šekemu právě tak lhostejné jako zrnečko obilí.

«Důtka»

Měšťané by se však byli ještě více znepokojili, kdyby byli mohli vyslechnout, co si povídali starší synové putujícího sem náčelníka; tito zaprášení a podnikavě hledící mladí lidé uvažovali polohlasem o plánech, které se příliš dotýkaly Šekemu a které, když je přednesli otci, byly velmi rozhodně zamítnuty. Rúbenovi čili Reúbenovi, jak se vlastně nejstarší jmenoval, bylo tenkrát sedmnáct let, Šimeónovi a Lévímu bylo šestnáct a patnáct, Bilžin Dán, zchytralý a zavilý mladík, byl rovněž patnáctiletý, a štíhlému a hbitému Naftalímu bylo tolik jako silnému, ale těžkomyslnému Júdovi, totiž čtrnáct. To byli oni ze synů Jákobových, kteří se zúčastnili tajemných porad. Gád a Ašer, přesto, že byli ve svých jedenácti a deseti letech také již jadrní a duševně úplně zralí chlapci, nebyli tenkrát ještě s bratry ve spolku, nemluvě o třech nejmladších.

Oč běželo? Nuže, o nic jiného, leč čím si již v Šekemu lámali hlavu. Ti, kdo si venku šuškali, tito naharínským sluncem až do černa osmahlí chlapci v přepásaných třásnatých suknicích a s vlasy zježenými tukem, byli hodně divoce vyrostlí synové stepí, radující se ze svých luků a nožů, pastevci, uvyklí na styky s divokými býky a lvy a uvyklí na řádné rvačky s cizími pastýři o pastviny. Z Jákobovy jemnosti a náboženské hloubavosti zdědili málo; měli silnou ruku a praktický smysl, byli plni mladistvého vzdoru, jenž přímo číhal na urážku a na příčinu k boji, a plni kmenové ješitnosti, jež si činila nárok na duchovní šlechtictví, které jim však bylo osobně cizí. Již dávno jsouce bez

125$

domova, na cestách a stále putujíce, cítili se proti obyvatelům plodné země, do níž vešli, kočovníky, cítili se svou svobodou a statečností nad usedlíky v převaze a nemysleli na nic, leč na loupež. Dán byl první, kdo na půl úst vyslovil návrh, aby Šekemu náhlým přepadem dobyli a vyplenili jej. Rúben, poctivec, ale odjakživa podléhající náhlým popudům, ihned souhlasil; Semión a Léví, největší rváči, křičeli a tančili radostí a chutí podniknout něco; a horlivost ostatních zvyšovala pýcha, že jsou také oni do věci zasvěceni.

Podnik, o němž uvažovali, nebyl nic neslýchaného. Nebylo sice na denním pořádku, přece se však nezřídka stávalo, že města v zemi bývala přepadávána chtivými lupiči z pouště, z jihu nebo z východu, Chabiry nebo beduíny, a na nějakou dobu i dobývána. Ale ústní podání, které nemá své zprávy od obyvatelů měst, nýbrž od Chabirů nebo Ibrijců v užším smyslu slova, od bené Jisráel, s nejlepším svědomím a jsouc přesvědčeno, že je takové epické čištění skutečnosti dovoleno, zamlčuje světu fakt, že se v Jákobově ležení pomýšlelo již od prvopočátku na válečný vztah k Šekemu a že jen odpor náčelníka kmene odsunul provedení těchto plánů o několik let, to jest až k smutné příhodě s Dínou.

Tento odpor byl arci majestátní a nepřemožitelný. Jákobova mysl byla tenkrát neobyčejně povznesena, a to na základě jeho vzdělání, jeho duševního významu a jeho sklonu k širokým myšlenkovým asociacím. Jákobovu slavnostnímu cítění se posledních pětadvacet let jeho života objevovalo v světle kosmických srovnání, zdálo se mu, že jsou podobenstvím koloběhu, že jsou poutí po nebeské dráze nahoru a dolů, cestou do pekel a zase k novému zmrtvýchvstání, že jsou neobyčejně šťastným vyplněním schématu mýtické plodnosti. Přišel kdysi z Beeršeby do Bét-elu, k místu velkého vidění o schodech; to byla cesta do nebes. Odtamtud se dostal na step do podsvětí nížiny, kde musel dvakrát sedm let sloužit, potit se a mrznout a kde potom velice zbohatl, když byl vyzrál na ďáblovi, stejně lstivém jako hloupém, jménem Lábanovi – nemohl podle svého vzdělání ve svém mezopotamském tchánovi nevidět démona černého měsíce a zlého draka, který ho podvedl a kterého pak jak se patří

126$

podvedl a okradl on sám, načež se vším, co ukradl, a zejména se svou osvobozenou Ištarou, se sladkookou Ráchel, a maje srdce plné velkého a zbožného smíchu, zlomil závory podsvětí, vystoupil z něho a dorazil k Síchemu. I kdyby síchemské údolí nebylo bývalo rozkvetlo tolika květy, jak to učinilo při Jákobově příchodu, byl by pochopil, že je to jarní slunovrat a stanice koloběhu nového života; abrahámovské vzpomínky na toto místo vykonaly své, učinily jeho srdce měkkým a naplnily je k Síchemu úctou. A zatímco Jákobovi potomci mysleli na Abrahámovo válečnictví, na jeho smělé přepadení východních vojsk a na to, jak vylámal zuby vyznavačům hvězd, vzpomínal on na praotcovo přátelství k Malkísedekovi, síchemskému veleknězi, na požehnání, které od něho dostal, a na sympatie a vděčnost, kterými byl jeho božstvu povinován; – a proto se zle obořil na své velké hochy, když mu opatrně a skoro poeticky dali prohlédnout své hrubé úmysly.

„Odejděte ode mne,“ volal, „a okamžitě! Měli byste se stydět, synové Léy a Bilhy! Copak jsme lupiči pouště, kteří přepadají zemi jako kobylky a jako metla boží a požírají sklizeň rolníkovu? Jsme snad vyvrhelové bez jména a synové nikoho, že nám nezbývá jiná volba leč žebrat nebo krást? Nebyl Abrahám kníže mezi knížaty země a bratr mocných? Nebo se snad chcete zkrvácenými meči povýšit na pány měst a žít ve válkách a hrůzách? Jak chcete pást naše jehňata na pastviskách, která jsou vám nepřátelská, a naše kozy na horách, které se ozývají záštím? Pryč, hlupáci! Opovažte se! Poohlédněte se venku po své práci, přijímají-li tříměsíční jehňata potravu, aby bylo ušetřeno mléka matek. Jděte a sbírejte velbloudí srst, abychom jí měli sdostatek na oděvy pro služebníky a pasáky, neboť je čas, kdy ji velbloudi shazují. Jděte, pravím, a zkoušejte provazy stanů a kroužky stanových střech, nezpuchřelo-li někde něco, aby se nestalo neštěstí a nad Izraelem se nezřítil dům. Já však, abyste věděli, se opásám, půjdu před bránu města a pokojně a moudře promluvím s občany a s Chamórem, jejich pastýřem, abychom s nimi uzavřeli platnou a písemnou smlouvu, získali od nich půdu, obchodovali s nimi k svému prospěchu, a nikoli k jejich škodě.“

127$

«Smlouva»

Tak se stalo. Jákob se utábořil nedaleko města u skupiny starých moruší a terebintů, která mu připadala posvátnou, ve zvlněné rovině, uprostřed luk a orné půdy, odkud bylo vidět na holé skály hory Ebalu a z níž se nablízku tyčil Garizím, nahoře skalnatý, ale dole požehnaný; odtud vyslal do Šekemu tři muže s pěknými dary pro Chamóra pastýře: svazek holubů, chleby lisované ze suchého ovoce, lampu v podobě kachny a několik krásných džbánků, pomalovaných rybami a ptáky, a vzkázal, že Jákob, velký cestovatel, rád by před branou jednal s předními města o pobytu a právech. V Šekemu se lidem ulehčilo a byli nadšeni. Byla určena hodina setkání, a když se naplnila, vyšli z východní brány dnavý Chamór s družinou svého domu se se Síchemem, svým synem, stále se vrtícím jinochem; ze zvědavosti vyšel před bránu i Veser-ke-Bastet s květinovým obojkem a s několika kočkami; z druhé strany se dostavil důstojný Jákob ben Jischak v průvodu svého nejstaršího služebníka Elíezera, jsa obklopen svými dospělými syny, jimž poručil, aby se v této chvíli chovali co nejzdvořileji; a tak se setkali v bráně a seznamovali se v ní i před ní; neboť brána byla mohutná stavba s podloubími, přilepenými na ni zvenčí i zevnitř, a v nich bylo tržiště a soudní dvůr; s předáky se tam nahrnulo mnoho lidí, aby viděli, jak se budou radit a uzavírat smlouvu; jednání bylo zahájeno podle obyčeje dobrých mravů velmi obřadně, ale šlo kupředu jen zvolna, takže schůzka trvala šest hodin a uvnitř na tržišti dělali obchodníci s Jákobovými lidmi dobré obchody. Po prvních projevech zdvořilosti se strany usadily naproti sobě na polních židlích, na rohožích a šátcích; bylo podáváno občerstvení: kořeněné víno a smetana s medem; dlouho se hovořilo jen o zdraví pohlavárů a jejich milých, pak o cestovních poměrech na obou stranách řeky, potom o věcech ještě vzdálenějších; ale tomu, proč se vlastně sešli, se blížili jakoby s odporem a s pokrčováním ramen, několikrát od věci zas odbočili, jako by si navzájem navrhovali raději o tom ani nemluvit, právě proto, že se o tom mluvit mělo a že to byla věc a předmět, jimž muselo být pro vyšší lidskost nutně zachováno zdání něčeho opovržli-128$

vého. Je to přece přepych, s jakým se povznášíme nad věci, a je to zdánlivá přednost, kterou dáváme krásné formě, a je to konečně mrhání času pro ni – lhostejno, jak dlouhého – které jsou podstatou věcí lidsky důstojných, totiž věcí více než jen přirozených, a tedy kulturních.

Jákobova osobnost působila na měšťany nejpříznivějším dojmem. I když ne na první pohled, přece již po několika slovech, která s ním vyměnili, věděli, koho mají před sebou. To byl pán a kníže boží, vznešený dary ducha, které zušlechťovaly i jeho společenskou osobu. Co tu působilo, bylo totéž šlechtictví, které v očích lidu již odedávna značilo nástupnictví nebo znovuvtělení Abrahámovo, jež spočívalo na duchu a formě, a jsouc nezávislé na rodu, zajišťovalo mužům této ražby vůdcovství. Uchvacující jemnost a hloubka Jákobova pohledu, jeho dokonalé způsoby, vybranost jeho posunků, tremolo jeho hlasu, jeho ušlechtilá a květnatá řeč, pohybující se mezi klady a protiklady v duchaplných myšlenkách a mýtických náznacích, získaly mu především dnavého Chamóra, a to tak velice, že již po chvíli vstal, přistoupil k šejchovi a políbil ho, přičemž lid ve vnitřní síni v bráně provázel jeho počínání projevem souhlasu. Cizincova žádost, která byl již předem známa a která směřovala k tomu, aby mu bylo přiznáno zákonné právo usídlit se zde, činila ovšem hlavě města jisté obtíže, neboť kdyby byl někdo na nejvyšším, třeba vzdáleném místě udal, že Chamór vydal zemi Chabirům, byl by z toho měl k stáru nepříjemnosti. Ale tiché pohledy, kterými se dorozuměl s velitelem posádky, jenž byl právě tak jako on Jákobem nadšen, ho v této věci upokojily, a proto zahájil obchodní jednání krásným návrhem, který byl ovšem doplněn poklonou, aby cizinec přijal zemi a práva prostě darem, a teprve potom se vytasil s mastnou cenou: žádal sto šekelů stříbra za osevní zemi velikosti dvanáct a půl jitra a připojil, připraven na tuhé smlouvání, poznámku, že to mezi takovým kupcem a jím nic neznamená! Ale Jákob nesmlouval. Jeho duše byla dojata a povznesena následováním, návratem a zpřítomněním příběhů. Byl Abrahámem, který přišel od východu a koupil od Efróna role a dvojnásobné pohřebiště. Smlouval snad zakladatel s hlavou Hebronu a s dětmi Hetskými o cenu? Po celá staletí se

129$

to nepřiházelo. Co bývalo, bylo opět. Bez námitek a plni důstojnosti byli bohatý Abrahám i Jákob, boháč z východu, s obchodem srozuměni; chaldejští otroci přivlekli váhu a kamenná závaží. Vrchní služebník Elíezer přistoupil s hliněnou nádobou plnou kroužkového stříbra; přihrnuli se Chamórovi písaři, sedli si do dřepu a jali se podle práva a zákona spisovat mírovou a obchodní smlouvu. Náhrada za role a pastviny byla zvážena; smlouva se stala platnou a posvátnou, a běda tomu, kdo by ji chtěl porušit. Jákobovi lidé se stali síchemskými měšťany se všemi právy. Směli vcházet a vycházet městskou branou, kdy a jak se jim zachtělo. Směli putovat zemí a v zemi provozovat obchod. Šekemští synové si mohli brát za ženy jejich dcery a šekemské dcery za muže jejich syny. Po právu; kdo by se byl tomu stavěl na odpor, měl být na celý život zbaven cti. Stromy na koupeném pozemku náležely rovněž Jákobovi – a kdo by byl o tom pochyboval, byl nepřítel zákona. Veser-ke-Bastet jako svědek vtiskl do hlíny brouka svého prstenu, Chamór svůj kámen a Jákob pečetní váleček, který nosil na krku. Stalo se. Navzájem se líbali a říkali si lichotky. A tak se Jákob usadil u města Šekemu v zemi kananejské.

«Jákob táboří u Šekemu»

„Víš o tom?“ – „Předobře to vím.“ Ale pravda to nebyla. Když později izraelští pastýři u ohňů vzpomínali při „krásných“ rozpravách těchto příběhů, předobře to již naprosto nevěděli. Majíce smysl pro čistotu příběhů, v dobrém úmyslu leccos změnili a leccos zamlčeli. Zamlčeli, jak Jákobovi synové a zvláště Léví a Šimeón hned tehdy při uzavření mírové smlouvy ohrnovali nosy – a vykládali, jako by byla bývala smlouva sepsána teprve tenkrát, když se již počal rozvíjet příběh s Dínou a hradním synem Síchemem – a sice trochu jinak rozvíjet, než oni to „věděli“. Vypravovali o tom tak, jako by jistá podmínka, která byla Síchemovi uložena se zřetelem k Jákobově dceři, byla jedním z bodů sbratřovací listiny – kdežto tato podmínka byla věc naprosto o sobě a byla stanovena v zcela jiné době, než jak

130$

říkali oni, že to „předobře vědí“. Vysvětlíme to. První věcí byla smlouva. Bez ní by se byli Jákobovi lidé nemohli v zemi usadit a nebylo by se mohlo stát ani to, co se sběhlo. Když došlo k zmatkům, sídlili pod stany před Šekemem, u vchodu do údolí, již skoro čtyři roky; pěstovali na nivách svou pšenici a na orné půdě svůj ječmen; sklízeli olej svých stromů, pásli svá stáda a obchodovali s tím v zemi; tam, kde sídlili, vykopali studnu čtrnáct loktů hlubokou a velice širokou, vyzděnou, studnu Jákobovu… Studnu – a tak hlubokou a širokou? Nač vůbec potřebovaly děti Izraele studny, když přece spřátelení s nimi měšťané měli jednu před branou a když bylo údolí plné pramenů? Dobře, to je správné, však ji také nepotřebovali hned, nezačali ji kopat okamžitě po svém přistěhování, nýbrž teprve o něco později, když se ukázalo, že pro ně, Ibrijce, je životní nutností, aby se nemuseli o vodu nikoho prosit a aby jí měli na svém vlastním pozemku hojnou zásobu, totiž takové, která by ani při největším suchu nevyschla. Sbratřovací smlouva byla sepsána, a kdo o ní pochybuje, ať zemře smrtí. Ale byla sepsána pohlaváry, třebaže za souhlasu lidu, a lidé Jákobovi zůstali v očích šekemského obyvatelstva přesto cizinci a přistěhovalci – a to ne příliš pohodlnými a nevinnými, nýbrž jak se patří domýšlivými a kantorskými, kteří se domnívali, že mají nad celým světem nějakou duchovní převahu, a mimoto při obchodování s dobytkem a s vlnou dovedli tak velice dbát svého prospěchu, že stykem s nimi zrovna trpěla sebeúcta druhých. Sbratření nebylo zkrátka příliš dokonalé, mělo jisté mezery, tak například tu, že Šekemští velmi záhy odpírali Ebrejcům používat vody, o které ostatně ve smlouvě nebylo zmínky, aby je trochu omezili – a proto byla zřízena Jákobova studna, která je zároveň důkazem, že již před těžkými zmatky byly poměry mezi kmenem Izraelským a lidmi z Šekemu takové, jaké už mezi přistěhovalými kmeny chabirskými a starousedlíky v zemi bývaly, a nikoli takové, jaké by měly být mezi měšťany a osadníky pod městskou branou.

Jákob to věděl i nevěděl, to jest: nevšímal si toho a obracel svou jemnou mysl k věcem rodinným a duchovním. Tenkrát ještě byla živa sladkooká Ráchel, které si těžce vydobyl, s nebezpečím unesl a uvedl do země otců, pravá a nejmilejší, rozkoš

131$

jeho očí, opojení srdce a osvěžení smyslů. Josef, její ratolest, pravý syn, vyrůstal; vyrůstal – rozkošná doba! – z dítěte v hocha, a to v hocha tak krásného, vtipného, úlisného a okouzlujícího, že Jákobovi, když ho jen spatřil, přetékalo srdce a že si již tehdy začali starší synové vyměňovat pohledy nad bláznovstvím, které starý tropí s tím prostořekým klackem. Jákob se ostatně o hospodářství mnoho nestaral, byl často mimo dům a na cestách. Vstoupil v styk s městskými i venkovskými souvěrci, navštěvoval na výšinách i v údolích místa zasvěcená Abrahámovu Bohu a často vykládal o jediné a nejvyšší bytosti. Je jisté, že nejprve putoval k jihu, aby po rozluce, trvající téměř celý lidský věk, objal otce, aby se mu ukázal ve svém blahobytu a aby si od něho dal potvrdit požehnání, které se na něm tak zřejmě osvědčilo. Neboť Jischak, prastarý a dávno úplně osleplý muž, tehdy žil, kdežto Rebeka již před lety sestoupila do říše mrtvých. Proto také přemístil Izák místo zápalných obětí od stromu „Jahve el ólam“ u Beeršeby k věšteckému terebintu u Hebronu: totiž do bezprostřední blízkosti „dvojité jeskyně“, v níž pochoval bratrancovu dceru a ženu-sestru a kam zakrátko také on sám, Jischak, zachráněná oběť, měl být po dlouhém běhu života, plného událostí, uložen a oplakán Jákobem a Ezauem, svými syny. To se stalo tenkrát, když Jákob, zdrcený smrtí Ráchelinou, přišel z Bét-elu s malým vrahem, novorozencem Ben-Oním – Ben-jamínem…

«Vinobraní»

Na šekemských polích se čtyřikrát zazelenela a zežloutla pšenice a ječmen, čtyřikrát vykvetly a uvadly v údolí sasanky a osmkrát měli Jákobovi lidé ovčí stříž (neboť Jákobovým kropenatým raným ovcím rostlo rouno neobyčejně rychle a dvakrát do roka měl od nich bohatou vlnu; v měsíci sívánu právě tak jako v podzimním tišrí). I stalo se, že obyvatelé Šekemu měli vinobraní a že při úplňku podzimního rovnodenní, když se obnovuje rok, vystrojili v městě a na stupňovitých svazích Garizímu slavnost. Město i údolí se ozývaly samým jásotem, lidé chodili

132$

v průvodech a vzdávali díky za sklizeň, neboť za zpěvu písní otrhali hrozny, v kamenných lisech je bosýma nohama rozšlapali, až jim zrudly nohy až k bokům a až sladká krev vytékala žlaby do kádě, kde klečeli a se smíchem naplňovali džbány a měchy, aby víno kvasilo. Když pak bylo víno v kvasu, pořádali sedmidenní slavnost, obětovali desetinu prvních mláďat hovězího dobytka i ovcí, žita, moštu a oleje, jedli a pili, přinášeli Adónajovi, velkému Baalovi, do jeho domu k obsluze menší bohy a vozili ho v jeho lodi na ramenou, putujíce s bubny a zvonivými cimbály v průvodech krajem, aby nanovo požehnal vinicím a rolím. Ale třetího dne uprostřed slavnosti ohlásili, že se za přítomnosti hradního panstva a každého, kdo přijde, ženy a děti nevyjímajíc, bude hrát a tančit před městem. Tehdy se v průvodu svých žen a kleštěnců, úředníků, kupců a drobného lidu objevili starý Chamór, kterého nesli na židli, a vrtivý Síchem, také nesený, a ze svého tábora přišel Jákob s ženami, syny a služebníky, a všichni dospěli zároveň a usadili se na místě, kde se rozléhala hudba, a tam, kde se mělo tančit; pod olivami v údolí, na širém prostranství, kde hora požehnání zahýbá velkým obloukem a je nahoře skalnatá a dole přívětivá, a kde v propasti hory kleteb šplhají kozy za suchými bylinami. Odpoledne bylo modré a teplé, zapadající slunce krásnými barvami přiodívalo věci i lidi a ozlacovalo těla tanečnic, které měly boky a vlasy ovinuty vyšívanými stuhami a řasy očí líčidlem prodloužených posypány kovovým prachem, a víříce břichy, tančily před hudebníky a odvracely hlavy od bubínků, na něž rukama tloukly. Hudebníci seděli v dřepu, hráli na lyry a na loutny a vyluzovali z krátkých fléten ostrý nářek. Jiní, sedíce za hudebníky, tleskali jen do taktu rukama a opět jiní zpívali, třepajíce si rukama na hrdlo, aby hlasy zněly přiškrceně a dojemně. Také muži přicházeli zatančit; byli vousatí a nazí, kolem boků měli zvířecí ocasy a skákali jako kozli, snažíce se lapat dívky, které, prohýbajíce těla, jim unikaly. Hrálo se také s míči, a dívky byly tak zručné, že zkříženýma rukama vyhazovaly několik koulí nebo že se při tom jedna posadila na bok druhé. Všichni byli velice spokojeni, i měšťané i obyvatelé stanů, a přesto, že Jákob šum a brnkání nemiloval, protože ohlušují a ruší zbožné rozjímání, přece jen se tvářil

133$

kvůli lidem přívětivě a ze zdvořilosti zatleskal i několikrát rukama do taktu.

Tehdy se přihodilo, že Síchem, hradní syn, spatřil Dinu, třináctiletou dceru ibrijskou, a zatoužil po ní tak, že po ní již nikdy nemohl přestat toužit. Seděla se svou matkou Léou na rohoži hned vedle hudebníků, naproti sedadlu Síchemovu; ten se ustavičně zmámenýma očima na ni díval. Nebyla krásná, žádné z dětí Léiných nebylo krásné, ale v oné době vyzařovalo její mládí sladké a tuhé kouzlo, z něhož se zrovna jako z datlového medu táhly nitě, a Síchemovi se z pohledu na ni brzo vedlo jako mouše na pomazaném kornoutu: vytahoval lepící se nožky, aby se přesvědčil, mohl-li by unikout, kdyby chtěl, a třebaže to doopravdy nechtěl, protože kornout byl příliš sladký, přece jen se na smrt polekal, když viděl, že by to ani při nejlepší vůli nedokázal, vrtěl se na polní židličce a neustále se červenal. Měla snědou tvářičku a zpod závoje na hlavě jí padaly na čelo černé kučery, měla podlouhlé, temně sladké oči, lepkavě černé, které pod pohledy zamilovaného chvílemi pošilhávaly, široké nozdry, na jejichž přehradě se kymácel zlatý kruh, měla rovněž široká, rudě vystupující, bolestně stažená ústa a skoro pražádnou bradu. Nepřepásaná košile z modré a červené vlny pokrývala jí jen jedno rámě, a druhé, obnažené, bylo svou drobností pomilováníhodné, byla to láska sama – a věc se nikterak nelepšila, nýbrž ještě horšila, zdvihla-li paži a dala si ji za hlavu, takže Síchem viděl v její malé podpažní dutince vlhké, kučeravé chloupky a rozkošně pevná ňadra, jež prorážela košilí a vrchním rouchem. Velmi nebezpečné byly také její snědé nožky s měděnými kruhy na kotnících a s prsteny z měkkého zlata na všech prstech, vyjímajíc palců. Ale skoro nejhorší byly její malé, zlatohnědé ruce s obarvenými nehty a také pokryté prsteny, pohrávající si dětinsky a zároveň chytře v klíně, a když si-Síchem představoval, jaké by to bylo, kdyby ho tyto ruce laskaly na svatebním loži, přecházely ho smysly a docházel mu dech.

Na svatby však myslel hned a již na nic jiného. Mrav mu nedovoloval, aby s Dínou promluvil sám a aby jí lichotil jinak než pohledy. A hned potom, již na zpáteční cestě do hradu a od té chvíle ustavičně, mluvil do otce, že zahyne, že bez chabirské

134$

dívky nemůže žít, a aby tam starý Chamór šel a koupil mu ji za ženu pro jeho lože, jinak že zahyne co nevidět. Co jiného zbývalo dnavému Chamórovi leč dát se vynést z města a odvést dvěma muži do žíněného stanu k Jákobovi, kde se před ním poklonil, nazval ho bratrem, jal se po mnohém okolkování mluvit o velké žádostivosti synova srdce a nabídl vysokou kupní cenu, dá-li Dínin otec svolení. Jákob byl překvapen a ohromen. Tato nabídka v něm probudila pocity sobě odporující a uvedla ho do rozpaků. Byla to ze světského hlediska nabídka čestná, mohly z ní vzejít mezi jeho rodem a knížecím rodem země příbuzenské vztahy a přinést jemu i jeho kmeni užitek. Byl také dojat vzpomínkami na dávné časy, kdy se sám u ďábla Lábana ucházel o Ráchel, a na to, jak Lában jeho touhu zdržoval, jak jí využil a jak ho podvedl. Nyní se dostal sám do Lábanovy situace, po jeho dítěti nyní prahl mladý muž, a Jákob si nechtěl počínat jako Lában. Kromě toho také silně pochyboval o vyšší slušnosti tohoto svazku. O Dinu, škvrně, se nikdy příliš nestaral, protože jeho srdce náleželo jen okouzlujícímu Josefovi, a nikdy se mu nedostalo shůry nějakého pokynu o ní. Ale byla to přesto jeho jediná dcera, žádostivost hradního syna v jeho očích zvýšila její cenu a uvažoval o tom, že se musí střežit, aby tento majetek, jehož si až dosud málo všímal, před Bohem nepromrhal. Což nemusel Elíezer vložit Abrahámovi pod slabiny ruku se slibem, že nevybere Jischakovi, pravému synovi, ženu z dcer kananejských, mezi kterými žil, nýbrž že mu ji přivede z domova na jihu a z příbuzenstva? Neodevzdal-li Jischak tento zákaz jemu, zákonnému synovi, a neřekl-li: „Neber si ženu z dcer kananejských!“ Dína byla jen děvče a kromě toho dítětem nepravé, a otázka, za koho se provdá, zajisté nebyla tak důležitá jako u nositelů požehnání. Ale bylo přece jen přikázáno, aby člověk před Bohem na sebe dbal.

«Podmínka»

Jákob svolal své syny až k Zebulůnovi počtem deseti k poradě, a všichni seděli před Chamórem, zdvihli ruce a kývali hlavami. Starší, jejichž hlasy byly rozhodující, nebyli z těch, kdo

135$

všechno popadnou, jako by se jim o lepším ani nezdálo. Bez dorozumívání byli zajedno, že je nezbytné uvažovat o tom, co by se z věci dalo vytěžit. Dína? Jejich sestra? Léina dcera, která právě dospěla, půvabná, nezaplatitelná Dína? Pro Síchema, Chamórova syna? Věc stojí za to, aby se o ní důkladně uvažovalo. Vyžádali si lhůtu na rozmyšlenou. Žádali ji z obvyklé obchodnické houževnatosti, ale Šimeón a Léví u toho měli ještě své zvláštní skryté myšlenky a polourčité naděje. Neboť se svých starých plánů nikdy nevzdali, a co ještě nevzešlo po odpírání vody, to podle jejich domněnek klíčilo snad zde v Síchemových přáních a z jeho námluv.

Tedy tři dny na rozmyšlenou. A Chamór, jsa poněkud uražen, se dal odnést. Ale po uplynutí lhůty přiklusal na bílém oslu do tábora Síchem, aby si svou věc vyřídil sám, jak to od něho žádal otec, který již ztratil chuť, a jak to bylo i jemu, netrpělivému, milejší a přirozenější. Nepřišel jako obchodník, nezapíral své city v ničem a nijak se netajil, že ho stravuje opravdový požár po dívce Díně. „Žádejte směle!“ pravil. „Žádejte nestydatě – dary i kupní cenu! Přisám Baalu, dám vám všechno, jsem Síchem, hradní syn, v otcovském domě hýčkaný!“ Tehdy mu řekli svou podmínku, na které se mezitím domluvili a jež musí být splněna dříve, než se vůbec bude jednat dále.

Zde je třeba dát pozor na pořadí, v jakém šly za sebou události, a které bylo jiné, než jak je později v „krásných rozmluvách“ udávali a dále podávali pastevci. Podle nich se Síchem ihned a zcela náhle dopustil zlého činu a vyvolal jím úklad a násilnou odplatu; ve skutečnosti se však k činu odhodlal teprve pak, když se Jákobovi lidé na něm dopustili bezpráví, a on viděl, jak ho zdržují, ne-li podvádějí. Řekli mu tedy, že se především musí dát obřezat. Je to nutné: jací už jsou a jaké je jejich přesvědčení, bylo by v jejich očích ohavností a hanbou, kdyby dali svou dceru a sestru muži neobřezanému. Byli to bratři, kteří naléhali na otce, aby kladl tuto podmínku, a Jákob, jsa rád, že získává odklad, nemohl s ní zásadně nesouhlasit, třebaže se zbožnosti svých synů podivil.

Síchem se dal do hlasitého smíchu a pak se omluvil tím, že si zakryl ústa rukama. „Více nic?“ zvolal. A to že je všechno, co

136$

žádají? Ale pánové! Za Dinu dá třeba oko a třeba pravou ruku – natož teprve takový bezcenný kousek těla, jako je předkožka jeho masa! Přisám Sutechu, s tím potíže věru nebudou! Jeho přítel Beset je také obřezán, a on si u toho nikdy nic nemyslel. Ani jediná ze Síchemových sestřiček se v domě her a rozkoší nepohorší pro tento úbytek. Toť už jako by bylo hotovo – rukou zkušeného kněze z chrámu Nejvyššího! Jakmile se mu maso zahojí, přijde zas! A vyběhl ven, kyna rukou otrokům, aby mu přivedli bílého osla.

Když za týden zase přišel, tak brzy, jak jen mohl, nejsa ještě zcela zdráv, pociťuje po přinesené oběti obtíže, ale záře důvěrou, dověděl se, že hlava rodiny odcestovala a není doma. Jákob se vyhnul setkání. Nechal volnou ruku synům. Octl se přece jen úplně v roli ďábla Lábana a bylo mu milejší sehrát ji za své nepřítomnosti. Neboť co odpověděli synové ubohému Síchemovi na jeho hrdé prohlášení, že je podmínka splněna, třebaže to nebyla taková maličkost, jak si představoval, nýbrž že to bylo hodně nepříjemné, ale teď že je to vykonáno, a on očekává nejsladší odměnu? Vykonáno, ano, odpověděli. Možná, že to bylo vykonáno, věří tomu. Ale nebylo to vykonáno v pravém duchu, ve vyšším smyslu, nýbrž povrchně a všedně. Vykonáno? Snad. Ale bylo to vykonáno jedině proto, aby se mohl zasnoubit s Dínou, ženou, a nikoli ve smyslu zasnoubení s „Ním“. A mimoto patrně vykonáno nikoli kamenným nožem, jak je nezbytné, nýbrž kovovým, což samo činí věc pochybnou, ne-li neplatnou. A pak přece Síchem, hradní syn, má již jednu hlavní ženu – sestru, první a zákonnou, Rechúmu, Hevejskou, a Dína, Jákobova dcera, by se stala jen jednou z jeho ženin, nač nelze vůbec pomýšlet.

Síchem byl jako na tmí. Jak mohou vědět, volal, v jakém smyslu a duchu byla ta nepříjemná věc vykonána, a jak mohou nyní, když už je pozdě, přicházet s kamenným nožem, když přece bylo jejich povinností říci mu o tom hned? Ženina? Vždyť sám mitanský král dal svou dceru, jménem Gulichipu, za ženu faraónovi a poslal ji s velkou nádherou do Dolní země, nikoli jako královnu zemí, neboť královnou zemí je Teje, bohyně, nýbrž jako ženinu, a když tedy sám král Šutama –

137$

Ano, pravili bratři, to tedy byli Šutama a Gulichipa. Ale zde běží o Dinu, dceru Jákobovu, knížete božího, o sémě Abrahámovo, a ta nemůže být na hradě v Šekemu kuběnou, až si to lépe rozmyslí, dá mu to vlastní rozum.

A to že má Síchem pokládat za jejich poslední slovo?

Pokrčili rameny a rozpřáhli ruce. Nemohli by ho potěšit nějakým darem? Snad dvěma nebo třemi skopci?

Tehdy mu došla trpělivost. Pro svou touhu vytrpěl již příliš mnoho nepříjemností a obtíží. Onen chrámový kněz nebyl naprosto takovým znalcem, jak o sobě tvrdil, a nedovedl zabránit, aby Chamórův syn nedostal zánět a horečky a nemusel vytrpět kruté bolesti. A za to tohle? Vyrazil ze sebe kletbu, jejímž smyslem bylo, že existence Jákobových synů váží tolik jako světlo a vzduch, Jákobovi potomci se snažili odvrátit ji rychlými a obratnými pohyby – a Síchem se vyřítil ven. Za čtyři dny Dína zmizela.

«Únos»

„Víš o tom?“ Je třeba dávat pozor na postup věcí! Síchem byl jen klackovitý a mlsný jinoch, jehož vychovali tak, že nebyl zvyklý odpírat svým smyslům jakékoli přání. To však není důvodem vykládat záměrné pastýřské pohádky ustavičně doslova a v jeho rozhodný neprospěch. Přestože první, kdo příběh oklestil a zkrášlil a tak jej podával, byl sám Jákob, a přestože, že vypravuje jej, mu věřil, v duši viděl, kdo nejprve myslel na loupež a násilí, kdo na nich od samého počátku celou historii vybudoval, a že Chamórův syn Dinu rozhodně jen tak neuloupil, nýbrž že se o ni nejdříve poctivě ucházel a že teprve pak, když ho podvedli, se pokládal za oprávněna učinit k uskutečnění svého štěstí kroky další; a proto se tento příběh tak hluboko vryl do ustaraných rysů Jákobovy tváře. Zkrátka: Dína byla ta tam, ukradena, unesena. Za bílého dne, v širém poli, ba před zraky vlastních lidí, když si hrála s jehňaty, se k ní přiblížili hradní lidé, ucpali jí šátkem ústa, hodili ji na velblouda, a prve než mohli Izraelští zvířata i jen osedlat a za únosci se pustit, měli s ní k městu již velký náskok. Zmizela, byla uzavřena v Síchemově domě her a

138$

rozkoší, kde ji ostatně obklopovaly netušené příjemnosti městského života a kde s ní Síchem bez prodlení slavil vytoužené svatby, proti čemuž neměla ani vážných námitek. Byla bezvýznamné a pokorné stvoření bez úsudku a schopnosti odporovat. Vše, co se s ní dělo, přijímala jako věc samozřejmou a přirozenou, jen když se to dělo jasně a energicky. Kromě toho jí přece Síchem neučinil nic zlého, naopak, a také jeho druhé sestřičky, nevyjímajíc ani Rechúmu, první a zákonnou ženu, k ní byly vlídné.

Ale bratři! Ale Šimeón a Léví, ti zvláště! Jejich zběsilost jako by neznala mezí – a zmatený a zdrcený Jákob od nich mnoho zkusil a vytrpěl! Jejich sestra, černá hrdlička, nejčistší a jediná, sémě Abrahámovo – byla zneuctěna, znásilněna, klukovsky zlehčena! Rozlámali si ozdoby na prsou, roztrhali roucha, oděli se do pytlů, rvali si vlasy a vousy, vyli a pořezali se v tváři i po těle dlouhými ranami, které jejich vzezření ukrutně zohavily. Vrhali se na břicha, bušili pěstmi do země a přísahali, že nebudou ani jíst, ani vyprazdňovat svých těl, dokud nebude Dína vyrvána sodomitské chlípnosti a dokud místo jejího pohanění nebude proměněno v poušť. Znali jen pomstu, pomstu, útok, vraždění, krev a mučení. Ohromený a hluboce rozrušený Jákob, který se octl v bolestných rozpacích, kterému se zdálo, že si počínal jako Lában, a který dobře věděl, že se bratři octli u cíle svých starých tužeb, měl co dělat, aby je zatím udržel na uzdě, aniž mu při tom mohl někdo vyčítat nedostatek otcovského citu a smyslu pro čest. Do jisté míry se projevů jejich zuřivé bolesti zúčastnil, také se obléknuv do špinavého roucha a maličko se rozcuchav, ale pak jim řekl, aby uvážili, jak nepatrný užitek jim vzejde z toho, když Dinu odvedou násilím z hradu, čímž nebude ještě rozřešena, nýbrž teprve položena otázka, co si zde se zlehčenou a zhanobenou ženou počít. Rozmyslí-li si věc dobře, nemohou si ani přát, aby se vrátila, upadnuvši již do rukou Síchemových, a bylo by mnohem moudřejší, kdyby se ve svém zármutku mírnili a maličko sečkali: že se také z jater ovce, zabité k tomuto účelu, domnívá číst, že bude tento postup nejrozumnější. Patrně, jak se věci na základě smlouvy mezi městem a kmenem vyvinuly, se Síchem zakrátko ozve, podá nové návrhy

139$

a postará se o to, aby ta šeredná věc dostala, i když ne krásný, přece alespoň poněkud příjemný vzhled.

A ejhle, k největšímu překvapení Jákobovu synové náhle poslechli a svolili, že budou čekat na poselství z hradu. Jejich uklidnění ho ihned znepokojilo skoro více než jejich běsnění – co za tím vězí? Starostlivě je pozoroval, ale jejich porad se neúčastnil, a o jejich novém rozhodnutí se nedověděl dříve než Síchemovi vyslanci, kteří, zcela jak očekával, za několik dní přišli. Přinášeli psaní, sepsané na několika hliněných střepinách v řeči babylónské, formou velmi slušné a svým obsahem rovněž svrchovaně zdvořilé a plné ochoty. Znělo:

Jákobovi, synu Jischaka, knížete božího, svému otci a pánovi, jehož miluji a na jehož lásce mi nade vše záleží. Mluví Síchem, syn Chamórův, tvůj zeť, který tě miluje, dědic hradu, jehož lid pozdravuje jásotem! Jsem zdráv. Budiž zdráv i Ty! Nechť i Tvé ženy, Tví synové, Tvá domácí čeleď, tvůj dobytek, ovce i kozy a všechno, což Tvého jest, se těší plnému zdraví! Hle, Chamór, můj otec, kdysi uzavřel a pečetí potvrdil s Tebou, mým drahým otcem, přátelský svazek, mezi námi a vámi trvalo upřímné přátelství po čtyři časové koloběhy a já jsem si neustále myslel: Kéž by jen bohové řídili věci tak a nejinak, aby naše nynější přátelství na rozkaz mého Boha Baal-beríta a tvého Boha El eljóna, kteří jsou téměř jeden a týž Bůh a jen v nepatrnostech se liší, zůstalo na věky a po celá nekonečná léta plná radostí takové, jaké teď jest, to jest, tak upřímné!

Ale když mé oči spatřily tvou dceru Dinu, dítě Léy, dcery chaldejského Lábana, zatoužil jsem usilovně, aby naše přátelství, kromě toho, že bude trvat nekonečně dlouho, se také ještě ve své míře miliónkrát zvětšilo. Neboť tvá dcera jest jako mladá palma u vody a jako květ granátového jablka v zahradě, mé srdce se pro ni chvěje rozkoší a vidím, že bez ní by můj dech v prsou byl marný. Tehdy, jak víš, vyšel Chamór, městský kníže, jemuž lid jásá vstříc, k tobě do ležení, aby promluvil se svým bratrem a aby se poradil s mými bratry, tvými syny, a potěšen odešel. A když jsem pak vyšel sám, abych se ucházel o Dinu, tvou dceru, a abych vás poprosil o vzduch pro svá chřípí, pravili jste: ,Než se stane Dína tvou, milý, musíš se dát obřezat

140$

na mase svém, neboť jinak by to byla ohavnost před naším Bohem.’ A ejhle, nezarmoutil jsem srdce otce svého a bratrů svých, nýbrž vlídně jsem řekl: ,Učiním, jak žádáte,‘ Neboť jsem se nadmíru radoval, a nařídil jsem Jarachovi, písaři boží knihy, aby se mnou učinil, jak jste řekli, a vytrpěl jsem pod jeho rukama bolesti a ještě potom, až mi zrak přecházel, vše pro Dinu. A ejhle, když jsem pak znova přišel, nemělo to být platné. A protože podmínka byla splněna, přišla ke mně Dína, dítě tvé, abych jí poskytl lásky na svém loži k největšímu potěšení svému a k nemalému jejímu, jak jsem zvěděl z jejích úst. Aby však pro to nevznikl spor mezi Tvým a mým Bohem, nechť co nejrychleji můj otec řekne, jakou cenu žádá za Dinu a jaké jsou podmínky svateb s Dínou, kteráž jest srdci mému sladká, abychom mohli v Šekemu na hradě uspořádat velkou slavnost a všichni pospolu oslavit svatby smíchem a zpěvy. Neboť Chamór, otec můj, dá razit tři sta kamenů s brouky a s jménem mým a Diny, mé manželky, na paměť toho dne a věčného přátelství mezi Šekemem a Izraelem. Dáno na hradě pětadvacátého dne měsíce dovezení sklizně. Pokoj a zdraví příjemci!

«Napodobení»

Tak psaní. Jákob a jeho synové je zkoumali stranou od hradních doručitelů, a když Jákob na syny pohlédl, řekli mu, na čem se v této případnosti usnesli; divil se, ale zásadně nemohl, leč s návrhem souhlasit, neboť uznal, že splnění nové podmínky, kterou kladou, bude předně znamenitým duchovním úspěchem a za druhé bude v sobě obsahovat pokání a zadostiučinění za spáchaný zločin. Když tedy zase seděli spolu s posly, dal slovo Díniným uraženým bratrům, a byl to Dán, který se ujal řeči a jenž poslům zvěstoval a oznámil rozhodnutí. Řekl, že je Bůh učinil bohatými a že nekladou příliš velkou váhu na výši svatební ceny za Dinu, svou sestru, kterou Síchem velmi správně přirovnal k palmě a k vonnému květu granátového jablka. O tom ať podle vlastního uznání rozhodnou Chamór a Síchem. Dína k němu však „nepřišla“, jak se ráčí Síchem vyjadřovat, nýbrž byla ukradena,

141$

a tím se vytvořilo nové postavení, které oni, bratři, nejsou jen tak beze všeho ochotni uznat. Aby je uznali, kladou novou podmínku: tak jako se Síchem, budiž mu chvála, sám dal obřezat, ať nyní všichni, kdož v Šekemu mají mužské jméno, starci, muži a chlapci, počítaje ode dneška za tři dny, učiní totéž, a sice kamennými noži. Až se tak stane, nechť se svatby slaví skutečně a nechť se v Šekemu vystrojí velká slavnost se smíchem a jásáním.

Podmínka vzbudila hlučnou veselost, ale byla zároveň i snadno splnitelná, a poslové ihned vyslovili přesvědčení, že Chamór, jejich pán, se nebude zdráhat a zařídí vše, čeho je třeba. Sotva však odešli, okamžitě se v Jákobovi ozvalo podezření o smyslu a účelu zdánlivě zbožného požadavku, podezření tak strašné, že se polekal až do ledví a nejraději by byl měšťany zavolal zpět. Ani nevěřil, že se bratři vzdali svých starých počátečních choutek, ani že se zřekli pomsty za loupež a zneuctění Diny; ale srovnal-li vše to s jejich nedávnou náhlou povolností a s požadavkem, který právě vyslovili, připomněl-li si dále výraz jejich smutečními ranami rozrytých tváří ve chvíli, když se jejich mluvčí zmínil o svatbách a slavnostním jásání, ke kterým dojde v Šekemu po splněné podmínce, podivil se své nechápavosti i tomu, že černou úkladnost jejich myšlenek nevystihl ihned a dokud ještě mluvili.

Ale byla to radost z napodobování a následování, které ho oslepily. Myslel na Abraháma a na to, jak jednoho dne na Hospodinův rozkaz a pro uzavření svazku s ním na mase obřezal celý svůj dům, Izmaela a všechny služebníky, domorodé či skoupené od všelikých cizinců, a všechny, kdož měli v jeho domě mužské jméno, a byl přesvědčen, že se při svém požadavku také jeho synové opírali o tento příběh – ano, tak tomu zajisté bylo, nápad měli odtamtud, ale jak jej asi chtějí ukončit? V duchu si opakoval, co se vyprávělo, že třetího dne, když to bolelo, navštívil Hospodin Abraháma, aby se na něho podíval. Bůh stál před chýší, kde ho Elíezer nepozoroval. Ale Abrahám ho uviděl a vroucně ho zval. Když však Hospodin spatřil, jak si převazuje ránu, pravil: „Nesluší se, abych zde stál.“ Tak laskav byl Hospodin, tak šetřil Abrahámova studu a jeho svaté bolesti – ale

142$

jakou asi laskavost chtějí tihle prokázat třetího dne churavým měšťanům, až to bude bolet? Jákob se zděsil takového napodobování, a opět se děsil pohledu na jejich tváře, když přišla z hradu zpráva, že byla podmínka bez rozmýšlení přijata a že přesně podle lhůty, to jest od včerejška za tři dny, bude ona všeobecná oběť přinesena. Více než jednou chtěl zdvihnout ruce a zapřísahat je; ale bál se přesily jejich pobouřené bratrské pýchy, jejich odůvodněného práva na pomstu a uznal, že úmysl, v kterém jim kdysi se slavnostní převahou dovedl zabránit, dostal nyní v změněných poměrech silnou oporu. Nebo jim snad byl, tiše si to řekněme, dokonce trochu vděčen, že ho do svých plánů nezasvětili a ho ušetřili, takže, bude-li chtít, nemusí o ničem vědět, ba ani nic tušit a může nechat dojít k tomu,’ co se stát má? Nevolal v Bét-elu Bůh král do zvuků harf, že se on, Jákob, zmocní bran, bran svých nepřátel, a neznamená to snad, že přes jeho osobní mírumilovnost jsou ve hvězdách jeho životu předurčena vítězství, válečné činy a opojení z kořisti? Nespal hrůzou, starostí a tajnou, nepřiznávanou si pýchou nad lstivou mužností svých potomků. Nespal také v oné strašlivé noci, třetí po uplynutí lhůty, když ležel ve stanu, jsa zahalen do pláště, a k zděšenému sluchu mu doléhal tlumený hluk ozbrojené výpravy…

«Řež»

Jsme u konce svého pravdivého vyprávění o šekemské mezihře, která dala později tolik látky k zpěvům a k zkrášlujícím pověstem – zkrášlujícím ve smyslu Izraele, pokud jde o pořad událostí, které vedly k nejhoršímu; a nezkrášlovaly-li krásné rozmluvy právě toto nejhorší, na němž nebylo možno nic zkrášlovat, dálo se to proto, že jejich jedinečná ukrutnost byla dokonce velebena a vychvalována. Lidé Jákobovi, ačkoli jich bylo mnohem méně než měšťanů, neboť jich přišlo jen asi padesát, měli dík své ohavné lsti s Šekemem snadnou práci: i při ztékání zdí, které byly skoro bez stráží a na něž, jsouce posud zticha, vylezli po provazových a útočných žebřících, i při tanci, který divoce a s ničím se již netajíce zahájili uvnitř, a k němuž

143$

obyvatelé tak náhle překvapení měli příliš málo chuti a schopnosti. Kdo měl v Šekemu mužské jméno, ať starý či mladý, většinu posádky nevyjímajíc, byl nemocen, měl horečku a „převazoval si ránu“. Zato Ibrijci, jsouce tělesně zdraví a mravně rozohnění heslem „Dína!“, které při svém krvavém díle ustavičně a svorně vyráželi, zuřili jako lvi, zdálo se, že jsou všude a od počátku vzbuzovali v duších měšťanů představu navštívení božího, takže téměř na žádný odpor ani nenaráželi. Zvláště Šimeón a Léví, kteří řež roznítili, budili svým křikem, svým naučeným, do morku kostí pronikajícím býčím řevem onu boží hrůzu, při níž oběť vidí spásu před smrtí jen v divokém úprku, nikdy však v boji. Volali: „Běda! To nejsou lidé! Mezi námi je Sutech! Ve všech jejich údech je slavný Baal!“ A utíkajíce jen s holými životy, byli pobíjeni kyji. Ibrijci pracovali doslova ohněm a mečem, město, hrad i chrám hořely, ulice a domy se topily v krvi. Zajímali jen mladé a tělesně zdatné lidi, ostatní rdousili, a jestliže se nespokojovali pouhým vražděním a šli-li za ně až do ukrutností, třeba ve prospěch davičů říci, že je při jejich řádění uchvacovaly stejně poetické představy jako jejich oběti, a vidouce v řeži boj s drakem a vítězství Mardukovo nad Tiámatou, chaotickým červem, mnohé oběti mrzačili, uřezávajíce jim „vyčnívající údy“, čímž se při vraždění mýticky vzrušovali. Tak na konci soudu, který trval sotva dvě hodiny, vězel Síchem, hradní syn, hanebně zohavený v záchodové rouře své koupelny, a také mrtvola Veser-ke-bastetova, ležící s roztrhaným květinovým límcem kdesi na ulici v krvi, byla velmi neúplná, což byla z hlediska jeho národní víry věc obzvláště zlá. Starý Chamór zemřel jednoduše leknutím. Dína, malicherně nevinný popud tak veliké bídy, byla v rukou svých lidí.

Plenění trvalo ještě dlouho. Starý toužebný sen bratrů se splnil: mohli svá srdce osvěžit loupeží, neboť do jejich vítězných rukou upadla skvělá kořist, znamenité bohatství města, takže se jejich návrat na konci poslední noční stráže rovnal dlouhému triumfálnímu průvodu, v němž byli na provazech hnáni zajatci a neseny vysoké náklady zlatých obětních misek a džbánů, pytle s prsteny, kruhy, opasky, sponami a náhrdelníky, s ozdobným domácím nářadím ze stříbra, elektronu, fayence, alabastru,

144$

komalinu a slonoviny, nemluvíc o kořisti na polních plodinách a zásobách, na lnu, oleji, jemné mouce a vínu. Při jejich návratu nevyšel Jákob ze stanu. V noci dlouho uklidňoval své vzrušení tím, že pod posvátnými stromy u tábora obětoval neviditelnému Bohu oběť na usmířenou, nechávaje vytékat krev jehňátka kojence na kámen a spaluje tuk s vonnými drogami a kořením. Když k němu nyní vešli nadutí a rozohnění synové s Dínou, kterou přivedli zpět cestou tak strašnou, ležel se zahalenou tváří na zemi a dlouho ho nemohli přimět, aby se na nešťastnici nebo dokonce na ony zuřivce i jen podíval. „Pryč!“ mával rukou. „Blázni!… Proklatci!“ Vzdorovitě před ním stáli, ohrnujíce rty. „Což jsme měli dopustit,“ otázal se jeden z nich, „aby se s naší sestrou nakládalo jako s děvkou? Hle, omyli jsme svá srdce. Zde jest Léino dítě. Je sedmasedmdesátkrát pomstěno.“ A když mlčel a neodhaloval své tváře: „Popatři, náš pane, na poklady venku. Kromě těchto jich přijde ještě mnoho; nechali jsme pozadu několik lidí, aby sbírali stáda měšťanů a aby je přivedli k stanům Izraele.“ Jákob vyskočil a zdvihl proti nim zaťaté pěsti. „Proklet budiž váš hněv,“ zvolal ze všech sil, „že je tak prudký, a váš vztek, že je tak zarputilý! Co jste mi to, nešťastní, učinili, že budu před obyvateli této země zapáchat jako mrcha pokrytá mouchami! Co pak, shromáždí-li se nyní, aby se nám pomstili? Je nás nepatrný hlouček. Pobijí nás a zahladí, mne a dům můj i s Abrahámovým požehnáním, které jsme měli nést dále do budoucích věků, a co jsme založili, bude zničeno! Krátkozrací! Jdou a rdousí raněné a na chvíli nás obohacují a mají příliš bědné mozky, aby pomysleli na budoucnost, na svazek a na slib!“

Všichni jen ohrnovali rty. Nedovedli leč opakovat: „Měli jsme se svou sestrou nakládat jako s děvkou?“ – „Ano!“ vykřikl všechen bez sebe, až se zděsil. „Spíše to, než ohrozit život a slib! Jsi těhotná?“ osopil se na zničenou Dinu, která se choulila na zemi… „Jak bych to již mohla vědět,“ naříkala. – „Dítě nesmí zůstat na živu,“ rozkázal, a ona se znovu rozplakala. Nařizoval klidněji: „Izrael vytáhne se vším, co jeho jest, a půjde odtud se statky a stády, které jste si mečem vzali pro Dinu. Neboť na místě této hrůzy nesetrvá. V noci jsem měl vidění,

145$

Hospodin ke mně pravil ve snu: .,řiprav se a vytáhni k Bét-elu!‘ Pryč! Skládejme věci!“

Když po noční oběti, zatímco jeho synové plenili město, upadl na lůžku do polospánku, měl skutečně vidění a dostal od Boha rozkaz. Bylo to rozumné vidění a vycházelo mu ze srdce; neboť útočiště Lúz, které tak dobře znal, mělo pro něho za těchto okolností velkou přitažlivost, a putoval-li tam, bylo mu, jako by se utíkal k nohám božím a královým. Šekemští uprchlíci, kteří unikli krvavým svatbám, se přece ubírali různými směry do okolních měst, aby zvěstovali, co se stalo s městem jejich, a bylo to v téže asi době, kdy také byla náčelníky a pastýři měst Kanaanových a Chamórových sepsána jistá psaní, která se dostala až dolů do Amónova města a musela být bohužel předložena Horovi v paláci, svatému Veličenstvu Amenhotepovi Třetímu, ačkoli tento bůh byl tenkrát nervózní a zesláblý zánětem okostice, kterým častěji trpíval, a kromě toho byl i tak zaměstnán stavbou své hrobky na západě, že mrzutým zprávám z bědné země Amu, že „byla zahubena města králova“ a že „země faraónova upadla do rukou Chabirů, kteří všechny královy země poplenili“ (neboť tak stálo v psaních pastýřů a náčelníků), nevěnoval ani pohledu. Tak tyto dokumenty, které nadto ještě svou chybnou babylónštinou vzbudily u dvora jistou veselost, byly zařazeny do archívu, aniž mohla ve faraónově duši uzrát rozhodnutí k zakročení proti lupičům; a také jinak mohli Jákobovi lidé mluvit o štěstí. Města ležící kolem nich byla z neobyčejné divokosti jejich počínání jata tak posvátnou hrůzou, že proti nim nic nepodnikla, a Jákob, otec, když byl nejdříve provedl všeobecné čištění, shromáždiv a vlastní rukou zakopav pod posvátnými stromy množsví model, které za ony čtyři roky vnikly do jeho ležení, mohl se nerušeně se zavazadly i s průvodem vydat na cestu, pryč od Šekemu, místa ukrutenství, nad nímž kroužili supi, a jsa obohacen, brát se volně po stavěných silnicích dolů k Bét-elu.

Dína a její matka Léa jely na společném, chytrém a silném velbloudu. Visely po obou stranách hrbu v okrášlených koších pod látkou, napjatou přes rákosová stébla, kterou Dína stále nad sebou spouštěla, takže seděla ve tmě. Byla v požehnaném stavu.

146$

Dítě, které přivedla na svět, když přišla její hodinka, bylo podle rozhodnutí mužů pohozeno. Ona sama se soužila a předčasně uchřadla. V patnácti letech se její neblahá tvářička podobala tváři stařeny.

147$

««KAPITOLA ČTVRTÁ»»

ÚTĚK

«Posvátný bekot»

Vážné události! Otec Jákob byl jimi obtěžkán a bohat jako jměním a statky – stejně tak událostmi a ději novými a nedávnými, jako starými a prastarými.

Dějiny jsou to, co se událo a co se stále a znovu děje. Ale jsou i vrstvami a navrstvením, jež leží pod zemí, po níž putujeme, a čím hlouběji zasahují kořeny našeho bytí do bezedných vrstev toho, co je za tělesnými hranicemi našeho Já a pod nimi, co je však přesto tvoří a živí, takže můžeme v méně přesných hodinách o tom mluvit v první osobě a tak, jako by to bylo částí našeho těla – tím hlubší je náš duchovní život a tím důstojnější je naše tělesná duše.

Když Jákob zase přišel do Hebronu, zvaného také Čtyři města, když přišel k stromu vyučování, který zasadil a posvětil Abrám – onen Abírám anebo jiný, neznámo který – a když po nových vážných událostech, o kterých budeme mluvit ve vhodné chvíli, se vrátil do otcovy chýše: tehdy Izák, velmi starý a slepý kmet tohoto dědičného jména, Jischak, syn Abrahámův, chřadl a zemřel a v posvátné hodině smrti mluvil před Jákobem a přede všemi, kdo tam byli, vznešenými a děsivými tóny, prorocky a zmateně o „sobě“ jako o zamítnuté oběti a o krvi berana, která má být pokládána za krev jeho, krev pravého syna, prolitou za všechny na usmíření. Ano, ještě než naposled vydechl, snažil se bečet jako beran, a také se mu to kupodivu dařilo, přičemž jeho sinalý obličej nabyl úžasné podoby s beraní tváří –

148$

či spíše to bylo tak, že si náhle všichni uvědomili, že mu odjakživa podoben byl – až se všichni zhrozili a padali co nejrychleji na tváře, aby neviděli, jak se stal syn beranem, zatímco Izák, začínaje opět mluvit, nazýval berana otcem a Bohem. „Boha veďte na porážku,“ blábolil prastará poetická slova, a maje hlavu nazad zvrácenou, prázdné oči vytřeštěné a křečovitě roztahuje prsty, blábolil dále, nařizuje, aby všichni vystrojili slavnostní hostinu z masa a krve poraženého berana, jak to kdysi učinili Abrahám a on, otec a syn, na jejichž místo vstoupil Bůh otec zvíře. „Ejhle, bylo zabito,“ slyšeli ho chroptět, blouznit a hlásat, aniž se odvážili na něho pohledět, „otec a zvíře místo člověka a syna, a my jsme jedli. Ale vpravdě, pravím vám, zabit bude člověk a syn místo zvířete a místo Boha, a vy pak budete jíst.“ Potom ještě jednou velmi přirozeně zabečel a skonal.

I pak, když oněměl, zůstali na čelech ležet ještě dlouho, neboť si nebyli jisti, je-li skutečně mrtev a nebude-li znova bečet a kázat. Všem připadalo, že se jim obrátily vnitřnosti a že nejspodnější přišly navrch, takže se jim chtělo zvracet; neboť v řeči i v bytosti umírajícího bylo něco pranečistého, do příšernosti zestaralého a svatě předsvatého, co se skrývalo pod všemi vrstvami dobrých mravů, v nejzakázanějších, nejzapomenutějších a nejneosobnějších hloubkách jejich duší a co z nich bylo Jischakovým umíráním vyneseno na povrch, že se jim chtělo až zvracet: strašidlo a ohavnost zapadlého pravěku zvířete, jež bylo Bohem, to jest berana, božského praotce kmene, z něhož vyšel a jehož božskou kmenovou krev kdysi dávno, v nečistých dobách prolévali a požívali, aby osvěžili své zvířecky božské kmenové příbuzenství – dříve než přišel On, Bůh z dálky, Elóhím, Bůh z druhé strany a z ciziny. Bůh pouště a Bůh měsíčního vrcholení, jenž si je vyvolil, jenž přesekl spojení s jejich prapovahou, jenž se s nimi zasnoubil prstenem obřízky a založil nový počátek Boha do věků. Proto se jim z beraního vzezření umírajícího Jischaka a z jeho bekotu obracel žaludek; také Jákobovi bylo špatně. Ale když pak, jsa bos, posypán prachem a ostříhán, obstarával pohřeb se všemi obyčeji a nářky a s obětními miskami na potravu pro mrtvého, byla jeho duše na výsost povznesena. Konal to vše společně s Ezauem, s kozlem s flétnou, jenž

149$

přišel z Kozího pohoří, aby s bratrem pochoval v dvojité jeskyni otce a aby s vousy skropenými slzami dětinsky neukázněné se zpěváky a zpěvačkami řval: „Hojadón!“ Společně zašili Jischaka se zdviženými koleny do beraní kůže a vydali ho na pospas času, který požírá své děti, aby se nad něj nevyvyšovaly, ale jenž je zase musí vydávit, aby jako tytéž děti ožily v starých a v týchž příbězích. (Neboť obr, hmataje, nepoznává, že mu chytrá matka podává jen věc, pouze nějaký kámen, zavinutý do kůže, a nikoli dítě.) „Běda, pán zemřel!“ – Často tak volali nad Jischakem, zamítnutou obětí, avšak on žil ve svých příbězích a právem je vypravoval v první osobě, neboť to byly jeho příběhy: částečně proto, že se jeho já vracelo zpět a rozplývalo se v praobrazech dávnosti, částečně proto, že se minulost stávala v jeho těle opět přítomností a mohla se podle svého určení znova opakovat. Tak to slyšeli Jákob a všichni ostatní a tak to také chápali, když se umírající ještě jednou nazval zamítnutou obětí: neboť bylo třeba poslouchat to jakoby dvojím uchem, a přece chápat jako věc jednoduchou – také my posloucháme ve skutečnosti jednu řeč dvěma ušima a vidíme jednu věc dvěma očima, ale smysly vnímáme jen jednu řeč a jednu věc. A kromě toho byl Jischak prastarý kmet a hovořil o malém chlapci, který by byl býval málem zabit, nezáleží věru na tom, byl-li tímto chlapcem on sám nebo byl-li jím některý dřívější, a nestojí to za to, aby se o tom přemýšlelo a aby se to vědělo, a to již proto, že cizí obětní dítě nemohlo být jeho kmetskému věku cizejší a nemohlo být ve vyšším smyslu více mimo něj než dítě, kterým byl kdysi on.

«Ryšavec»

Jákobova hloubavá duše byla tedy v oněch dnech, kdy s pomocí bratrovou pochovával otce, na výsost povznesena, neboť před ním zase vyvstávaly všechny příběhy a stávaly se v jeho duchu přítomností, jako se podle daného pravzoru opět zhmotňovaly již dávno, a bylo mu, jako by chodil po průhledné půdě, složené z nekonečně mnohých vrstev krystalů, které sahají do bezedných hloubek a jsou prozařovány lampami, mezi nimi

150$

hořícími. On pak, Jákob, člověk přítomnosti, chodil nahoře se svými tělesnými příběhy, a hleděl na Ezaua, lstivě prokletého, který tu rovněž s ním zase chodil podle svého určení a který byl Edóm a ryšavec.

Tím je jeho osobnost nepochybně a bezvadně určena – nepochybně v jistém smyslu, bezvadně s výhradou, neboť přesnost našeho „určení“ se rovná přesnosti měsíčního světla, v kterém vězí mnoho výsměšného klamání a ani nám, ani osobám našeho vypravování se nesluší pohybovat se v jeho neurčitosti s grimasou, jejíž hlupáctví je jen poněkud mírněno přemýšlením. Vypravovali jsme, jak ryšavý chlupáč Ezau již v mladých letech z Beeršeby navázal a udržoval vztahy k zemi edómské a k lidem z Kozích hor, to jest ze zalesněného pohoří seírského, a jak později s celou rodinou a se svými kananejskými ženami Adou, Oholíbámou a Basnatou i s jejich syny a dcerami nadobro přešel k nim a k jejich bohu Kuzachovi. Tento kozí národ tedy již existoval, a kdovíjak dlouho existoval, než se k němu Josefův strýc Ezau přidal, a je v tom jen magicky neurčitá měsíční přesnost, označuje-li jej ústní podání, to jest Krásná rozmluva, která se táhne celými generacemi a teprve hodně pozdě se stává psanou kronikou, za otce „otce Edómitů“, tedy za jejich praotce, za prakozla kozích lidí. Tím Ezau nebyl, nebyl jím tento Ezau, nebyl jím osobně – třebaže ho Rozmluva praotcem nazývala a třebaže se on sám podmínečně za něho pokládal. Edómský lid byl mnohem starší než Josefův strýc, kterého znova jmenujeme, protože můžeme určovat jeho identitu mnohem spíše podle příbuzenství sestupného než podle vzestupného – byl tedy nekonečně starší než Ezau: neboť onen Bela, Beórův syn, kterého nazývá seznam prvním králem v Edómu, není na tom se svým prvotním kralováním zajisté lépe než Meni se svým královským prvenstvím v Egyptě; jsou to notorické časové kulisy. Zakladatelem edómského kmene, máme-li být přesni, tento Ezau tedy nebyl; a říká-li se o něm v písních s důrazem: „On jest Edóm,“ a nikoli: „On byl Edóm,“ není přítomný čas tohoto výroku volen náhodou, nýbrž označuje se jím souhrn typů bez ohledu na čas a na individualitu. Z hlediska dějin a tedy také individuality byl prakozlem tohoto kozího lidu nepoměrně starší Ezau, v jehož

151$

šlépějích Ezau přítomný kráčel – v šlépějích jak se patří vyšlapaných a jak nutno připojit hodně ochozených, které, abychom nic nezamlčeli, nebyly dokonce ani vlastní stopou toho, o němž by Rozmluva byla mohla právem prohlásit: „On byl Edóm.“

Zde arci ústí naše vypravování do tajemství, a naše odkazy se v něm ztrácejí: ztrácejí se v nekonečné minulosti, kde se každý počátek nakonec ukáže být počátkem jen zdánlivým a jen prozatímním cílem cesty, a jejíž tajemství spočívá v podstatě v tom, že tu nejde o oblasti, kam vedou cesty, nýbrž o sféry. V cestě tajemství neleží. Tajemství je ve sféře. Sféra toť doplňování a vyrovnávání, toť dvě poloviny, které se spojují v celek, neboť sféra se skládá ze dvou polosfér, z vrchní a spodní, z jedné nebeské a z druhé pozemské, které si odpovídají tak, že to, co je nahoře, je také dole, a co se děje v oblastech pozemských, děje se také v nebeských, takže se jedno obráží v druhém. Toto střídavé doplňování dvou polovin, které dohromady dávají celek a uzavírají se v oblost koule, se rovná skutečnému střídání, totiž otáčení. Sféra se otáčí: je to v její povaze. Nahoře je hned spodek a vespod hořejšek, lze-li totiž při takovém stavu věci o dolejšku a hořejšku vůbec mluvit. Nejenže si oblast nebeská a pozemská vzájemně odpovídají; silou sférického otáčení se mimo to proměňuje nebeské v pozemské a pozemské v nebeské, a z toho vysvítá a z toho vyplývá pravda, že bohové se mohou stát lidmi a lidé zase bohy.

To je stejně pravdivé, jako že Usíre, trpitel a rozsápaný, byl kdysi člověkem, to jest králem země egyptské, ale potom se stal bohem - se stálým sklonem k tomu, být zase člověkem, jak se to již zřetelně jeví v samé existenci egyptských králů, kteří byli všichni bohem-člověkem. Tážeme-li se však, kým byl Usíre nejprve a na počátku, zda bohem či člověkem, nedostane se nám odpovědi; neboť v otáčející se sféře není počátku. Nejinak se to má s jeho bratrem Séthem, který, jak jsme se již dávno dověděli, byl jeho vrahem a rozsápal ho. Vypravuje se, že měl tento zloduch oslí hlavu a bojovného ducha a byl mimoto i lovcem, který vyučoval egyptské krále v Kamaku, blízko města Amónu, střelbě z luku. Jiní ho nazývali Tyfónem a záhy mu připisovali moc nad chamsínem, žhavým vichrem pouště, nad slunečním žárem

152$

a nad samým ohněm, takže se stal Baal Chammónem neboli bohem otevřené žhoucí výhně a u Foinačanů a Ebrejců slul Moloch čili Melech, býčí král Baalů, jenž svým ohněm požírá děti a prvorozené a který pokoušel Abráma, aby mu obětoval Jischaka. Kdo by chtěl tvrdit, že na samém počátku byla domovem Tyfóna-Sétha, ryšavého lovce, nebesa a že nebyl nikým jiným leč Nergalem, nepřítelem se sedmi jmény, Martem, Ryšavcem a Ohnivou planetou? Týmž právem by jeden-každý mohl tvrdit, že na samém počátku byl člověkem, a sice Séthem, bratrem krále Usíra, kterého svrhl z trůnu a zavraždil, a teprve pak že se stal bohem a hvězdou, ovšem vždy jsa hotov a připraven stát se zase člověkem, jak je to v souhlasu s otáčející se sférou. Je obojím a ničím dříve: je střídavě božskou hvězdou a člověkem v jedné osobě. Proto mu nevyhovuje žádná jiná časová forma leč přítomnost, která nemá času a která v sobě uzavírá pohyb sféry, a právem se o něm říká: „Ryšavec je on.“

Vyměňuje-li si však střelec Séth svou střídavě nebeskou a pozemskou podobu s ohnivou planetou Nergalem-Martem, je jasné, že týž vztah vzájemného střídání je i mezi zavražděným Usírem a královskou planetou Mardukem, touž, kterou nedávno černé oči od roubení studně rovněž pozdravovaly a jejíž bůh se nazývá také Jupiter – Zeus. O tom se pak vypravuje, že svého otce Krona, téhož božského obra, který polykal své děti a který jen dík matčině důmyslu nepozřel i Dia, vyklestil srpem a svrhl z trůnu, aby se sám posadil na jeho místo jako král. To je pokyn pro každého, kdo se při hledání pravdy nechce zastavovat v polovině cesty. Neboť to zřejmě znamená, že Séth čili Tyfón nebyl prvním kralovrahem, že již sám Usíre vděčil za své panství vraždě a že se mu jako králi přihodilo totéž, čeho se dopustil jako Tyfón. Část sférického tajemství je totiž také v tom, že následkem otáčení může jedinost a totožnost osoby jít ruku v ruce se střídáním jejích charakterů. Můžeme být Tyfóny, pokud kujeme vražedné plány o následnictví; po činu jsme však králi, slunícími se v majestátu úspěchu, a ráz a úloha Tyfóna připadají někomu jinému. Mnozí se domnívají vědět, že Kronos byl vykleštěn a z trůnu svržen ryšavým Tyfónem, a nikoli Diem. Ale to je zbytečná hádka, neboť v sférickém kolotání je to jedno: Zeus je

153$

Tyfón dříve, než zvítězil. Ale střídavý poměr otce a syna rovněž kolotá, proto to není vždy syn, který vraždí otce, nýbrž každým okamžikem může úloha oběti připadnout synovi, který je potom naopak zabíjen otcem. Tyfón-Zeus tedy Kronem. To jistě urský Abrám věděl, když se chystal svého jediného syna obětovat Molochovi. Ve své chmurné těžkopádnosti se domníval, že se musí opírat o tento příběh a vyplnit toto schéma. Bůh však jeho oběť odmítl. –

Byla doba, kdy Josefův strýc Ezau byl ustavičně pohromadě se svým vlastním strýcem Izmaelem, zapuzeným polobratrem Izákovým, doba, kdy ho v jeho poušti v nížině nápadně často navštěvoval a kdy s ním kul plány, o jejichž ukrutnosti ještě uslyšíme. Tyto přátelské styky nebyly arci náhodné, a mluví-li se o „ryšavci“, musí se mluvit také o něm. Jeho matka se jmenovala Hagar, což znamená „bloudící“, a to již samo o sobě vyzývalo k tomu, aby byla poslána na poušť, aby se tak naplnilo jméno. Přímým popudem k tomu však byl Izmael, jehož nížinné vlohy byly odevždy příliš zřejmé, aby se mohlo myslet na jeho trvalé přebývání ve vyšším světle boží milosti. Stojí o něm psáno, že byl „posměváček“, což však neznamená, že byl prostořeký – proto by se nebyl ještě stal nehodným přebývat ve vyšší sféře – „posmívat se“ znamená v této případnosti vlastně „žertovat“, a přihodilo se, že Abrám „oknem“ spatřil, jak Izmael podle mravu lidí z nížiny žertuje s Izákem, svým mladším polobratrem, což pro Jischaka, pravého syna, nebylo bez nebezpečí, neboť Izmael byl krásný jako západ slunce na poušti. Proto se budoucí praotec mnohých pokolení velmi polekal a usoudil, že je celková situace zralá pro energická opatření. Sára se s Hagarou ustavičně hašteřila, neboť Hagar se již předtím vypínala svým mateřstvím nad Sárou, tehdy ještě neplodnou, a již jednou musela před její žárlivostí uprchnout, a Sára denně usilovala o to, aby byla Egypťanka se svým plodem vyhnána, již proto, že otázka dědičné posloupnosti ještě nebyla rozřešena a byla mezi starším synem ženiny a mezi mladším synem pravé ženy sporná: Sára nevěděla, nebudou-li dědici oba, Izmael i Jischak, nebo nebude-li Izmael dokonce dědit před ním – což bylo pro velkou mateřskou lásku Sářinu pomyšlení hrozné, a nebylo to

154$

pohodlné ani pro Abíráma. Položil nyní čin, při kterém přistihl Izmaele, na houpající se misky svých záměrů, až se jedna vznesla a druhá klesla, dal domýšlivé Hagaře a jejímu synovi trochu vody a několik placek a rozkázal jim, aby se poohlédli po světě a již se nevraceli. Jak také jinak? Měl snad Jischak, odmítnutá oběť, konečně přece jen padnout za oběť ohnivému Tyfónovi?

Abychom té otázce rozuměli. Zní pro Izmaele urážlivě, ale právem. Neboť důvod k urážce vězí v něm samém, a nelze popřít, že kráčel v nebezpečných stopách a že nebyl, jak říkáme „včerejší“. Nejnepatrnější změna první slabiky jeho jména postačí, aby se nám objevil ve vší své zpupnosti, a fakt, že se stal v poušti tak dobrým lučištníkem, jistě působil i na učitele, kteří ho přirovnávali k divokému oslovi, zvířeti to Tyfóna-Sétha, vraha a zlého bratra Usírova. Ano, on je zloduch, on je ryšavec, a mamě ho Abrahám vyhnal a mamě chránil svého požehnaného synáčka před jeho ohnivě neřestnými nástrahami: když Izák vešel k ženě, a ona porodila, ryšavec se zase vrátil, aby v jeho příbězích žil vedle roztomilého Jákoba, neboť Rebeka přivedla na svět bratrskou dvojici „vonnou bylinu“ a „pichlavý bodlák“, ryšavého chlupáče, jemuž učitelé a vědci klnuli mnohem zuřivěji, než jak jeho občanská a pozemská osoba zasluhovala. Nazývají ho hadem a satanem a k tomu ještě i vepřem, divokým vepřem, velmi zřejmě narážejíce na kance, který v libanonských roklích rozsápal pastýře a pána. Nazývají ho ve své vědecké zlobě dokonce „cizím bohem“, aby se nikdo nenechal mást nemotornou dobromyslností jeho občanské osobnosti, nýbrž aby každý věděl, čím je a co v kolotání sféry znamená.

Sféra se otáčí, a často jsou ti dva, ryšavý i požehnaný, kteří jsou si tak nepodobní, otcem a synem, a syn vyklešťuje otce nebo otec zabíjí syna. Často jsou však také bratry – ačkoli nikdo neví, čím byli nejprve –jako Séthem a Usírem, Kainem a Chabelem, Semem a Chámem, a může se stát, že ve třech, jak vidíme, tvoří obě tělesné dvojice: otec – syn na jedné straně a bratrskou dvojici na straně druhé. Neboť Izmael, divoký osel, stojí mezi Abrahámem a Izákem. Onomu je synem, ozbrojeným srpem; a tomuto ryšavým bratrem. Což chtěl Izmael Abráma vyklestit? Arciže chtěl. Vždyť se chystal svést Izáka k egyptské

155$

lásce, a kdyby Izák nebyl oplodnil lůno ženino, nebyl by se narodil Jákob a jeho dvanáct synů, a co by pak bylo z přislíbeného potomstva bez počtu a co z Abrahámova jména, které znamená „otec velmi mnohých“? Nyní však zase existovali v přítomnosti a ve svých tělech jako Jákob a Ezau, a dokonce i ťulpas Ezau jakž takž věděl, jak to s ním je – kterak by to tedy nebyl znal Jákob, jenž byl vzdělaný a plný moudrosti?

«O Jischakově slepotě»

Jákob upíral zlomený a zamlžený pohled svých chytrých, hnědých a již maličko unavených očí na lovce, svého blížence, který mu pomáhal pohřbívat otce; a v jeho duši znova ožívaly všechny příběhy, stávajíce se přítomností, naplněnou smyslem: ožívalo dětství i ona chvíle, kdy po dlouhém kolísání bylo rozhodnuto o kletbě i o požehnání, a tím i o věcech dalších. Jeho oči byli v přemýšlení suché, jen chvílemi se mu zachvěla hruď tíhou života a zhluboka nabral dechu. Ale Ezau při všech počinech brečel a vyl, ačkoli starci, jehož mrtvolu zašívali, nevděčil za mnohem více leč za prokletí a za vyhnanství na poušti, které mu po požehnání, daném Jákobovi, jediné zbývalo – k velkému otcovu zármutku, jak Ezau sám sebe přesvědčoval, neboť toto přesvědčování mu bylo životní potřebou, a proto také toužil znova to slyšet alespoň z vlastních úst, a při pohřebních přípravách, hulákaje, posmrkávaje a utíraje si nos, desetkrát po sobě opakoval: „Tebe, Jekeve, milovala žena, matka, mne však miloval otec a rád jídal z mých úlovků, tak to bylo. ,Chutná mi, chlupáči, můj prvorozenče, říkával, ,co jsi ulovil a co jsi mi na rozdmychaném ohni upekl. Ano, chutná mi, ryšavečku, děkuji ti za tvou dovednost! Jsi přece a po všechny dny zůstaneš mým prvorozeným, a nezapomenu ti to!‘ Tak a nejinak zajisté mluvíval a nejednou, nýbrž tisíckrát. Avšak tebe milovala žena, a říkala ti: ,Jekevku, můj vyvolený!’ A v matčině lásce, vědí bozi, je člověku lépe než v lásce otcovské; já jsem to zakusil.“

Jákob mlčel. Proto začal Ezau znova vzlykat a naříkat, jak po tom jeho duše lačnila: „Achach, achach, jak se stařec zděsil,

156$

když jsem přišel po tobě, přinášeje mu jídlo, které jsem upekl, aby se posilnil k požehnání, a když pochopil, že ten, kdo přišel prve, nebyl Ezau. Náramně se zděsil a volal: , Kdo byl onen lovec, kdo to byl? Mé požehnání mu již zůstane, neboť jsem se na ně velmi posilnil! Ezaue, můj Ezaue, co si teď počneme?

Jákob mlčel.

„Nemlč, holý!“ křičel Ezau. „Nemlč svým prospěchářským mlčením a mlčky se ještě netvař, jako bys mě chtěl laskavě šetřit, to ve mně bouří žluč a hněv! Není snad pravda, že mě otec měl rád a že se náramně polekal?“

„Ty jsi řekl,“ odpověděl Jákob, a Ezau musel být spokojen. Ale tím, že to řekl, se to nestalo pravdivějším, než tomu bylo ve skutečnosti; a nestalo se to oním slovem ani méně spleteným, nýbrž zůstalo to napolo pravdou a dvojsmyslem, a mlčel-li Jákob nebo pouze jednoslabičně odpovídal, nebylo to ani ze zlomyslnosti, ani ze zdrženlivosti, nýbrž ustupoval jen před spletenou a obtížnou situací, kterou nebylo možno řešit hulákáním, vzlyky a citlivostí prosťáčka – Jákob ustupoval před zkrášlující citlivostí osiřelého, jenž se sám obelhává a jenž ze vztahů zesnulého k sobě by dodatečně rád vytěžil co nejvíce. Snad bylo pravda, že se Izák poděsil, když k němu Ezau po jeho, Jákobově, odchodu přišel. Snad se stařec obával, že ve tmě u něho byl nějaký cizinec, nějaký zcela cizí podvodník, který si vyloudil požehnání, což by ovšem bylo nutno pokládat za velké neštěstí. Jiná otázka byla, zda by se byl zděsil, a to upřímně zděsil, kdyby byl jistě věděl, že tu byl před Ezauem Jákob a Jákob že přijal požehnání a odpověď na tuto otázku nebyla tak snadná, jak by si to bylo srdce Ezauovo přálo; a můžeme ji celkem správně posuzovat ze stejného hlediska jako onu otázku druhou: zda si rodiče opravdu rozdělili svou lásku tak jednoduše, jak by si toho byla přála Ezauova touha – na jedné straně „Jekevek“, na druhé straně „ryšaveček“ – a Jákob měl důvody o tom pochybovat, i když se mu nehodilo, aby je před plačícím bratrem uváděl.

Když se mladší syn tulíval k matce, často mu vypravovávala, co v posledních měsících těhotenství, než se bratři narodili, zkusila, jak se jí těžce dýchalo, když se vláčela se znetvořenou postavou na přetížených nohou, jak ji dvojčata ustavičně kopala,

157$

která se v jejím lůně nesnášela, protože se stále rvala o to, který půjde napřed. Tvrdila, že Izákovým Bohem bylo prvorozenství souzeno vlastně jemu, Jákobovi, ale protože se o ně Ezau tak divoce rval, ustoupil prý Jákob z přátelství a ze zdvořilosti – ostatně si byl v skrytu vědom, že mezi blíženci na tak nepatrném rozdílu věku nesejde, že tento rozdíl ještě nic rozhodujícího neznamená a že se teprve venku a až přijde pravý čas, ukáže, čí prvorozenství je v duchu pravé a čí obětní kouř bude před Pánem stoupat rovně vzhůru. Rebečino vypravování znělo pravdivě. Jistě, Jákob se tak nějak choval, a sám se domníval, že si vzpomíná, že se tak choval. Svým výkladem však matka prozradila, že Ezauův malý, vyvzdorovaný životní náskok nepokládali rodiče nikdy za rozhodující a že se právo na požehnání houpalo mezi nimi na vážkách velmi dlouho, až do počátku mužství obou bratrů a až do osudného dne, takže si vlastně Ezau mohl sice stěžovat na konečné, jemu nepříznivé rozhodnutí, nikoli však na to, že by byl býval nespravedlivě zkrácen. Jeho skutečné prvorozenství bylo dlouho (zvláště otcem) kladeno na váhy v jeho prospěch, jako přednost, vyrovnávající odpor, který budil jeho charakter – „charakterem“ zde rozumíme tělesné vlastnosti stejně jako ducha a mrav – ale dálo se to jen tak dlouho, pokud právě tento odpor vyrovnávalo. Hned po narození bylo celé jeho tělo porostlé ryšavými chloupky jako bezoárové kozy, a měl i úplný chrup: byl to ošklivý zjev, ale Izák se nutil vykládat si jej za dobré znamení a také tak jej přijímat. Byl by mu prvenství zachoval rád a vymyslel si a po dlouhá léta držel myšlenku, na níž Ezau tak ulpěl: že je to jeho syn, Jákob pak synáček maminčin. Tohle bezzubé holátko, říkával, ač ho ta slova bolela – neboť právě osobička druhého syna byla obklopena jakousi měkkou září, a hošík se velmi chytře a mírně usmíval, kdežto prvorozený se válel a nesnesitelně vřeštěl, stahuje obočí do příšerné arabesky – tohle holátko je zřejmě na tom bídně a nemá velké naděje do budoucnosti, kdežto ten divoch vypadá jako by měl hrdinské vlohy a jistě bude jednou velkým mužem před Hospodinem. Tak a podobně se denně, bez ustání a mechanicky vyjadřoval příslovečnými a pevně ustálenými obraty, i když se mu již brzy začal chvílemi chvět hlas vnitřním

158$

podrážděním, neboť Ezau svým protivným předčasným chrupem krutě pokousal Rebečina ňadra, takže se záhy oba prsy zanítily, byly samá rána, a také malý Jákob musel být krmen rozředěným zvířecím mlékem. „Bude to hrdina,“ pravil při tom Jischak, „a je to můj syn a můj prvorozený. Ale ten holeček, dcero Bétuelova a srdce mých prsou, je tvůj!“ V této souvislosti jí říkal „srdce mých prsou“ a půvabné dítě nazýval jejím synem, urputného však svým. Komu tedy dával přednost? Ezauovi. Tak se o tom později zpívalo v pastýřských písních a tak to bylo již tehdy známo lidem v kraji: Jischak má rád Ezaua, Rebeka Jákoba, to byla úmluva, kterou Izák slovy uzavřel a slovy zachovával, to byl malý mýtus uzavřený v mýtu mnohem větším a mocnějším, ale tomuto většímu a mocnějšímu tak odporující, že – Jischak nad tím oslepl.

Jak tomu máme rozumět? Tak, že spojení těla s duší je mnohem důvěrnější, že je duše mnohem tělesnější a že má tělo na duši mnohem hlubší vliv, než se leckdy tušívá. Když Izák zemřel, byl slepý, nebo tolik jako slepý; nepopíráme to. Dokud byli blíženci malí, nebyla však síla jeho zraku věkem ještě oslabena, a pokročila-li jeho slepota tak tuze v době, kdy oba chlapci dorostli v mladé muže, stalo se to proto, že svůj zrak po celá desetiletí zanedbával, nešetřil ho, jeho slábnutí tajil, neléčil je, že je vysvětloval náchylností ke kataru spojivek, který se v jeho podnebí velmi často vyskytoval (i Léa a několik jejích synů jím trpěli); ve skutečnosti však oslepl z nechuti. Je možné, že někdo oslepne nebo je tak blízek oslepnutí, jako byl k stáru Jischak, proto, že nerad vidí, proto, že je mu vidění trýzní, proto, že je mu lépe ve tmě, v níž se dějí věci, které se mají stát? Netvrdíme, že takové příčiny mohou mít takové následky; spokojujeme se jen konstatováním, že tyto příčiny tu byly.

Ezauova vyspělost byla zvířecky předčasná. Již v chlapeckém věku se, tak říkajíc, ženil o překot: s dcerami kananejskými, s Chetitkami a Hevitkami, jak známo, nejdříve s Juditou a Ádou, pak také s Oholíbámou a Basnatou. Usadil tyto ženy v otcově stanovém táboře, zplodil s nimi mnoho dětí a dovoloval ženám i jejich plemeni, aby vykonávaly zděděnou modloslužbu a obětovaly přírodě i před zraky rodičů, což mu bylo

159$

úplně lhostejné, poněvadž sám si nevážil Abrahámova vznešeného dědictví a poněvadž se Seírskými na jihu uzavřel lovecký a náboženský svazek a sám veřejně sloužil Kuzachovi, který přináší bouře. To působilo, jak se později pravilo v písni a jak se posud vypravuje v podání, Izákovi a Rebece , jen samé trápení“: oběma tedy, a to Izákovi zajisté ještě mnohem větší než jeho ženě-sestře, ačkoli slovem vyjadřovala svou nelibost jen ona, kdežto Izák mlčel. Mlčel, a když mluvil, byla jeho slova: „Můj je ryšavec. Je prvorozený, a já ho mám rád.“ Ale Izák, nositel požehnání a ochránce Abrámova božského výboje, Izák, v němž jeho duchovní bratři spatřovali syna Chaldejcova a jeho nové vtělení, krutě trpěl tím, co viděl nebo před čím musel zavírat oči, aby to neviděl; trpěl vlastní slabostí, pro kterou nedovedl učinit nepleše přítrž tím, že by byl vypudil Ezaua na poušť, jak se to stalo s Izmaelem, jeho překrásným strýcem. Bránil mu v tom „malý“ mýtus a bránilo mu v tom také skutečné prvorozenství Ezauovo, které u Izáka silně padalo na váhu pro Ezaua, poněvadž otázka, kdo z blíženců bude povolaným a vyvoleným, byla prozatím ponechávána nerozřešena; a proto si Izák naříkal na své oči, na jejich mokvání, na palčivost víček i na to, že všechno vidí kalně, jako zmírající měsíc, že ho světlo bolí – a proto vyhledával tmu. Tvrdíme snad, že Izák „oslepl“, aby se nemusel dívat na modloslužbu svých snach? Ach, jejich modloslužba byla nejmenší ze všeho, co mu ztrpčovalo zření a co mu činilo slepotu žádoucí – poněvadž jen v ní se mohlo dít, co se stát mělo.

Neboť čím byli hoši věkem zralejší, tím jasněji vystupovaly, pro toho, kdo viděl, obrysy „velkého“ mýtu, v němž se stával mýtus „malý“ přes všechnu otcovu zásadní přízeň Ezauovi čímsi násilným a neudržitelným; tím zřejmější bylo, kdo ti dva jsou, ryšavec a hladký, lovec a domácký syn, v jakých stopách půjdou a jaké dějinné vzory budou napodobovat – a jak mohl Izák, který sám spolu s Izmaelem, divokým oslem, činil bratrskou dvojici, jenž sám nebyl Kainem, nýbrž Chabelem, nikoli Chámem, nýbrž Semem, nikoli Séthem, nýbrž Usírem, nikoli Izmaelem, nýbrž Jischakem, pravý syn: jak mohl vidoucíma očima trvat na dohodě a dávat přednost Ezauovi? Proto ubývalo

160$

jeho zraku, jako ubývá umírajícího měsíce, a on ležel ve tmě, aby byl podveden i s Ezauem, svým nejstarším.

«Velký šprým»

Ve skutečnosti nebyl nikdo podveden, ani Ezau. Neboť vypravuje-li se zde poněkud choulostivě o lidech, kteří vždy zcela jasně nevěděli, kdo jsou, a pakli to často dobře nevěděl ani Ezau, který se někdy pokládal za pravěkého kozla seírských lidí a mluvil o něm v první osobě – třeba říci, že se tato občasná nejistota týkala toliko individua a člověka časného, a že naopak každý, a také Ezau, o kterém se nadarmo netvrdí, že byl svým způsobem mužem stejně zbožným jako Jákob, velmi dobře věděl, jaký mýtický a mimočasový typ jeho osobnost představuje. Potom, když se „podvod“ již stal, Ezau arci plakal, zuřil, strojil požehnanému bratrovi úklady mnohem horší než Izmael svému, ano, je i pravda, že s Izmaelem umlouvali vražedné plány jak proti Izákovi, tak proti Jákobovi. Ale to všechno konal proto, že to bylo právě v jeho charakterní úloze, a zbožně a pevně věděl, že vše, co se děje, je jen naplněním a že co se událo, stalo se proto, že se to podle neměnného pravzoru stát mělo: To jest, neudálo se to po prvé, událo se to obřadně a podle vzoru, nabylo to přítomnosti stejně jako o slavnosti a vrátilo se to právě tak, jako se slavnosti vracejí. Neboť Ezau, Josefův strýc, nebyl zakladatelem Edómu.

Když se naplnila hodina a bratrům bylo skoro třicet let, vyslal Jischak z temnot svého stanu nájemného otroka, mladíka, kterému z trestu za lehkomyslné kousky uřízli jedno ucho a který se pak velmi polepšil; když otrok zkřížil na černé hrudi paže a řekl Ezauovi, pracujícímu s čeledí na poli: „Mého pána volá k sobě pán,“ Ezau stál, jako by byl do země vrostl, jeho červený obličej zesinal a skropil jej pot. Zahučel formulku poslušenství: „Zde jsem.“ V duchu si však myslel: „Teď to přijde!“ A jeho duše se naplnila pýchou, hrůzou a slavnostní úzkostí.

Tehdy odešel od polní práce na slunci k otci, který ležel v šeru s dvěma navlhčenými hadříky na očích, poklonil se a řekl:

161$

„Můj pán volal.“

Izák odpověděl tónem poněkud trpitelským:

„Toť hlas mého syna Ezaua. Jsi to ty, Ezaue? Ano, zavolal jsem tě, neboť hodina se naplnila. Přistup blíže, můj nejstarší, abych se přesvědčil, že jsi to ty.“

A Ezau poklekl v zástěrce z kozí kůže před lůžkem a upřel oči na hadříky, jako by je chtěl provrtat a proniknout jimi do otcových očí. Izák mu ohmatával ramena a paže a hruď a mluvil přitom:

„Ano, to jsou chumáče vlasů a to je Ezauovo ryšavé rouno. Vidím je rukama, které se jakž takž již naučily zastupovat v jejich úřadě ochablé oči. Nuže, poslyš, synu můj, a nachyl ucho své, ať vlídně přijme slovo slepého otce, neboť přišla hodina. Hle, jsem již obtížen lety i dny, brzy pod nimi zmizím, a protože již dávno ztrácím zrak, zdá se, že i já se ztratím, že zmizím ve tmách, můj život se promění v noc a nebude ho již vidět. Pročež, abych nezemřel, neuděliv požehnání a neodkázav svou sílu a neodevzdav dědictví, staniž se, jak se již častěji dálo. Jdi, můj synu, vezmi střelnou zbraň, kterou se umíš statečně a ukrutně ohánět před Hospodinem, projdi stepí a nivami a ulov zvěřinu. Tu mi pak připrav a učiň masitou krmi, jak ji rád jím, uvařenou s kyselým mlékem na živém ohni a jemně kořeněnou, a přines mi ji sem, abych pojedl a popil, aby se posilnila duše těla mého a abych ti mohl vidoucíma rukama požehnat. Tak ti přikazuji. Jdi!“

„Již se stalo,“ zahučel Ezau obvyklou formulku, klečel však dále a sklopil hluboko hlavu, zatímco slepé hadříky nad ním strnule hleděly do prázdna.

„Jsi ještě zde?“ ptal se Izák. „Na chvilku jsem myslel, že jsi již odešel, čemuž bych se byl nedivil, neboť otec je zvyklý, že každý s láskou a bázní co nejspěšněji vykonává jeho nařízení.“

„Již se stalo,“ opakoval Ezau a šel. Ale když už uchopil kůži zakrývající vchod do stanu, zaseji pustil, vrátil se, poklekl ještě jednou před ložem a pravil zlomeným hlasem:

„Otče!“

„Jakpak a copak ještě?“ tázal se Izák, povytahuje nad hadříky obočí. „Je dobře,“ řekl potom. „Jdi, můj synu, přišla hodina,

162$

velká pro tebe i pro nás všechny. Jdi, ulov a uvař, ať ti požehnám.“

I vyšel Ezau se zdviženou hlavou, postavil se před stanem a hlasitě a se vší pýchou slavné chvíle oznámil všem, kdo byli na doslech, jaká čest se mu právě stala. Neboť příběhy se nepřiházívají z čista jasna, dějí se bod po bodu, vyvíjejí se, a nebylo by správné, kdybychom je nazývali jen a jen žalostnými, protože jejich konec je žalostný. Příběhy se smutným koncem mají také své krásné hodiny a čestná stadia, a je správné, že na ně nehledíme od konce, nýbrž je vidíme v jejich vlastním světle; neboť jejich přítomnost je neméně silná než přítomnost konce. Proto byl Ezau ve své velké chvíli pyšný a jásavě oznamoval na všechny strany:

„Slyšte mě, lidé ze dvora, slyšte, děti Abrámovy, které obětujete Jáovi, slyšte i vy, které obětujete Baalovi, ženy Ezauovy i se svým plemenem, plodem mého těla! Naplnila se Ezauova hodina. Ještě dnes chce pán svému synovi požehnat! Izák mě posílá na step a do niv, abych mu lukem zastřelil zvěř na pokrm, neboť se musí v můj prospěch posilnit! Padněte na tvář!“

A zatímco ti, kdož byli nejblíže a slyšeli ho, padali na tvář, uviděl Ezau utíkat děvečku, až jí prsy poskakovaly. Byla to služka, která, zajíkajíc se, oznamovala Rebece, čím se Ezau honosí. A byla to ona, která jsouc již bez dechu pospícháním sem a tam, přiběhla k Jákobovi, jenž pásl ovce ve společnosti psa se špičatýma ušima, jménem Tama, opíraje se v náboženském zadumání o dlouhou, nahoře zahnutou hůl, a sípěla s čelem ponořeným do trávy: „Paní !“ Tehdy na ni Jákob pohleděl,

chvíli mlčel a velmi tišeji odpověděl: „Zde jsem.“ Ale v duchu, zatímco mlčel, si myslel: „Teď to přichází!“ A jeho duše se naplnila pýchou, hrůzou a slavnostní úzkostí.

Dal Tamovi hlídat hůl a vešel k Rebece, která ho již netrpělivě očekávala.

Rebeka, Sárajina nástupkyně, byla matróna se zlatými kruhy v uších, měla mohutnou kostnatou postavu a obličej s velkými rysy, v nichž se uchovalo ještě mnoho z oné krásy, která kdysi ohrozila Abímeleka z Geraru. Pohled jejích černých očí, mezi jejich obočím, vysoko klenutým a rovnoměrně překresleným

163$

leštěncem, tkvělo několik energických vrásek, byl chytrý a pevný, nos měla mužsky mohutný, směle zahnutý a se silnými chřípěmi, hlas hluboký a plně zvučící, a vrchní ret zastíněný tmavými chloupky. Její vlasy, deroucí se jí černými, postříbřenými a uprostřed rozdělenými kučerami hustě do čela, byly pokryty dlouhou hnědou rouškou, splývající jí dlouze po zádech, ale ani rouška, ani vzorkovaný, nepřepásaný a až ke kotníkům spadající vlněný šat jí nepokrývaly jantarově zahnědlá ramena, jejichž pyšné oblosti se léta právě tak málo dotkla jako ušlechtilých tvarů paží. Její malé ruce s vystouplými žilami se ještě před chvílí míhaly mezi rukama žen, rychle a zlostně opravujíce jejich práci. Ženy seděly v dřepu po stranách tkalcovského stavu, jehož vratidla byla pod širým nebem zaražena do země, vplétaly prsty do osnovy lněný útek a přirážely jej dřevěnými tlukadly. Ale Rebeka rozkázala přerušit práci, propustila služky a očekávala syna u stanu zákonných žen, pod jehož žíněným závěsem a po jehož rohožích vyšla s rychlými posunky vstříc vstupujícímu synovi.

„Jekeve, mé dítě,“ řekla tichým a hlubokým hlasem a položila zdvižené ruce na prsa. „Již k tomu došlo. Pán ti chce požehnat.“

„Mně chce požehnat?“ otázal se Jákob a zbledl. „Mně, a ne Ezauovi?“

„Tobě v něm,“ řekla netrpělivě. „Mudrování zde není na místě! Nemluv, nevymýšlej si, nýbrž čiň, co máš, ať se nestane omyl a nepřihodí se neštěstí!“

„Co poroučí matička, z níž žiji, jako tenkrát, když jsem byl v jejím těle?“ ptal se Jákob.

„Slyš!“ pravila. „Rozkázal, aby zastřelil zvěř a aby mu z ní připravil pokrm podle jeho chuti, aby se posilnil k požehnání. Dokážeš to rychleji a lépe. Jdi ihned k stádu, vyber dvě kozlata, zabij a přines mi je. Z nejlepšího kusu upravím otci pokrm, že jej sní do posledního drobtu. Jdi!“

Jákob se začal třást a nepřestal, dokud nebylo vše skončeno. V některých chvílích musel nasadit všechny síly, aby mu nedrkotaly zuby. Řekl:

„Milosrdná matko lidí! Každé z tvých slov je mi jako slovo bohyně, ale co pravíš, je strašlivě nebezpečné. Ezau je po celém

164$

těle porostlý vlasy, a tvé dítě je až na nepatrné výjimky holé. Dotkne-li se mne pán a ucítí-li mou hladkou kůži: jak obstojím před ním? Nejinak, leč jako bych ho byl chtěl oklamat – a než se naději, budu mít na krku zlořečení místo požehnání.“

„Přec už zase mudruješ?!“ okřikla ho. „Zlořečení na hlavu moji. To je moje věc. Jdi a přines kozlata. Bude to přehmat…“

Odběhl. Spěchal k svahu nedaleko ležení, kde se pásly kozy, chytil dvě mláďata na jaře narozená, která poskakovala kolem matky, zabil je, proříznuv jim hrdla, a na pastýře zavolal, že jsou pro paní. Nechal z nich před zrakem Hospodinovým vytéci krev, zadníma nohama si je přehodil přes ramena a s tlukoucím srdcem šel domů. Visela mu svými ještě dětskými hlavičkami se zakroucenými růžky, s rozštěpenými tlamičkami a skelnýma očima vzadu přes suknici – jako předčasné oběti, přinesené velké věci. Rebeka již čekala a kynula mu.

„Rychle,“ pravila, „všechno je uchystáno.“

Pod svou střechou měla z kamení zbudované ohniště, na němž pod bronzovým hrncem již hořel oheň, bylo zde také všechno kuchyňské nářadí a přípravy. A matka od něho vzala kozlátka, rychle se jala stahovat je, krájet na kusy, dala se u planoucího ohniště statečně do práce, míchala jídlem, kořenila je a upravovala, oháněla se vidlicí, při vší té práci bylo mezi oběma velké mlčení. Když se jídlo ještě vařilo, viděl Jákob, jak vyjímá ze své skříně skládané šaty, košili a sukni. Jákob poznal, že jsou to Ezauovy sváteční šaty, které opatrovala u sebe; a opět zbledl. Potom viděl, jak rozřezává nožem na kousky a na pruhy kůži z kozlátek, která byla na vnitřní straně ještě vlhká a lepkavá od krve, a hledě na to, chvěl se. Ale Rebeka mu poručila, aby svlékl dlouhou suknici s rukávy k loktům, kterou tehdy denně nosíval, a na jeho hladké, chvějící se údy navlékla krátkou košili jeho bratra a přes ni jemné modro-červené vlněné roucho, které viselo jen na jednom rameni a obnažovalo paže. Potom pravila: „Pojď sem!“ A položila všude tam, kde byl nahý a hladký, kusy kožešiny: kolem krku a paží, kolem lýtek a na hřbety rukou, ačkoli se mu beztak již velmi nepříjemně lepily na kůži, pevně je přivázala nití, a její rty se neustále pohybovaly, vyslovujíc tichá slova, a mezi obočím jí naskočily energické vrásky. Šeptala:

165$

„Zavinuji dítě, zavinuji chlapce, vyměněno budiž dítě, vyměněn budiž chlapec, a to koží, a to srstí.“

A stále a znova šeptala:

„Zavinuji dítě, zavinuji pána, nechť tě ohmatá pán, nechť pojí otec, a sloužit tobě budou bratři z nížiny.“

Pak mu vlastníma rukama omyla nohy, jak to asi dělávala, když byl malý, vzala mast, vonící loukou a lučním kvítím, která byla mastí Ezauovou, pomazala mu hlavu a potom umyté nohy, pobroukávajíc skrze zuby:

„Pomazávám dítě, pomazávám kámen, nechť pojí slepec, a k nohám, a k nohám ti padnou bratři z nížiny!“

Potom pravila: „Jest vykonáno,“ a zatímco neobratně a rozčileně ve svém zvířecím oděvu vstával, zatímco zde na rozkročených nohou stál, roztahuje ruce a drkotaje zuby, urovnala do misky kořeněný masitý pokrm, přidala k němu pšeničného chleba, zlatého oleje k namáčení chleba a džbán vína, dala mu vše do rukou a řekla: „Nyní jdi, kam máš!“

A Jákob, ze široka vykračuje, neobratně šel s plnýma rukama věcí, jeho tvář byla vzrušena, oči měl sklopeny a srdce mu prudce bilo strachem, aby nepovolily nitě, a kůže, odporně se lepící na tělo, aby se neposunuly. Mnozí z čeledi ho viděli, když tak kráčel nádvořím, zdvíhali ruce, pomlaskávajíce kolébali hlavami, líbali si i hroty prstů a volali: „Ejhle, pán!“ Tak došel až k otcovu stanu, přiložil ústa k oponě a řekl:

„To jsem já, můj otče. Smí služebník tvůj zdvihnout nohu a vejít k tobě?“

Z nitra obydlí vyšel bolestný tón Izákova hlasu:

„Kdo však jsi? Nejsi snad zákeřník a syn zákeřníkův, že přicházíš k mému stanu a pravíš o sobě já? Já může každý říci, ale záleží na tom, kdo to říká.“

Jákob odpověděl a nedrkotal zuby, protože je při řeči stiskl:

„Tvůj syn je to, který praví Já a jenž ti ulovil a upravil pokrm.“

„To je jiná,“ odpověděl Jischak z vnitřka. „Vstup tedy.“

Tehdy vstoupil Jákob do polotemného stanu, v jehož pozadí bylo vyvýšené a pokryté hliněné odpočivadlo, na kterém ležel Jischak, zahalený v plášti a s navlhčenými hadříky na očích;

166$

ležel na opěradle s bronzovým polokruhem, které mu pozdvihovalo hlavu. Opět se tázal:

„Kdo jsi tedy?“

A Jákob odpověděl hlasem, který mu selhával:

„Jsem Ezau, divoký Ezau, tvůj starší syn, a vykonal jsem, co jsi mi rozkázal. Posaď se, otče, a posilni svou duši; zde je jídlo.“

Ale Izák se ještě neposadil. Tázal se: „Jakže, tak brzy tě potkala zvěř a tak rychle se kmitla před tětivou tvého luku?“ „Hospodin, tvůj Bůh, mi popřál loveckého štěstí,“ odpověděl Jákob, a jen některé slabiky pronesl hlasitě, kdežto druhé jen šeptem. Řekl však jménem Ezauovým „tvůj Bůh“; neboť Izákův Bůh nebyl Bohem Ezauovým.

„Co je to?“ tázal se zase Izák. „Tvůj hlas je nejistý, Ezaue, můj nejstarší, a zní mi jako hlas Jákobův?“

Tehdy Jákob úzkostí nevěděl, co odpovědět, a jen se chvěl. Ale Izák laskavě pravil:

„Hlasy bratrů se sobě zajisté podobají a slova vycházející z jejich úst znějí stejně a příbuzně. Pojď sem, ty, abych tě ohmatal a spatřil vidoucíma rukama, jsi-li Ezau, můj nejstarší, čili nic.“

Jákob poslechl. Všechno, co mu matka dala do rukou, postavil stranou, přistoupil k otci a nechal se ohmatat. A zblízka viděl, že si otec nití přivázal pevně hadříky k hlavě, aby mu nespadly, až se posadí, právě tak jako Rebeka na něm, Jákobovi, připevnila protivné kožešiny.

Izák, dříve než dosáhl na čekajícího Jákoba, maličko tápal napřaženýma rukama s hrotitými prsty ve vzduchu. Pak ho jeho hubené a bledé ruce našly a dotýkaly se ho všude, kde neměl šat, na krku, na pažích, na hřbetech rukou a až k lýtkům a všude nahmataly kozlečí srst.

„Ano,“ pravil, „to mě zajisté přesvědčuje, neboť co zřím vidoucíma rukama, je tvé roucho a jsou Ezauovy ryšavé chomáče. Hlas se podobá hlasu Jákobovu, ale obrostlý jsi jako Ezau, a to rozhoduje. Ty jsi tedy Ezau?“

Jákob odpověděl:

„Ty jsi viděl a pravil.“

167$

„Nuže, podej mi pokrm!“ řekl Izák a posadil se. Plášť mu splýval přes kolena. A Jákob vzal misku, schoulil se u otcových nohou a misku mu držel. Nejprve se však Izák nad ni ještě nachýlil, maje dlaně z obou stran položeny na Jákobových srstí pokrytých rukou, a k jídlu přičichl.

„Ach, dobře,“ pravil. „Dobře jsi to připravil, synu! S kyselou smetanou, jak jsem kázal, a je v tom i kardamom i tymián a také trochu kmínu.“ Potom vyjmenoval ještě několikero přísad, kterých bylo použito a jež jeho čich poznal. Pak kývl, bral si a jedl. Jedl dlouho a snědl všechno.

„Máš také chléb, Ezaue, můj synu?“ ptal se, žvýkaje.

„Ovšem,“ odpověděl Jákob. „Pšeničné placky a olej.“

A lámal chléb, máčel jej v oleji a dával otci k ústům. Otec žvýkal, zase přibíral masa, hladil si vousy, na pochvalu kýval hlavou, a Jákob mu hleděl do obličeje, pozoruje ho, jak jí. Tento obličej s jemně prohloubenými tvářemi, z nichž vyrážel řídký šedivý vous, s velkým a křehce stavěným nosem, jehož chřípě byly tenké a široké a jehož zahnutý hřbet se podobal nabroušenému ostří nože – byl tak něžný a průsvitný a vypadal přes hadříky na očích tak posvátně a duchovně, že se žvýkání a pozemské jídlo k němu ani nehodily. Bylo poněkud stydno pozorovat jedlíka při jídle, a zdálo se, že se také on sám, věda, že ho někdo pozoruje, stydí. Může být, že ho před takovým obtěžováním chránily hadříky na očích, ale buď jak buď, jeho chatrná spodní čelist se v řídkých vousech pohybovala pokojně, a poněvadž bylo na misce jen vše nejlepší, nenechal ani sousta.

„Dej mi pít!“ řekl pak. A Jákob mu rychle podal džbán s vínem a sám jej donesl ke rtům starce, po jídle žíznivého, jehož dlaně spočívaly na hřbetech Jákobových rukou, pokrytých kožešinkou. Ale jak se k němu Jákob přisunul tak blízko a jak otcovy široké a tenké chřípě ucítily z jeho vlasů nard a z jeho šatů vůni polního kvítí, odtrhl se ještě jednou a řekl:

„Věru, až to klame, jak pěkné šaty mého syna stále voní! Právě tak jako v novém roce louka a pole, když je daleko široko k potěšení našich smyslů žehná Hospodin kvítím.“

Dvěma hrotitými prsty maličko pozdvihl okraj jednoho hadříku a pravil:

168$

„Že bys byl skutečně Ezau, můj větší syn?“

Tehdy se Jákob zoufale zasmál a odpověděl otázkou:

„Kdo jiný bych byl?“

„Pak je dobře,“ řekl Izák a přihnul si tak zhluboka, že se jeho jemný ohryzek pod vousy pohyboval. Potom rozkázal, aby mu Jákob nalil na ruce vody. Když i to bylo vykonáno a Jákob mu ruce osušil, pravil otec:

„Staniž se!“

A náramně jsa osvěžen jídlem a pitím a v obličeji všecek zrudlý, vztáhl ruce na syna, chvějícího se u jeho nohou, aby mu požehnal ze všech sil, a poněvadž byla jeho duše velmi posilněna pokrmem, byla jeho slova naplněna všelikou mocí i bohatstvím země. Dal mu její tučnost a její ženskou bujnost a k tomu rosu a mužskou vodu nebes, dal mu hojně rolí, stromoví a révy a kypící plodnost stád a dvojí stříž ročně. Vložil na něho svazek s Hospodinem i jeho zaslíbení, ustanovil ho dědicem toho, co bylo založeno a co má být dědictvím budoucích věků. Jeho slova plynula proudem, hlasitě hlaholíce. Odkázal mu vítězství v zápase obou polovin světa, světlé i temné, triumf nad drakem pouště a učinil ho krásným měsícem a nositelem začátků nových období, obnovování a velkého plesání. Pronesl také utkvělé rčení, které polohlasem říkala již Rebeka; bylo prastaré, stalo se již tajemným, podle rozumu se vlastně k tomuto případu nehodilo, poněvadž zde šlo jen o dva bratry, ale Izák je přesto nad ním žehnajícím hlasem vyřkl: Sloužit budou požehnanému děti jeho matky, a k jeho pomazaným nohám vrhat se budou všichni jeho bratři. Potom třikrát zvolal jméno Páně, řka: „Tak budiž a tak se staň!“ a propustil Jákoba, oddáliv od něho ruce.

Jákob odběhl a pádil k matce. Ale o chvilku později se vrátil domů Ezau s mladým kozorožcem, kterého zastřelil – a teď se příběh stal velmi šprýmovným a hrozným.

Jákob z toho, co se dálo pak, neviděl na vlastní oči nic, aniž cokoli vidět chtěl; ukryl se tenkrát. Ale dověděl se o všem z vypravování velmi důkladně a pamatoval se na to, jako by byl při tom býval.

Když se Ezau vracel, měl ještě plnou hlavu své slávy; o tom, co se mezitím sběhlo, naprosto nevěděl vůbec nic, neboť jeho

169$

příběh nedospěl ještě tak daleko. Nadutě kráčel s kozorožcem na zádech a v chlupaté pěsti s lukem, naparoval se a byl pln blaženosti: na pochodu vyhazoval do výše nohy, obracel temně zářící obličej na všechny strany, vidí-li ho kdekdo v jeho povýšenosti a slávě, již zdálky se zase začal vychloubat a chvástat, že se všichni, kdo ho slyšeli, náramně bavili. Sběhli se totiž všichni, kdo viděli Jákoba v kůžích vstupovat k pánovi a zas od něho odcházet, i ti, kdo ho sami neviděli. Ale Ezauovy ženy a děti nepřišly, ačkoliv také znova volal je, aby byly svědky jeho velikosti a pýchy.

Sběhli se lidé, smáli se, jak vyhazuje nohy, a kruhem se kolem něho kupili, aby viděli i slyšeli, co bude tropit. Jal se totiž za ustavičného hulákání a chvástání veřejně stahovat, kuchat a na kusy rozsekávat svého kozorožce, zažehl oheň, zapálil roští, zavěsil nad ně kotel a křičel na smějící se lidi hlasité rozkazy: aby mu nanosili, čeho ještě potřeboval k přípravě slavnostního pokrmu.

„Haha, hoho, zevlouni a pobožnůstkáři!“ vzpurně křičel. „Sem s velkou vidlicí! Sem s kyselým ovčím mlékem, protože s tím mu to nejlépe chutná! Přineste mi, lenoši, sůl ze solného dolu, přineste mi koryandru, česneku, máty a hořčičného koření, abych mu podráždil chuť, neboť ho nacpu, až mu síla všemi póry vyrazí! Přineste mi k přikusování také chleba z šóletové mouky, k tomu oleje z lisovaných plodů a procezeného vína, ale ať mi, povaleči, do džbánu nespadne kvasnic, nebo ať vás bílý mezek kopne! Upalujte a noste! Neboť kvas je slavnost Izákových hodů a jeho požehnání, slavnost Ezauova, syna a hrdiny, jehož pán poslal, aby mu ulovil zvěřinu k jídlu, a kterému chce ještě této hodiny ve stanu požehnat!“

Tak to šlo dále: mlel hubou, házel rukama, naparoval se pronikavými „haha“ a „hoho“, chvástal se otcovskou láskou, vykřikoval, že přišel ryšavečkův velký den, a dvorští lidé se svíjeli smíchy, chechtali se, až slzeli, a popadali se za břicha. Když pak se svým gulášem šel, nesa jej před sebou jako svátost, a zase tak šaškovitě házel nohama, ustavičně se nafukuje až k otcovu stanu, vypukli v jásot, tleskali, dupali, a potom ztichli. Neboť Ezau pravil před oponou:

170$

„Jsem to já, můj otče, a nesu ti jídlo, abys mi požehnal. Chceš, abych vstoupil?“

„Kdo je to, jenž praví já a chce vejít k slepému?“

„Ezau je to, tvůj chlupáč,“ odpověděl, Jenž ti ulovil a uvařil zvěřinu, aby ses posilnil, jak jsi rozkázal.“

„Ty blázne a lupiči!“ zněl hlas. „Co mi lžeš? Ezau, můj prvorozený, tu již dávno byl, nasytil mě i napojil a odnesl si požehnání.“

Tehdy se Ezau zhrozil tak velice, že by byl málem upustil celou hostinu a že smetanová omáčka, jak sebou trhl a jak chtěl hrnec zachytit, vyšplíchla a potřísnila ho. Lidé smíchem ječeli. Potřásali hlavami, poněvadž toho bláznovství bylo již přespříliš, utírali si pěstmi oči a slzy otřepávali na zem. Ezau se však vřítil do stanu, třeba nevolán, a pak bylo ticho; dvorští lidé venku si tiskli ruce k ústům a pošťuchávali se lokty. Ale netrvalo dlouho, zevnitř se ozval neslýchaný řev a Ezau vyrazil ven s tváří nikoli rudou, nýbrž sinavě bledou a s rukama nad hlavou. „Proklatě, proklatě, proklatě!“ křičel ze všech sil, asi jako dnes proklínáme z nepatrných, mrzutých příčin. Ale tehdy a v ústech chlupatého Ezaua to byl nový a nevšední křik, naplněný původním smyslem, neboť on sám byl skutečně proklet místo požehnán, a slavně podveden; byl to podařený šprým. „Proklet,“ křičel, „podveden a ponížen!“ Pak si sedl na zem a řval s vyplazeným jazykem; slzy jako lískové oříšky se mu řinuly potoky po tvářích. Kolem něho stáli lidé a drželi se za ledviny, neboť tak je bolelo od smíchu nad velkým šprýmem s ryšavým Ezauem, ošizeným o otcovské požehnání.

«Jákob musí na cesty»

Potom došlo k Jákobovu útěku; i odešel z domu, jak to ustanovila a ve skutek uvedla Rebeka, odhodlaná a vznešená matka, která obětovala svého miláčka a byla ochotna se smířit i s tím, že ho snad už nikdy nespatří; jen když dostal požehnání a mohl je odevzdat budoucím věkům. Byla příliš chytrá a prozíravá, aby nepředvídala, k čemu po slavném podvodu musí dojít; ale

171$

vzala to vědomě na sebe, právě tak jako to vědomě poručila synovi a obětovala své srdce.

Učinila to mlčky, a také v rozmluvě s Izákem, kterou ho připravovala na nutné věci, se o podstatě věcí a o jejich jádra mlčelo. Nic jí neušlo. Bylo jisto, že Ezau ve své zmatené duši vře chtivostí pomsty a že ze všech sil své obraznosti myslí jen na to, jak by zvrátil, co bylo zřízeno; to stálo takřka již od pradávna psáno. Brzy se dověděla i o tom, jak svou úlohu Kaina hrál. Dověděla se, že se spiklenecky spojil s temným krasavcem Izmaelem, zavrženým mužem pouště. To bylo zcela pochopitelné. Byli z téhož zavrženého rodu, Jischakův bratr i bratr Jákobův; oba byli zlí vyděděnci a kráčeli v stejných stopách; jak by se nebyli našli? Ale věci byly horší a nebezpečí sahalo dále, než Rebeka předvídala, neboť Ezauovy krvelačné úmysly se nevztahovaly jen na Jákoba, nýbrž i na Izáka. Slyšela, že Izmaelovi navrhoval, aby zavraždil slepého, on, Ezau, že pak odpraví holého. Hrozil se Kainova činu, hrozil se, že by se jím stal ještě více a zřejměji sebou samým. Proto chtěl, aby ho strýc svým činem dříve povzbudil. Izmael dělal potíže, a jeho švegruše tím získala čas k činu. Jemu se ta věc nelíbila. Naznačil, že milé vzpomínky na pocity, které ho kdysi poutaly k něžnému bratrovi a jež byly záminkou pro jeho vypuzení, mu znesnadňují vztáhnout na Izáka raku. To ať vyřídí Ezau sám, a pak Izmael Jákobovi vpálí do týla šíp tak přesně, že mu vyletí hrdlem, a maminčin synáček se zahryzne v trávu.

Čin, ke kterému zde divoký Izmael vybízel, mu byl podobný. Vymyslel si něco nového, kdežto Ezau osnoval jen tradiční věc, totiž bratrovraždu. Ezau mu vůbec nerozuměl a domníval se, že mluví z cesty. Myslet na otcovraždu ho nikdy nenapadlo, taková věc se nikdy nestala, to nebylo, návrh neměl ani hlavy, ani paty, byl to návrh nesmyslný. Člověk ovšem může svého otce vyřezat srpem, jako byl vyřezán Nóach, ale zavraždit ho, ne, to je pustý tlach. Izmael se smál, vida, jak je jeho synovec tupý a nechápavý. Věděl, že jeho návrh má hlavu i patu, že tu něco takového již bylo, že to byl možná počátek všeho, že Ezau, kráčeje zpět, se zastavil příliš brzy a že se spokojil příliš pozdními počátky, když myslel, že něco takového se ještě nestalo. Řekl

172$

mu to a řekl mu ještě více. Řekl mu takové věci, že se poprvé Ezauovi zježila srst a on utekl. Poradil mu, až otce zabije, aby z jeho masa hojně pojedl, aby do sebe nabral jeho moudrost a moc i Abrámovo požehnání, které je v něm, a proto také nesmí Izákovu mrtvolu vařit, nýbrž sníst ji syrovou s krví a s kostmi; – potom tedy Ezau utekl.

Vrátil se sice, ale synovcovo dohadování se strýcem o rozdělení úloh při vraždění se protahovalo, a tak nabyla matka Rebeka čas, aby mohla zločinu zabránit. Neřekla Izákovi ani slova o tom, co věděla o nejistých ještě úkladech, které na něho chystali blízcí příbuzní. Manželé spolu mluvili jen o Jákobovi, ani tehdy se však nezmiňujíce o nebezpečí, které mu hrozilo a o kterém zajisté věděl také Izák: nikdy tedy se zřetelem na podvodné požehnání a na Ezauovu zuřivost (o té se naprosto mlčelo), nýbrž jediné v tom smyslu, že se Jákob musí vydat na cestu do Mezopotámie navštívit aramejské, příbuzné, poněvadž, zůstane-li doma, je třeba se obávat, že se nešťastně ožení také ještě on. Na tomto podkladě se rodiče dohodli. Kdyby si Jákob vzal za ženu některou z dcer této země, Chetitku, která by zavedla ohavnou modloslužbu, jako ženy Ezauovy – ráda by pak Rebeka věděla, praví zcela vážně Izákovi, proč by ještě měla žít. Izák přikývl a uznal: Ano, má pravdu, a proto odtud musí Jákob na krátko odejít. Na krátko: tak to Jákobovi řekla také ona a mínila to vážně, nebo alespoň doufala, že to vážně myslet smí. Znala Ezaua, je splašený, lehkomyslný a zapomene. Nyní myslí na krev, ale je těkavý. Věděla, že se na svých cestách na poušť zbláznil do Izmaelovy dcery Mahalat a že se s ní chce oženit. Snad má tento pokojný úmysl již nyní na jeho maličký mozek větší vliv než chtivost pomsty. Až se uvidí, že na pomstu zapomněl nadobro a že se uklidnil, pošle Jákobovi zprávu, on se vrátí a spočine opět na její hrudi. Prozatím ho kvůli ní s otevřenou náručí přivítá její bratr Lában, syn Bétuelův, bydlící sedmnáct dní cesty odtud, v zemi Aram Naharajim. Útěk byl smluven a Jákob tajně vypraven na cestu k Aramu. Rebeka neplakala. Ale za onoho časného jitra ho dlouho držela v objetí, hladila ho po tvářích, ověsila jeho i velbloudy amulety, znova a znova ho k sobě tiskla a v srdci myslela o tom, že, bude-li v tom

173$

vůle jejího nebo jiného Boha, již ho snad nikdy neuvidí. Tak také bylo osudem určeno. Ale Rebeka nelitovala ničeho, ani tehdy, ani později.

«Jákob pláče»

Víme, jak se cestovateli vedlo již prvního dne, a známe jeho ponížení i povznesení. Ale povznesení bylo vnitřní a bylo velkým zjevením jeho duše, kdežto ponížení bylo tělesné a skutečné, jako sama cesta, na kterou se vydal ve znamení svého ponížení a jako jeho oběť: sám a jako žebrák. Cesta byla daleká a on nebyl Elíezer, jemuž „vyskakovala vstříc země“. Mnoho myslel na starce, Abrámova vrchního služebníka a posla, který, jak se všeobecně říkalo, se tváří podobal praotci a který se touto cestou ubíral s velkým posláním, aby přivedl Izákovi Rebeku. Jak jinak ten tudy kráčel, jak hrdě a přiměřeně svému stavu, se svými deseti velbloudy a hojně jsa zásoben vším, čeho potřeboval i co bylo zbytečné, tak hojně zásoben, jako Jákob sám před prokletým setkáním s Elífazem! Proč to tak Bůh a král přikázal? Proč ho trestal tolikým soužením a tolikerou bídou? Neboť byl přesvědčen, že to je trest, vyrovnání a zadostiučinění dané Ezauovi, a na své obtížné a bědné pouti mnoho přemýšlel o boží bytosti, která zřejmě všemu, co se událo, chtěla a podporovala to, ale jeho teď pro to trýzní a dává mu pykat za Ezauovy hořké slzy, i když téměř jen jakoby ze slušnosti a v poměru shovívavě nestejném. Mohly snad všechny jeho útrapy, byť sebeobtížnější, vyvážit jeho zisk a bratra zkráceného na věky? Jákob se při této otázce usmíval do vousů, které mu cestou narostly v tváři již do hnědá osmahlé, hubené, lesknoucí se potem a ovroubené vlhkým, špinavým šátkem.

Bylo to v pokročilém létě, v měsíci ábu, který byl zoufale horký a suchý. Na stromech a na keřích leželo na prst tlustě prachu. Zmalátnělý Jákob seděl na hrbu svého nepravidelně a špatně živeného velblouda, jehož velké, bílé, mouchami poseté oči byly stále unavenější a smutnější, a kdykoli se potkával s jinými cestujícími, zahaloval si tvář. Nebo aby ulehčil zvířeti, vedl je na uzdě, nechávaje je kráčet po jedné z rovnoběžných stezek,

174$

z kterých se skládaly silnice, a sám šel v kamenitém prachu po stezce druhé. V noci přespával pod širým nebem, na polích, u pat stromů, v olivovém háji, u vesnické zdi, jak kdy, a příjemné teplo zvířete, k němuž se choulil, mu bylo velmi vhod. Neboť noci byly často studené jako na poušti, a protože byl choulostivé dítě chaty, ihned se ve spaní nachladil a za denního vedra pak brzy kašlal jako souchotinář. Při shánění živobytí mu to velmi překáželo; aby se najedl, musel mluvit, vypravovat a bavit lidi povídačkou o nebezpečném dobrodružství, které ho, kdysi syna z dobré rodiny, uvrhlo v chudobu. Vykládal o tom v osadách, na tržištích i venku u studnic, kde mu dovolovali napojit velblouda a sebe umýt. Hoši, muži i ženy se džbány ho obstupovali a poslouchali jeho vypravování, přerušované kašlem, ale přesto obratné a názorné. Řekl své jméno, pochlubil se svým původem, dopodrobna popsal panský život, který doma vedl, zdržel se u tučných a kořeněných hodů, které mu strojili, a vypravoval, s jakou láskou a s jak bohatou péčí ho, prvorozeného syna, vypravili na cestu, na cestu do Cháranu v zemi aramské, na východ a na sever, na druhý břeh vody Peratu, kde žili jeho příbuzní, jejichž čestnému postavení se místní obyvatelstvo nemohlo divit, poněvadž měli myriádu bravu. K těmto příbuzným jej tedy z domova posílají, jednak ve věcech obchodních, jednak v poslání nábožensko-diplomatickém, které je nesmírně závažné. Zevrubně jim popsal dary a předměty na výměnu, které měl v zavazadlech, výzdobu zvířat, zbraně své knížecí výpravy, chutné zásoby potravin pro sebe i družinu, takže jeho senzace lační posluchači měli oči i ústa dokořán; dost možná, že poutník práší, ale posluchači se svorně shodli v tom, že nebudou činit rozdílu mezi podařeným lhaním a pravdou. Tak se tedy vydal na cestu; ale běda, některé krajiny se hemží loupežníky. Byli to zcela mladí, avšak nehorázně drzí lupiči. Když jeho karavana táhla úvozem, znemožnili jí ohromnou přesilou pochod vpřed i ústup a také možnost uniknout stranou a boj, který se rozpoutal, pokládá Jákob za nejhroznější ze všeho, co se o podobných věcech v lidské paměti chovalo; popsal jej do všech podrobností se všemi ranami, vrháním oštěpů i bodáním. Úvoz se naplnil mrtvolami lidí i zvířat; on sám sklál sedmkrát sedm mladých

175$

lupičů a každý z jeho lidí o nemnoho méně. Ale běda, přesilu nepřátel nebylo možno zmoci; jeho lidé padli jeden po druhém, a když byl po dlouhých hodinách boj ukončen, zůstal sám, marně lapaje po vzduchu pro své chřípě.

Jedna z žen se ptala, proč také jeho nezabili.

Chtěli ho zabít. Vůdce lupičů, ze všech nejmladší a nejsmělejší, nad ním mával již mečem, aby mu dal smrtelnou ránu, ale v této svrchované bídě vzýval Jákob svého Boha a jméno Boha svých otců, což způsobilo, že meč krvežíznivého chlapce nad ním se rozskočil a rozsypal na sedmkrát sedmdesát kusů. Ohavný hoch se tím tak pomátl a zmocnilo se ho takové zděšení, že se dal i se svými lidmi na zoufalý útěk, sebrav ovšem Jákobovi všechno, co měl, takže je nyní nahý. Nahý a jsa odevzdán do vůle boží, pokračuje v cestě, na jejímž konci ho očekává jen balzám, mléko a med, a kde se bude odívat purpurem a krásným plátnem. Zatím však, běda, nemá kam by hlavu složil a nemá čím by utišil hlasité volání žaludku, neboť se již dlouho dosyta nenajedl ani zeleniny.

Bil se v prsa a totéž dělali na tržištích u Stánků nebo u napajedel i jeho posluchači; byli jeho vypravováním rozohněni a rozechvěni, prohlašujíce, že je hanba, může-li se dnes ještě něco takového dít a nejsou-li silnice bezpečnější. Tady u nich, povídali, mají na cestách stráže, na každou dvouhodinu jednu. Potom dali přepadenému najíst; dostal placky, knedlíky, okurky, česnek a datle, někde i několik holubů nebo kachnu a také jeho velbloudovi nasypali sena nebo dokonce zrní, takže mohl k další cestě nabrat nových sil.

Tak se dostával z místa a kupředu proti proudu Jordánu do pusté Sýrie, k propasti Orontu a k úpatí Bílých hor, ale postupoval pomalu, poněvadž způsob, kterým sháněl chléb, mu ubíral mnoho času. V městech chodil do chrámů, rozmlouval s kněžími o božských věcech a duchaplnými řečmi si je dovedl tak získat, že se směl posilnit a zásobit z božích zásobáren. Na své pouti spatřil mnoho krásného a posvátného; spatřil, jak na dalekém severu se třpytí Hora Hospodinova, jako by byla z ohnivých kamenů, a klaněl se jí; viděl pruhy země, hojně svlažované sněhem z pohoří, kde kmeny štíhlých datlovníků napodobily

176$

šupinaté dračí ohony, kde se černaly cedrové a sykomorové lesy a kde stromy nabízely sladké chomáče moučných plodů. Uviděl města, hemžící se lidmi, a uprostřed ovocného háje a čarovných zahrad Dimaški. Tam spatřil sluneční hodiny. Odtud se také s bázní a odporem díval na poušť. Byla rudá, jak má být každá poušť. V kalně červenavém oparu se táhla k východu jako moře nečistoty a rejdiště zlých duchů a jako podsvětí. Ano, podsvětí bylo nyní Jákobovým údělem. Bůh ho poslal na poušť, poněvadž jeho vinou Ezau tak hlasitě a hořce plakal – podle vůle boží. Jeho životní dráha, která na bét-elské výšině tak nádherně stoupla až k nebesům, dospěla nyní k západnímu bodu obratu, odkud to již jde do pekelných nížin světa, a kdo může vědět, jaká nouze a bída ho tam čekají! Když na velbloudově hrbu zabočil na poušť, maličko se rozplakal. Před ním běžel protáhlý, špinavě žlutý šakal se špičatýma ušima a s vodorovně nataženým prutem, zvíře smutného boha a stvoření zlověstné. Ubíhal před jezdcem, ale chvílemi ho nechával k sobě tak těsně dojíždět, až Jákoba ovanul jeho štiplavý puch, obracel po něm psí hlavu, pohlédl na něho ohyzdnýma očima a klusal dále, vyrážeje ze sebe krátký chechtot. Jákobovo vědomí a myšlení bylo příliš bohaté, aby ho nebyl poznal; byl to ten, jenž otvírá cesty věčnosti a uvádí do jejich říše mrtvé. Byl by se velmi divil, kdyby nebyl před ním běžel; zase prolil několik slz, následuje šakala do smutku krajů, kde syrské území přechází v naharínské, mezi valouny a prokleté skály, do kamenných polí, jílovatých písčin, spálených stepí a uschlých houštin tamaryškového chrastí. Znal dosti dobře, kudy má jít, neboť to byla cesta, kterou kdysi opačným směrem putoval jeho praotec, Terachův syn, jda odtamtud, kam směřoval Jákob, a ubíraje se na západ, jako nyní Jákob k východu. Myšlenky na Abraháma ho poněkud utěšovaly v jeho osamělosti, která ostatně tu a tam narážela na stopy lidské a na cestovní zařízení. Místy byly postaveny hliněné věže, kam mohl poutník vystoupit, aby se rozhlédl nebo aby se zachránil před dravou zvěří. Tu a tam byla dokonce i cisterna. Především však tu stála znamení ukazující cestu, sloupy i vztyčené kameny s nápisy, podle kterých se mohlo cestovat i v noci, když byl měsíc jen poněkud jasný, a které patrně sloužily na jeho pouti již

177$

Abrahámovi. Jákob velebil Boha za dobrodiní vzdělanosti a dal se Nimrodovými sloupy vést k řece Peratu a k onomu bodu, který měl na paměti a jenž byl ten pravý: kde „velmi široký“ vystupuje z horských roklí, kterými se prodírá od půlnoci a kde se v rovině uklidňuje. Ó velká chvíle, kdy Jákob, stoje v bahně a v rákosí, mohl konečně nechat své zvíře chlemstat ze žlutého proudu! Na druhý břeh vedl most na lodicích a tam leželo město; ale nebylo to ještě obydlí měsíčního boha, nebylo to ještě „město na cestě“ a město Náchorovo. To bylo ještě daleko na východě, za stepí, kterou se v nebeském žáru měsíce abu ubíral podle značek dále. Jákob se musel zdržovat věčným opakováním své loupežnické historky – ani nevěděl, kolik dní to bylo, přestal je počítat, a věděl jen tolik, že mu země ani trochu neskákala v ústrety, že činila spíše naopak a cíl jeho únavné pouti pokud mohla oddalovala. Nikdy však nezapomněl – a ještě na smrtelném loži o tom vypravoval – jak tohoto cíle, o němž si myslel, že je ještě vzdálený, zčistajasna dosáhl, nebo skoro dosáhl, právě ve chvíli, kdy nejméně doufal, že k němu dospěje – jak tento cíl mu přece jen také vyšel vstříc, a to s nejlepším a nejdražším, co mohl dát a co si jednou Jákob po netušené dlouhém pobytu měl odvézt s sebou.

«Jákob přichází k Lábanovi»

Jednoho dne se totiž, když se již chýlilo k večeru, když se za Jákobovými zády v bledých parách sklánělo slunce a když se věžovitá stínová silueta, kterou jezdec a zvíře vrhali na stepní půdu, prodlužovala: onoho pozdního odpoledne tedy, které se nechtělo ochladit, nýbrž mrtvě stálo pod kovovou klenbou nebes bez jediného závanu větru, takže se vzduch, jako by měl již již vzplanout, mihotal nad uschlou trávou a Jákobovi lepil jazyk k patru, poněvadž od včerejška neměl v ústech vody – nuže, tehdy Jákob, tupě se kymácející mezi dvěma pahorky, kudy se táhla dlouze zvlněnou krajinou cesta, zpozoroval daleko před sebou na rovině oživený bod, v němž jeho zrak, i v únavě ještě bystrý, ihned poznal stádo ovcí se psy a pastýři shromážděnými

178$

kolem studny. Radostí sebou trhl a vyslal vděčný povzdech k Jáovi, Nejvyššímu, ale nemyslel při tom na nic, leč „voda!“ a pomlaskávaje vyrazil z vyprahlého hrdla toto slovo také k svému zvířeti, které již samo ucítilo požehnání, natáhlo krk, nadulo nozdry a s radostným vzpružením všech sil prodloužilo své kroky.

Brzy byl tak blízko, že již rozeznával na hřbetech ovcí barevné značky jejich majetníků, pod čepci proti slunci tváře pastýřů, jejich zarostlá prsa a kruhy na pažích. Psi začali kňučet a štěkat, zabraňujíce zároveň ovcím, aby se nerozutekly; ale muži je bez obavy volali zpět, neboť se ojedinělého jezdce nebáli a také viděli, že je již z dálky přívětivě a zdvořile pozdravuje. Jákob se pamatoval, že byli čtyři nebo že jich bylo pět; měli asi dvě stě ovcí vysokého plemene s tučnými ocasy, jak odborně zjistil, a pohodlně dřepěli a stáli kolem studny, posud přikryté okrouhlým kamenem. Všichni měli praky a jeden loutnu. Jákob je tenkrát ihned oslovil, nazývaje je „bratry“, a s rukou na čele na ně nazdařbůh volal, že jejich bůh je veliký, ačkoliv si nebyl jist, kterému slouží. Ale po těchto slovech a po tom, co jim ještě pověděl, se na sebe dívali a potřásali hlavami, vlastně jimi kývali od ramene k rameni, s politováním mlaskajíce jazyky. Nebylo také divu, vždyť mu nerozuměli. Však ejhle, byl mezi nimi jeden se stříbrným penízem na hrudi, jehož jméno bylo Jerubbaal, a ten, jak pravil, byl rodem ze země amurské. Jeho řeč sice nebyla přesně táž, jako Jákobova, ale velmi příbuzná, takže si oba rozuměli a Jerubbaal pastýř mohl dělat tlumočníka, překládaje to, co řekl Jákob, svým druhům do jejich řeči „umu-umu“. Dali Jákobovi poděkovat za uznání, které vzdal síle jejich boha, pozvali ho, aby se k nim posadil, a sami se mu představili jmény. Jmenovali se Bulutu, Šamaš-Lamasi, Pes Eův a tak podobně. Jeho se po jménu a původu ptát nepotřebovali; pospíšil si, aby jim obojí oznámil, připojil také hned prozatím jen trpkou narážku na dobrodružství, které ho uvrhlo do bídy, a prosil je především o doušek vody k svlažení jazyka. Dali mu jí trochu z hliněné láhve a blaženě ji spolkl, ačkoli již byla velmi vlažná. Ale jeho velbloud musel čekat stejně, jako na napájení čekaly asi ovce, neboť na otvoru studny stále ještě ležel kámen a nikdo se z neznámých důvodů neměl k tomu, aby jej odvalil.

179$

Jákob se ptal, odkud že jsou jeho bratři.

„Cháran, Cháran,“ odpověděli. „Bél-Cháran, Pán cesty. Veliký, veliký. Největší.“

„Rozhodně jeden z největších,“ odměřeně pravil Jákob. „Ale právě do Cháranu jdu! Je to daleko?“

Není to vůbec daleko. Město leží tamhle za tím zvlněným pahorkem. S ovcemi se tam jde hodinu.

„Div boží!“ zvolal. „Jsem tedy u cíle! Po cestě delší než sedmnáctidenní! Ani pochopit to nemohu!“ A ptal se jich, když jsou z Cháranu, znají-li Lábana, syna Bétuelova, který je synem Náchorovým?

Dobře ho znali. Nebydlel v městě, nýbrž jen půl hodiny odtud. Čekali na jeho ovce.

„Je-li pak zdráv?“

„Úplně zdráv. Proč?“

„Protože jsem o něm slyšel,“ pravil Jákob. „Škubáte své ovce nebo je stříháte nůžkami?“

Všichni pohrdavě odpověděli, že je ovšem stříhají. Copak snad u nich doma je škubají?

„O, ne,“ odpověděl. I u nich v Beeršebě a v okolí jsou již lidé tak pokročilí, že mají nůžky.

Potom zase mluvili o Lábanovi a řekli, že čekají na jeho dceru Ráchel.

„Na to jsem se vás chtěl otázat!“ pravil. „Proč totiž čekáte. Dlouho již se tomu divím. Sedíte tu jako hlídači kolem přikryté studny a kolem kamene na studni. Místo abyste z přikryté studnice odvalili kámen a napojili zvířata, sedíte kolem něho jako hlídači. Proč? Je sice ještě trochu brzy, abyste hnali domů, ale když už jste zde a přišli jste ke studni, proč neodvalíte kámen a nenapojíte ovce svých pánů, místo abyste tu okouněli, třebaže ještě čekáte na dívku, o které jste se zmínili, nu, na Lábanovo dítě, jakpak se jmenuje?“

Mluvil se služebníky káravě a jako muž, který, ačkoli je nazýval „bratry“, byl něco lepšího než oni. Neboť voda ho posílila na duchu i na těle a cítil nad nimi převahu.

Mluvili „umu-umu“ a Jerubbaal tlumočil jejich odpověď: Že čekají, je prý v pořádku a je to věc slušnosti. Nemohou prý

180$

kámen odvalit, napájet a hnát domů dříve, dokud s otcovými ovcemi, které pase, nepřijde Ráchel. Dříve než se stáda ženou domů, musí být všechna sehnána dohromady, a je-li Ráchel u studny první, před nimi, také čeká, až přijdou oni a odvalí kámen.

„To věřím,“ smál se Jákob. „To dělá, protože by sama příklopem nehnula, neboť k tomu je potřebí mužských rukou.“ Ale oni odpověděli, že je jedno, proč čeká, stačí, že čeká, a proto čekají i oni.

„Dobře,“ pravil, „napadá mě, že máte dokonce pravdu a že by se to pro vás ani jinak neslušelo. Lituji jen, že mé zvíře musí tak dlouho žíznit. Jak jste pravili, že se ta dívka jmenuje? Ráchel?“ opakoval… „Jerubbaale, pověz jim přece, co to v naší řeči znamená? Nebahnila se snad již ta ovce, která nás nechává čekat?“

Kdepak, pravili, je čistá jako z jara polní lilie a nedotčená jako v ranní rose lístek zahradní růže a posud nikdy se jí mužské paže nedotkly. Je jí dvanáct let.

Bylo zřejmé, že ji milovali, a Jákob začal bezděky činit totéž. S úsměvem nabral dechu, neboť se mu maličko sevřelo srdce zvědavostí a radostí, že se seznámí se strýcovým dítětem. Pomocí Jerubbaalova tlumočnictví ještě chvíli s muži hovořil o místních cenách ovcí, mnoho-li se dostává za pět min vlny a kolik silů obilí jim měsíčně páni platí, až jeden řekl: „Už jde.“ Jákob se právě pro ukrácení chvíle chystal vypravovat svou krvavou bajku o mladých loupežnících, ale při této zprávě se zarazil a obrátil se směrem, kterým ukazovala pastýřova paže. Tehdy ji po prvé spatřil, osud svého srdce, nevěstu své duše, pro jejíž oči měl čtrnáct let sloužit, příští matku jehňátka.

Ráchel kráčela uprostřed stáda, jsouc jím těsně obklopena, a po kraji vlněné hromady pobíhal s vyplazeným jazykem pes. Na pozdrav mužům, kteří ji vítali pohledy, pozdvihla zakřivenou hůl, pastýřskou zbraň, kterou držela uprostřed a jejíž rukojetí byl kovový srp nebo sekyrka, naklonila přitom hlavu stranou a usmívala se, takže Jákob po prvé a již z dálky spatřil její velmi bílé zuby s mezerkami. Když docházela k mužům, předhonila ovce, které před ní cupaly, a vystoupila z jejich středu, rozhánějíc je koncem hole. „Tu jsem,“ pravila, mhouříc nejprve oči, jak

181$

to činívají krátkozrací, ale pak vytáhla obočí a udiveně a vesele dodala: „Ejhle, cizinec!“ Nebyla-li její krátkozrakost příliš velká, zajisté již dávno zpozorovala nezvyklé zvíře a neznámou Jákobovu postavu, ale v první chvíli to nedala na sobě znát.

Pastýři u studny mlčeli a při setkání panských dětí zůstali stranou. I Jerubbaal si asi řekl, že se děti dohovoří, a díval se do vzduchu, žvýkaje nějaká jádra. Zatímco její pes divoce štěkal, pozdravil zdviženýma rukama Jákob Ráchel. Ona mu rychle odpověděla a potom s nejvážnějšími tvářemi stáli naproti sobě v šikmém, barevném světle připozdívajícího se dne, pod vysokým, širým a blednoucím nebem, uprostřed hemžících se ovcí a v jejich příjemném zápachu.

Lábanova dcera měla rozkošnou postavu; bylo to vidět i pod volným a beztvárným žlutým rouchem, snad košilí, snad zástěrou, po němž od krku až k obrubě a přes bosé, malé nožky splýval červený pruh, zdobený černými měsíci. Roucho nemělo vlastně střih, nebylo ani přepásáno, bylo pohodlné, viselo na ní dětsky a půvabně, ale přiléhajíc těsně k ramenům, prozrazovalo jejich dojemnou štíhlost a něhu; také rukávy byly úzké a sahaly jen do poloviny paží nad lokty. Černé dívčiny vlasy byly spíše zcuchané než kučeravé. Měla je skoro ostříhané, alespoň kratší, než jak Jákob kdy vídal u žen doma, zůstaly ušetřeny jen dva delší, dole zkadeřené prameny, které jí po obou stranách tváří visely od uší na ramena. Pohrávajíc si s jedním pramenem, stála a hleděla na Jákoba. Jak půvabný obličej! Kdo dovede popsat jeho kouzlo? Kdo dovede objasnit souhru sladkých a šťastných spojitostí, z nichž život, sahaje zde a onde do starých dědictví a přibíraje i prvky jedinečné, utváří půvab lidské tváře – kouzlo, pohybující se na ostří nože a vždy visící takřka na jediném vlásku, takže, kdyby byl umístěn byť jen jediný maličký rys nebo jen jediný sval jinak, nebylo by možno říci, že tu zbývá ještě dosti krásy, nýbrž čarovné kouzlo, které si podmaňuje srdce, by vůbec zmizelo. Ráchel byla půvabná a krásná. Její krása byla zároveň potutelná i něžná a vycházela z duše; bylo zřejmé – viděl to i Jákob, neboť na něho hleděla – že původcem a pramenem této líbeznosti byly duch a vůle, žensky se projevující chytrost a statečnost: tak výrazná byla a plná srdnaté

182$

životnosti. Hleděla mu do očí, majíc jednu ruku položenu na pletenci vlasů, v druhé držíc hůl, která ji převyšovala, a prohlížela si mladého muže, zhublého útrapami cesty, oděného zaprášeným, vybledlým a roztrhaným rouchem, muže s hnědými vousy v temném, zpoceném obličeji, který nebyl obličejem sluhy – a přitom se zdálo, že se její poněkud příliš silné chřípě směšně nadouvají, a její horní ret, který maličko přečníval spodní, vytvářel společně s ním v koutcích úst bez stahování svalů něco velmi rozkošného: klidný úsměv. Ale nejpůvabnější a nejkrásnější byl právě pohled jejích černých, snad maličko šikmo položených očí, krátkozrakostí podivně vyjasněný a zesládlý: pohled, do něhož příroda vložila všechnu milostnou něhu, kterou jen možno propůjčit lidskému zraku – pohled, v němž byla hluboká, plynulá, hovorná, rozplývající se a vlídná noc, plná vážnosti i smíchu, jaký Jákob ještě nikdy neviděl nebo se alespoň domníval, že neviděl.

„Tiše, Marduko!“ zvolala, káravě se sklánějíc k divoce štěkajícímu psu. A pak mu položila otázku, kterou Jákob snadno uhodl, aniž jí rozuměl:

„Odkud přichází můj pán?“

Ukázal přes rameno k západu a řekl: „Amuru.“

Ohlédla se po Jerubbaalovi a smějíc se, kývla na něho bradou.

„Z takové dálky!“ řekla výrazem tváře i ústy. A pak se asi ptala po bližším označení místa, ukazujíc, že země na západě je rozsáhlá, a jmenujíc dvě tři města této země.

„Beeršeba,“ odpověděl Jákob.

Zarazila se a opakovala. A její ústa, která již Jákob počal milovat, vyřkla jméno Izákovo.

Jeho tváří zatrhalo a jeho rozněžněné oči se zakalily. Neznal Lábanovy lidi a na spolužití s nimi nebyl zvědav. Byl psanec, který prchal do nížiny, nebyl zde dobrovolně a k blaženému pohnutí neměl mnoho příčin. Ale nervy, zkrušené námahami cesty, mu vypověděly službu. Byl u cíle, a dívka, vyslovující jméno vzdáleného otce, byla dítětem matčina bratra.

„Ráchel,“ řekl vzlykaje a vztáhl k ní paže a chvějící se dlaně, „smím tě políbit?“

183$

„Proč bych ti to měla dovolit?“ ptala se udiveně a se smíchem ucouvla. Maličko se již přiznávala, že něco tuší, jako se prve hned přiznala, že cizince zpozorovala. On však, vztahuje stále jednu paži k ní, si druhou ukazoval na prsa.

„Jákob! Jákob!“ pravil. „Já! Syn Jischakův, syn Rebečin, Lában, ty, já, příbuzná mé matky, příbuzný tvého otce.

Slabounce vykřikla. A zatímco ještě jednu ruku nastavovala proti němu, oddalujíc ho, oba si již se smíchem a se slzami v očích vypočítávali příbuzenské vztahy, kývali hlavami, volali jména a vzájemně si vysvětlovali znameními rodové linie, spojujíce nebo křížem kladouce ukazováčky nebo stavějíce levý vodorovně na koneček pravého.

„Lában – Rebeka!“ volala. „Bétuel, syn Náchora a Milky! Děd! Tvůj, můj!“

„Terach!“ volal. „Abrám – Izák! Náchor – Bétuel! Abrahám! Praotec! Tvůj, můj!“

„Lában – Adína!“ volala. „Léa a Ráchel! Sestry! Sestřenice! Tvé!“

Dohodnuvše se o pokrevním svazku přes rodiče od společného děda, kývali jako o závod hlavami a v slzách se smáli. Dovolila mu přiblížit se k jejím tvářím, a on ji slavnostně políbil. Vysoko na ně vyskakovali tři štěkající, rozčilení psi, jak to již bývá, když lidé, v dobrém či zlém, na sebe vkládají ruku. Pastýři jim v taktu tleskali na pochvalu, jásajíce přitom dutými, z lebek vycházejícími hlasy: „Lu, lu, lu!“ Políbil ji na jednu a potom na druhou tvář. Zakázal svým smyslům, aby z dívky vnímaly více než hebkost jejích víček; políbil ji zbožně a slavnostně. Protože mu vlídná noc jejích očí již učarovala, byl na tom přece jen dobře, že ji mohl políbit tak brzy. Co se mnohý muž natouží a nasouží, jak dlouho se smí jen dívat, než dospěje k tomu úchvatnému okamžiku a než se mu dovolí to, co Jákobovi spadlo do klína, poněvadž byl bratrancem z daleka.

Když ji pustil, se smíchem si třela dlaněmi tváře na místě, kde ji jeho cestou zanedbaný vous polechtal, a volala:

„Pospěš si, Jerubbaale! Samaši! Bulutu! Odvalte z otvoru kámen, aby ovce mohly pít, dbejte, aby se napily vaše i moje, napojte také velblouda mého bratrance Jákoba a mějte se k dílu,

184$

muži, zatímco já bez meškání poběžím k Lábanovi, svému otci, abych mu oznámila, že přišel Jákob, syn jeho sestry. Je nedaleko odtud na poli, radostně přiběhne a pospíší si, aby ho objal. Dělejte rychle, žeňte pak za mnou, utíkám tryskem –“

Jákob pochopil z výrazu dívčiny tváře a ze spádu hlasu smysl její řeči, a mnohému porozuměl i doslovně. Pro krásu jejích očí se již počal učit jazyku její země. A když už běžela, obrátil se k pastýřům, a hlasitě, aby jej ještě slyšela, jim rozkázal:

„Zadržte, bratři, pryč od kamene, to je Jákobova věc! Hlídali jste jej jako dobří hlídači, ale já jej pro Ráchel, svou sestřenici, z jámy odvalím, já sám! Neboť putování mi ještě z mužských paží nevysálo všechnu sílu a sluší se, abych tuto sílu propůjčil Lábanově dceři a odvalil kámen, aby byla sejmuta rouška z měsíce a vodní hladina aby zkrásněla.“

Nechali ho tedy, a on s napětím všech sil odvalil příklop, ačkoli to nebyla práce pro jednoho muže, a sám odnesl těžký kámen stranou, přesto, že jeho paže nebyly z nejsilnějších. Tehdy se počala zvířata o překot tlačit, berani, ovce i jehňata bečeli ve všech tóninách a také Jákobův velbloud, troubě, se zdvihl na nohy. Muži načerpali živé vody a vylili ji do žlabů. S Jákobovou pomocí dohlíželi na napájení, odhánějíce napojené a pouštějíce k zřídlu žíznivé, a když již všechna zvířata uhasila žízeň, přikryli zase otvor kamenem, pokryli jej zemí a trávou, aby nikdo nepovolaný místo nepoznal a nemohl studny použít, a hnali domů všechny ovce pohromadě, Lábanovy jako svých pánů, a Jákob na svém vysokém zvířeti čněl uprostřed hemžících se stád.

«Drnohryz»

Netrvalo dlouho a přiběhl muž v čepici, chránící ho v týle proti slunci, a pak se zastavil. Byl to Lában, Bétuelův syn. Při takových návštěvách vždy přibíhal – bylo tomu několik desetiletí, rychle uprchlý lidský věk, kdy zrovna tak přiběhl, tenkrát, když nalezl u studnice Elíezera, námluvčího, s jeho deseti zvířaty a s lidmi a když mu řekl: „Pojď dále, požehnaný Páně!“ Ačkoli

185$

byl dnes již šedivec, přiběhl zase, poněvadž mu Ráchel ohlásila, že je tu Jákob z Beeršeby – nikoli služebník, nýbrž Abrámův vnuk, jeho sestry syn. Že však zůstal v půli cesty stát a čekal, až muž k němu dojde, stalo se proto, že na Ráchelině čele nepostřehl pražádnou zlatou obroučku ani na jejích rukou náramky, jako tehdy u Rebeky, a protože viděl, že cizinec nepřišel jako pán vyzbrojené karavany, nýbrž očividně zcela sám na utahaném a hubeném zvířeti. Proto nechtěl zadat své důstojnosti a nechtěl neznámému synovci jít v ústrety příliš blízko; byl pln nedůvěry a stanul se zkříženými pažemi, očekávaje, až k němu Jákob přistoupí.

Jákob to chápal, jsa zahanben a stísněn trpkým vědomím své chudoby a nuzné závislosti. Ach, nepřichází jako bohatý vyslanec, který si počíná sebevědomě, který všechny okouzlil dary, jež přinesl v brašnách u sedel a jež váží mnoho šekelů, a kterého třeba prosit, aby se ještě den nebo deset dní zdržel. Viděl, že je vyhnancem, člověkem bez domova a bez možnosti návratu, který s prázdnýma rukama žebrá o přístřeší a má věru mnoho příčin být ostýchavý a pokorný. Ale pochopil ihned, kdo to před ním tak zachmuřeně stojí, a řekl si, že by nebylo moudré, kdyby před ním se tvářil příliš ubohým. Proto, sestoupiv z velblouda, tuze nepospíchal, nýbrž předstoupil před Lábana s důstojností svého rodu, slušně ho pozdravil a řekl:

„Milý otče a bratře! Rebeka, tvá sestra, mě posílá, aby ti prokázala pozornost tím, že mě nechá nějakou dobu prodlet pod tvou střechou, a přináším ti jejím jménem pozdrav a pozdravuji tě i jménem Jischaka, jejího pána a pána svého, pak jménem společných otců, a prosím Abrámova Boha o ochranu zdraví tvého, tvé ženy a tvých dětí.“

„Já také,“ řekl Lában, který pochopil smysl jeho řeči. „Ty jsi tedy opravdu syn Rebeky?“

„Vpravdě!“ odpověděl Jákob. „Jsem Jischakův prvorozený, jak jsi řekl. Prosím tě, aby ses nenechal klamat mou osamělostí aniž mým oděvem, který slunce roztrhalo. Až přijde chvíle, vysvětlí ti má ústa všechny tyto věci, a uvidíš, i když nic nemám, leč onu hlavní věc, tu že přece jen mám, a řekneš-li mi: ,požehnaný Páně!‘, že jsi pravil správně.“

186$

„Pojď, ať tě přivinu k srdci,“ řekl zamračeně Lában, když mu pastýř Jerubbaal přeložil Jákobovu řeč do „umu-umu“, položil Jákobovi na ramena ruce, sklonil se nejdříve napravo, pak nalevo vedle něho a políbil vzduch. Tenhle ujec vzbudil ihned v Jákobovi pocity velmi smíšené. Mezi očima měl několik zlých znamení, a jedno z těchto očí se přivíralo a mžouralo, ačkoli právě tímto skoro zavřeným okem viděl lépe než otevřeným. Kromě toho měl na téže straně tváře kolem úst vyloženě podsvětní rys; jeden koutek mu v černých, prošedivělých vousech visel jako ochromený, vypadalo to, jako by se kysele usmíval, a také to vzbudilo v Jákobovi obavy. Jinak byl Lában silný muž, jehož husté šedivé vlasy pod týlem ještě bujely, a byl oděn kabátcem po kolena, za jehož pasem byly zastrčeny karabáč a nůž a jehož úzké rukávy, sahajíce jen k loktům, odhalovaly paže s vystouplými žilami. Byly, stejně jako jeho svalnatá stehna, porostlé černošedými chlupy, a na nich seděly široké, teplé, také chlupaté ruce; byly to ruce muže, zaujatého temnými pozemskými myšlenkami, který dovede držet, co je jeho, ruce pravého drnohryza, jak si Jákob v duchu řekl. Přesto byl strýc vlastně muž s krásnou tváří, měl husté, ještě úplně černé obočí, masitý, s čelem v jedné přímce běžící nos a ve vousech skryté, plné rty. Oči měla Ráchel zřejmě po něm – což Jákob zjišťoval se smíšenými pocity poznání, pohnutí a žárlivosti, jimiž se poučujeme o zděděném původu a přírodní historii drahých životních objevů: je to poučení šťastné, pokud nám dovoluje proniknout jejich intimitu a dostat se takřka k samému jejich jádru, ale je to do jisté míry i poučení trapné, takže náš vztah k nositelům těchto původních vzorů je podivným složením úcty a odporu.

Lában pravil:

„Buď tedy vítán a pojď se mnou, cizinče, který se nazýváš mým synovcem, a chci věřit, že právem. Měli jsme kdysi dosti místa pro Elíezera a dosti slámy a píce pro jeho deset velbloudů, budeme mít místo i pro tebe i velblouda, který, jak se zdá, je tvým jediným. Dary ti tedy matka s sebou nedala? Zlato, roucha, koření nebo něco takového?“

„Dala mi všeho hojnost, o tom můžeš být přesvědčen,“ odpo—

187$

věděl Jákob. „Až si umyji nohy a až se najím, uslyšíš, proč ty věci nemám.“

Mluvil tak zvysoka úmyslně, aby si před drnohryzem zachoval důstojnost, a Lában se divil takovému sebevědomí při takové chudobě. Nemluvíce již, došli k Lábanově obydlí, kde se od nich cizí pastýři odloučili a táhli k městu, zatímco Jákob pomáhal ujci nahnat ovce do hliněných ohrad, zvýšených na ochranu proti škodné rákosovými rohožemi. Ze střechy domu se přitom na ně dívaly tři ženy; jedna byla Ráchel, druhá Lábanova žena a třetí Léa, větší dcera, která šilhala. Dům, jako vůbec celá usedlost (neboť obytné stavení bylo obklopeno ještě několika rákosovými chýšemi a špýchary tvaru úlů), působily silně na Jákoba, obyvatele stanů, který cestou ovšem viděl mnohem krásnější městské domy, a také ani nějaký obdiv projevovat nechtěl. Počal dokonce dům kritizovat, prohodil, že dřevěný žebřík, který vede zvenčí na střechu, nepostačuje, soudil, že by se místo něho měly postavit schody z pálených cihel a že by bylo také třeba omítnout vápnem dům a okenní otvory u země opatřit dřevěnými mřížemi.

„Ze dvora vede nahoru schodiště,“ řekl Lában. „Mně můj dům postačí.“

„To neříkej!“ pravil Jákob. „Když je člověk spokojen s málem, je za něho spokojen také Bůh a odtáhne od něho žehnající ruku. Kolik ovcí má můj ujec?“

„Osmdesát,“ odpověděl hospodář.

„A koz?“

„Asi třicet.“

„Hovězí dobytek žádný?“

Lában zlostně ukázal bradou směrem k hliněné a rákosové ohradě, která byla patrně stájí pro dobytek, ale počet nejmenoval.

„Musí toho být více,“ řekl Jákob. „Každého druhu dobytka více.“ Pohled, který Lában na Jákoba vrhl, byl sice zamračený, ale za jeho zamračeností se skrývala zvědavost. Potom šli domů.

188$

«Večeře»

Dům, který přečnívalo několik vysokých topolů, z nichž jeden měl bleskem od shora dolů poškozenou kůru, byla hrubá, nepříliš rozměrná a trochu se již drolící stavba z hliněných cihel, která však vzdušností své horní části nabývala jistého architektonického půvabu; neboť střecha, pokrytá zemí a opatřená malými rákosovými nástavky, spočívala na zdivu jen částečně, uprostřed a na rozích, kdežto jinak na dřevěných pilířích. Spíše by se mohlo mluvit o větším množství střech, neboť dům byl i v prostředku otevřen: byl to čtverec o čtyřech křídlech, obkličujících malý dvůr. K domovním dveřím z palmového dřeva vedlo několik stupňů z upěchované hlíny.

Na nádvoří, kterým ujec se synovcem kráčeli, pracovali mezi hospodářskými staveními dva nebo tři otroci řemeslníci, hrnčíř a pekař, který pleskal na vnitřní stěnu malé pícky ječné těsto. Služka v zástěře kolem beder nesla vodu. Nabrala ji z nedaleké studny, kterou jmenovali průplavem Bélovým, z kterého Lában zavlažoval své ohrazené ječné a sezamové pole a který zase přijímal vodu z jiného průplavu, z Ellilova. Průplav Bélův náležel městskému kupci, který jej dal vykopat a kterému musel Lában za spotřebu vody odvádět tísnící jej dávku oleje, obilí a vlny. Na druhé straně polí se vlnila širá step, prostírala se až k dalekému obzoru, který převyšovala stupňovitá věž měsíčního chrámu cháranského.

Ženy, sestoupivše ze střechy, očekávaly pána a jeho hosta v předsíni, kam se vcházelo přímo domovními dveřmi a kde byl do hliněné podlahy zapuštěn velký moždíř k drcení obilí. Lábanova žena Adína byla nevalně významná matróna s náhrdelníkem z pestrých kamenů, se splývavým šátkem na přiléhavém čepci, který jí pokrýval vlasy, a v obličeji s výrazem připomínajícím svou zasmušilostí tváře jejího muže, jenže rys kolem úst nebyl u ní tak kyselý, jako spíše hořký. Neměla syny, a tím se snad mohla částečně vysvětlit Lábanova nevlídnost. Později se Jákob dověděl, že na počátku manželství Lában a Adína synáčka měli, že ho však při stavbě domu obětovali, že ho totiž v hliněném džbáně zároveň s dary svítilen a mis živého zazdili do zá-

189$

kladů, aby tím na dům a na hospodářství přivolali požehnání a zdar. Ale oběť nejenže nepřinesla zvláštního požehnání, nýbrž od té doby byla Adína také ještě neschopna dávat život chlapcům.

Co se týče Léy, nebyla méně pěkně urostlá, byla dokonce větší a statnější než Ráchel, byla však příkladem onoho zvláštního znehodnocení, které potkává dokonalý tělesný vzrůst, je-li obličej ošklivý. Měla sice neobyčejně bohaté, popelavě světlé vlasy, na temeni pokryté malou čepičkou, které, jsouce svinuty v těžký uzel, jí padaly do týla. Ale její šedězelené oči truchlivě šilhaly na dlouhý, zarudlý nos, zarudlá byla strupatá víčka těchto očí a také její ruce, které se snažila ukrývat právě tak jako stočený pohled, přes nějž stále s jakousi ostýchavou důstojností spouštěla řasy. „Tu to máme: ošklivý měsíc a krásný měsíc,“ pomyslel si Jákob, pozoruje obě sestry. Přesto však, když přecházeli malý, dlážděný dvorek, v jehož středu byl vztyčen obětní kámen, oslovil Léu, a nikoli Ráchel; ale ona litujíc, jen zamlaskala, jak to prve na poli učinili pastýři, a patrně ho utěšovala tím, že přijde tlumočník, jehož kanaanské jméno několikrát opakovala: byl to jeden z domácích lidí, zvaný Abdchepa, jak se ukázalo týž, který před chvílí pekl na vnějším dvoře placky. Když totiž vystoupili po cihlových schodech, vedoucích dále až na střechu, do otevřeného hořejšího pokoje, kde se jídávalo, přinesl Jákobovi na nohy a na ruce vody a vypravoval mu, že se narodil ve vsi náležející k panství urusalimskému, že ho jeho rodiče prodali do otroctví jen z nouze a že za pevnou cenu dvaceti šeklů, které zřejmě také určovaly jeho nevelké sebevědomí, již prošel mnohýma rukama. Byl malý, šedovlasý a měl vpadlá prsa, ale uměl obratně hovořit a dovedl každou větu, kterou Jákob pronesl, ihned překládat do domácí řeči a stejně tak pohotově a plynně mu tlumočit odpověď.

Místnost, kde se usadili, byla dlouhá a úzká, ale byla vzdušná a velmi příjemně se v ní sedělo; mezi pilíři, které podpíraly střechu, bylo z jedné strany vidět na stmívající se step a z druhé do přívětivého čtverce vnitřního dvora, vydlážděného křemenem, s dřevěnou galerií a s barevnými látkami, které byly přes něj napjaty. Schýlilo se k večeru. Služka v zástěře kolem beder, která prve nosila vodu, přinesla z krbu oheň a rozsvítila tři

190$

hliněné lampy, postavené na trojnožkách. Potom s Abdchepou podali jídlo: hrnec husté, sezamovým olejem omaštěné moučné kaše („Papazu, papazu!“ s dětským jásotem opakovala Ráchel, mlsně a směšně mrskajíc jazýčkem mezi rty a tleskajíc rukama), pak teplé ječné placky, ředkev, okurky, palmové výhonky a k pití kozí mléko a vodu z průplavu, které měli do zásoby ve velké hliněné amfoře, visící na jednom z trámů. U vnější stěny pokoje stály dvě rovněž hliněné skříně a na nich byly rozestaveny všelijaké měděné mísy, nádoby k míchání, ruční mlýnek a poháry. Rodina zasedla k jídlu k maličko zvýšené, hovězí koží potažené desce; rozsadili se nepravidelně a jak koho napadlo: Lában se ženou si vedle sebe dřepli na lože, dcery seděly na zkřížených nohou na rákosových stoličkách, pokrytých poduškami, a Jákobovi dali pestře pomalovanou hliněnou židli bez opěradel a pod nohy právě takovou stoličku. Na papazu měli dvě lžíce z volské rohoviny, kterých střídavě používali tak, že ten, kdo z lžíce pojedl, ihned do ní zase z hrnce nabral kaše pro souseda a podal mu ji. Jákob, sedící vedle Ráchel, plnil jí pokaždé lžíci tak vrchovatě, že se smála. Léa to viděla a rozšilhala se ještě více a velmi smutně.

Při večeři se nehovořilo nic významného, nýbrž jen o věcech vztahujících se právě k jídlu. Adina například řekla Lábanovi: „Jez, můj muži, to vše je tvé!“

Nebo Jákobovi:

„Naber si, cizince, a potěš unavenou duši!“

Nebo jeden z rodičů řekl některé dceři:

„Vidím, že si bereš skoro vše a ostatním nenecháváš nic. Nebudeš-li svou hltavost krotit, obrátí ti čarodějnice Labartu vnitřnosti a budeš zvracet!“

Abdchepa neopomíjel Jákobovi doslova překládat ani tyto maličkosti, a Jákob se účastnil zábavy již řečí země, pobízeje Lábana:

„Jez, otče a bratře, vše je tvé!“

Nebo říkaje Ráchel:

„Naber si, sestro, potěš duši svou!“

Abdchepa i služka v zástěře jedli společně s panstvem, přerušujíce svou večeři posluhováním a zase chvílemi usedajíce na

191$

zemi, aby rychle spolkli ředkev a z jediné misky střídavě popili kozího mléka. Služka, jménem Iltani, si konečky prstů obou rukou setřepávala z dlouhých ňader chlebové drobty.

Když se najedli, poručil Lában, aby přinesli pro něho a pro hosta opojný nápoj. Abdchepa přivlekl měch s kvašeným pšeničným pivem, a když byly naplněny dva poháry, v nichž byla ponořena stébla slámy, protože na povrchu plovalo mnoho zrní, vstaly ženy k odchodu a Lában každé z nich zběžně položil na hlavu ruce. Také s Jákobem se ženy před spaním rozloučily, a když tak činila Ráchel, pohleděl ještě jednou do vlídné noci jejích očí; a pak na bílé, řídké zuby jejích úst, když usmívajíc se, pravila:

„Moc papazu – na lžíci – vrchovatě!“

„Abrahám – praotec – tvůj, můj!“ odpověděl jako na vysvětlenou, opět klada jeden ukazováček napříč přes koneček druhého, a oba, jako prve na poli, přikývli, zatímco se matka trpce usmívala, zatímco Léa šilhala na svůj nos, co otcova tvář setrvávala ve své zamračené, mžikavé strnulosti. Potom ujec a synovec ve vzdušném horním pokoji osaměli a na zemi u jejich nohou seděl jen ještě Abdchepa, jsa všecek udýchán posluhováním a upíraje zrak střídavě na rty jich obou.

«Jákob a Lában uzavírají smlouvu»

„Nuže, hoste, mluv,“ řekl hospodář, napiv se „a odhal mi příběhy svého života!“

Tehdy mu Jákob obšírnou řečí dopodrobna a podle pravdy vypověděl, jak se všechny události sběhly. Leda, že maličko zkrášlil průběh setkání s Elífazem, ačkoli se pro viditelná fakta, to jest pro svou nahotu a chudobu i zde v podstatě držel pravdy. Chvílemi, když podal dostatečné, ale ještě přehledné množství látky, se přerušil a kývl rukou na Abdchepu, který jeho vypravování přeložil; a Lában, který pil mnoho piva, poslouchal, mračil se, mrkal a někdy zakýval hlavou. Jákob mluvil věcně. To, co se událo mezi ním, Ezauem a rodiči, ani neschválil, ani nezatratil, vyprávěl o tom upřímně a bohabojně, neboť na konec

192$

mohl nechat vše vyústit ve velkou a rozhodující skutečnost, která, ať už k ní došlo jakkoli, je zajisté nesmírně důležitá a v níž i jeho nynější nahota a chudoba jsou věcmi podřadnými: že totiž nositelem požehnání je on a nikdo jiný.

Lában poslouchal, namáhavě mžouraje. Slaměným stéblem, které téměř nedával z ruky, do sebe již vysál tolik opojného nápoje, že se jeho obličej podobal ubývajícímu měsíci, když se pozdě večer v zlověstně tmavorudém oparu zvedá ke své pouti, břicho se mu nadmulo, že si povolil opasek, spustil z ramenou roucho a seděl v košili, kříže svalnaté paže na poloobnažené, masité, černošedé kučeravé hrudi. Dřepěl na posteli, ohýbaje hřbet a nemotorně se nakláněje kupředu, a jako praktický, obchodně myslící muž se vyptával na statek, kterým se vychloubal jeho protějšek a jejž se on, Lában, chránil ocenit příliš vysoko. Úmyslně pochyboval o jeho ceně. Tento statek byl podle jeho mínění zatížen dluhem. Jistě, Jákob to již zdůraznil sdostatek: Ezau byl nakonec mužem prokletým, a na jeho bratrovi spočívá požehnání. Ale pomyslíme-li, jak bylo požehnání získáno, vidíme, že na něm leží i kus kletby, která se jistě jednou nějak projeví. Známe přece bohy. Jeden jako druhý, ať už jde o toho zdejšího, s nímž Lában ovšem musí udržovat přátelské styky, nebo ať jde o nepojmenovaného nebo jen nejasně pojmenovaného boha Izákových lidí, o němž věděl a kterého podmínečně také uznával. Bohové mají svou vůli a dávají ji vykonávat; ale vinen je člověk. Statek, o který se Jákob opírá, je zatížen vinou, a zbývá se zeptat, na kom bude ztrestána. Jákob tvrdil, že je úplně nevinen a čistý. Sám prý nepodnikl skoro nic, nýbrž nechal se jen stát, co se stát mělo, a také to jen s těžkým vnitřním odporem. Vinou obtížena byla nejvýše energická Rebeka, která vše způsobila. „Zlořečení na mou hlavu!“ pravila, ovšem jen pro případ, že by se otec o podvodu dověděl, ale tato slova také objasňují její vztah k celému podniku a jsou zároveň přiznáním, že na sebe bere odpovědnost a že chce mateřsky zachránit dítě před vinou.

„Toť se ví, mateřsky,“ řekl Lában. Těžce dýchal pivním dechem a vrchní polovinou těla se šikmo chýlil dopředu. Narovnal se, ale polovina těla se zakymácela a svalila se zase na druhou

193$

stranu. „Mateřsky, jak to dělávají matky a jak to dělávají rodiče. A jak to dělávají bozi.“ Rodiče a bohové žehnávali svým miláčkům stejně dvojsmyslně. Jejich požehnání bylo silou a vycházelo ze síly, neboť také láska – a zejména láska – je jen síla, a bohové a rodiče žehnávali svým miláčkům z lásky, dávajíce jim silný život, silný v štěstí i v prokletí. To byla ta věc a to bylo ono požehnání. „Zlořečení na mou hlavu“, to byla jen krásná slova a mateřské povídání, které nevědělo, že láska je síla a požehnání síla a život je síla a nic více. Vždyť Rebeka byla jen žena a on, Jákob, byl požehnaný a hlavní tíha viny na podvodu ležela nejprve na jeho statku. „Na tobě se to vymstí,“ těžkým jazykem řekl Lában a těžkou paží a těžkou rukou ukázal na synovce. „Oklamal jsi a budeš oklamán – Abdchepo, otevři hubu a přelož mu to, padouchu, vždyť jsem si tě koupil za dvacet šeklů, a budeš-li mi tu spát, místo abys překládal, zahrabu tě, ty taškáři, na týden do země až po bradu.“

„Dosti, fuj!“ řekl Jákob a odplivl si. „Proklíná mě můj otec a bratr? Chci jen vědět, co si myslíš: Jsem kost z kostí tvého rodu a krev z jeho krve, či nikoli?“

„To jsi,“ odpověděl Lában, „potud je to správné. Podal jsi mi pravdivé zprávy o Rebece a Jischakovi a o ryšavci Ezauovi, jsi Jákob, syn mé sestry, to je dokázáno. Buď mi vítán. Ale je třeba na základě tvých údajů zkoumat situaci a vyvodit z ní pro tebe a pro mne důsledky podle zákonů hospodářského života. Jsem přesvědčen o pravdivosti tvé zprávy, ale nemám příčiny obdivovat se tvé upřímnosti, neboť, chtěl-li jsi vysvětlit svou situaci, mnoho jiného ti nezbývalo, leč abys byl upřímný. Není tedy správné, co jsi prve říkal, že tě Rebeka posílá, aby mi prokázala laskavost. Bylo to spíše proto, že jsi nemohl zůstat doma, protože ti šlo o život pro tvůj a matčin čin, jehož dobrý výsledek sice nepodceňuji, ale který z tebe prozatím udělal nahého žebráka. Nepřišel jsi ke mně dobrovolně, nýbrž proto, že jsi neměl, kam bys složil hlavu. Jsi na mne odkázán a z toho musím vyvodit důsledky. V mém domě nejsi hostem, nýbrž čeledínem.“

„Můj ujec hovoří správně, aniž přiměšuje k spravedlnosti sůl lásky,“ pravil Jákob.

194$

„Řeči,“ odpověděl Lában. „Jsou to přirozené tvrdosti hospodářského života, které jsem zvyklý nést. Cháranští bankéři, jsou to dva bratři, synové Išulanuovi, také ode mne požadují, co chtějí, poněvadž nutně potřebuji jejich vody a oni vědí, že jí potřebuji, proto požadují, co se jim zlíbí, a nezaplatím-li, dají prodat mě a můj majetek a shrábnou zisk. Nebudu bláznem. Jsi na mne odkázán a budu tě dřít. Nejsem dosti bohatý a požehnaný, abych se mohl naparovat v roztomilostech a mít otevřený dům pro všeliké psance. Na rukou, které by pro mne pracovaly, mám jen tohohle, žabáka beze vší síly, a Iltani, služku hloupou jako kuře a jako kvokavá slepice, neboť hrnčíř je potulný muž, který je podle naší smlouvy u mne jen na deset dní, a až přijde doba žní nebo stříže, nevím odkud vzít ruce, neboť platit je nemohu. Již dávno se nehodí, aby má menší dcera, Ráchel, pásla ovce a trpěla ve dne vedrem a v noci mrazem. To od nynějška budeš dělat ty, za přístřeší a za zeleninu a za nic více, neboť nevíš kudy kam a nejsi člověkem, který by mohl klást podmínky, taková je situace.“

„Za tvé dítě Ráchel budu rád pást ovce,“ pravil Jákob, „a sloužit pro ni, aby měla život příjemnější. Jsem pastýřem již z domova, chovu rozumím a budu to činit velmi dobře. Nehodlal jsem povalovat se u tebe a být darmožroutem; ale poněvadž slyším, že je to pro Ráchel, tvé dítě, a že mohu pro ni dávat sílu svých mužných paží, budu sloužit tím ochotněji.“

„Tak?“ zeptal se Lában, a svěšuje koutky úst, namáhavě na něho zamžikal. „Dobře,“ řekl. „Podle nutnosti hospodářského života pracovat musíš, ať rád nebo nerad. Budeš-li však pracovat rád, je to výhoda pro tebe, aniž je to na škodu mně. Ráno o tom napíšeme smlouvu.“

„Vidíš?“ pravil Jákob. „Jsou takové věci: výhody pro oba, které mírní přirozené tvrdosti. To by sis nebýval pomyslel. Nechtěl jsi do právních věcí přimísit špetku soli, činím to tedy o své újmě já, třebaže jsem v této chvíli nahý a bezvýznamný.“

„Řeči,“ rozhodl Lában. „Právně to sjednáme a zpečetíme, aby bylo všechno v pořádku a nikdo nemohl nezákonným chováním smlouvu porušovat. Teď jdi, jsem ospalý a nadýmá mě pivo. Žabáku, zhas lampu!“ řekl Abdchepovi, natáhl se na

195$

postel, přikryl se kabátem a s ústy nakřivo otevřenými usnul. Ať si Jákob ustele, kde chce. Vystoupil na střechu, lehl si na přikrývku pod látky malého rákosového stanu, který tam stál, a myslel na Rácheliny oči, dokud ho nepolíbil spánek.

196$

««KAPITOLA PÁTÁ»»

VE SLUŽBÁCH LÁBANOVÝCH

«Jak dlouho zůstal Jákob u Lábana»

Tak počal Jákob bydlet v Lábanově říši a v zemi Aram Naharajim, které vtipně sám pro sebe říkal země Kamugia: jednak proto, že mu byla vůbec a již od začátku nížinou, kam na své pouti musel prchat, ale jednak také proto, že tato vodami ohraničená země svého muže zajala a zřejmě již nikdy nevydá, takže se opravdu a doslova ukázala být zemí, odkud už nikdy není návratu. Neboť co znamená: „Už nikdy?“ Znamená to: tak dlouho ne, pokud osobnost, alespoň přibližně, setrvá ve svém stavu, zachová své formy a zůstane ještě sama sebou. Návrat, k němuž dojde za dvacet pět let, se již netýká oné osobnosti, která, když se vydávala na cestu, se domnívala, že se za půl roku nebo, hodně počítáno, za tři léta, vrátí a po té příhodě naváže život zase tam, kde jej přerušila, takový návrat znamená pro onu osobnost: již nikdy. Pětadvacet let není příhoda, je to sám život, a uběhnou-li v mužném jinošství, jsou jádrem a základem života, a třebaže Jákob po svém návratu dlouho žil a dočkal se věcí nejtěžších a nejvznešenějších – neboť, když jsa zase v Dolní zemi, slavně zemřel, bylo mu podle našeho přesného výpočtu sto šest let – přece jen snil sen svého života, tak možno říci, u Lábana v zemi aramské. Tam miloval, tam se oženil, tam ho čtyři ženy obdařily všemi jeho dětmi, až na nejmladšího, v počtu dvanácti, tam se stal bohatý majetkem a vážný věkem, a jinoch se již nikdy nevrátil, nýbrž byl to stárnoucí muž, pětapadesátiletý, kočovný šejch z východu v čele svých velkých stád,

197$

který vtáhl do země na západě jako do země cizí a bral se k Šekemu.

Že pobyl Jákob u Lábana dvacet pět let, se dá skutečně dokázat a tento výpočet je naprosto bezpečným výsledkem pečlivého zkoumání. Písně a ústní podání projevují v tomto bodě způsob myšlení, jehož nepřesnost bychom sami sobě odpouštěli méně snadno, než ji odpouštíme jim. Tvrdí, že Jákob strávil u Lábana všeho všudy dvacet let; čtrnáct a Šest. Již tímto rozdělením praví, že již mnoho let před tím, než opustil svůj nový domov a uprchl, žádal od Lábana, aby ho propustil, což však bylo zamítnuto, takže se musel zavázat, že za nových podmínek zůstane i nadále. Doba, kdy tak učinil, se udává výrokem, že se to stalo tehdy, když „Ráchel porodila Josefa“. Ale kdy to bylo? Kdyby bylo tehdy uplynulo pouze čtrnáct roků, byly by se musely v těchto čtrnácti letech nebo správněji: v posledních sedmi z nich, narodit všechny jeho děti i s Dínou a Josefem a pouze bez Benjamína, což samo o sobě nemožné nebylo, protože rodily čtyři ženy, ale podle pořadí porodů, jak je určil Bůh, tomu tak nebylo. Podle něho se po uplynutí dvakrát sedmi let, tedy v osmém roce manželství, narodil mlsný Ašer, který byl o pět let starší než Josef, a jak se na podrobnostech ukáže, není možné, aby byla Ráchel dostala Josefa dříve než dva roky po narození moře milujícího Zebulúna, to jest v třináctém roce manželství čili v dvacátém roce cháranském. Jak by tomu také mohlo být jinak? Jeho miláček byl dítětem otce již starého, a když spatřil světlo světa, muselo být Jákobovi již padesát let a bydlel u Lábana tedy již dvacet let. Poněvadž však z oněch dvaceti bylo jen dvakrát sedm, to jest čtrnáct let služebních, zbývá mezi nimi a dobou výpovědi a uzavření nové smlouvy dalších šest roků, které znamenají stav beze smlouvy a mlčenlivé pokračování Jákobova života u Lábana, jež však se zřetelem k jeho konečnému bohatství třeba sečíst s posledními pěti lety, která u Lábana strávil, jsa opět vázán smlouvou. Neboť i když těchto pět přispělo nejhojněji a rozhodující měrou k neslýchanému jeho zbohatnutí, bylo by konec konců přece jen nestačilo k získání jmění, které bylo v písních a podáních vždy oslavováno nejbujnějšími epitety. I když přiznáme, že silně přepínají a že například tvrzení, že

198$

měl Jákob dvě stě tisíc ovcí, se naprosto držet nedá. Ale mnoho tisíc jich bylo, nehledě vůbec k jeho ostatnímu majetku na jiných druzích dobytka, na kovových hodnotách a otrocích, a Lábanova slova, pronesená tehdy, když na útěku zetě dohonil, aby mu vrátil, co mu „ukradl“ ve dne a co mu „ukradl“ v noci, by neměla ani zdání oprávněnosti a byla by vůbec nesmyslná, kdyby se byl býval Jákob obohatil toliko na základě nové smlouvy a kdyby nebyl býval již předtím – právě v onom mezidobí – dosti široce nehospodařil na vlastní účet a nepoložil tak základ svého pozdějšího bohatství.

Dvacet pět let – a uběhla Jákobovi jako ve snu, jak již živoucím lidem ubíhává život v touhách a dosahování, v očekávání, zklamání a úspěších, a jak se skládá z dní, kterých nepočítáme a z nichž každý přinášívá své; které jsou po jednom přečkávány v čekání a snažení, v trpělivosti a netrpělivosti a jež se slévají v měsíce, roky a shluky let, z nichž pak nakonec každý se zdá jediným dnem. Je o to spor, jak lépe a rychleji čas míjí: v jednotvárnosti nebo v pestrém střídání; ale je jisté, že obojí spěje k překonávání času; vše živoucí se dere kupředu, snaží se překonat čas, snaží se v zásadě o smrt, zatímco si myslí, že usiluje o životní mety a mezníky; a třebaže je jeho čas rozčleněn a rozdělen do epoch, je přece zase jednotvárný, jsa právě jeho časem, který uplývá vždy za stejných podmínek jeho osobnosti, takže při míjení času a života vždy najednou pracují obě působící síly, to jest jednotvárnost a členitost.

Koneckonců je to s rozdělováním času hodně libovolné a ne o mnoho jinaké, než jako bychom chtěli na vodě kreslit čáry. Můžeme je kreslit tak a opět jinak, a zatímco je kreslíme, se zase již všechno slévá v jedinou velkou jednotu. Právě jsme různě rozdělili Jákobových pětkrát pět cháranských let: na dvacet a pět a na čtrnáct a šest a pět; ale on by je byl snad také rozdělil na prvních sedm až k svému sňatku a k tomu na třináct, kdy přicházely děti, a konečně na pět posledních, které podobajíce se pěti přestupným dnům slunečního roku, přebývaly přes oněch dvanáctkrát třicet. Mohl počítat tedy také tak nebo ještě jinak. Ale rozhodně jich bylo celkem pětadvacet a byly jednotvárné nejen proto, že to byly vesměs roky Jákobovy, nýbrž také proto,

199$

že byl každý z nich událostmi, které jej provázely, podoben jeden druhému až k nudnosti a že změna hledisek, z kterých byly pozorovány, nestačila, aby zmírnila jejich splývající jednotvárnost.

«Jákob a Lában stvrzují svou smlouvu»

Jeden úsek, jakási epocha, nastala pro Jákobův život hned tím, že smlouva, kterou prvního dne po svém příchodu s Lábanem uzavřel, byla již po měsíci zrušena a nahrazena novou, sdělanou zcela jinak a zavazující Jákoba mnohem pevněji. Již den po Jákobově příchodu přikročil Lában skutečně k tomu, aby podle rozhodnutí, učiněného s přízemní věčností u piva, dal synovcovu vztahu ke své domácnosti právní formu. Časně ráno vyrazili a vydali se na oslech do města Cháranu: Lában, Jákob a otrok Abdchepa, který měl před písařem a právníkem vystupovat jako svědek. Tento soudce postavil svůj stolec v jakémsi dvoře, kde se kupilo mnoho lidstva, které si přálo smluvně potvrdit nebo zažalovat uzavřené koupě, prodeje, pachty, nájmy, výměny, manželské sňatky a rozvody, a soudce u stolu měl i se svými dvěma podřízenými písaři nebo pomocníky, kteří dřepěli po obou jeho stranách, plné ruce práce, aby vyhověl požadavkům městského i venkovského obecenstva, takže lidé Lábanovi museli dlouho čekat, než došlo na jejich věc, ostatně nevýznamnou a brzy vyřízenou. Lában byl předtím nucen najmout za nějakou náhradu, něco obilí a oleje, jakéhosi člověka, který zde postával jen proto, že na takovou příležitost čekal, aby byl druhým svědkem, ten pak tedy společně s Abdchepou se zaručili za smlouvu a oba ji opatřili pečetí, vtisknuvše nehty svých palců do hlíny tabulky, která byla vzadu vyklenutá. Lában pečetidlo měl a Jákob, který svého pozbyl, zpečetil smlouvu lemem kabátce. Tak byl ověřen prostý text, který jeden z podřízených písařů vyryl podle mechanického diktátu soudcova: Lában, pěstitel ovcí, přijal až do dalšího ujednání za nájemného otroka toho a toho muže ze země amurské, který byl bez přístřeší, syna toho a toho muže, a povinností najatého je dát všechny své tělesné i duševní síly do služeb Lábanovy rodiny a jeho hospodářství, a to za

200$

žádnou jinou odměnu, leč za potřeby svého těla. Zrušení smlouvy, soudní spor nebo žaloba přípustná není. Ať již je to kdokoli, kdo by se v budoucnosti proti této smlouvě vzpříčil, chovaje se nezákonně, a pokoušel se proti ní něco namítat, toho spor nemá mít platnost a on má být potrestán pokutou pěti min stříbra. Konec a dosti. Lában měl nést útraty zápisu a učinil tak několika měděnými kotoučky, hodiv je s nadáváním na váhy. Ale v nitru byl přesvědčen, že mu Jákobův závazek za tak levných podmínek za tato malá vydání stojí, neboť pokládal Jischakovo požehnání za mnohem vážnější, než se k tomu v rozhovoru se synovcem přiznal, a každý, kdo by se domníval, že si nebyl ihned a již od počátku vědom, že přijetím Jákobovým do své domácnosti znamenitě pořídil, podceňoval by jeho obchodního ducha. Byl to muž chmurný, v němž bohové nenašli zalíbení, neměl důvěry ve své štěstí, a proto také až dosud hospodařil jen s malým úspěchem. Nepodceňoval ani na okamžik výhody, že získal za spolupracovníka muže požehnaného.

Proto také byl po uzavření smlouvy v dobré náladě, pokud jí byl schopen, nakoupil ještě v ulicích nějakých látek, potravin a drobného nářadí a vyžadoval od svých průvodců projevy obdivu nad městem, nad jeho hlučným ruchem a nad tloušťkou jeho zdí a bašt; nad líbezností jeho hojně zavlažovaných zahrad, které je obklopovaly a v nichž se mezi datlovými palmami vinuly vinné girlandy; nad posvátnou nádherou E-chulchulu, chrámu, který vévodil městu, a nad jeho dvory, jejichž brány byly střeženy býky stříbrem pobitými a bronzovými; nad vznešeností věže, která se stupňovitě zdvíhala na velkém náspu a byla objata schodištěm, nad touto sedmibarevnou nestvůrou z kachlíků, na svém vrcholku azurově modrou, takže se zdálo, že svatostánek a letohrad boha, kde pro něho bylo připraveno svatební lože, blýskavě splývá s modrem oblohy nad ním. – Ale Jákob měl pro všechny ty památnosti jen několik „hm“ a „aj“. Neměl pro městský život pochopení, nemiloval křik a ruch, ani chvástavost příliš nádherných staveb, které se tváří, jako by byly věčné, ale třeba byla ona cihlová hora sebedůmyslněji zabezpečena asfaltem a rákosovými rohožemi a byť byla sebeduchaplněji odvodňována, podle jeho přesvědčení byla přece jen určena k zániku, a to ve

201$

lhůtě, která byla, alespoň před Bohem, velmi kratičká. Stýskalo se mu po beeršebských pastvinách; ale pýcha města, která tísnila jeho pasteveckou duši, nechávala ho nyní skoro již pokládat za domovinu Lábanův dvorec, kde ostatně zůstavil dvojici černých očí, které ho uvítaly se zvláštní ochotou a s nimiž, jak se mu zdálo, měl projednat cosi velmi důležitého. Pozoruje roztržitě nádheru určenou zániku, myslel na tyto oči, na ně a na Boha, který slíbil, že bude v cizině ostříhat jeho kroky a že ho přivede domů bohatého, na Boha Abrámova, za něhož byl žárliv, hledě na Béla Cháranského dům a dvůr, na tuto tvrz modloslužebnictví, hlídanou divokými býky a hadími nohy, v jehož nejvnitřnějším Stánku; svítícím drahým kamením a vybudovaném z pozlacených cedrových trámů, stála na stříbrném podstavci bradatá socha modly a dávala se podkuřovat a lichotit si podle všech pravidel královského rituálu – zatímco Bůh Jákobův, kterého měl za většího než všechny ostatní, za velkého až do jedinosti, nemá na zemi vůbec domu, nýbrž je prostě uctíván pod stromy a na výšinách. Je zřejmé, že to ani jinak nechce, a Jákob byl hrdý myšlenkou, že odmítá městsky světskou státní nádheru a že jí opovrhuje, poněvadž mu žádná nemůže dát tolik, co mu náleží. Ale do této hrdosti se mísilo také podezření a ona žárlivost prýštila právě z nich obou: že by totiž Bůh vlastně také rád bydlel v domě z emailu, z pozlaceného cedrového dřeva a z drahého kamení, který by ovšem musel být ještě sedmkrát krásnější než dům měsíční modly, a že jej jen proto odmítá, protože ho ještě nemůže mít, protože jeho vyznavači ještě nejsou dosti četní a dosti silní, aby mu jej mohli postavit. „Jen počkejte,“ myslel si Jákob, „a chvástejte se zatím nádherou svého vznešeného pana Béla! Můj Bůh mi na Bét-elu slíbil, že mě učiní bohatým, a je v jeho moci učinit velmi bohatými všechny, kteří v něho věří, a až zbohatnem, postavíme mu dům a ten bude ze samého zlata, safírů, jaspisů a křišťálů vně i zevnitř, takže před ním domy všech vašich pánů i paní pozbudou významu. Minulost je strašlivá a přítomnost mocná, neboť bije do očí. Ale není pochyby o tom, že největší a nejsvětější je budoucnost, a to utěšuje sklíčené srdce toho, komu je přislíbena.“

202$

«Ženich»

Ačkoli již bylo hodně pozdě, když ujec a synovec se vrátili z města domů, trval Lában přece na tom, aby byly tabule se smlouvou ještě téže noci uloženy v sklepení jeho domu, kam se podobné listiny uschovávaly; a Jákob, také s hořící lampou v ruce, ho doprovázel. Sklepení leželo pod podlahou přízemního pokoje levé části domu, naproti pavlači, kde se včera večeřelo, a bylo něčím jako archivem, kaplí a hrobkou zároveň; neboť tu odpočívaly kosti Bétuelovy v hliněné rakvi, která stála uprostřed místnosti, jsouc obklopena nádobami a obětními jídly, třínožkami a kaditelnicemi, a zde někde, ještě hlouběji v zemi nebo v postranní stěně, byl patrně také hliněný džbán se zbytky Lábanova obětovaného synáčka. V pozadí sklepení byl výklenek s oltářem v podobě cihlové krychle, po jehož stranách se táhly nízké a úzké lavičky, a najedná z nich, na té z pravé strany, ležely všeliké tabulky s nápisy, stvrzenky, účty a smlouvy, které byly uloženy sem do bezpečí. Ale na druhé z těchto laviček stáli maličcí bůžkové, stálo jich tu asi deset nebo dvanáct, byla na ně zvláštní podívaná, měli jednak vysoké čepice a vousaté dětské obličeje, jednak byli holohlaví a bez vousů, zčásti byli ustrojení v šupinaté šatečky, dílem měli nahá poprsí, na něž, vysoko pod bradou, velmi mírumilovně skládali ručičky, a jiní byli zase oděni řasnatými rouchy, modelovanými rukou ne příliš obratnou, zpod jejichž lemu vysunovali nemotorné prstíky svých nohou. To byli Lábanovi domácí bůžkové a věštci, terafové, ke kterým tento zamračený muž velmi lnul a s nimiž se zde dole radil o každé důležitější věci. Chránili dům, a jak Lában Jákobovi vysvětloval, prorokovali dosti spolehlivě počasí, radili mu v otázkách koupě a prodeje, dovedli povědět, kterým směrem se brala zaběhlá ovce, a tak dále.

Jákobovi nebylo u kostí, stvrzenek a modliček zvláště příjemno a byl rád, když se po žebříku, po němž prve slezli, a otvorem padacích dvířek dostali z podzemí zase nahoru a když si mohl jít lehnout. Lában vykonal pobožnost jak před rakví Bétuelovou, „obětovav nápoj“, to jest postaviv tam čerstvou vodu, aby se mohl mrtvý napít, tak také před terafy, hluboce se

203$

ukloniv, a jen málem že se nepomodlil také před obchodními dokumenty. Jákob, který neuznával nijakého uctívání smrti ani modloslužebnictví, byl zarmoucen náboženskou nejasností a nejistotou této rodiny, poněvadž se mohl u Lábana, prasynovce Abrahámova a bratra Rebečina, nadít náboženského citu rozhodně vytříbenějšího. Ale věci se měly ve skutečnosti tak, že byl Lában sice zpraven o náboženské tradici svých západních příbuzných, ale do jeho vědomí o ní se mísilo tolik kultů domácích, že naopak hlavní součást jeho přesvědčení tvořily sny, a podání Abrahámovo jen příměsek. Přesto, že seděl u pramene a u východiska duchovních dějin, nebo snad právě proto, že tam sedět zůstal, cítil se být zcela poddaným Bábelu a jeho státnímu náboženství a o Já-Elóhovi mluvil k Jákobovi jen jako o „bohu jeho otce“, směšuje ho ještě kromě toho zcela bláznovsky s Mardukem, nejvyšším bohem sineárským. – Jákob byl velmi zklamán, neboť si představoval, stejně tak jak to zřejmě činili jeho rodiče doma, že je Lábanova rodina ve svém vzdělání pokročilejší, a mrzelo ho to hlavně pro Ráchel, v jejíž hezké a půvabné hlavě to nevypadalo ovšem lépe než v hlavách jejího příbuzenstva, a od prvního dne si umínil, že použije každé příležitosti působit na ni ve smyslu skutečnosti a pravdy. Neboť od prvého dne, vlastně od chvíle, kdy ji po prvé spatřil u studnice, ji pokládal za svou nevěstu, a nepřepínáme, pravíme-li, že také Ráchel již při onom malém vykřiknutí, které jí uklouzlo, když se jí dal Jákob poznat jako bratranec, v něm viděla nápadníka a ženicha.

Příbuzenská manželství, to jest sňatky mezi příslušníky téhož rodu, byly tehdy všeobecné a byly z dobrých důvodů čímsi zcela obvyklým; byly pokládány za jediné čestné, rozumné a spolehlivé, a dobře víme, jak ubohý Ezau velice uškodil svému postavení potrhlými sňatky. Nebyl to osobní vrtoch, trval-li Abrahám na tom, aby si Jischak, jeho pravý syn, hledal ženu jen z kmene a jen z rodiny jeho otce, totiž z domu Náchora cháranského, aby věděl, koho si bere; a Jákob, přišed do domu Lábanova, kde byly rovněž dcery, šel toliko ve stopách Jischakových, vlastně Elíezerových, který byl námluvčím, a s jeho návštěvou byla samozřejmě spojena i myšlenka na sňatek, stejně jako tomu

204$

bylo u Izáka a Rebeky, ba byl by tak ihned smýšlel také Lában, kdyby tento hospodářsky myslící muž byl dovedl uznat uprchlíka a žebráka za zetě. Lábanovi, jako každému jinému otci, by bylo velmi proti mysli a bylo by se mu zdálo velmi nebezpečným dát své dcery převést do kmene zcela nepříbuzného a neznámého, čili, jak by to on býval řekl, „prodat je do ciziny“. Bylo mnohem jistější a důstojnější, aby obě zůstaly i jako manželky v lůně kmene, a poněvadž tu byl bratranec z jeho, otcovy, strany, byl Jákob přímo předurčen stát se jejich mužem – což značí: nejen jedné z nich, nýbrž zároveň jich obou, a když Jákob přišel do Lábanova domu, všichni tomu tak mlčky rozuměli, v základě to bylo přesvědčením i pána domu, ale hlavně Ráchelino, která sice příchozího potkala první, která také dobře znala své poslání na zemi a věděla, že je hezká a půvabná, kdežto Léa svou krátkozrakostí nepěkná – ale která při svých ochotných a zkoumavých pohledech u studnice, které na Jákoba tolik působily, naprosto nemyslela jen na sebe samu. Život tomu chtěl, aby v okamžiku bratrancova příchodu vstoupila k své sestře a družce ve vztah ženského závodění, ale nikoli v hlavní otázce, jak se Jákob nakonec rozhodne (přičemž bylo ovšem její věcí prozatím na něho působit v zájmu jich obou větší přitažlivostí), nýbrž tento vztah se týkal vlastně teprve budoucnosti a otázky, která z obou sester bude svému muži-bratranci ženou lepší, hospodárnější, plodnější a milovanější, tedy věci, v níž neměla žádnou přednost a na kterou naprosto nebylo možno odpovědět větší nebo menší troškou okamžité přitažlivosti.

Tak se tedy dívali na věci v Lábanově domě a jen Jákob sám – a to právě bylo pramenem četných nedorozumění – je tak neviděl. Neboť za prvé mu sice bylo známo, že člověk může mít kromě pravých žen také ženiny a otrocké souložnice, které mu rodí polopravé děti, ale neznal, a dlouho se to také nedověděl, že jsou v této zemi, a hlavně v Cháranu a v okolí, sňatky s dvěma rovnoprávnými hlavními ženami velmi časté, ba dokonce při dobrých majetkových poměrech obvyklé; a pak byly jeho srdce a mysl příliš naplněny půvaby Ráchelinými, aby si byť i jen vzpomněl na trochu starší, statnější a ošklivější sestru, nemyslel na ni ani tehdy, když s ní ze zdvořilosti mluvíval, což

205$

ona dobře věděla a se zatrpklým úsměvem a v důstojné bolesti klopívala přes šilhavé oči víčka, a pozoroval to také Lában, který byl za svou starší dceru žárliv přesto, že učinil ze synovce ženicha smlouvou námezdního otroka a pro zanedbávanou Léu se z toho radoval.

«Jákob najde vodu»

Jákob tedy mluvíval s Ráchel tak často, jak to bylo možno, ale mohlo se tak dít toliko zřídka, neboť oba měli ve dne mnoho práce, a hlavně Jákob byl v postavení člověka, kterého naplňuje velký cit, jejž by chtěl učinit jedinou věcí svého zájmu, ale je kromě toho nucen pilně pracovat, a to právě v zájmu své lásky – čímž je zase jeho lásce bráněno, poněvadž na ni musí při díle zapomínat. Pro citového muže, jakým byl Jákob, je to tvrdé, neboť chtěl by se oddávat citu a žít jen pro něj, nesmí však a musí být statečný právě v zájmu cti onoho citu, neboť jaká čest by mu zbývala, kdyby to nečinil? A opravdu byly jeho cit pro Ráchel a jeho práce v Lábanově hospodářství jedno a totéž; neboť jak mohl obstát s oním, kdyby se mu nebyla dařila tato? Bylo třeba, aby se Lában dokonale přesvědčil o plné ceně hodnoty, o kterou se synovec opíral, a bylo nutno si přát, aby Lában zatoužil připoutat ho k sobě. Jedním slovem: požehnání Izákovo nesmělo být promrháno, neboť je věcí muže přiložit ruku k dílu, aby požehnání, které zdědil, nepřišlo nazmar, nýbrž bylo ke cti citu jeho srdce.

Tehdy, na počátku pobývání Jákobova u Lábana, nebylo pastvisko, kam ráno, maje trochu jídla v pastýřské brašně, prak u pasu a v ruce dlouhou hůl na obranu, hnával Lábanův brav, aby jej přes den s psem Mardukem hlídal, příliš vzdáleno od ujcova stavení, protože Jákob nepotřeboval v noci zůstávat venku, nýbrž mohl při slunce západu hnát domů a na dvoře radou a pomocí ukázat, co dovede. To mu bylo milé, neboť jeho pastýřské povolání mu prozatím dávalo málo příležitosti vzbudit v ujci dojem, že zároveň s ním, s uprchlíkem, přišlo do hospodářství požehnání. Když večer při zahánění do ohrady nechával před očima Lábanovýma, počítaje kusy, procházet stádo před

206$

svou pastýřskou holí, nechyběla sice žádná ovce, a nejenže vypěstoval letní vrh co nejrychleji k tomu, aby se živil sám, takže Lában získával mnoho mléka a smetany, nýbrž vyléčil také s láskou a uměním z vrtohlavosti jednoho z obou beranů, znamenitého samce; ale Lában to i jiné služby přijímal bez díků jako nevýznamné výkony pastýře, kterého možno upotřebit, a také to, že Jákob ihned po nastoupení služby ozdobil okenice domu hezkými řezbami, vzal pouze na vědomí. Za omítku a vápno k natření vnějších cihlových stěn platit z lakoty odmítl a tak se musel Jákob zříci radosti, spojit svůj příchod s tak okázalou výzdobou usedlosti. Jákob si naprosto nevěděl rady, jak by požehnání uplatnil; ale bylo to právě asi vnitřní napětí tohoto hledání a umíněného chtění, které ho připravilo na zjevení a učinilo ho hrdinou nadmíru významné události, na kterou, pokud byl živ, radostně vzpomínal.

Blízko Lábanova obilného pole našel vodu, živou vodu, podzemní pramen, a našel ji, jak dobře věděl, s pomocí Hospodina, svého Boha, přesto, že se vyskytly zjevy tomuto nazírání vlastně odporující, které vypadaly tak, jako by byla čistá podstata boží učinila ústupek místnímu božstvu a obvyklé zde představě o něm. Jákob právě mluvil před domem mezi čtyřma očima s milovanou Ráchel, a to jak galantně, tak i upřímně. Řekl jí, že je půvabná jako egyptská Hathor, jako Éset a krásná jako jalovička. Poeticky pravil, že září ženským světlem, že mu připadá jako matka živící vlhkým ohněm dobrá semena a že je jeho nejvroucnějším přáním pojmout ji za ženu a plodit s ní syny. Vyslechla to velmi mile, cudně a poctivě. Přišel bratranec a manžel, očima si ho prohlédla a milovala ho s odhodlaností svého mládí. Když se jí teď, drže ji rukama za hlavu, ptal, zda by také ji těšilo, dát mu děti, přikývla, její překrásné, černé oči se zalily slzami a on jí slzy z očí slíbal – jeho rty byly jimi ještě vlhké. V dvojím svitu, kdy se záře měsíce přela se světlem denním, se procházel polem, když se náhle jeho kroky zarazily a od ramenou až k palci nohou jím projelo palčivé zachvění, jako by byl zasažen bleskem. Třeště oči, spatřil těsně před sebou podivnou postavu. Měla rybí tělo, které se v měsíčním a denním světle stříbrně a slizce lesklo, a měla také rybí hlavu. Pod ní však,

207$

jsouc jí přikryta jako čepicí, byla lidská hlava s kučeravým vousem, a ona bytost měla tak kratičké lidské nohy, které vyrůstaly z rybího ocasu a pár krátkých ručiček. Stála sehnuta a zdálo se, že vědrem, které držela oběma rukama, cosi ze země nabírá a vylévá – nabrala a vylila a zase a ještě jednou. Pak udělala na svých krátkých nožkách několik cupkavých krůčků stranou a zmizela v zemi, alespoň ji už nebylo vidět.

Jákob pochopil okamžitě, že to byl Ea-Óanés, bůh vodních hlubin, pán střední země a oceánu nad nejnižší z nich, bůh, kterému lidé této země děkovali za všechno užitečné vědění, jehož on byl prý původem a kterého pokládali za velmi mocného, za stejně mocného jako Ellila, Sina, Šamaše a Nabua. Ale Jákob sám věděl, že v porovnání s Nejvyšším, kterého poznal Abrám, tak tuze velký není, již proto ne, že má podobu, a dokonce napolo směšnou. Věděl, že zjevil-li se tu Éa a ukázal-li mu něco, mohlo se tak stát jedině z rozkazu Jáova, Jediného, Boha Izákova, jenž byl s ním. A co mu onen nižší bůh ukázal svým počínáním, mu bylo rovněž naprosto zřejmé: nejen samo o sobě, nýbrž se všemi svými následky a spojitostmi, a sebral se a běžel do dvorce, aby si přinesl lopaty a motyky, přivedl s sebou také Abdchepu, muže za dvacet šeklů, aby mu pomáhal, a kopal půl noci, spal jen hodinu a pokračoval pak přede dnem opět v kopání, až ke své žalosti musel vyhnat ovce a zanechat díla na celý den – a hlídaje toho dne Lábanovy ovce, nemohl ani stát, ani ležet, ani sedět.

Bude trvat ještě dlouho, než započnou zimní deště a než bude moci opět započít s obděláváním polí. Vše leželo spáleno. Lában se o své pole nestaral, byl zaměstnán na dvoře a tam, kde Jákob kopal, nepřišel, takže nic nevěděl a nic netušil o činnosti, do které se večer synovec zase dal a v které při svitu postupujícího měsíce pokračoval až do východu Ištary. Nasadil na různých místech v malém okruhu a musel hlínou a kamením v potu tváře proniknout hluboko. Ale když se na východě probudilo nebe a dříve ještě, než se vrchní okraj slunce pozvedl nad obzor, hle, vytryskla voda, vyrazil pramen, měl velkou sílu, tryskal v jámě na tři pídě vysoko, počal plnit narychlo a neforemně vykopanou díru, kupil okolo zemi a jeho voda chutnala podzemními poklady.

208$

Tehdy se Jákob pomodlil, a modle se ještě, běžel již, aby vyhledal Lábana. Když ho však z dálky uviděl, zmírnil krok, s pozdravením k němu přistoupil, a zadržuje dech, pravil:

„Našel jsem vodu.“

„Co to znamená?“ odpověděl Lában, malátně svěšuje koutky úst.

„Spodní pramen,“ pravil Jákob, „který jsem vykopal mezi dvorem a polem. Tryská na loket vysoko.“

„Jsi ďáblem posedlý.“

„Ne. Hospodin, můj Bůh, mi jej dal podle požehnání otcova najít. Nechať můj ujec jde a popatří.“

Lában běžel, jako běžel tenkrát, když mu byl hlášen Elíezer, bohatý posel. Byl u bublající jámy mnohem dříve než Jákob, který šel pomalu za ním, stál a hleděl.

„To je živá voda,“ pravil ohromen.

„Ty jsi řekl,“ potvrzoval Jákob.

„Jak jsi to udělal?“

„Věřil jsem a kopal jsem.“

„Tuhle vodu,“ pravil Lában, neodtrhávaje pohledu od jámy, „mohu vést otevřenou struhou na své pole a ovlažovat je.“

„K tomu se hodí velmi dobře,“ odpověděl Jákob.

„Mohu,“ pokračoval Lában, „Išulanovým synům v Cháranu vypovědět smlouvu, neboť jejich vody již nepotřebuji.“

„Na podobné věci jsem již také myslel,“ řekl Jákob. „Ostatně, chceš-li, můžeš dát vyzdít rybník a založit si sad s datlovými palmami a všelikými ovocnými stromy, jako například s fíkovníky, granátovými jabloněmi a s morušemi. Napadne-li ti a budeš-li si to mermomocí přát, můžeš tam zasadit také pistácie, hrušně, mandloně a snad i několik jahodových keřů a budeš mít z palem datle, šťávu a zrna, dřeň za příkrm, listy na pletivo, žebra na rozličné domácí nářadí, lýko na provazy a na tkanivo a dříví k stavbě.“

Lában mlčel. Neobjal požehnaného, nepadl mu k nohám. Neřekl nic, postál, obrátil se a šel. Také Jákob odkvapil a vyhledal Ráchel, která seděla v chlévě u vemene a dojila. Té všechno oznámil a mluvil v tom smyslu, že nyní budou patrně moci plodit děti. A vzali se za ruce, zatančili si a zpívali „Hallehí–Já!“

209$

«Jákob se uchází o Ráchel»

Když byl Jákob u Lábana měsíc, znova před něho předstoupil a řekl: „Protože se zatím z Ezaua první nebezpečný hněv již asi vykouřil, rád by si Jákob s ujcem pohovořil.“

„Dříve než začneš mluvit,“ odpověděl Lában, „poslyš ty mne, neboť jsem se právě chystal něco ti navrhnout. Teď jsi u mne po plný obrat měsíce a obětovali jsme na střeše při novém světle, při polovičním světle, při plné jeho kráse a v den jeho zmizení. V této době jsem kromě tebe najal na čas ještě tři námezdné otroky, za které podle práva platím. Neboť se našla voda, ne bez tvé pomoci, a počali jsme vyzdívat pramen a budovat z cihel struhu vodovodu. Vykolíkovali jsme také budoucí rozměry rybníka, který hodláme vyhloubit, a má-li se pomýšlet na to, založit zahradu, bude mnoho práce, ke které potřebuji silných paží, jak tvých, tak i těch, které jsem najal a jež stravuji a šatím a jimž platím osm silů obilí denně. Dosud jsi mi sloužil podle naší úmluvy beze mzdy, jen z příbuzenské lásky. Ale hleď, sděláme novou, neboť není déle před bohy a lidmi spravedlivo, aby cizí čeledínové dostávali mzdu, ne však synovec. Proto řekni, co požaduješ. Neboť ti chci dát, co dávám druhým, a ještě něco nad to, zavážeš-li se, že u mne zůstaneš tolik let, kolik má týden dní a jak se počítá od chvíle, kdy pole leží ladem a hrouda odpočívá, takže člověk ani neseje, ani nežne. Za mzdu, o kterou požádáš, budeš mi tedy sedm let sloužit.“

To byla Lábanova řeč a pochod jeho myšlenek, a byly to právnické myšlenky oděné do právnické řeči. Ale již myšlenky pozemského člověka – o jeho řeči ani nemluvíc – jsou jen oděvem a zkrášlením jeho záměrů a zájmů, který dává právní formu již přemýšleje, takže lže obyčejně již dříve, než promluví, a jeho slova vypadají tak poctivě proto, že nelže teprve v nich, nýbrž že lhal již v myšlenkách. Když se zdálo, že chce Jákob odejít, Lában se hodně polekal, neboť od té doby, co tryskal pramen, věděl, že je Jákob skutečně nositelem požehnání a mužem požehnané ruky, a záleželo mu mnoho na tom, připoutat ho k sobě, aby také v budoucnosti mělo jeho hospodářství užitek z požehnání, které synovec roznášel, kudy chodil.

210$

Nalezení vody bylo velkým požehnáním, a tak významným, že bylo jen jeho prvním, nikoli však nejdůležitějším následkem, že se Lában mohl zbavit svých těžkých dávek synům Išulanovým. Tito si sice vymýšleli finty a tvrdili, že by si bez vody jejich kanálu onen muž vůbec nebyl mohl zřídit pole, a proto, ať už jejich vodu potřebuje nebo ne, budiž odsouzen odvádět jim olej, obilí a vlnu věčně. Ale stolniční soudce se bál bohů a rozhodl ve prospěch Lábanův, což byl tento ochoten rovněž pokládat za vliv Jákobova Boha. Nyní se tedy otevřelo mnoho možností, mnoho se chystalo a připravovalo a k dokonání a ke zdaru toho všeho bylo potřebí, aby při tom byl Jákob se silou svého požehnání. Hospodářský mocenský poměr mezi nimi dvěma se změnil ve prospěch synovcův: Lában se domníval, že ho potřebuje, a Jákob, který to dobře věděl, měl možnost činit na něho hrozbu, že odejde, nátlak, kterému Lábanova přízemní duše byla ochotna okamžitě ustoupit. Proto, čině včasná opatření a ještě dříve, než se Jákob i jen zatvářil, jako by chtěl své pohrůžky použít, si Lában v duši pospíšil, aby podmínky, za kterých u něho syn Rebečin pracoval, uznal za nedůstojné, a vpadl mu do řeči návrhem o jejich zlepšení. Jákob, který ve skutečnosti nemohl pomýšlet, aby se vrátil domů již nyní, poněvadž nikdo nevěděl lépe než on, že k tomu poměry ještě naprosto nejsou zralé, se radoval, že se ujec v odhadování mocenských poměrů mýlí, a cítil k němu upřímnou vděčnost za to, že mu vychází vstříc, třebaže znal, že jeho laskavost neprýští ze spravedlnosti, ani z osobní lásky k synovci, nýbrž jedině z jeho vlastních zájmů. Cítil se mu být tedy zavázán vlastně za onen zájem, který ujce poutal k němu, požehnanému; neboť takový už člověk je, že přátelství, jímž se takový zájem odívá, mimovolně vyzařuje na onoho druhého jako láska. Kromě toho miloval Jákob Lábana proto, co mu tento mohl dát a oč ho zamýšlel požádat; neboť to bylo cosi většího než sily a sekly. Pravil:

„Otče můj a bratře, chceš-li, abych zůstal, ještě se nevracel k smířenému Ezauovi a abych ti sloužil, dej mi za ženu Ráchel, své dítě, ta nechť je mou mzdou. Neboť se krásou zcela podobá mladé kravce, a také ona se na mne dívá přátelsky a v hovoru

211$

jsme si řekli, že bychom spolu chtěli plodit děti k svému obrazu. Proto mi ji dej a budu tvůj.“

Lában nebyl nikterak překvapen. Řekli jsme již, že myšlenka na zasnoubení byly od prvopočátku v úzké souvislosti s příchodem příbuzného a synovce, a v Lábanových myšlenkách byla odsunuta jen pro špatné Jákobovo postavení. Bylo pochopitelné, že o ní promluvil Jákob právě nyní, kdy se mocenské poměry změnily v jeho prospěch, a kromě toho to bylo Lábanovi velmi milé, neboť ten drnohryz okamžitě vystihl, že se tím Jákob vzdává značné převahy nad ním. Neboť přiznáním, že má Ráchel rád, se vydal znova do rukou Lábanových, a to zrovna tak, jako byl Lában v rukou jeho, a oslabil tak možnost pohrůžky, že odejde. Ale otce zlobilo, že Jákob mluvil o Ráchel, jen o ní, a o Léi ani jediného slova. Odpověděl:

„Ráchel ti mám dát?“

„Ano, ji. Sama si to také přeje.“

„Ne Léu, mé větší dítě?“

„Ne, tu nemám tak rád.“

„Je starší a na řadě na vdávání.“

„Ovšem, je o něco starší. Je také urostlá a hrdá přes malé nedostatky svého zevnějšku, nebo snad právě pro ně, a byla by jistě dobrá k tomu, aby mi rodila děti, jaké bych si přál mít. Ale už to je tak, že jsem své srdce pověsil na Ráchel, tvé menší dítě, neboť se mi zdá být jako Hathor a Éset, přímo mi září ženským světlem, podobajíc se Ištaře, a její milé oči mě provázejí všude, kamkoli jdu. Hleď, byla chvíle, kdy byly rty mé vlhké slzami, které prolila pro mne. Proto mi ji dej a budu ti sloužit.“

„Je ovšem lépe, dám-li ji tobě, než abych ji dával cizímu,“ pravil Lában. „Ale mám snad dát cizinci Léu, své starší dítě, nebo má zvadnout bez muže? Vezmi si nejprve Léu, vezmi si obě!“

„Jsi velmi dobrotivý,“ pravil Jákob, „ale třebaže to zní nepochopitelně, Léa ve mně nebudí vůbec mužských přání, nýbrž naopak, a tvůj služebník stojí jen o Ráchel.“

Tehdy se na něho Lában chvíli díval svým mdle přimhouřeným okem a pak řekl drsně:

„Jak chceš. Stvrď mi tedy, že za tuto mzdu u mne zůstaneš sedm let a budeš mi sloužit!“

212$

„Sedmkrát sedm!“ vykřikl Jákob. „Celý jubilejní rok boží! Kdy mají být svatby?“

„Za sedm let,“ odpověděl Lában.

Představme si Jákobovo leknutí!

„Jak,“ řekl, „dříve než mi dáš Ráchel, mám ti pro ni sedm let sloužit?“

„Jakpak jinak?“ odpověděl Lában a předstíral, že se velice diví. „Byl bych největším bláznem na světě, kdybych ti ji dával hned, protože bys s ní upláchl, kdykoli by se ti hodilo, a já bych byl poškozen. Nebo kde máš kupní cenu a věno a kde máš přiměřené dary, které mi máš dát, abych je zavěsil nevěstě k pasu a mohl si je, jak psáno zákonodárcem, ponechat, kdybys od zasnoubení odstoupil? Máš onu minu stříbra a ty ostatní věci u sebe, nebo kde je máš? Jsi chudý jako polní myš, ba ještě chudší. Proto budiž před soudcem sepsáno a zpečetěno, že ti děvečku prodávám za sedm let, po které mi budeš sloužit, a že ti bude mzda vyplacena až nakonec. A budiž tabule o tom pohřbena pod zemí domácí svatyně a poručena ochraně terafů.“

„Tvrdého ujce mi dal Bůh!“ pravil Jákob.

„To jsou řeči!“ odpověděl Lában. „Jsem tak tvrdý, jak toho žádá mé postavení, a dovoluje-li to, jsem měkký. Chceš se s děvečkou oženit – odtáhni tedy buď bez ní, nebo nejprve služ!“

„Budu sloužit,“ pravil Jákob.

«O dlouhém čekání»

Tak skončilo první, krátké a prozatímní období Jákobova dlouhého přebývání u Lábana, předehra, která trvala jen měsíc, ale jež byla uzavřena právní smlouvou vázanou na lhůtu, a sice na lhůtu dlouhou. Byla to smlouva manželská a zároveň smlouva služební, směsice obou, jaké se před stolicí maškima-úředníka nebo soudce neuzavírávaly často, ale k jakým nebo jim podobným tu a tam přece jen docházívalo, a již maškim uznal za právně způsobilou a podle vůle obou stran za právoplatnou. Aby byla věc zcela srozumitelná, byl dokument, dvojmo vyhotovený, sepsán v podobě rozhovoru; Jákobova a Lábanova řeč a

213$

jejich odpovědi byly podány přímo a bylo tak objasněno, že se oba dohodli v dobrotě. Tenhle muž řekl muži tomu a tomu: Dej mi za ženu svou dceru, načež se ten a ten muž otázal: Co mi za ni dáš? Ale onen muž nic neměl. Potom svrchu řečený muž promluvil a řekl: Poněvadž nemáš věna, a dokonce ani žádného jmění, abys zaplatil dary, které bych mohl při zasnoubení zavěsit nevěstě za pás, budeš mi za ni sloužit tolik let jako má týden dní. To budiž kupní cenou, kterou mi zaplatíš, a až tato doba uplyne, má být nevěsta tvou, aby s tebou spala, a dostaneš kromě ní ještě minu stříbra a služku, kterou dám děvečce věnem, a sice tak, že budou dvě třetiny miny stříbra započítány do ceny otrokyně nebo v polních plodinách. Tehdy promluvil onen: Tak tomu budiž! Jménem královým, tak tomu budiž. Každý z nich si vzal po jednom dokumentu. Kdo, nezákonně se chovaje, se proti smlouvě prohřeší, neočekávejž nic dobrého.

Úmluva měla hlavu a patu, soudce ji mohl schválit, a z hlediska hospodářského na ni nemohl naříkat ani Jákob. Byl-li strýci dlužen minu stříbra po šedesáti šeklech, nestačilo sedm let nevolnictví ani k tomu, by bylo zaplaceno, čím byl povinován; neboť nájemnému otrokovi se ročně platívalo průměrně pouze šest šeklů mzdy, a ta za sedm let tedy nemohla vyrovnat Jákobův dluh. V hloubi duše ovšem cítil, jak tu hospodářské hledisko klame, a kdyby byla na světě nějaká spravedlivá váha, boží váha, jak by miska, na které leží sedm let jeho života, vymrštila tu druhou s minou stříbra nahoru. Konečně to však byla léta, která stráví v blízkosti Ráchelině, a to dodávalo jeho oběti velkého milostného půvabu, a kromě toho s ním bude od prvního dne plnění smlouvy Ráchel právoplatně zasnoubena a žádný muž se k ní nebude smět přiblížit, sice by se provinil stejně, jako by svedl ženu vdanou. Ach, bratranec se sestřenicí na sebe budou muset čekat sedm let; a dříve než spolu budou smět plodit syny, vejdou do zcela jiných let svého věku než jsou nynější, a to byla těžká podmínka, která svědčí buď o Lábanově krutosti, nebo o nedostatku obrazotvornosti, a znova a jasně nám ukazuje, že to byl muž bez srdce a lásky. Druhou nepříjemnou věcí jeho bylo neslýchané lakomství a potřeba šidit bližní, o kterých svědčilo ono místo smlouvy, kde se mluví o nevěstině věně, o otcově

214$

to svatebním daru, splatném za sedm let, přičemž dopadl ubohý Jákob prahanebně, neboť služka neznámých vlastností a neznámého stáří tu byla nestydatě oceněna na penězích dvakrát dráže, než by byl za ni dal kdokoli jiný, ať již zde nebo v zemi západní. Ale ani na této, ani na oné nepravosti se nedalo nic měnit. Jákob věděl, že přijdou doby lepších obchodů, cítil v duši zaslíbení těchto lepších obchodů a tajnou sílu k nim, které se jistě nevyrovnala síla vložená do prsou podsvětního ďábla, jeho tchána: Lábana, Aramejce, jehož oči se v tváři Ráchel, jeho dítěte, staly tak rozkošnými. A pokud jde o těch sedm let, nedalo se jiného dělat leč překonat je a přežít. Bylo by snadnější prospat je; ale Jákob takové přání k sobě ani nepustil, ne proto, že jeho vyplnění není možné, nýbrž že soudil, že je přece jen lépe přemáhat léta prací.

To činil a to by měl činit také vypravěč a nedomnívat se, že se dá čas přespat nebo přeskočit větičkou: „Sedm let uplynulo.“ Vypravěči mívají ve zvyku lehkomyslně tak říkat, ačkoli by takováto kouzelná formule, musí-li již být vyřčena, neměla ze rtů splývat jinak leč těžce a z úcty k životu váhavě, aby také posluchačům bylo těžko a aby se také oni zamysleli a divili se, jak mohlo uplynout těch nekonečných, nebo alespoň jen pro rozum, ne však pro duši konečných, sedm let, a jak mohla uplynout – jako dny. Je totiž dochováno, že Jákobovi uplynulo oněch sedm let, jichž se zpočátku bál až k zmalomyslnění, jako dny, a toto ústní podání je konec konců třeba opřít o jeho vlastní výrok – je, jak se říkává, autentické a ostatně zcela pochopitelné. Nešlo o nějaké pohádkové spaní ani o nějaké jiné čarodějnictví kromě kouzla času samého, jehož větší jednotky uplývají stejně, jako to činí jednotky malé – ani rychle, ani pomalu, nýbrž prostě uplývají. Den má čtyřiadvacet hodin, a třebaže je hodina valným kusem času, který zahrnuje mnoho života a tisíce srdečních úderů, přece, aniž víš jak, jich od jednoho jitra do druhého, ve spánku i bdění tolik ubíhá, a stejně tak nevíš, jak uplyne sedm dní života, tedy týden, jednotka, jaké postačí toliko čtyři, aby měsíc proběhl všemi svými fázemi. Jákob nevyprávěl, že mu sedm let ubíhalo „tak rychle“ jako dny, neboť nechtěl tímto přirovnáním zmenšovat váhu dnů svého života. Ani den nemíjí

215$

„rychle“, nýbrž uplývá se svými denními dobami, s jitrem, polednem, odpolednem a večerem, jsa jedním mezi ostatními, a totéž a stejně nepochopitelně činí se svými ročními obdobími, od vzkříšení do vzkříšení, a sám jsa jedním mezi ostatními, rok. Proto nám byl zachován Jákobův výrok, že mu sedm roků uběhlo, jako ubíhají dny.

Je zbytečné připomínat, že se rok neskládá jen ze svých období, nejen z koloběhu jara, zelené pastvy a stříže ovcí, přes žně a letní žáry, první deště a novinu, sníh, a noční mrazy až opět k růžovým květům tamaryšků; to je pouze rámec, ale rok je také značná část života a je přeplněna mořem událostí. Takovým růžencem myšlenek, citů, konání a událostí je i den, a můžeme říci, že v menším měřítku také hodina; ale rozdíly velikosti časových jednotek jsou jen podmíněné a jejich míra určuje zároveň také nás, naše cítění, naše stanoviska a přizpůsobování se, takže sedm dní nebo také hodin může být za určitých okolností dobou těžšího a odvážnějšího podnikání než sedm let. Je-li zde arci odvaha co platna! Stoupáme-li do řeky času vesele nebo se velmi zdráhajíce: není živoucího tvora, který by se jí mohl nesvěřit – a více není ani potřebí. Unáší nás do dálky proudem, který je divoký, aniž si to uvědomujeme, a pohlédneme-li zpět, je tomu, kdy jsme do něho vstoupili, „již dávno“, například sedm let, které uplynuly, jako ubíhají dny. Ba, není ani možno říci a rozlišit, jak se člověk odevzdává času, zda rád nebo neochotně; nutnost činit tak překonává podobné rozdíly a obrací je vniveč. Nikdo netvrdí, že Jákob vzal na sebe oněch sedm let rád a že je nastupoval s nadšením, smělť přece s Ráchel plodit děti teprve až ona léta projdou. Ale to byla strast pouze pomyslná, která byla velmi zmírněna, ano odstraněna čistě vitálními silami, které se jí postavily na odpor a které určovaly jeho vztah k času – a vztah času k němu. Jákobovi bylo určeno, aby se dožil věku sto šesti let, to sice jeho duch nevěděl, ale o tom věděly jeho tělo a duše jeho těla, a tak mu znamenalo sedm let ne sice tak málo, jako Bohu, ale dávno ne tolik, kdo má dosáhnout jen padesáti nebo šedesáti let, a jeho duše mohla na tuto dobu čekání hledět klidněji. Konečně třeba k všeobecnému upokojení poukázat ještě na to, že doba, kterou mu bylo překonat, nebyla

216$

dobou čistého čekání, neboť na to byla příliš dlouhá. Čisté čekání jsou muka, a nikdo by nevydržel sedm let nebo třeba jen sedm dní sedět nebo přecházet a čekat, jak se nám to někdy stává na dobu jedné hodiny. Ale ve větším a velkém měřítku se to dít nemůže proto, že se pak čekání do té míry prodlužuje a rozřeďuje, a zároveň se i tak silně směšuje se životem, že při delších časových úsecích vůbec propadá zapomenutí, což značí: odstupuje do nejspodnějších vrstev duše a my si ho již nejsme vědomi. Proto půl hodiny čistého čekání a jen čekání může být hroznější a může být ukrutnější zkouškou trpělivosti než čekání, které je včleněno do života sedmi let. To, co čekáme brzy, dráždí naši trpělivost právě proto, že je to blízké, mnohem ostřeji než věci vzdálené, a bezprostřednost toho, co brzy přijde, proměňuje naše čekání v netrpělivost, která rve nervy a činí nás nemocnými, že doslovně nevíme, kam s údy, kdežto čekání na věci daleké nás nechává v klidu, a nejen že nám dovoluje, abychom mysleli ještě na něco jiného a také dělali něco jiného, nýbrž nás k tomu přímo nutí, neboť musíme žít. Tak dospíváme k podivné poučce, že člověku, který na něco, ať již s jakoukoli měrou touhy čeká, není tím tíže, nýbrž tím lehčeji, čím je očekávaná věc časově vzdálenější.

Pravdivost těchto utěšujících úvah – pravdivost směřující k tomu, že příroda a duše si vždy dovedou pomoci – se tedy ukázala a osvědčila na Jákobovi obzvláště zřejmě. Sloužil Lábanovi hlavně jako ovčák, a pastýř, jak známo, má mnoho pokdy; po celé hodiny, ano půldny je jeho údělem klidné rozjímání, a čeká-li na něco, není jeho čekání vyplněno životem příliš činným. Ale zde se objevila laskavost čekání dlouhého; neboť nebylo tomu naprosto tak, že by Jákob nebyl nevěděl, má-li sedět nebo stát nebo ležet, a že by byl s hlavou v rukách běhal stepí. V jeho duši bylo úplně klidno, byť i trochu smutno, a čekání nebylo prvním hlasem jeho života, nýbrž spodním jeho basem. Zajisté, když, opíraje se lokty o zemi a s tvářemi v dlaních nebo s rukama skříženýma na šíji a s nohou přehozenou přes skrčenou nohu druhou, ležíval se psem Mardukem daleko od Ráchel ve stínu skaliska nebo křoví nebo když stál vzpřímen v širé rovině, a opíraje se o hůl, hledíval, jak se okolo pasou ovce – myslíval

217$

také na Ráchel a na děti, které s ní bude plodit, ale přece ne pouze na ni, nýbrž také na Boha a na všechno, co se s ním, Jákobem, dálo, aťsi nedávno, aťsi dávno, na svůj útěk a putování, na Elífaza a slavný sen na Bét-elu, na lidovou slavnost při prokletí Ezaua, na Jischaka slepce, na Abráma, na věž, na potopu světa, na Adapu neboli Adama v ráji … přičemž ho napadala zahrada, k jejímuž založení svou požehnanou prací dopomohl Lábanovi, tomu ďáblovi, a jíž se tak pozvedly jeho hospodářství a blahobyt.

Je třeba vědět, že v prvním smluvním roce Jákob ovcí nepásl nebo to činil jen zřídka a že tuto práci přenechával hlavně Abdchepovi, muži za dvacet šeklů, nebo také dcerám Lábanovým, a sám že se podle ujcova přání a rozkazu účastnil prací, které vyplynuly z požehnaného nálezu: prací při zřizování vodovodu a rybníka, k jehož zachycení použili přirozené prolákliny, kterou upravili lopatami, načež vyzdili její stěny a dno utěsnili maltou. Konečně tu byla zahrada – a Lábanovi leželo velmi na srdci, aby také tento nový objekt byl zřízen přímo požehnanýma rukama sestřencovýma, neboť byl teď již přesvědčen o blahodárnosti vylákaného požehnání a radoval se, že byl tak chytrý a dovedl dát na dlouho tuto blahodárnost do služeb svých hospodářských zájmů. Což nebylo jasné a patrné, že syn Rebeky přináší štěstí takřka proti své vůli a že pouhou svou přítomností oživuje, zviřuje a do neočekávaného chodu uvádí věci, kterým bylo zdánlivě určeno, aby dále živořily a jen se vlekly, jako to činily vždy? Jaký to byl na Lábanově dvoře a na jeho polnostech pojednou život a nadějný ruch, jaké kopání, bušení kladivy, orání a sázení! Lában si vypůjčil peníze, aby mohl zvětšit své hospodářství a nakoupit, čeho bylo třeba: synové Išulanovi z Cháranu mu něco půjčili, ačkoli proti němu prohráli při. Neboť to byli lidé chladní, věcní a neurážliví, kterým prohra v právním sporu nebyla naprosto důvodem, aby s mužem, kterému bylo proti nim dáno za pravdu, neuzavírali nových obchodů, a naopak to činili právě proto, že pří s nimi hospodářsky zesílil a stal se tak v jejich očích dobrým dlužníkem, kterému mohli bez obav půjčovat. Tak to v hospodářském životě bývá a Lában se tomu nedivil. Potřeboval bankovního úvěru již proto, aby mohl platit a stravovat tři nové čeledíny, najaté otroky, kteří byli vlastnictvím

218$

jednoho městského půjčovatele a jimž Jákob přidělil práci, načež sám, přikládaje ruku k dílu, dohlížel na píli jejich svalů jako dozorce a velitel. Neboť rozumí se samo sebou, že jeho postavení v rodině, i bez jakéhokoli ujednání o tom, nebylo ani na okamžik možno přirovnávat k postavení těchto ostříhaných a poznamenaných otroků, kteří měli na pravé ruce nesmývavou barvou napsané jméno svého vlastníka. Smlouva na sedm let, ležící v hliněné skříňce dole u terafů, byla daleka toho, aby ho činila jim podobným. Byl synovcem rodiny a ženichem, byl kromě toho pánem pramene, a proto i vodním stavitelem a vrchním zahradníkem, a Lában mu tyto tituly okamžitě přiznal, neboť věděl, proč tak činí.

Domníval se také, že ví, proč pověřuje Jákoba většinou nákupů nářadí, stavebního materiálu, semen a odnoží, kterých bylo do rozšiřovaného hospodářství třeba a do nichž uložil vypůjčené peníze. Důvěřoval synovcově šťastné ruce, a právem; neboť to bylo stále ještě výhodnější a získával hezčí zboží, než kdyby byl, zamračenec a člověk nepožehnaný, nakupoval sám, ačkoli z nákupů měl zisk i Jákob a již tehdy započal klást základy, ovšem ještě slabé, k svému pozdějšímu blahobytu. Neboť při obchodním jednání s městskými kupci a s venkovskými lidmi, kteří bydleli daleko v kraji, se nikdy nedíval na svůj úkol strnule a pouze v tom smyslu, jako by byl toliko zplnomocněným zřízencem a prostředníkem Lábanovým, nýbrž zastával jej v duchu překupníka a svobodného obchodníka, a to tak dobrého, obratného, vlídného a v řeči příjemného, že vždy, ať již šlo o koupě za hotové nebo o časté obchody směnné, získával na vlastní pěst větší nebo menší výdělek, takže ještě dříve, než vlastně začal řádně pást Lábanova stáda, měl již malé soukromé stádečko ovcí a koz. Bůh, král, zavolal do zvuků harf, že se Jákob navrátí do Jischakova domu bohatý, a jeho hlas sliboval a poroučel zároveň, a jeho rozkazy vyznívaly v tom smyslu, že se dobrá proroctví bez lidského přičinění ani dobře splnit nemohou. Měl snad Boha, krále, usvědčovat ze lži a jeho slova hříšně obracet ke škodě pouze z planého podrobení se nebo z velké nechuti k ujci, který zamračeně schvaloval všechny tvrdosti hospodářského života, ale nikdy nedokázal obracet je k vlastnímu

219$

prospěchu? Jákob se nikdy ani nepokoušel dopustit se takové chyby. Nemysleme si, že Lábana obelhával, klamal a tajně podváděl. Lában věděl, jak Jákob celkem hospodaří, a u jednotlivostí, byly-li příliš zřejmé, doslovně a se svěšeným koutkem úst přimhuřoval oko. Viděl, že skoro vždy přišel ke svému lépe, než by toho byl dosáhl na vlastní nemotornou pěst, a měl také důvod, aby se Jákoba bál a aby na něho hleděl skrze prsty. Neboť ho bylo snadno urazit, chtěl, aby se s ním jednalo mírně a aby bylo šetřeno požehnání, které na něm spočívalo. Řekl to zcela jasně a Lábana v této věci jednou provždy varoval: „Chceš-li mě, můj pane,“ pravil, „zkracovat a hrdlit se se mnou o každou maličkost, která mi při obchodech v tvých službách připadne, a hodláš-li zahlížet, když nemáš všechen zisk z vtipnosti svého služebníka ty sám, rozladíš mi v hrudi srdce a v těle požehnání a způsobíš, že se tvým věcem nebude v mých rukou dařit. Muži Belanovi, od něhož pro tebe kupuji setbu, které potřebuješ k zvětšení svých polností, řekl ve snu Pán, můj Bůh: ,Muž, s nímž uzavíráš obchod, je Jákob, požehnaný, jehož hlavy a nohou ostříhám. Proto ostříhej sebe i ty a počítej mu oněch pět gurů obilí, které od tebe chce koupit, za pět šeklů, a gur ať je po dvě stě padesáti silách, a ne snad po dvě stě čtyřiceti nebo dokonce dvě stě třiceti, jak bys arci mohl počítat Lábanovi; jinak tě potrestám! Jákob ti dá místo jednoho šeklu devět sil oleje a místo druhého pět min vlny, k tomu dobrého berana v ceně půl druhého šeklu a na zbytek jehně ze svého stáda. To vše ti zaplatí za tvých pět gurů osevu místo pěti šeklů a kromě toho se ne tebe bude přívětivě dívat a poví ti mnoho veselých věcí, že se se svým kupcem dobře pobavíš. Budeš-li mu však počítat vyšší ceny, měj se na pozoru! Neboť pak udeřím na tvůj dobytek a budu jej trápit všelikým morem a tvou ženu učiním neplodnou a na děti, které již máš, pošlu slepotu a šílenství, abys mě poznal. Tehdy se Belanu polekal Pána, mého Boha, a učinil, jak mu byl rozkázal, takže jsem nabyl ječmene levněji, než by jej byl nakoupil kdokoli jiný a jmenovitě můj ujec. Neboť zpytuj se sám a otaž se sebe sama, zda by se byl spokojil devíti sily oleje místo šeklu a pěti minami vlny místo druhého, když se na trhu za tento peníz dostává dvanáct silů oleje, ano i více, a šest min

220$

vlny, o měření guru ani nemluvě. A nebyl bys musel dát, a ještě rád, za zbývajícího půl druhého šeklu alespoň tři jehňata nebo vepře a jehně? Proto jsem si vzal z tvého stáda dvě jehňata a poznamenal je svým znamením a jsou od nynějška má. Ale co je to mezi tebou a mnou? Nejsem ženichem tvého dítěte, a není, co je mého, skrze ni také tvým? Má-li ti mé požehnání prospívat a já ti sloužit s radostí a chytře, musí mi kynout odměna a podněcovat mi chuť, jinak by má duše umdlela a zchromla a mé požehnání by ti nesloužilo.“

„Nechej si jehňata,“ pravil Lában, a tak se to přihodilo několikrát, až se Lában rozhodl mlčet a nechat Jákoba dělat, co mu libo. Ovšemže nechtěl, aby jeho duše umdlela a zchromla, a proto ho musel hýčkat. Ale byl přece jen rád, když byl vodovod dokončen, rybník naplněn, když byla . zahrada založena a pole bylo rozšířeno, a když mohl Jákoba poslat s ovcemi ven do stepi a pryč ze dvora, nejprve blíže, pak dále, takže po týdny a měsíce vůbec nepřišel domů pod střechu Lábanovu, nýbrž sdělal si venku v horách, poblíže cisterny, vlastní lehkou stříšku proti slunci a dešti a pro ovce ohradu z bláta a rákosí a u ní na ochranu a k rozhledu malou věž. Zde žil o skrovné stravě, měl k obraně kopí a prak, střežil se psem Mardukem do široka roztáhlé pasoucí se stádo, odevzdal se času, chvílemi mluvil s Mardukem, který se tvářil, jako by mu rozuměl a částečně mu také opravdu rozuměl, napájel své ovce vodou a večer je zavíral do košáru, trpěl vedry a mrazem a mnoho nespal; neboť v noci vyli vlci po jehňatech, a plížil-li se sem lev, musel provádět, jako by zde bylo nejméně dvanáct lidí, chřestit a křičet, aby odehnal lupiče od ohrady.

«O Lábanově bohatnutí»

Když hnal stádo domů, den nebo dva dny cesty, aby podal pánovi počet o plném množství ovcí a o přírůstku a nechal je před ním projít pod svou holí, vídal Ráchel, která v té době také čekávala, a ruku v ruce poodcházeli tam, kde by jich nikdo nespatřil, a smutně mluvili o svém osudu, jak dlouho na sebe musejí čekat a že ještě stále spolu nesmějí plodit děti, přičemž

221$

se brzy dal jeden utěšovat druhým, brzy tak činil druhý. Ale obyčejně to bývala Ráchel, která chtěla být utěšována, neboť čas jí připadal delším a doléhal jí na duši tvrději, protože se neměla dožít věku sto šesti let, nýbrž jen jedenačtyřiceti, a že před jejím životem bylo sedm let více než dvakrát tolik než před životem Jákobovým. Proto, když snoubenci spolu potají stávali, řinuly se jí slzy opravdu z hlubokosti duše, a naříkala-li, byly jimi její půvabné černé oči zaplaveny:

„Ach Jákobe, můj bratranče z dálky, mně zaslíbený, jak netrpělivost mučí srdce tvé malé Ráchel! Hleď, měsíce se střídají a čas ubíhá, a to je dobré a smutné zároveň, neboť mi již jde na čtrnáctý rok a devatenáct mi musí být, dříve než nám zazní bubny a harfy a než se odebereme na svatební lože a budu před tebou jako před Bohem v nejvyšším chrámu neposkvrněná a ty řekneš: ,Učiním tuto ženu plodnou jako strom štěpený.’ Podle vůle otcovy, který ti mě prodal, bude to ještě hrozně dlouho trvat, že do té doby již ani nebudu taková, jako jsem, a kdož ví, zda se mne dříve nedotkne démon, že onemocním, a možná že bude zachvácen i kořen jazyka a lidská pomoc bude mamá. Ale i když se z onoho doteku uzdravím, pozbudu jím snad vlasů a má kůže se pokazí a bude žlutá a posetá skvrnami, že mě můj přítel již ani nepozná. Nevýslovně se toho bojím, nemohu spát, a když rodiče usnou, odhazuji přikrývku, bloudím po domě a po dvoře a trápím se pro čas, že utíká a neutíká, neboť jasně cítím, že se ti budu zdát ošklivá, a do mých devatenácti let bychom mohli již mít šest synů nebo také osm, neboť jistě bych ti dala dvojčata, a pláči, že musíme tak dlouho čekat.“

Pak vzal Jákob do dlaní její hlavu, políbil ji pod oběma očima – Lábanovýma očima, které se u ní staly krásné – slíbal jí odtud slzy, že byly jeho rty jimi vlhké, a řekl:

„Ach, upokoj se, má malá, dobrá, moudrá, má netrpělivá ovečko! Hleď, tyto slzy si vezmu s sebou ven do polí a samoty za zástavu a záruku, že jsi má a mně zaslíbená a že na mne v trpělivosti i netrpělivosti čekáš stejně jako já na tebe. Neboť tě miluji a noc tvých očí je mi nade vše a teplo tvé hlavy, když spočívá na mém rameni, mě dojímá do hloubi duše. Tvé vlasy, hedvábné a tmavé, se podobají srsti stáda koz na úbočích Gileá-

222$

du, zuby tvé jsou bílé jako světlo a tvé tváře mi živě připomínají něžnost broskví. Tvá ústa jsou jako mladé fíky, zardívající se na stromě, a uzavru-li je polibkem, voní tvůj dech, vycházející chřípěmi tvými, jablky. Jsi celá půvabná a krásná, ale věř mi, až ti bude devatenáct, budeš ještě krásnější, a ňadra tvá budou jako hrozny datlí a jako hrozny révy. Jsi čisté krve, můj miláčku, a žádná nemoc tě nezachvátí a žádný démon se tě nedotkne; Pán, můj Bůh, který mě k tobě vedl a zachoval tě pro mne, toho nepřipustí. Láska má pak a příchylnost k tobě je pevná a je jako plamen, kterého neuhasí deště ani tolika let. Myslím na tebe, když ležím ve stínu skaliska nebo křoví nebo když stojím, opíraje se o hůl; když se potuluji, hledaje ovci, která zaběhla, když ošetřuji nemocnou bahnici nebo nesu unavené jehně; když se stavím lvu nebo čerpám pro stádo vodu. Při všem tom myslím na tebe a zabíjím čas. Neboť uplývá neustále, ať činím cokoli, a Bůh mu nedovoluje, aby se byť jen na okamžik zastavil, ať již odpočívám nebo se hýbám. Nečekáme, ty a já, mamě a na prázdno, neboť známe svou hodinu, naše hodina zná nás a přijde k nám. Ale v jedné příčině to snad ani není špatné, že je mezi námi a jí ještě nějaká doba, neboť až přijde, odstěhujeme se odtud do země, kam vtáhl praotec, a bude dobré, budu-li do té doby ještě poněkud bohatší dobrými obchody, aby se splnilo zaslíbení mého Pána, že mě dovede do Jischakova domu bohatého. Neboť tvé oči jsou jako oči Ištařiny, bohyně milosti, která mluvila ke Gilgamešovi: ,Nechť rodí tvé kozy dvojnásobně a ovce tvé nechť vrhají dvojčata.’ Nemůžeme-li se my ještě obejmout a být plodní, je tu zatím dobytek a pro naši lásku se mu daří při vrhání, takže zjednávám zisk Lábanovi i sobě, a než odejdeme, budu před Pánem bohatý. „

Tak ji utěšoval a tím, co řekl o ovcích a o jejich plodnosti, která takřka zastupovala plodnost jejich, jemně uhodil na pravou strunu; neboť bylo to opravdu tak, jako kdyby patronka milosti, jsouc v lidských bytostech poutána pochmurnou tvrdostí Lábanovou, se uvolnila a hledala si náhradu ve zvířatech, která Jákob pěstoval, totiž v Lábanově bravu, kterému se dařilo jako žádnému jinému, takže se na něm splnilo Jischakovo požehnání jako nikdy předtím, a Lában byl stále raději, že získal sestřence

223$

za čeledína, neboť užitek, který přinášel, byl velký, a když si pán stád vyjížděl na volovi, na den nebo na dva dny cesty, aby zhlédl chov, velice žasl nad tím rozkvětem, ale neříkal nic, ani dobrého, ani zlého – ani zlého, neboť pouhá chytrost mu přikazovala, aby s takovým pěstitelem a mužem požehnání zacházel opatrně, i když dbal vlastního prospěchu a podle jasně vyřčené zásady si během času hodně uložil pro sebe. Bylo by nemoudré napadat tuto zásadu, pokud nevybočovala z mezí; neboť s takovým mužem třeba jednat jemně a požehnání v jeho prsou nesmí být rozlaďováno.

Jákob byl jako pěstitel dobytka a pán ovčince skutečně ve svém živlu, mnohem více než dříve na dvoře jako pán vody a zahrady. Byl pastýřem krví a celým rázem své povahy, byl mužem měsíce, nikoli slunce a oráčem; život pastýřský, byť sebenamáhavější a i nebezpečný, odpovídal volání jeho povahy, byl důstojný a přemýšlivý a ponechával mu pokdy myslet na Boha a Ráchel; a pokud jde o zvířata, miloval je vším srdcem a smysly: ano, byl jim svými jemnými a silnými smysly nakloněn, miloval jejich teplo, jejich způsob života, brzy rázem daleko rozptýlený, brzy opět hustě sražený, idylický a mnohohlasně sladěný sbor jejich bekotu pod širými nebesy – miloval jejich cudně uzavřenou fyziognomii, vodorovně odstávající boltce uší, lesknoucí se a daleko od sebe položené oči, mezi nimiž vlna na čelech přikrývá horní část ploských nosů, mohutnou, posvátnou hlavu beraní, něžněji a krásněji zformovanou hlavu bahnic a hloupičkou, dětskou hlavičku jehňat – miloval onen kudrnatě chlupatý poklad, který v míru nosily, ona stále dorůstající rouna, která jim s Lábanem a s čeledíny vždy na jaře a na podzim na hřbetech omýval a stříhal; a na základě své lásky nabyl mistrovství v hlídání a moudré regulaci jejich pojímání a plodnosti, které, znaje přesně všechny druhy i jedince, vlastnosti vlny a tělesnou zdatnost každého kusu, s nábožnou pečlivostí uváděl v soulad se svými pěstitelskými plány – čímž neříkáme, že velkolepé výsledky, kterých dosahoval, třeba přičíst na vrub jen tomu. Nejenže pozvedl chov a vypěstil nádherné a drahé kusy, bohaté vlnou a vzrůstem, nýbrž také přírůstek na stádě a množství početných vrhů přesahovaly všechnu obvyklou míru a byly pod

224$

jeho rukama neobyčejné. Ve svých ohradách neměl neplodných matek, vrhaly dvojčata a trojčata, byly plodné ještě v osmi letech, doba jejich páření trvala dva měsíce a jejich březosti jen čtyři, jejich jehňata byla zralá ke skoku a k oplodnění již v roce, a cizí pastýři tvrdívali, že se ve stádě Jákobově, muže od západu, skopci páří při úplňku. To byl žert a pověra; ale dokazují očividnou zvláštnost Jákobových výsledků na tomto poli, která se zřejmě nesrovnávala s prostým odbornickým rozumem. Bylo opravdu nutno, aby byla k vysvětlení závist budících úspěchů přibírána na pomoc působnost zemské bohyně milosti? Podle našeho přesvědčení leží nasnadě spíše myšlenka, že je pramen úspěchu spíše hledat v samém pánovi ovčince. Byl čekajícím milencem; nesměl s Ráchel ještě plodit, a jako to již často na světě bývá, že takové zadržování a tajení přání a sil se vybíjí ve velkých duševních činech, takže také zde, jsouc přeneseno a podobně zahaleno, se projevilo v rozkvětu přírodního života, podrobeného lásce a pěstění trpícího milence.

Podání obsazené v učených komentářích k původnímu textu, který podává spisovatelsky upravené pastýřské střídavé písně a Krásné rozhovory, vypravuje o Jákobově šťastném ovčáctví rozkošné věci; ve snaze zhojnit jej přestřeluje, ale my, kteří chceme s konečnou platností osvětlit Jákobovy příběhy, nesmíme z onoho přepínání ubírat zase příliš mnoho, sice bychom pravdu nanovo zkreslili. Přepínání není z valné části zaviněno teprve glosami a vysvětlivkami pozdějších pokolení, nýbrž již samými původními událostmi, nebo vlastně lidmi; vímeť, jak jsou vždy ochotni nesmírně přeceňovat a platit statky, o nichž se podle módy shodli, že se jim budou obdivovat a že po nich budou toužit. Tak tomu také bylo se zvířaty Jákobova chovu. Zvěst o jejich výtečnosti, která nemá příkladu, se časem rozšířila v bližším i širším okolí Cháranu mezi Jákobovými a Lábanovými vrstevníky, přičemž nemůžeme zkoumat, pokud tu působilo i jisté oslnění, související s mocí Jákobova požehnání. Je však jisto, že se posedlost získat byť i jen jedinou z jeho ovcí, stala mezi těmi lidmi všeobecnou. Domnívali se, že je to věcí jejich cti. Z daleka k němu putovali, aby s ním smluvili obchod, a když pak na místě poznali, že pověst lhala a že jde o obyčejné ovce, a třeba-225$

že o velmi dobré, přece jen o přirozené, v souhlase s módou se namáhali, aby v nich viděli zázračná zvířata, a dávali se jím dokonce vědomě klamat, přijímajíce na pouhou jeho radu za ročáka, nebo dokonce za plemenného berana zvíře, kterému již zřejmě vypadávaly řezáky a které bylo tedy alespoň již šestileté. Platili mu, oč požádal. Vypravuje se, že dostával za ovci osla, velblouda, ba dokonce otroka nebo otrokyni – což je ovšem přepínání, chtějí-li se takové obchody zevšeobecňovat a činit pravidlem; ale k podobným výměnným obchodům docházelo, a je dokonce i něco pravdivého na placení otroky. Neboť Jákob pro budoucnost potřeboval ve svém podnikání pomocných sil, pastýřů-otroků, které najímal od lidí, s kterými obchodoval, a jejichž cenu odpočítával od dodávaného zboží: vlny, sedlého mléka, koží, strun nebo živých zvířat. Během let se dokonce vyvinuly poměry tak, že některé z těchto pomocných pastýřů, přihlížeje k jejich zásluhám o pastvu, ošetřování a o hlídání bravu, propustil na svobodu a ujednal si s nimi pevné dávky: ročně ze sto ovcí šestašedesát nebo sedmdesát jehňat a z téhož počtu jeden sil sedlého mléka nebo půl drahé miny vlny z kusu – zisky, které arci náležely Lábanovi, ale z nichž, poněvadž šly Jákobovýma rukama, mu v rukou také leccos zůstalo už proto, že s tím dovedl zase nanovo lichvařit.

Jiného požehnání už Lában, drnohryz, z Jákobova působení neměl? Ano, měl – předpokládáme-li ovšem, že nejšťastnější a nejméně očekávaný přírůstek, kterého se tomuto muži dostalo, byl opravdu v příčinné spojitosti se sestřencovou přítomností: je to fakt nesporný a zcela bezpečný, ať již chceme ony radostné události vykládat rozumově či tajemstvím. Kdybychom si vymýšleli historky a kdybychom v tiché dohodě s obecenstvem pokládali za své řemeslo vydávat pro okamžik zábavy lživé báchorky za skutečnost, jistě by se nám vytýkalo to, o čem zde chceme vyprávět, jako prášení a nedovolené přestřelování a nebyli bychom ušetřeni výčitky, že nabíráme plnou hubu povídaček a myslivecké latiny jen proto, abychom vynesli ještě jeden trumf, a omráčili tak důvěřivost posluchačů, která má přece také své meze. Tím lépe tedy, že si tak nepočínáme a že se mnohem spíše opíráme o podání a fakta, jejichž nespornost není dotčena

226$

tím, že nejsou všechna všem známa a že některá z nich zní některým lidem jako novina. A tak jsme s to, abychom vyprávěli dále hlasem, který, jsa klidný, třebaže důrazný a svou věcí si jistý, již předem odmítá takové pochybovačné námitky.

Krátce řečeno: Lában, syn Bétuelův, se stal během prvních sedmi let, kdy u něho Jákob sloužil, zase otcem, a sice otcem synů. Stárnoucímu muži byla dána náhrada za mamou kdysi a oslyšenou oběť, za synáčka v džbánu: ne náhrada jednoduchá, nýbrž trojnásobná. Neboť Adína, nepatrná žena Lábanova, přišla třikrát za sebou, v třetím, čtvrtém a pátém roce Jákobova pobytu, do jiného stavu, a nosíc na podobenství svého těhotenství na krku dutý kámen, v kterém klapal kamének menší, kvokala a s pyšným hekáním chránila to, co přijala, a pak slehla v Lábanově domě a za jeho přítomnosti, řvouc a modlíc se a klečíc na dvakrát dvou cihlách, aby před branou svého těla udělala místo dítěti, a jsouc zezadu objímána pažemi porodní báby, zatímco druhá klečela u ní, aby dávala pozor na bránu. Porody dopadly šťastně a přes Adínin pokročilý věk se nepřihodilo nic, co by ohrozilo její život. Několikrát byla červenému Nergalovi podána potrava a přiměli ho pivem, pšeničným chlebem, a dokonce i obětováním ovcí k tomu, aby zakázal svým čtrnácti pomocníkům roznášejícím nemoci vměšovat se do věci. Tak se stalo, že se v žádném ze tří porodů neobrátily vnitřnosti rodičky a že čarodějnici Labartu nenapadlo zavírat její tělo. Byli to tři silní chlapci, které přivedla na svět, a jejich neomalené nároky činily Lábanův dávno již tak nudný dům pravou kolébkou života. První dostal jméno Beór, druhý Alúb a třetí Múras. Adínino zdraví nejenže trojím těhotenstvím za sebou a trojím porodem neutrpělo, nýbrž vypadala po nich dokonce mladší a méně nepatrná a horlivě se šňořila stuhami, opasky a náhrdelníky, které pro ni Lában usmlouval v Cháranu městě.

Těžkopádné srdce Lábanovo se svrchovaně radovalo. Ten muž přímo zářil, pokud to dovedl. Zplihle visící koutky jeho úst pozbyly kyselosti a nabyly výrazu sytého, ba opovržlivého úsměvu. Uvážíme-li rozkvět jeho hospodářství, skvělý zdar jeho obchodů a kromě toho ještě šťastnou plodnost jeho beder a milostivé snětí kletby, která pro nesprávnou duchovní spekulaci tak

227$

dlouho zachmuřovla jeho příbytek, pochopíme snadno nadutost, kterou dával najevo. Nepochyboval, že všechno jeho štěstí, také narození synů, je přímo spojeno s Jákobovou blízkostí, s jeho příslušenstvím k rodině a s Jischakovým požehnáním, a byl by jednal velmi nesprávně, kdyby o tom byl pochyboval. Ať již povznesená nálada obou manželů, jmenovitě Lábanova, který se radoval z dobrých obchodů, které se tam venku sestřencovi dařily, oživila manželskou činnost do té míry, že se opět otevřela stavidla plodnosti: ať již tak či onak, bylo to třeba přičíst působnosti Jákobově. Ale to Lábanovi nebránilo být pyšný osobně. Byl to přece on, který rozumně a chytře, svým uměním a svou moudrostí dovedl k svému domu připoutat toho, který přinášel požehnání, uprchlíka a žebráka, z něhož vycházel všechen zdar, kamkoli přišel, a dokonce ať už chtěl či nechtěl. Že o ujcovo otcovské štěstí nijak obzvláště neusiloval, soudil Lában z mírné pouze radosti a obdivu, které při narození Beórově, Alúbově a Múrasově pokládal Jákob za vhodné mu projevit.

„Rci mi, synovce a zeti,“ říkával Lában, když na hřbetu vola příjíždíval ven na pole, aby navštívil stáda, nebo když meškával Jákob na dvoře, aby skládal účty. „Rci mi, nemám-li být veleben, a zda se bohové na Lábana usmívají čili nic, když probudili mé síly a dali mi na stará léta syny, a když je má žena Adína přivedla na svět, kypíc zdravím, ačkoli se přímo před tím zdála již nepatrná?!“

„Můžeš se radovat!“ odpovídal pak Jákob. „Ale před naším Bohem to není nic tak zvláštního. Abrámovi, když zplodil Jischaka, bylo sto let a Sáraj, jak známo, se již vůbec nedálo podle ženské přirozenosti, když je Bůh obdařil radostí.“

„Máš drsný zvyk,“ říkal Lában, „snižovat velké věci a zmenšovat člověku radost.“

„Nepřísluší nám,“ odpovídal chladně Jákob, „příliš se vynášet štěstím, na němž máme také zásluhu.“

228$

««KAPITOLA ŠESTÁ»»

SESTRY

«Zlý»

Jákob mohl sotva věřit, že se již sedm let chýlí ke konci a že se blíží chvíle, kdy má poznat Ráchel, ale nadmíru se radoval, a vzpomněl-li si na onu hodinu, srdce mu mocně bušilo. Neboť Ráchel bylo již devatenáct let a čekala na něho v čistotě svého rozkvětu, a jsouc jí obrněna proti zlým dotekům a nemocem, které by ji mohly ženichovi porušit, a naopak se v její kráse a půvabech vyplnilo vše, co jí Jákob něžně prorokoval, a byla na ni radost pohledět před dcerami země, na její dokonale úměrnou a příjemnou postavu, na její vrkoče, na tlustá chřípí jejího nosíku, na krátkozrace sladký pohled jejích šikmých, přívětivou nocí naplněných očí, a hlavně na usměvavé položení jejího horního rtu na spodní, které působilo, že koutky jejích úst byly zformovány tak krásně a dojemně. Ano, byla půvabná nad jiné; ale říkáme-li tak, stejně jako si Jákob říkával, že hlavně tím vyniká nad Léu, neznamená to, že byla její starší sestra ošklivější než všechny ostatní, byla jen první, s kterou bylo třeba Ráchel srovnávat, a dopadalo-li srovnání v neprospěch Léy, působila to právě ona půvabnost – ale možno si velmi dobře představit muže, který, dbaje tohoto měřítka méně než Jákob, by byl dal přednost starší sestře přes krátkozrakost jejích modrých, zánětlivých očí, nad jejichž šilhavostí pyšně a trpce skláněla víčka, a sice proto, že její vlasy, spletené v těžký uzel, byly husté a plavé a její silné tělo že bylo jakoby stvořeno pro mateřství. Nelze však ku cti malé Ráchel dosti zdůraznit, že se nad sestru nikterak nevypína-229$

la a že si na své hezké tvářičce přespříliš nezakládala jen proto snad, že ona je dítětem a podobenstvím plného měsíce a sestra měsíce ubývajícího. Tak nevzdělaná Ráchel nebyla, aby nebyla onu velkou, bílou hvězdu ctila ve všech jejích fázích, ba v hloubi svědomí nesouhlasila s tím, že Jákob sestru tak docela zavrhoval a že všecko své cítění tak bezuzdně a jednostranně věnoval toliko jí, ač zase ženskou radost z toho úplně ze srdce vypudit nedovedla.

Svatební slavnost byla určena na den úplňku letního slunovratu a také Ráchel se přiznávala, že se na slavnostní den těší. Ale pravda je také, že byla poslední týden smutná a že na Jákobově tváři prolévala tiché slzy, aniž na jeho úpěnlivé otázky odpovídala jinak než násilnými úsměvy a vrcením hlavy tak prudkým, že jí od očí odskakovaly slzy. Co mohla mít na srdci? Jákob tomu nerozuměl, ačkoliv i on býval tehdy smuten. Želela svého panenství, protože se doba jejího květu chýlila ke konci a měla se stát stromem, který nese plody? Pak by to byl arci smutek života, který není se štěstím neslučitelný a který v oné době hojně pociťoval Jákob. Svatební chvíle života je zároveň chvílí smrti a slavností slunovratu, poněvadž se měsíc toho dne naplňuje a dosahuje svého vrcholu a od té doby obrací svou tvář opět k slunci, v němž zapadne. Jákob měl poznat tu, kterou miloval, a měl počít umírat. Neboť v budoucnosti neměl být již všecek život u Jákoba a on již neměl být déle jediným a pánem světa; nýbrž měl se rozplynout v synech a sebe zasvětit smrti. Ale bude je milovat, kteří dále ponesou jeho rozdělený a rozrůzněný život, poněvadž to bude život jeho, který v poznání vlije do lůna Ráchelina.

V této době měl sen, na který si dlouho vzpomínal pro jeho zvláštní, mírný a smířlivý smutek. Zdál se mu ve vlahé Tammuzově noci, kterou strávil v polích u stáda, kdy již na nebi stál v podobě nalevo ohnutého srpku měsíc, který, až dozraje do okrouhlé krásy, mu měl zářit nad nocí rozkoše. Zdálo se mu, jako by byl ještě na útěku z domova nebo jako by na něm byl zas a jako by znova musel klusat do červené pouště; před ním s vodorovně nataženým prutem ubíhal ten s hrotitýma ušima a se psí hlavou, ohlížel se a smál se. Bylo to zároveň ještě stále tak a

230$

znova tak; situace kdysi ne zcela rozvitá se naskytla znova, aby se naplnila.

Kudy jel Jákob, byly oblázky, a suché křoviny bylo vše, co zde rostlo. Ošklivec kličkoval mezi skalisky a křovím, mizel za nimi, zase se objevoval a ohlížel se. Ale pak zmizel nadobro a Jákob přimhouřil oči, hledaje ho. A sotva oči přimhouřil, už před ním zvíře sedělo na kameni a podle hlavy bylo stále ještě zvířetem, podle škaredé psí hlavy s hrotitě vztyčenýma ušima a s nataženým zobákovitým čumákem, jehož huba byla rozříznuta od ucha k uchu; jeho tělo se však stalo lidským až k poprášeným poněkud prstům u nohou a bylo na ně tak milo pohledět jako na jemné, lehké tělo chlapecké. Seděl nedbale rozložen na skalisku, skloněn trochu dopředu, podpíraje předpaží o stehno skrčené nohy, takže se na břiše nad pupkem udělal záhyb, a druhou nohu natáhl před sebe a opíral se patou o zemi. Na tuto nataženou nohu s úzkým kolenem a dlouhým, lehce vysoustruhovaným a jemně šlachovitým lýtkem bylo podívání nejkrásnější. Ale již na úzkých ramenou, nahoře na prsou a na krku počínaly bohovi růst chlupy a stávaly se hliněně žlutavou srstí psí hlavy s široce rozevřenou tlamou a s malýma, potutelnýma očkama, která mu slušela tak, jak právě může pitomá psí hlava slušet ztepilému tělu; bylo to smutné, znehodnocovalo to jeho krásu a to vše, nohy i hruď, toliko rozkošné být mohly, ale s touhle hlavou nebyly. Také Jákob, dojížděje k němu, zřetelně větřil pronikavý šakalí zápach, který pohříchu vycházel z postavy psího chlapce. A bylo dokonce přesmutné, když rozevřel širokou tlamu a pokoušel se namáhavým, z hrdla tlačeným hlasem mluvit:

„Ap – uat, Ap – uat.“

„Nenamáhej se, synu Usírův,“ pravil Jákob. „Jsi Anup, vůdce a otvíratel cest, vím to. Byl bych se divil, kdybych se zde s tebou byl nesetkal.“

„Byl to omyl,“ pravil bůh.

„Jak to myslíš?“ ptal se Jákob.

„Zplodili mě omylem,“ říkal, namáhavě vypouštěje z tlamy slova, „pán západu a Nebthet, má matka.“

„Lituji toho,“ odpověděl Jákob. „Ale jak se to mohlo stát?“

231$

„Neměla být mou matkou,“ odpověděl jinoch a jeho tlama se stávala ponenáhlu obratnější. „Ona nebyla ta pravá. Noc byla vinna. Je kráva a je jí všechno jedno. Nosí mezi rohy sluneční kotouč na znamení, že do ní vcházívá slunce, aby s ní zplodilo nový den, ale rodění tolika jasných synů ji nepřipravilo o její tupost a netečnost.“

„Pokouším se uznat,“ pravil Jákob, „že je to nebezpečné.“

„Velmi nebezpečné,“ přikyvoval psí chlapec. „Slepě a v teplé kravské dobrotě objímá vše, co se v ní děje, a v tupé netečnosti trpí všechno, třeba by se to dálo jen pro hanebnost.“

„Zlá věc,“ pravil Jákob. „Ale nebyla-li to Nebthet, která byla ta pravá, která měla být tebou oplodněna?“

„To nevíš?“ ptal se.

„Nedovedu přesně rozlišovat,“ odpovídal Jákob, „co vím ze sebe a čeho se dovídám od tebe.“

„Kdybys to nevěděl,“ pravil psí hoch, „říci bych ti to nemohl. Na počátku, ne zcela na počátku, ale dosti na počátku, byli Geb a Nut. To byl bůh země a bohyně nebes. Zplodili čtyři děti: Usíra, Setha, Éset a Nebthet. Éset byla žena a sestra Usíra a Nebthet červeného Sutecha.“

„To je jasné,“ pravil Jákob. „A což ti čtyři tohoto uspořádání dosti nedbali?“

„Dva z nich ne,“ odpověděl Anup. „Bohužel ne. Co chceš, jsme roztržité bytosti, nepozorné, zasněné a bezstarostné již od zrození. Starost a opatrnost jsou špinavé vlastnosti pozemské, ale přece: co nenatropila již v životě bezstarostnost.“

„Je to pravda,“ přitakával Jákob. „Třeba si dát pozor. Mám-li být upřímný, myslím, že je to v tom, že jste jen modly. Bůh vždy ví, co chce a co koná. Slíbí a naplní, uzavře spolek a je věrný až do věčnosti.“

„Jaký bůh?“ ptal se Anup. Ale Jákob mu odpověděl:

„Přetvařuješ se. Spojí-li se země s nebesy, vznikají arci hrdinové a velcí králové, ale ne bůh, ani jeden, ani čtyři. Připouštíš, že Geb a Nut nebyli zcela na počátku. Odkud se vzali?“

„Z Tefnety, velké matky,“ odpověděl ten ze skaliska pohotově.

„Dobře, říkáš to, protože to vím,“ pokračoval Jákob ve snu. „Ale byla Tefnet na počátku? Odkud se vzala Tefnet?“

232$

„Stvořil ji nenarozený, skrytý, jehož jméno je Nún,“ odpověděl Anup.

„Neptal jsem se tě po jeho jménu,“ řekl Jákob. „Ale teď začínáš mluvit rozumně, psí chlapče. Nezamýšlím přít se s tebou. Ale rozhodně jsi modla. Jak to tedy bylo s omylem tvých rodičů?“

„Noc byla vinna,“ odpověděl smrdutý, „a ten, který nosí důtky a pastýřskou hůl, byl vesel a bez starostí. Majestát tohoto boha hledal Eset, svou ženu sestru, a znenadání padl v slepé noci na Nebthet, sestru ženu červeného boha. Velký bůh ji objal, domnívaje se, že je to jeho žena, a oba dokonale netečně objala noc lásky.“

„Takové věci se stávají,“ zvolal Jákob. „A co se stalo?“

„Stávají se velmi snadno,“ odpověděl Anup. „Netečná noc zná pravdu a probuzené předsudky dne jsou jí ničím. Neboť jedno ženské tělo je jako druhé, dobré k milování, dobré k plození. Jen pohled rozezná jedno od druhého a působí, že se domníváme, že bychom chtěli plodit v tomto, a ne v onom. Ale pohled patří dnu, který je plný probuzených smyslů, ale před nocí, která zná pravdu, není ničím.“

„Mluvíš hrubě a bezcitně,“ pravil trýzněný Jákob. „Tvor, který má hlavu jako ty, a tvář, kterou si musíme zaclonit rukou, abychom vůbec poznali a připustili, že je noha, jak ji před sebou natahuješ, půvabná a krásná, má jistě proč, aby se vyjadřoval tak pitomě.“

Anup pohlédl dolů, přitáhl nohu k noze a mezi kolena vsunul ruce.

„Mne nech na pokoji!“ pravil pak. „Já se již své hlavy zbavím. Chceš tedy vědět, co bylo dále?“

„Co bylo?“ tázal se Jákob.

Psí chlapec pokračoval: „Oné noci byl Usíre, pán, Nebthetě tím, čím Seth, její červený manžel, a ona jemu zcela tím, čím Eset, paní. Neboť on byl stvořen k plození a ona k početí, a jinak bylo noci všechno jedno. A rozplameňovali se plozením a přijímáním, neboť domnívajíce se milovat, toliko plodili. Tehdy bohyně mnou otěhotněla, ačkoli se tak mělo stát Esetě, té pravé.“

„Smutné,“ pravil Jákob.

233$

„Když přišlo jitro, rozprchli se,“ pokračoval Anup; „a vše mohlo být dobré, kdyby nebyl boží majestát zapomněl u Nebthet svůj lotosový věnec. Červený Seth jej našel a řval. Od té doby ukládal Usírovi o život.“

„Vykládáš to tak, jak to znám,“ vzpomněl si Jákob. „Pak se udála příhoda se schránkou, že ano, do které červený vlákal bratra a připravil ho s ní o život, takže Usíre, mrtvý pán, v zaletované rakvi plaval po proudu do moře.“

„A Seth se stal králem zemí na trůně Gebově,“ doložil zvířecí hoch. „Ale to není věc, u které chci prodlít a která dává ráz tomuto tvému snu. Červený přece dlouho králem zemí nezůstal, neboť Éset porodila chlapce Hóra, který ho zabil. Avšak ejhle, když nyní vyšla hledat zavražděného a ztraceného, když hořekujíc bloudila světem a neustále volala: ,Pojď do domu svého, milence! O krásné dítě, pojď do domu svého!‘ tehdy s ní byla Nebthet, žena vrahova, kterou obětovaný omylem objal, sledovala ji krok za krokem, v bolesti se přátelsky snášely a hořekovaly spolu: ,Och ty, jehož srdce již nebije, chci tě vidět, ó krásný vládce, chci tě vidět!

„To bylo smířlivé a smutné,“ pravil Jákob.

„Ovšem,“ odpověděl ten na kameni, „to je hlavní věc. Neboť kdo byl ještě s ní a kdo jí pomáhal hledat, bloudit a naříkat, stejně tak tehdy jako později, když Seth nalezenou a schovanou mrtvolu našel a rozsápal ji na čtrnáct dílů, které se Éset vypravila hledat, aby měl pán všechny údy pohromadě? Byl jsem to já, Anup, syn nepravé a plod zavražděného, který s ní byl při bloudění a hledání, který byl vždy po Ésetině boku; a ona, putujíc, mi pokládala paži kolem krku, abych ji mohl lépe podpírat, a hořekovali jsme spolu: ,Kde jsi, levá ruko mého krásného boha, kde jste vy, lopatko a noho jeho levice, kde jsi ty, jeho ušlechtilá hlavo, a ty, jeho svaté pohlaví,‘ které se zdálo úplně ztraceno, takže jsme je chtěli nahradit obrazem ze smokvoňového dřeva.“

„Neslušně mluvíš, docela jako bůh smrti obou zemí,“ pravil Jákob. Leč Anup odpověděl:

„Ve svém stavu bys měl mít porozumění pro takové věci, jsi přece ženichem a máš plodit a umírat. Neboť v pohlaví je smrt a v smrti pohlaví, to je tajemství hrobu, a pohlaví roztrhává pleny

234$

smrti a povstává proti smrti, stejně jako se to dálo s pánem Usírem, nad nímž kroužila Éset v podobě supí samice, a naříkajíc, dala vytrysknout z mrtvého semeni a spojila se s ním.“

„To už bude nejlépe probudit se,“ myslel si Jákob. A zatímco se ještě domníval, že vidí, jak se bůh vymrštil ze skaliska a zmizel, přičemž byl prudký pohyb skoku a zmizení jedním a týmž, vzbudil se u ovčích ohrad do hvězdné noci. Sen o Anupovi, šakalovi, se brzy rozplynul, takřka jako by byl se svými podrobnostmi vplynul do skutečného života a stal se pouhou příhodou na cestě, takže Jákob vzpomínal již jen na ni. A ze snu zůstal ještě chvíli v duši smírný smutek nad tím, že Nebthet, omylem objatá, hledala a žalovala společně s Ésetou a že se na svém bloudění dala ochraňovat a podpírat tím, který byl zplozen omylem.

«Jákobovy svatby»

V té době Jákob často hovoříval s Lábanem o blížících se událostech, o svatební slavnosti a o tom, jak to chce ujec přesně zařídit, a poznal, že Lában činí velkolepé přípravy pro svatby, které chtěl, nehledě k výdajům, vystrojit velmi slavně.

„Poleze mi to do pytlíku,“ říkával, „protože je teď na dvoře mnoho tlam a já je mám všechny nacpat. Ale udělám to, neboť, hleď, hospodářství se nevede vyloženě špatně, jakž takž to jde, dík různým okolnostem, mezi nimiž je konečně snad také možno jmenovat Jischakovo požehnání, které je s tebou. Proto jsem mohl rozmnožit pracovní síly a koupil jsem k Iltaně, té couře, dvě služky: Zilpu a Bilhu, statné děvky. Ty dám o svatebním dni svým dcerám: Léi, své nejstarší, Zilpu, a své druhé Bilhu. A poněvadž se nyní ženíš, bude služka také tvá, dám ti ji věnem a podle naší smlouvy budou do její ceny započítány dvě třetiny miny stříbra.

„Děkuji ti,“ řekl Jákob, krče rameny.

„To je to nejmenší,“ pokračoval Lában. „Protože na můj účet bude vystrojena celá hostina a pozvu na sabat lidi odtud a odtamhletud a najmu hudebníky, aby hráli a tančili, a porazím dvě dobytčata a čtyři ovce a hosty poctím opojným nápojem, až

235$

budou vidět všechny věci dvakrát. To mi poleze do pytlíku, ale unesu to, nebudu se tvářit kysele, neboť to jsou svatby mé dcery. Mimoto mám v úmyslu nevěstě něco darovat, co jí bude slušet a z čeho se bude velice radovat. Koupil jsem to již před časem od jednoho kočovníka a celou tu dobu schovával v truhlici, neboť je to věc drahocenná: závoj, aby se mohla nevěsta zastřít, zasvětit se Ištaře a aby byla posvěcená; ty s ní však závoj sejmeš. Prý kdysi náležel dceři královské a byl prý panenským hávem dítěte knížecího, tak nádherně je celý vyšit rozličnými znameními Ištary a Tammuze; ale ona, neposkvrněná, nechť do něho zahalí svoji hlavu. Neboť je neposkvrněná a budiž jako jedna z Enitu a podobná nebeské nevěstě, kterou každého roku o Ištařině slavnosti v Bábelu kněží přivádějí bohu a před vším lidem ji vedou vzhůru po schodech věže a sedmi branami a před každou branou jí odnímají jeden kus její výzdoby a jejího šatu a před poslední pás hanby a vedou ji svatě nahou do nejvyšší ložnice věže Etemenanki. Tu ji na loži v nejtemnější noci přijímá bůh a ono tajemství je velké.“

„Hm,“ zabručel Jákob, neboť Lában vyboulil oči, roztáhl po stranách hlavy prsty a zatvářil se tak obřadně, že to podle rozumu synovcova onomu drnohryzovi ani neslušelo. Lában pokračoval:

„Je to jistě vznešené a rozkošné, má-li ženich vlastní dům a dvůr nebo je-li v domě svých rodičů velmi vážen, a přijde-li někam slavně, aby si odvedl nevěstu a v nádheře ji po zemi nebo po vodě doprovodil do svého statku a dědictví. Ale ty, jak víš, nejsi ničím leč uprchlíkem a člověkem bez domova, znepřáteleným s rodinou, ale přiženíš-li se ke mně jako zeť, budu také spokojen. Nebude svatebního průvodu ani po zemi, ani po vodě, nýbrž po jídle a po hostině zůstanete u mne; ale až mezi vás vstoupím a dotknu se vašich čel, budeme se řídit podle svatebních obyčejů této země a povedeme tě zpívajíce kolem dvora a do ložnice. Zde budeš sedět na loži a s květinou v ruce čekat na nevěstu. Neboť povedeme také ji, neposkvrněnou, s písněmi a pochodněmi kolem dvora, a před dveřmi komory zhasíme pochodně a já k tobě uvedu zasvěcenou a ponechám vás, abys jí v temnotě podal květ.“

236$

„Takový je obyčej a tak je to po zákonu?“ otázal se Jákob.

„Ty jsi pravil; široko a daleko,“ odpověděl Lában.

„Nechť to tedy je tak,“ pravil Jákob. „Ostatně předpokládám, že alespoň jedna pochodeň zůstane svítit nebo knot lampičky, abych mohl svou nevěstu vidět, až jí podám květinu a také potom.“

„Mlč!“ vzkřikl Lában. „Rád bych věděl, jak můžeš tak necudně mluvit a k tomu ještě před otcem, kterému je beztak hořko a trapno vést dceru k muži, aby ji odkryl a spal s ní. Drž alespoň přede mnou svůj chlípný jazyk za zuby a svůj přílišný chtíč si ponechej u sebe! Nemáš ruce, aby ses díval, a je třeba abys neposkvrněnou hltal také očima, aby sis zostřil chuť jejím studem a chvěním její panenskosti? Zachovej tajemství nejvyšší věžní cely!“

„Odpusť,“ pravil Jákob, „a nehorši se na mne! Nemyslel jsem to tak necudně, jak to zní z tvých úst. Byl bych jen rád viděl nevěstu očima. Ale je-li to daleko široko obyčejem, jak pravíš, budu zatím spokojen.“ –

Tak se přiblížily den plné krásy a svatební slavnost, a u Lábana, šťastného pěstitele ovcí, bylo zabíjení, vaření, pečení a pivních várek na dvoře i v domě, že to jen dýmalo a praštělo, a všem slzely oči štiplavým kouřem ohňů, které plápolaly pod kotly a pecmi, neboť Lában dřevěného uhlí šetřil a topil skoro výhradně trním a hnojem. Páni i čeleď, Jákoba v to čítaje, měli plné ruce práce, aby přichystali pohoštění pro mnohé a připravili dlouhou hostinu; neboť svatby měly trvat sedm dní, a nemělo-li se dostat hospodářství výsměchu a hany, musely se po tu dobu zásoby koláčů, preclíků, chlebů z ryb, hustých polévek, povidel a mléčných jídel, piva, ovocných šťáv a silných kořalek okázat nevyčerpatelnými, o skopových pečeních a hovězích kýtách ani nemluvíc. Při své práci zpívali písně k tučnému Uduntamkovi, který panuje jídlu, bohovi břicha. Všichni zpívali a přičiňovali se: Lában a Adína, Jákob a Léa, coura Iltani a služky obou sester, Bilha a Zilpa, muž za dvacet šeklů, Abdchepa, a nedávno najatí čeledínové. Lábanovi pozdní synkové běhali košilatí s jásotem vší tou změtí, sklouzali na prolité krvi porážených dobytčat, mazali se a otec je krákal za uši, že ječeli jako šakalové; a

237$

pouze Ráchel seděla tiše a nečinně sama doma, neboť nyní nesměla ženicha vidět, ani on nevěstu, a dívala se na drahocenný závoj tkaný, který jí daroval otec a jejž měla obléci na slavnost. Bylo nádherné podívat se na něj, byl mistrovským dílem tkalcovského a vyšívačského umění a zdálo se, že se jen nezaslouženě šťastnou náhodou dostal do Lábanova domu a do jeho truhlice; muž, který mu jej lacino prodal, byl asi v tísni.

Byl velký a objemný, byl zároveň oděvem a svrchním rouchem, měl široké rukávy, do nichž bylo možno, chtěl-li člověk, vklouznout, a ty byly tak střiženy, že se jedním z nich dala ovinout a zastřít hlava nebo že jej bylo možno přehodit přes hlavu a ramena, ale také nechat splývat dolů po zádech. Podivně nestejně se panenské roucho potěžkávalo v rukou, neboť bylo lehké i těžké zároveň a na různých místech různě vážilo: bylo lehoučké svým velmi bledě modrým základním tkanivem, tak jemně pracovaným, jako by to byl jen vánek, mlha a nic, a bylo je možno zmáčknout do jedné dlaně, že je vůbec nebylo vidět; a bylo zas těžké vyšíváním, které je porůznu pokrývalo pestrými a blýskavými obrazy, hustě a překrásně provedenými zlatém, bronzem a stříbrem a rozličnými barevnými nitěmi: bílými, purpurovými, růžovými, olivovými, také bíle, černě a pestře sladěnými, jako se malovává smaltovými barvami – důmyslnými obrazy a znameními. Postava Ištar-Mami byla zobrazena několikrát a v rozličném provedení, nahá a malá, jak, po stranách majíc slunce a měsíc, si vytlačuje oběma rukama z ňader mléko. Všude se vracela mnohobarevná pěticípá hvězda, která znamená „bůh“, a často v tkanivu stříbrně zářila holubice, pták lásky, zasvěcený bohyni matce. Bylo vidět Gilgameše, hrdinu, z dvou třetin boha a z jedné člověka, jak paží rdousí lva. Bylo možno zřetelně rozeznat lidský pár škorpionů, který na konci světa střeží bránu, kterou vchází slunce do podsvětí. Bylo vidět všeliká zvířata, v která kdysi Ištar proměnila své milence, vlka a netopýra, téhož, který kdysi býval Išalánem zahradníkem. V pestrém ptáku bylo možno poznat Tammuze pastýře, prvního druha její rozkoše, kterému určila, aby každého roku lkal, a nechyběl ani oheň soptící nebeský býk, který na úpěnlivý nářek Ištařin a pro její zklamanou žádost vyslal proti Gilgamešovi Anu. Jak Ráchel

238$

sunula závoj mezi rukama, viděla muže a ženu, sedící po obou stranách stromu, po jehož plodech vztahovali ruce; ale za ženinými zády se houpal had. A byl zde vyšit ještě jeden posvátný strom: u toho stáli proti sobě dva vousatí andělé a dotýkali se ho šupinatými šiškami mužského květu, aby jej oplodnili; nad stromem života, uprostřed slunce, měsíce a hvězd, se pak vznášelo znamení ženství. Byla zde také vyšita pořekadla širokými a hrotitými znaky, které ležely a šikmo nebo kolmo stály a rozličně se křižovaly. A Ráchel rozluštila: „Svlékla jsem se ze šatu svého, mám jej zas obléci?“

Dlouho si hrála s pestrou tkaninou, s nádherným závojovým pláštěm; přehazovala si jej přes sebe, kroutila a obracela se v něm a skládala na sobě z jeho obrazové průsvitnosti umělé řásně. Mezitím co v ústraní čekala a ostatní připravovali hostinu, bylo jí to zábavou. Někdy ji navštívila Léa, sestra. Také ona zkoušela na svém těle krásu závoje, a pak, držíc tkanivo na klíně, seděly pohromadě, plakaly a jedna druhou hladily. Proč plakaly? Ony to věděly. Ale tolik povíme přece, že tak každá z nich činila ze zvláštního důvodu.

Kdykoli si Jákob se zasněným pohledem vzpomínal a kdykoli v něm vyvstávaly a stávaly se v jeho duši přítomnými všechny příhody, které se zapsaly do jeho tváře a učinily jeho život těžkým a důstojným, jak tomu například bylo, když s ryšavým dvojencem pochovávali otce: tehdy se před všemi příhodami ostatními stávaly životnými právě jeho svatební den a událost s ním spojená, které mu způsobily tak hroznou a zoufalou porážku, že se jeho duše dlouho nemohla vzpamatovat a dospěla vlastně k víře v sebe samu teprve v pocitu, který znamenal vzkříšení člověka kdysi rozervaného a potupeného.

Všichni Lábanovi lidé si omyli hlavy a těla v požehnané vodě rybníka, namazali se mastmi a natočili si jak se sluší vlasy, oblékli se do svátečních oděvů a spálili mnoho vonného oleje, aby přijali pozvané hosty sladkými výpary. Ti přišli pěšky a přijeli na oslech a na vozících tažených voly nebo mezky, jen muži, i muži s ženami, a dokonce i děti, nebylo-li je možno ponechat doma o samotě: okolní sedláci a pěstitelé dobytka, také namazaní mastmi, s natuženými vlasy a v svátečních oděvech,

239$

lidé rovní Lábanovi, těžkých mravů jako on a stejně tak hospodářsky myslící. Pozdravovali, kladouce si na čela ruce, poptávali se po zdraví a pak se rozsazovali v domě a na dvoře kolem kotlů a plných stolů, čekajíce, až jim na ruce nalijí vody a oni budou moci s mlaskáním zahájit dlouhou hostinu, vzývat Šamaše a vzdávat chválu Lábanovi, hostiteli a svatebnímu družbovi. Hostina se konala jak na vnějším hospodářském dvoře mezi špýchary, tak na dvoře vnitřním, vydlážděném, a kolem obětního kamene, a také na střeše domu a na dřevěné pavlači, objímající dům, a u obětního kamene byli shromážděni v Cháranu najatí hudebníci harfeníci, bubeníci a cimbálisté, kteří uměli také tančit. Den byl větrný, večer byl ještě větrnější. Přes měsíc plula mračna, chvílemi jej zcela zahalujíce, což se mnohým hostům, třeba to přímo nevyslovovali, zdálo špatným znamením; neboť to byli prostí lidé a nerozlišovali mezi zatemněním měsíční tváře mraky a mezi vlastním zatměním měsíce. Dusný vítr, který sténaje svištěl domem, který se hvízdaje zaplétal do rákosí špýcharových chýší, který rozskřípěl a rozšuměl topoly, řádil v svatebních vůních, ve výparech mastí stolovníků, v zápaších jídel, promíchával je, honil je ve víru dokola, a zdálo se, že chce odervat kouřící plameny od třínožek, na nichž se pálily smilková tráva a pryskyřice budulchu. Kdykoli si Jákob vzpomínal na tehdejší události, vždy se mu zdávalo, že v nose štiplavě cítí tehdejší větrem pomíšenou vůni voňavky, potu hodovníků a koření jídel.

Seděl s Lábanovými lidmi a s ostatními hosty v horní síni, tam, kde před sedmi lety po prvé s cizím příbuzenstvem lámal chléb, seděl s pánem dvorce, s jeho plodnou ženou a s jejími dcerami u stolu před zákusky a lahůdkami nakupenými na ubrusu, před přesnými chleby, datlemi, česnekem a okurkami a odpovídal hostům, kteří k němu a k hostiteli zvedali poháry s opojným nápojem. Ráchel, jeho nevěsta, kterou měl brzy poznat, seděla vedle něho a on chvílemi líbal lem jejího závoje, který ji zakrýval záhyby, obtěžkanými obrazy. Ani jedenkrát ho nepozvedla, aby pojedla nebo aby se napila; asi zasvěcenou nakrmili již před hostinou. Seděla nehnutě a němě, a jen když jí políbil závoj, pokorně sklonila zastřenou hlavu; také Jákob, drže v ruce

240$

květ, myrtovou ratolístku z Lábanovy zavodněné zahrady, seděl tiše a jakoby omámen. Pil pivo a datlové víno, jeho smysly byly dotčeny a jeho duše se nechtěla rozplynout v myšlenkách, nechtěla se povznést k povinné vděčnosti, nýbrž byla v jeho naolejovaném těle těžká, a jeho tělo bylo jeho duší. Byl by rád přemýšlel a rád správně pochopil, jak to Bůh všechno připravil, jak jemu, uprchlíkovi, poslal tehdy vstříc milovanou dívku, lidské dítě, které bylo třeba toliko spatřit, aby si ji jeho srdce navždy vyvolilo a aby je miloval po všechnu dobu a budoucnost, nad ně samé a ještě v dětech, které jeho něze přinese. Snažil se radovat ze svého vítězství nad časem, nad trpkým časem čekání, které mu bylo patrně uloženo pokáním za Ezauovo ošizení a jeho hořký pláč; položit s chvalořečením Bohu k nohám toto své vítězství a triumf nad časem, neboť ty byly jeho, Jákobovy, a Bůh jím a jeho nikoli nečinnou trpělivostí zabil čas, sedmihlavou nestvůru, jako kdysi draka chaosu, takže se nyní stalo přítomností, co bylo horoucně touženým přáním, a Ráchel sedí vedle něho v závoji, který s ní za chvilku sejme. Snažil se radovat se ze svého štěstí duší. Ale se štěstím se to má jako s čekáním na ně, které, čím déle trvalo, tím méně bylo čistým čekáním, jsouc rozředěno životními nezbytnostmi a účinným snažením. A přijde-li štěstí, na které bylo v práci čekáno, není také z božské látky, jak se zdálo být v budoucnosti, nýbrž stalo se tělesnou přítomností a má tělesnou tíži, jako vše živoucí. Neboť život v těle není nikdy duševní, je obojdruhý a částečně nepříjemný, a stane-li se štěstí tělesným životem, stává se jím i duše, která na ně čekala, a není už ničím, leč tělem s póry naplněnými olejem, jehož věcí se nyní stalo štěstí, kdysi tak vzdálené a netělesné.

Jákob seděl, napínal stehna a myslel na své pohlaví, jehož věcí se nyní štěstí stalo a které se za kratičko smí a musí v svaté temnotě ložnice mocně osvědčit. Neboť jeho štěstí bylo štěstím svatebním a slavností Ištařinou, vykouřenou kořennými vůněmi a prožitou v obžerství a opilství, kdežto kdysi bývalo věcí boží a spočívalo v jeho ruce. Jako se Jákobovi kdysi stýskalo po čekání, když na ně musel v životě a shonu zapomenout, tak se mu nyní stýskalo po Bohu, který je nejvyšším pánem života a vší vytoužené budoucnosti, ale který musel v naplněné hodině

241$

odevzdat panství zvláštním bohům, vlastně modlám tělesnosti, v jejichž znamení ona hodina stála. Proto Jákob, pozdvihuje k ústům lem závoje Ráchelina, která vedle něho seděla jako čistá oběť stvoření, líbal obraz nahé Ištary.

Naproti němu seděl Lában, a nakláněje se k němu a s těžkýma rukama opřenýma o stolovou desku, vážně a upřeně ho pozoroval.

„Raduj se, synu a sestřence, neboť přišla tvá hodina a nastal den výplaty a bude ti podle práva a smlouvy vyplacena mzda za sedm let, po která jsi k obstojné hospodářově spokojenosti sloužil mé rodině a mému podnikání. A není-li to ani zboží a nejsou-li to ani peníze, nýbrž něžná děvečka, má dcera, po které touží tvé srdce, budeš ji mít podle libosti a bude v tvých rukou poslušná. Vím, jak ti asi bije srdce, neboť tato hodina je velká, vpravdě rozhodující hodina, a myslím, že se podobá největší hodině tvého života, oné, kdy jsi ve stanu získal od otce požehnání, jak jsi mi jednou vyprávěl, chytráku a synu chytračky!“

Jákob neposlouchal.

Lában ho však před hosty drsně škádlil a řekl:

„Řekni mi, zeti, he, poslyš, jak ti vlastně je? Nebojíš se toho štěstí, že budeš mít obejmout nevěstu, a nemáš strach jako tenkrát, když ti šlo o požehnání a když jsi před otce předstupoval s chvějícími se koleny? Neříkal jsi mi, že ti stékal hrůzou a úzkostí po stehnech pot a že ti dokonce selhával hlas? Jen aby ti, chlapíku, tvá radost v pravou chvíli něco neprovedla a aby ti nezarazila plodnost! Nevěsta by si to mohla vykládat ve zlé! „

Tehdy se v horní síni bouřlivě chechtali, a Jákob políbil s úsměvem ještě jednou obraz Ištary, které Bůh odevzdal tuto hodinu. Lában se však těžkopádně zvedl, trochu zakolísal a pravil:

„Nuže, dobře, ať se stane, je půlnoc, přistupte ke mně, oddám vás.“

Všichni se tlačili blíže, aby viděli, jak nevěsta a ženich poklekají před otcem na podlahu, aby slyšeli, jak Jákob podle obyčeje odpovídá. Neboť Lában se ho tázal, zda má být tato žena jeho manželkou a on jejím mužem a chce-li jí podat květ, načež

242$

Jákob přisvědčil. A dále se ptal, je-li dobrého rodu a chce-li učinit tuto ženu bohatou a její klín plodným. A Jákob odpovídal, že je synem velkého muže a že chce její klín naplnit zlatém a stříbrem a že chce tuto ženu učinit plodnou jako je úrodná zahrada. Tehdy se Lában dotkl čel jich obou, vstoupil mezi ně a položil na ně ruce. Pak je vyzval, aby vstali a aby se objali, a tak byli oddáni. Odvedl zasvěcenou zpět k matce, ale zetě vzal za ruku a vedl ho před tlačícími se hosty, kteří začínali zpívat, po cihlových schodech dolů do dlážděného dvora, kde se postavili hudebníci do čela průvodu. Po nich přišli čeledínové s pochodněmi a po nich košilaté děti s kaditelnicemi visícími na řetězech. V oblacích vonného kouře, který zvířili, šel Jákob, jsa veden Lábanem a drže v pravici bíle kvetoucí myrtovou ratolístku. Nezpíval spolu starých písní, které v pochodu zaznívaly, a jen když mu Lában vrazil do boku, aby otevřel ústa, něco zabručel. Lában však zpíval spolu hlubokým hlasem a měl písničky jako na provázku, které byly sladké a zamilované a pěly o milující se dvojici, o něm zvláště a o ní zvláště, kteří se chystají odebrat na svatební lože a oba se toho nemohou ani dočkat. Mluvilo se v nich také o průvodu, v němž se skutečně šlo: blíží se sem stepí a kouř levandulí a myrhy stoupá. To je ženich, na hlavě má korunu, neboť matka ho ustaranýma rukama ozdobila na svatby. Na Jákoba se verše nehodily, jeho matka byla daleko, byl jen vyhnancem, a to, co zpívali, se nehodilo ani na celý jeho případ, že vede milenku do domu své matky a do jizby té, která ho zrodila. Ale zdálo se, že Lában právě proto zpívá tak mohutně, aby před nedostatečnou skutečností vzdal poctu tomu, jak to má být, a aby dal Jákobovi cítit rozdíl. A tak v písni mluví ženich a nevěsta mu vroucně odpovídá a říkají si rozkošné chvály a touží po sobě. Ale konečně každého zapřísahají a všechny prosí, až v rozkoši usnou, aby je předčasně nebudili, nýbrž nechali ženicha odpočívat a dosyta se vyspat nevěstu, až se zas vzbudí sami. Prosili o to a zapřísahali lidi srnami a laněmi polními, a všichni vroucně a s účastí v pochodu zpívali onu píseň, a pronikavě ji vřeštěly i děti s kaditelnicemi, aniž jí dobře rozuměly. Tak maje v čele hudebníky, kráčel průvod větrnou nocí se schovaným měsícem kolem Lábanova statku, obešel jednou a dvakrát, dospěl

243$

před dům a před domovní vchod z palmového dřeva, prodral se jím a dostal se v přízemí před ložnici, která měla také dveře, a Lában odvedl za ruku Jákoba dovnitř. Dal tam posvítit pochodněmi, aby se Jákob po místnosti rozhlédl a rozeznal, kde stojí stůl a lože. Pak mu přál požehnanou mužskou sílu a obrátil se k průvodu, který se tísnil ve dveřích. Notujíce znova píseň, odešli, a Jákob zůstal o samotě.

Ještě po desetiletích, ve vysokém věku a ještě na smrtelném loži, kde o tom zbožně vyprávěl, se nepamatoval na nic určitěji, než jak o samotě stál v temnotě svatební komnaty, v níž to fičelo a táhlo; neboť okenními štěrbinami pod záclonou sem ostře dul noční vítr a štěrbinami obrácenými do vnitřního dvora se hnal zase ven, zachycoval se v látkových a kobercových závěsech, jimiž, jak Jákob spatřil při záři pochodně, byly ozdobeny stěny, a závěsy třepetal a bil. Byla to místnost, pod níž ležel archiv a hrobka s terafy a stvrzenkami; tenkým kobercem, který tu k svatbě rozprostřeli, cítil pod nohou Jákob kruh padacích dvířek, kudy se tam sestupovalo. Také lože spatřil, a tápaje rukama, přistoupil k němu. Byla to nejlepší postel domu, jedna ze tří, a tehdy, při oné první večeři před sedmi lety na ní seděli Lában a Adína: pohovka s nohama pobitýma kovem a z hlazeného bronzu byla také válcovitá poduška pod hlavu. Přes ložní kostru byly prostřeny přikrývky a přes ně prostěradlo, a Jákob cítil, že jsou také o kovovou podušku opřeny polštáře; postel byla jen úzká. Vedle na stole bylo připraveno pivo a zákusky. V pokoji byly dva nízké taburety, také přes ně byla přehozena látka, a u hlav postele stály stojany pro světlo. Ale v lampách nebylo oleje.

To vše zkoumal a zjišťoval Jákob ve tmě, jíž dul vítr, zatímco průvod naplňoval hlukem a dupáním dům i dvůr, jda pro nevěstu. Pak se posadil s květem v ruce na postel a poslouchal. Odešli opět z domu a řadili se k průvodu, v čele s harfami a cimbály, a vedouce rozkošnou Ráchel, které náleželo celé jeho srdce a která šla v závoji. Lában ji vede za ruku jako prve jeho, ale snad to byla Adína, a opět zněly sborem milostné svatební písně, brzy blíže, brzy vzdáleněji. Když se přibližovaly již naposled, pěly:

244$

{Můj druh jest můj, jest navždycky zcela můj.

Jsem dobře zamčený sad, plný sladkosti plodů

a kořenných vůní.}

{Pojď, milenče, do zahrady své!

Trhej si směle půvabné plody a napij se s chutí

jejich rozkošných štáv.}

Pak bylo přede dveřmi slyšet nohy těch, kdož tak zpívali, dveře se maličko pootevřely, že dovnitř na chvilku vnikly plný zpěv a drnkání, a v komnatě byla zahalená nevěsta, vpuštěná sem otcem, který hned zase zavřel dveře, a byli v temnotě sami dva.

Za chvilku, sečkav, až ti venku trochu poodejdou, zeptal se Jákob: „Jsi to ty, Ráchel?“ … Otázal se tak, jako se ptáváme: „Již ses vrátil z cest?“ když tázaný stojí před vámi a jinak tomu ani nemůže být, leč že se vrátil, a když ani neodpovídá a může se jen usmívat, protože je otázka zhola nesmyslná a vyslovuje se jen proto, aby byl zahájen rozhovor. Ale Jákob přece slyšel, jak přisvědčila pokývnutím hlavy, neboť to poznal po lehounkém zašumění a zaklapání závojového roucha, tak lehkého i těžkého zároveň.

„Ty milá, malá, má holubičko a zřítelnice oka mého a srdce mých prsou,“ říkal vroucně. „Je tma a vítr… Sedím zde na loži, neviděla-li jsi ho, jdi rovně do pokoje a pak maličko napravo! Pojď přece, ale neudeř se o stůl, jinak by na tvé něžné kůži vyskočila modročerná skvrna a převrhla bys také pivo. Nebudu ho pít, ne, žízním jen po tobě, mé granátové jablko –jak je to dobré, že tě pustili ke mně a že tu již nesedím ve větru sám. Jdeš? Vyšel bych ti rád vstříc, ale nesmím, neboť je to obyčej a řád, abych ti podal květ sedě, a ačkoli nás nikdo nevidí, zachováme předpis přece, abychom byli správně oddáni, jak jsme si to vroucně přáli po tolik let čekání.“

To ho přemohlo; jeho hlas se zlomil. Představa doby, kterou trpělivě i netrpělivě překonal pro tuto hodinu, ho do hloubi duše dojala, a myšlenka, že Ráchel čekala s ním a že také ona stojí u mety svých přání, rozbouřila jeho srdce vzrušením. Taková je láska, je-li celá: dojetí a rozkoš zároveň, něha a žádostivost, a

245$

zatímco Jákobovi vhánělo vzrušení do očí slzy, zároveň cítil, že je jeho mužství napjato.

„Zde jsi,“ pravil, „nalezla jsi mě ve tmě, jako já jsem tebe našel po více než sedmnáctidenní pouti, a přicházela jsi proti mně s ovcemi a řekla jsi: ,Hle, cizinec!’ Tehdy jsme se mezi lidmi vyvolili a sloužil jsem za tebe sedm let a ona doba teď leží u našich nohou. Zde, má srnko, zde je květ, má holubice! Nevidíš a nenajdeš ho, ale já povedu tvou ruku k ratolístce, aby sis ji vzala a dám ti ji: teď jsme jedno. Avšak tvou ruku si ponechám, protože ji tolik miluji a miluji kloub jejího ohbí, který tak dobře znám, že jej k své radosti poznávám i ve tmě, a ruka tvá mi je jako ty sama a jako celé tvé tělo, které je jako stoh pšenice objatý růžemi. Miláčku, sestro má, sedni k mému boku, místa je pro dva, a kdyby bylo třeba, bylo by pro tři místo. Ale jak dobrý je Bůh, že nás ponechává ve dvou, stranou ode všech, mě u tebe a tebe u mne! Neboť miluji pouze tebe pro tvou tvář, které nyní nevidím, ale kterou jsem tisíckrát viděl a v lásce celoval, neboť její půvabnost to je, která korunuje tvé tělo jako růžemi; a myslím-li na to, že jsi Ráchel, s níž jsem býval tak často, ale tak jako teď ještě nikdy, na kterou jsem čekal a která na mne čekala a ještě nyní čeká na mne a na mé objetí, jímá mě radost silnější, než jsem já, a přemáhá mě. Temnota nás obestírá hustěji než závoj, kterým tebe, čistá, ozdobili, naše oči jsou zavázány tmou, že za ni nemohou vidět, a jsou slepé. Ale jen ony to jsou, Bohu budiž děkováno, ale již žádný jiný z našich smyslů. Mluvíme-li, slyšíme se, a tma nás již nedělí. Řekni mi, duše má, raduješ se také ty z naší velké hodiny?“

„Raduji se, že jsem tvá, můj pane,“ řekla tiše.

„Tak by to mohla říci Léa, tvá starší sestra,“ odpověděl. „Ne co do obsahu, ale co do výslovnosti ovšem. Hlasy sester jsou si podobny a z jejich úst vycházejí slova zvukem si příbuzná. Neboť je zplodil týž otec v téže matce, a i když se během času staly poněkud různými a jdou každá jinou cestou, v klínu vzniku jsou přece jedno. Hleď, trochu se svých slepých slov bojím a lehkomyslně jsem pravil, že tma proti našemu rozhovoru nic nezmůže, neboť cítím, že do mých slov vnikla tma a zbarvuje je, a poněkud se jich lekám. Chvalme poznání, že ty jsi Ráchel a že já

246$

jsem Jákob, a ne například Ezau, můj ryšavý bratr! Moji předkové i já jsme se mnoho u svých stád napřemýšleli o tom, kdo je to Bůh, a naše děti a děti našich dětí nás budou v přemýšlení následovat. Ale já v této hodině pravím a říkám to jasně, aby tma před mou řečí ustoupila: Bůh je rozpoznání! Proto ti nyní, milovaná, zvedám závoj, abych tě uviděl vidoucíma rukama, a kladu jej opatrně na stolici, která zde stojí, neboť je drahocenný obrazy, a odkážeme jej budoucím, ať jej nosí milenci nesčetných pokolení. Hle, zde jsou tvé vlasy, černé, ale rozkošné, znám je tak dobře, znám jejich vůni, jaké již není na světě, podávám si je k ústům, a co zmůže tma? Nemůže se vtisknout mezi mé rty a tvé vlasy. Zde jsou tvé oči, smějící se noc v noci, a jejich něžné jamky, a poznávám sladké krajiny pod nimi, odkud jsem tak často polibky sbíral slzy netrpělivosti, až byly mé rty vlhké. Zde jsou tvé tváře, měkké jako ptačí peří a jako drahocenná vlna zahraničních koz. Zde jsou tvá ramena, která se mým rukám zdají skoro ještě mohutnější než očím za dne, tvé paže zde a zde –“

Zmlkl. Když jeho vidoucí oči odešly z jejího obličeje a našly její tělo a kůži jejího těla, dotkla se Ištar jich obou až do morku kostí, zasupěl nebeský býk a jeho dech se stal dechem jejich a dech jich obou se smísil. A Lábanovo dítě bylo po celou větrnou noc Jákobovi rozkošnou družkou, velkou v rozkoši a silnou v plození, a přijala ho mnohokrát a přijímala ho znova, takže již ani nepočítali, ale pastýři si vzájemně odpovídali, že to bylo devětkrát.

Potom spal na zemi na její ruce, neboť postel byla úzká a on jí chtěl poskytnout místa a pohodlí, aby si odpočinula. Proto ležel schoulen vedle postele s tváří na její ruce, která spočívala na pelesti. Rozednívalo se. Kalně rudé a utěšené jitro stálo před štěrbinami a ponenáhlu rozjasňovalo svatební komnatu. První byl vzhůru Jákob: probudil se denním světlem, které vniklo pod jeho víčka, a probudil se tichem, neboť hluboko do noci bylo v domě na dvoře mnoho hluku od trvající hostiny a teprve k ránu, kdy již mladí manželé spali, nastal klid. Také ležel nepohodlněji, třeba rád – a tak se probudil snáze. Pohnul se, ucítil její ruku, vzpomněl si, co vše bylo, a obrátil ústa, aby jí ruku políbil. Pak pozvedl hlavu, aby se podíval na drahou ženu a na její

247$

spánek. Pohlédl na ni očima těžkýma a lepkavýma spánkem, kterým se ještě chtělo zavřít se a které ještě nemohly řádně prozřít. To byla Léa.

Sklopil oči a s úsměvem potřásl hlavou. Aj, myslel si, zatímco se mu již přece jen začínalo dělat mdlo u srdce a u žaludku; aj, hleďme, aj, hleďme! Žertovný klam jitra, směšné mámení. Oči byly zastřeny temnotou – a teď, když jsou volné, se tvářím jako by špatně viděly. Což si jsou sestry tak podobny přes to, že v jejich tazích podobnost vůbec zjistit se nedá, a je to zřejmé teprve, když spí? Podívejme se tam tedy lépe!

Ale ještě se tam nepodíval, neboť se bál, a to, co k sobě mluvil, bylo jen blábolení strachu. Viděl, že je plavá a že je její nos poněkud načervenalý. Mnul si klouby oči a donutil se pohledět tam. Byla to Léa, která spala.

Jeho mozkem vrávoraly myšlenky. Jak se sem dostala Léa, a kde byla Ráchel, kterou k němu vpustili a jíž této noci poznal? Klopýtal zpět, pryč od lože, doprostřed pokoje a stál tu v košili a s pěstmi na spáncích. „Léo!“ vykřikl zadrhnutým hrdlem. Posadila se. Zamžikala, usmála se a sklopila přes oči víčka, jak ji tak často vídával činit. Její ramena a ňadra byla nahá; byla bílá a krásná.

„Jákobe, můj muži,“ pravila, „nech to být tak po vůli otcově. Neboť tomu chtěl a tak to nařídil, a bohové nechť mi dají, abys za to jemu a jim ještě děkoval.“

„Léo,“ koktal, ukazuje si na hrdlo, čelo a srdce, „od kdy jsi to ty?“

„Stále jsem to byla já,“ odpovídala, „a této noci, od okamžiku, kdy jsem vešla v závoji, jsem byla tvá. Měla jsem tě vždy ráda, stejně tak jako Ráchel, již od chvíle, kdy jsem tě po prvé spatřila ze střechy, a myslím, že jsem ti to v celé dnešní noci dokázala. Neboť řekni sám, zda jsem ti nesloužila nejlépe, jak jen která žena dovede, a zda jsem nebyla statná v rozkoši!? Jsem v hloubi duše přesvědčena, že jsem s tebou počala, a bude to syn, silný a dobrý, a jeho jméno budiž nazváno Reúben.“

Tehdy se Jákob zamyslel a rozpomněl se, jak ji této noci pokládal za Ráchel, a šel ke stěně, položil na ni paži a na paži čelo a hořce plakal.

248$

Tak stál dlouho, jsa citově rozerván, a kdykoli ho znova napadla myšlenka, jak věřil a jak poznal, jak všechno jeho štěstí byl jen klam a jak mu zneuctili hodinu vyplnění, pro kterou sloužil a přemohl čas, bylo mu, jako by se mu měl obrátit mozek a žaludek, a v duši si zoufal. Lea však již nevěděla, co by řekla, a chvílemi také plakala, jako již dříve plakávala se sestrou. Neboť věděla, jak málo to byla ona, která ho znova a znova přijímala, a její srdce sílila chvílemi jen myšlenka, že již rozhodně s ním počala silného syna jménem Reúben.

Odešel od ní a hnal se z místnosti. Málem, že neklopýtal přes spáče, kteří venku a všude po domě a po dvoře v nepořádku leželi na pokrývkách a rohožích nebo jen na holé zemi, a vyspávali se po včerejší hostině z opilosti. „Lábane!“ křičel a překračoval těla, která nevrle vrčela, hnula sebou a chrupala dále. „Lábane!“ opakoval tišeji, neboť bolest a hořkost a nezkrotná touha po zúčtování v něm nedovedly umrtvit šetrnosti k lidem, kteří po těžké pitce časně ráno spí. „Lábane, kde jsi?“ A přišel před komoru, kde Lában, pán domu, spal u své ženy Adíny, bušil na dveře a volal: „Lábane, vyjdi!“

„Eh, eh!“ odpovídal zvnitřka Lában. „Kdo je to, kdo mě budí za ranních červánků, když jsem pil?“

„Já to jsem, musíš vyjít!“ odpovídal Jákob.

„Tak, tak,“ pravil Lában. „To je zeť. Říká sice jako malé dítě ,já‘, jako by podle toho už bylo možno poznat člověka, ale poznávám jeho hlas a vyjdu, bych vyslechl, co mi má již za svítání co oznámit, třebaže jsem byl právě v nejlepším spánku.“ A vyšel košilatý, s rozcuchanými vlasy a mžouraje.

„Spal jsem,“ opakoval. „Spal jsem výtečně a zdravě. Proč nespíš také ty nebo nekonáš, co ti přikazuje tvůj stav?“

„Je to Léa,“ řekl chvějícím se hlasem.

„Ovšem,“ odpověděl Lában. „Proto mě burcuješ za svítání z blahodárného spánku po těžkém pití, abys mi pověděl, co vím stejně tak dobře jako ty?“

„Ty draku, ty tygře, ty ďáble!“ křičel Jákob bez sebe. „Neříkám ti to, aby ses to dověděl, nýbrž abych ti ukázal, že to již také vím, a abych tě volal ve svých mukách k odpovědnosti.“

249$

„Především si dej pozor na hlas a o hodně jej ztlum!“ pravil Lában. „Nenařizují-li ti to okolnosti, které všechny mluví pro to, musím ti to nařídit já. Nejen, že jsem tvým ujcem a tchánem a kromě toho tvým chlebodárcem, na kterého ti naprosto nepřísluší soptit, nýbrž po celém domě a dvoře, jak vidíš, leží i plno spících svatebních hostů, kteří za několik hodin se mnou chtějí vyjít na hon, aby se pobavili v poušti a v rákosí bažiny, kde chceme nastražit sítě na ptáky, na koroptve a dropy, nebo snad chytíme a zabijeme kance, a přineseme nad ním oběť ulitím opojného nápoje. K tomu se mí hosté posilují spánkem, který mi je posvátný, a večer se hoduje dále. A ty, až pátého dne vyjdeš ze svatební komory, by ses měl rovněž připojit k veselému honu.“

„Nechci s vaší veselou honbou nic mít,“ odpověděl Jákob, „po ní netouží má ubohá duše, kterou jsi pomátl a zneuctil, že křičí ze země k nebesům. Neboť jsi mě neslýchané podvedl, podvedl jsi mě hanebně a ukrutně a místo Ráchel, pro kterou jsem sloužil, jsi ke mně tajně vpustil Léu, svou starší dceru. Co si počnu se sebou a s tebou?“

„Poslouchej,“ řekl Lában. „Jsou slova, kterých bys raději ani neměl brát do úst a která by ses měl bát nahlas vyslovovat, neboť, pokud vím, sedí v zemi amurské surový muž, který pláče, rve si srst a ukládá ti o život; ten by mohl něco povídat o podvodu. Je nepříjemné, musí-li se jeden muž za druhého stydět, protože se nestydí on, a tak je tomu nyní mezi mnou a tebou pro tvá špatně volená slova. Já že jsem tě podvedl? A v čem? Přivedl jsem ti snad nevěstu, která již nebyla neposkvrněná a nebyla hodna, aby kráčela po sedmi stupních do náručí boha? Nebo jsem ti dal ženu, která by nebyla statečného a zdatného těla nebo která by byla spustila nářek pro bolest, kterou jsi jí způsobil, a která by ti byla v rozkoši ochotně nesloužila? Nějak tak jsem tě podvedl?“

„Ne,“ řekl Jákob, „tak ne. Léa je v plození velká. Ale oklamal jsi mě a obloudil jsi mě tmou, že jsem neviděl a po celou noc pokládal Léu za Ráchel, a dal jsem svou duši a všechno své nejlepší nepravé, až mi toho je líto, že ani nemohu říci jak. Tak jsi se mnou, vlkodlaku, jednal.“

250$

„A to ty jmenuješ podvodem a nehrozíš se přirovnávat mě ke zvířatům pouště a k zlým duchům, protože jsem dbal obyčejů a jako počestný člověk se neodvážil stavět se proti posvátným zvykům? Nevím, jak se to dělává v zemi amurské nebo v zemi krále Góga, ale v naší zemi není zvykem, aby se vdávala mladší sestra před starší, to by byl políček v tvář mravům, a jsem člověkem dbalým zákonů a mužem slušným. Jednal jsem tak, jak jsem jednal, a jednal jsem proti tvé nerozvážnosti moudře a jako otec, který ví, čím je svým dětem povinován. Ošklivě jsi urazil mou lásku k mé starší dceři, když jsi řekl: ,Léa ve mně nerozněcuje mužské touhy.’ Nezasloužil sis snad za ta slova lekce a naučení? Teď jsi viděl, zda rozněcuje, nebo nerozněcuje!“

„Pranic jsem neviděl!“ vykřikl Jákob. „Byla to Ráchel, kterou jsem objímal.“

„Ano, jenže se to ukázalo až ráno,“ odpověděl uštěpačně Lában, „ale to je právě to hezké, že si nemůže stěžovat ani Ráchel, má malá. Neboť Léina byla skutečnost, Ráchelina představa. Ale naučil jsem tě představovat si také Léu, a ať už budeš v budoucnosti objímat tu nebo tu, budou její jak skutečnost, tak i představa.“

„Což mi dáš Ráchel?“ tázal se Jákob…

„Ovšem,“ pravil Lában. „Chceš-li ji a zaplatíš-li mi za ni, jak zákon žádá, budeš ji mít.“

Tehdy Jákob zvolal:

„Sloužil jsem ti přece za Ráchel sedm let!“

„Sloužil jsi mi,“ odpověděl důstojně a slavnostně Lában, „za moje dítě. Chceš-li také druhé, je mi to vhod, ale musíš zaplatit znova!“

Jákob mlčel.

„Seženu kupní cenu,“ řekl pak, „a budu se snažit, abych přinesl také věno. Od lidí, které znám z obchodování, si vypůjčím minu stříbra a budu se také snažit, abych opatřil nějaké dary, které bych mohl nevěstě zavěsit za pás, neboť za tu dobu jsem neočekávaně nabyl nějakého jmění a nejsem již tak docela chudý jako polní myš, jako tenkrát, když jsem se o Ráchel ucházel poprvé.“

251$

„Už zas mluvíš bez jakéhokoli jemnocitu,“ odpověděl Lában, důstojně pokračuje hlavou, „a lehkomyslně mluvíš o věcech, které bys měl hluboko ukrýt v ňadrech, a měl bys být rád, nepřivádějí-li na ně řeč jiní a nehrdlí-li se s tebou, a neměl bys o nich hlasitě žvanit a vykládat je světu, až se jeden muž musí za drahého stydět, protože se ten nestydí sám. Nechci nic slyšet o nenadálém jmění a podobných mrzutých věcech. Nechci od tebe věnem žádné stříbro a za svatební dar žádné věci, ať jsou čí jsou, nýbrž abys mi za mé drahé dítě sloužil stejně dlouho jako za prvé.“

„Vlkodlaku!“ zvolal Jákoba a sotva se dovedl ovládnout. „Ty mi tedy chceš dát Ráchel teprve po nových sedmi letech?!“

„Kdo to říká?“ odpověděl Lában zvysoka. „Kdo tu něco podobného třeba jen naznačil? Sám mluvíš potrhlosti a ukvapeně nazýváš vlkodlakem mne, který jsem otcem a který nechci, aby mé dítě toužilo po muži, ještě až on zestárne. Teď jdi na své místo a ten týden se chovej čestně. Pak s tebou bude ve vší tichosti oddána také ta drahá a jako její manžel mi za ni budeš sloužit nových sedm let.“

Jákob mlčel a klopil hlavu.

„Mlčíš,“ pravil Lában, „a nedovedeš se přemoci, abys mi padl k nohám. Jsem věru zvědav, zda se mi ještě kdy podaří obměkčit tvé srdce k vděčnosti. Že tady za svítání stojím košilatý, že jsem byl vyburcován z potřebného spánku a že tu s tebou jednám o obchodech, zřejmě nestačí, aby se v tobě vzbudil pocit vděčnosti. Ještě jsem se nezmínil, že s drahým dítětem dostaneš drahou z děvek, které jsem koupil. Neboť Léi dám věnem Zilpu a Ráchel Bilhu a dodržím i v této případnosti smlouvu, že do ceny služky budou započítány dvě třetiny miny stříbra, kterou vám dám. Tak máš přes noc čtyři ženy a máš harém jako král bábelský a jako král elamský, zatímco jsi až doposud musel sušit hubu.“

Jákob mlčel ještě stále.

„Tvrdý muži,“ řekl pak, vzdychaje. „Nevíš, co jsi mi udělal, nevíš to a nechápeš to, znova se o tom přesvědčuji, nedovedeš si to ani ve svém tvrdém srdci představit. Promrhal jsem této noci celou svou duši a vše své nejlepší s nepravou, to mi svírá srdce

252$

kvůli pravé ženě, které to bylo určeno, a nyní mám být Léin ještě týden, a až mé tělo bude unaveno, neboť jsem jen člověk, pak mám dostat pravou, Ráchel, svůj poklad. Ty si však myslíš, tím že se to spraví. Ale nemůže být nikdy odčiněno, čeho ses dopustil na mně a na Ráchel, svém dítěti, a konečně i na Léi, která sedí na loži a pláče, že jsem nemyslel na ni.“

„Znamená to snad,“ zeptal se Lában, „že po svatebním týdnu s Léou již nebudeš dosti mužem, abys i mé druhé dítě učinil plodným?“

„Přisámbohu, že ne!“ odvětil Jákob.

„To ostatní jsou vrtochy,“ rozhodl Lában, „a přecitlivělé povídačky. Jsi srozuměn s naší novou smlouvou a má tedy mezi mnou a tebou platit nebo ne?“

„Ano, muži, ať platí,“ pravil Jákob a odešel opět k Léi.

«O boží žárlivosti»

To jsou příběhy Jákobovy, vepsané do jeho stařeckého výrazu, které táhly před jeho zasněnýma, v obočích se ztrácejícíma očima, když upadal do slavnostního snění, ať již o samotě nebo před lidmi, které ihned napadala posvátná hrůza před takovým výrazem, že se postrkávali a říkali si: „Ticho, Jákob přemýšlí o svých příbězích!“ O některých z nich jsme zde již pojednali a uvedli jsme je definitivně na pravou míru, dokonce již i ty, které leží daleko vpředu, jako Jákobův návrat do západní země a události po jeho příchodu sem; ale zbývá zde ještě vyplnit sedmnáct let s bohatstvím jejich příběhů a příhod, v jejichž čele stojí Jákobův dvojnásobný sňatek s Léou a Ráchel a narození Reúbenovo.

Ale Reúben byl Léin, a nikoli Ráchelin; ona jej Jákobovi porodila jako prvého syna, který pak později své prvorozenství zmrhal, poněvadž byl jako letící proud, a nepočala ho a nenosila ho Ráchel, nedala ho Jákobovi nevěsta jeho citů, ani to nebyla ona, která mu podle vůle boží porodila Šimeóna a Lévího a Dána a Jehůdu anebo některého z jeho deseti dětí až po Zebulúna, ačkoli mu po uplynutí slavnostního týdne, když Jákob pátého

253$

dne vyšel od Léy a když se poněkud osvěžil družnou honbou na ptáky, byla dána rovněž za manželku, o čemž již vypravovat nebudeme. Neboť již bylo vylíčeno, jak Jákob poznal Ráchel; podle toho, jak to zařídil ďábel Lában, poznal ji nejprve u Léi, a byly to skutečně dvojnásobné svatby, které měl, a svatební lože se dvěma sestrami: jedna to byla opravdu, ale druhá smysly, a co zde znamená opravdu? Hledíme-li na věci tak, byl Rúben vpravdě synem Rácheliným a byl zplozen s ní. A přece vyšla naprázdno, třebaže byla tak ochotná a horlivá, a Léa byla silná a oblá a skládala na svém životě spokojeně ruce, kloníc v pokoře hlavu na stranu a klopíc víčka, aby nebylo vidět, jak šilhá.

Slehla na cihlách velmi obratně, bylo to věcí několika hodin a pouhá zábava. Reúben již tenkrát vyletěl jako proud; když Jákob, kterému byla dána rychle zpráva, přišel z pole (neboť byla doba obilních žní), bylo novorozeně již vykoupáno, vymnuto solí a zabaleno. Položil na ně ruku a řekl v přítomnosti všech lidí ze dvora slova: „Můj syn.“ Lában mu vyjádřil úctu. Povzbuzoval ho, aby se držel tak statečně jako on a tři léta za sebou plodil dědice jména, načež z lože volala radostně šestinedělka: dvanáct let bez přestávky že chce být plodná. Ráchel to slyšela.

Nebylo ji možno dostat od kolébky, která, podobajíc se houpačce, visela na provazech ze stropu, takže ji Léa mohla z lože řídit vlastní rukou. Z druhé strany seděla Ráchel a pozorovala dítě. Křičelo-li, zdvíhala je a dávala je Léi k plnícímu se, mléčnými žilkami protkanému prsu, chtivě se dívala, jak se živilo, až bylo červené a naduté sytostí, a hledíc, tiskla si ruce na vlastní něžná ňadra.

„Ubohé dítě,“ říkávala jí tehdy laskavě Léa. „Netrap se, také na tebe dojde řada. A tvoje naděje do budoucnosti je mnohem lepší a s mojí se nedá ani srovnávat, neboť ty jsi ta, na níž se zalíbením spočinuly oči našeho pána, a obcuje-li se mnou jedenkrát, přijdou pak čtyři noci nebo pět, kdy přichází k tobě, kterak by se ti toho mohlo nedostávat?“

Avšak třebaže byly Rácheliny naděje větší, byla to podle vůle boží Léa, které se vyplňovaly, neboť sotvaže se zotavila po prvním, byla již opět s útěžkem, a zatímco na zádech nosila

254$

Rúbena, nosila v těle Šimeóna, a když počal růst, ani jí nebývalo špatně, a když jí vysoko znetvořil život, ani mrzutě nevzdychávala, nýbrž byla statná a dobré mysli až do konce a pracovala v Lábanově sadu až do chvíle, kdy s tváří poněkud změněnou rozkázala, aby připravili cihly. Tehdy lehce vyšel Šimeón a kýchl. Všichni se mu obdivovali; nejvíce Ráchel, a jak ji bolelo, že se mu musí obdivovat! S tímhle to bylo trochu jinak než s prvním synem; neboť tohohle zplodil Jákob s Léou vědomě a nejsa klamán a byl jejím cele a nesporně.

Ale co bylo s Ráchel, s ní maličkou? Jak odvážně a vesele, s jak půvabnou statečností a s životní odhodlaností hleděla vstříc budoucnosti s Jákobem; jak si přála, aby mu dala děti podle obrazu jich dvou, a někdy i dvojčata, a jak určitě věděla, že se tak stane! Nyní vycházela na prázdno, kdežto Léa kolébala již druhé – co to jen mohlo být?

Slovo podání je jediným opěrným bodem, který máme, jde-li o to, abychom vysvětlili tento bolestný životní jev. Stručně říká asi toto: protože Léa nenalezla zalíbení v očích Jákobových, učinil ji Bůh plodnou a Ráchel neplodnou. Právě proto. To je pokus o vysvětlení jako kterýkoli jiný; má ráz dohadu, a nikoli ráz autoritativní, neboť bezprostředního a určitého výroku El Šaddajova o smyslu jeho zákroku, ať již proti Jákobovi, ať proti komukoli jinému ze zúčastněných, neznáme a zřejmě také ani nepadl. A tak by nám nezbylo, leč onen dohad odmítnout a nahradit jej nějakým jiným, kdybychom nějaký lepší znali, čehož však není; mnohem spíše pokládám daný výklad v jeho jádře za správný.

Jeho jádro leží ve skutečnosti, že se boží opatření netýkalo, nebo alespoň výhradně netýkalo, Ráchel, že také nebylo učiněno kvůli Léi, nýbrž že mělo být mravním naučením samému Jákobovi, který byl pokárán v tom smyslu, že vyběračná a měkká suverénnost jeho citu a pýcha, s níž jej hýčkal a s níž jej projevoval, nenalezly zalíbení Elóhímova – a to přesto, že sklon někoho si vyvolit a bez míry ho nad ostatní milovat, že tato citová pýcha, která se vymyká každému posuzování a chce, aby byla vším světem zbožně přijímána, se mohla odvolávat na vyšší vzor a skutečně představovala jen pozemskou jeho napodobe-255$

ninu. Přes to? Právě proto, že byla pýcha Jákobova citu napodobeninou, byla potrestána. Kdo se zde opovažuje mluvit, musí dávat pozor na své výrazy; ale i když velmi opatrně zkoumáme slovo, které chceme vyslovit, musíme říci, že nelze pochybovat o tom, že hlavním důvodem k řečenému opatření byla žárlivost Boha na svoji výsadu, kterou chtěl právě tímto opatřením a tím, že Jákoba v jeho citové suverénnosti pokořil, za výsadu označit. S tímto vysvětlením bude projeven nesouhlas a sotva ujde výtce, že tak malicherného a vášnivého motivu, jako je žárlivost, nelze použít k vysvětlení božího zákroku. Ale podobná citlivost si smí vykládat takové urážející ji city jako duševně nestrávený přežitek z dřívějších a divočejších dob, kdy bytost Boha teprve vznikala – z prvopočátečních poměrů, na které bylo vrženo trochu světla již na jiném místě a v nichž nehotová tvář Jahúova, boha to války a hromu, ukazovala hnědé družině svých synů, kteří se nazývali jeho bojovníky, daleko horší a hrubší rysy, než jaké mívá svatost.

Svazek Boha s činným lidským duchem Abráma, poutníka, byl uzavřen za účelem, jehož konečným cílem bylo posvěcení jich obou, byl svazkem, v kterém se potřeby lidské a boží tak proplétaly, že jen stěží je možno říci, z čí strany, zda z božské či z lidské, vyšel první popud k takovémuto spolupůsobení; ale byl to rozhodně svazek, jehož uzavřením se praví, že posvěcení boží a posvěcení lidské jsou procesem jediným a že je jedno s druhým úzce svázáno. K čemu jinému, tak se ptáme, by také byl svazek? Rozkaz Boha člověku: „Buď svatý, jako jsem já!“ předpokládá, že posvěcení Boha v člověku bylo již dokonáno; znamená vlastně: „Učiň, ať jsem v tobě svatým a buď jím pak také ty!“ Jinak řečeno: Proces čištění Boha z kalné potměšilosti k svatosti, působíc nazpět, v sobě uzavírá i proces čištění člověka, a podle důrazného přání božího se v něm dokonává. Avšak toto úzké spojení zájmů a okolnost, že Bůh nabývá své opravdové důstojnosti jen za pomoci lidského ducha a že se tento zase nemůže stát důstojným bez názoru o boží existenci a bez zřetele k ní – právě toto naprosto manželské spojení a tato vzájemnost vztahů, uzavřená tělesně a stvrzená prstenem obřízky, nám činí srozumitelným, že v Bohu nejdéle zůstala jako zbytek váš-

256$

nivých dob před jeho svatostí právě žárlivost, ať již to byla žárlivost na modly nebo na výhradně právo citové vroucnosti – což je konečně totéž.

Neboť čím jiným než modloslužebnictvím je nespoutaný cit člověka k člověku, jaký si dovoloval Jákob k Ráchel a jejž pak pokud možno zesíleně přenesl na jejího prvorozence? To, co učinil Lában Jákobovi, může být ještě právem, nebo alespoň částečně právem, posuzováno jako nutné a spravedlivé vyrovnání rovnováhy za osud Ezauův, jako vyúčtování k tíži toho, pro něhož k porušení rovnováhy došlo. Pomyslíme-li však na druhé straně na smutný úděl Ráchelin a uvážíme-li dokonce, co bylo zkusit mladému Josefovi, kterému se jen svrchovanou chytrostí a půvabnou obratností v obcování s Bohem a lidmi podařilo, že se věci obrátily k dobrému, nemůžeme pochybovat, že tu šlo o žárlivost nejčistšího ražení a ve vlastním smyslu slova – ne snad o všeobecnou a týkající se nějaké výsady, nýbrž o naprosto osobní žárlivost na předměty modlářského citu, v nichž byl tento cit mstivě zasažen – slovem: o vášeň. A třeba to i nazýváme zbytkem pouště, zůstává přece jen pravdou, že právě teprve ve vášni se naplňuje a osvědčuje strašlivé slovo o „živém Bohu“. Až se přesvědčíme, řekneme, že Josef přesto, že mu jinak jeho chyby tak velice škodily, měl pro tuto živoucnost Boha dokonce více smyslu a uměl s ní zacházet obratněji než ten, který ho zplodil.

«O Ráchelině zmatku»

Malá Ráchel tedy z toho všeho nerozuměla praničemu. Visívala na Jákobově krku a plakala: „Učiň, abych měla děti, ne-li, zemru!“ Odpovídal: „Má holubice, co to znamená? Tvá netrpělivost činí poněkud netrpělivým i tvého muže, a nebyl bych si pomyslel, že kdy v mém srdci vznikne podobný pocit proti tobě. Je opravdu nerozumné, že se na mne věšíš s prosbami a slzami. Nejsem přece Bůh, který ti nechce dát plod tvého života.“

Svaloval to na Boha, naznačuje tím, on že nezanedbává nic a že, jak je dokázáno, není také jinak vinen; neboť byl v Léi plodný. Avšak ukládat mladší své ženě, aby se obracela na

257$

Boha, se rovnalo konstatování, že to záleží na ní, a právě v tom a v chvějícím se hlase se jevila jeho netrpělivost. Ovšem, že byl podrážděn, neboť bylo od Ráchel bláhové, úpěnlivě ho prosit o něco, čeho si sám tak toužebně přál, aniž jí co vyčítal pro naděje, které zklamala. Ale chuděrce bylo třeba v jejím zármutku mnoho odpouštět, neboť zůstane-li neplodná, bude to pro ni zlé. Byla vtělená roztomilost, ale nezávidět sestře, to bylo nad ženskou přirozenost, a závist je slepeninou citů, v které je kromě obdivu, žel, ještě něco jiného, a city, jimiž se oplácí z druhé strany, nemohou být také nejlepší. To musí podrýt sesterské vztahy a počínalo je již také podrývat. Vážnost, které v očích celého světa požívala mateřská Léa, převyšovala tak velice postavení neplodné ženy druhé, že by Léa bývala musela být skoro licoměrnicí, kdyby byla ze svého chování vymýtila každou známku, že je si plně vědoma důstojnosti, kterou nad Ráchel vyniká. Podle toho, jak tehdy lidé mluvívali, třebaže nejapně, se říkalo ženě požehnané dětmi „milovaná“, ale ženě neplodné prostě „nenáviděná“ – hrozné rčení pro uši Rácheliny, hrozné proto, že se naprosto a dočista na její případ nehodilo, a bylo by tedy bývalo jen lidské, kdyby se byla nespokojovala pravdou jen němou, nýbrž kdyby ji také byla musela vyslovovat. Pohříchu tomu také tak bylo: bledá a s hořícíma očima se dovolávala toho, že jí dává Jákob v lásce přednost, že to nikdy nezakrýval a že k ní chodívá v noci častěji – což bylo zase bolavé místo Léino, a dotkla-li se ho Ráchel, zlostně odpovídala touž odpovědí: co že jí je to platno? A bylo po přátelství.

Uprostřed nich stál sklíčený Jákob.

Také Lában se mračil. Bylo mu sice velmi vhod, že jeho dítě, kterým chtěl Jákob povrhnout, bylo nyní v takové vážnosti, ale bylo mu zase také líto Ráchel a kromě toho se začínal bát o svůj váček. Zákonodárce dal napsat, zůstane-li žena bezdětná, že musí tchán vrátit peníz, za který byla koupena, protože takové manželství bylo uzavřeno jen omylem. Lában směl doufat, že to Jákob neví, ale mohl se toho dovědět každým dnem, a jednou, až pro Ráchel již nebude žádné naděje, mohou věci dojít až tam, že Lában nebo jeho synové budou donuceni Jákobovi zaplatit za sedm let, po která sloužil – a to leželo tomu muži v žaludku.

258$

Proto, když Léa také v třetím roce otěhotněla – byl to chlapec Leví, který se tu ohlašoval – ale u Ráchel se nic nehýbalo, byl to první Lában, který ukazoval, že se zde musí stát náprava, a který, zmiňuje se v hovoru o Bilze, navrhoval něco dělat a žádal, aby se s ní Jákob smísil, aby porodila na kolena Ráchelina. Bylo by mylné domnívat se, že na tuto myšlenku, ostatně nasnadě ležící, přišla Ráchel sama nebo že ji snad hájila. Pocity, které v ní vzbuzovala, byly příliš dvojité, aby pro ni mohla vykonat více než ji trpět. Ale je pravda, že s Bilhou, svou služkou, milým stvořením, před jejímiž půvaby musela později Léa úplně ustoupit, udržovala styky velmi důvěrné a upřímné; a její nezřízená touha po mateřském důstojenství překonala pak také přirozený odpor, aby vlastní rukou neučinila to, co kdysi udělal otec, a aby nepřivedla manželi-bratrancovi noční zástupkyni sebe samé.

Vlastně to bylo naopak: přivedla za ruku Jákoba k Bilze. Předtím sestersky políbila maličkou dívku, jíž se opojením a štěstím zatočila hlava a jež se příliš rozvoněla, a řekla jí: „Musí to již být, srdečko, jsi to právě ty, která mi je vhod. Rozmnož se do tisíců!“ Tato přemrštěná blahopřání byla gratulací jen potud, aby se Bilha osvědčila místo své paní schopnou početí, a to také dívka bez prodlení učinila: matce svého plodu pověděla, že se věc podařila, aby to oznámila otci a rodičům; v příštích pak měsících zůstávala výška jejího břicha jen docela málo za podobou života Léina, a Ráchel, která byla v této době k Bilze plna něhy, často jí hladívala břich, přikládávala k jeho klenutí ucho a mohla ze všech očí číst úctu, kterou vzbuzoval výsledek její oběti.

Ubohá Ráchel! Byla šťastna? Prostředek osvědčený v dobách nouze jí sice pomohl do jisté míry oslabit rozhodnutí Nejvyššího, ale její důstojnost rostla k zmatku jejího ochotného a toužícího srdce v těle ženy cizí. Byla to poloviční důstojnost, poloviční štěstí a poloviční sebeklam, jen stěží opřený o obyčej, ale bez opory v Ráchelině těle a krvi; a děti, synové, která Bilha přinese jí a muži, kterého neplodně miluje, budou jen napolovic pravé. Ráchelina byla rozkoš, ale bolesti jsou určeny ženě jiné. To bylo pohodlné, ale pusté a strašné, byla to tichá hrůza, ne

259$

sice pro její myšlení, které se řídilo zákony a mravem, nýbrž pro její poctivé a statečné srdečko. Zmateně se usmívala.

Vykonala ostatně radostně a oddaně vše, co jí vykonat bylo přáno a přikázáno. Nechala Bilhu porodit na svá kolena – ceremoniel to předpisoval. Objala ji zezadu rukama a po mnoho hodin se zúčastnila její námahy, vzdechů a křiku, jsouce zároveň porodní bábou i rodičkou. Malou Bilhu to zmáhalo, porod trval celý den o čtyřiadvaceti hodinách, a nakonec byla Ráchel téměř stejně tak vyčerpána jako tělesná matka, ale to bylo její duši právě vhod.

Tak syn Jákobův, který byl nazván Dán, přišel na svět jen několik týdnů po Léině Lévím v třetím roce manželství. A ve čtvrtém, kdy Léa slehla s oním, kterého jmenovali Chval Boha čili Jehúda, porodily spojenými silami Bilha a Ráchel mužovi druhého syna, o kterém se jim zdálo, že bude dobrým zápasníkem, pročež ho nazvali Naftalí. Tak měla Ráchel s boží pomocí dva syny. Po nich prozatím porodů již nebylo.

«Dúdajim»

Jákob přebýval první léta svého manželství téměř výhradně na Lábanově dvorci, nechávaje venku na pastvě hospodařit pomocné ovčáky a nájemce, které jen občas překvapoval ostrými prohlídkami, bral od nich dávky na dobytku a zboží, které sice náležely Lábanovi, avšak ne zcela, ba ani ne vždy větším dílem; neboť mnoho dobytka venku a také mnoho věcí na dvoře, kde Jákob zřídil několik nových špýcharů pro uschování svého vlastního zboží, náleželo již Lábanovu zeti a bylo možno přímo mluvit o křížení dvou vzkvétajících hospodářství a o velmi zamotaném zájmovém společenství, které Jákob vedl v patrnosti a ovládal, které však pro těžkopádný pohled Lábanův bylo již dávno hodně neprůhledné, ačkoli se nikdy neodhodlal přiznat to: jednak proto, že se bál, aby se neobjevil hlupákem, jednak také ze staré obavy, aby nedůtklivým vměšováním nerozladil v srdci správcově jeho požehnání. Při všem tom se vedlo Lábanovi až příliš dobře; musel přimhuřovat oči a opravdu se sotva

260$

kdy ještě odvažoval do obchodních věcí i jen pípnout, neboť Jákobovo boží synovství se osvědčilo příliš přesvědčivě a příliš patrně. Přivedl si za čtyři léta na svět šest synů a dárců deště; to bylo zrovna dvakrát tolik, co dokázal svést v blízkosti jeho požehnání Lában. Jeho tajná úcta neměla téměř mezí a byla maličko tlumena jen Ráchelinou uzavřeností. Bylo třeba nechat toho muže hospodařit a bylo štěstí, že asi již vůbec nepomýšlí, aby odešel a vystěhoval se.

Ve skutečnosti se však Jákobova duše nikdy nevzdala myšlenky na návrat a na vyjití z této jámy a z tohoto podsvětí Lábanova panství; nevzdala se jí ani za dvanáct let, ani za dvacet a pětadvacet. Ale Jákob si dával na čas, neboť jeho podvědomí vědělo, že čas má (byloť mu určeno dožít se sto šesti let) a odnavykl si spojovat myšlenky na odchod s dobou, kdy patrně dohasne Ezauův hněv. A také, jak ani nemohlo být jinak, se uplatnilo jisté vkořenění jeho života do naharinské půdy, neboť zde mnoho zažil, a události, které se nám přiházejí na nějakém místě, jsou jakoby kořeny, které vstřelujeme do jeho země. Ale hlavně že se Jákob domníval, že ze svého sestoupení do Lábanova světa nenačerpal posud dosti zisku a že se v něm nestal ještě dosti bohatým. Nížina měla dvojí: bahno a zlato. Bahno poznal sdostatek: v podobě strašného čekání a ještě strašnějšího podvodu, kterým Lában, ďábel, v svatební noci rozpoltil jeho duši. Také bohatství počínal shromažďovat – ale ne sdostatek, ne vydatně; bylo třeba nabrat všeho, kolik se jen dalo unést, a Lában, ďábel, musí ještě klopit peníze, nebyli si kvit, bylo nutno ošidit ho důkladněji: ne proto, aby se mohl Jákob pomstít, nýbrž prostě jen tak, že se slušelo, aby podvodný ďábel byl na konec jak se patří podveden sám –jenže náš Jákob ještě neznal působivého prostředku, jak by důkladně provedl to, co si umínil.

To ho tam zdržovalo a jeho obchody ho zaměstnávaly. Nyní opět mnoho pobýval venku v polích a na stepi, u pastýřů a stád, jsa zaujat výrobou a obchodem na účet Lábanův i svůj; a to snad mezi jiným zavinilo, že v záplavě požehnání na dětech nastala přestávka, ačkoliv jeho ženy se svými chlapci a také dospívající synové Lábanovi k němu často chodili ke košárům a bydleli u něho ve stanech a chýších. Ale stalo se, že Ráchel, která jen

261$

stěží přišla ke svému, již nepotlačovala žárlivost na Bilhu, pomocnici v nouzi, a styků pána a služky již netrpěla, v čemž jí také oba uposlechli. Ona sama zůstala uzavřena pátý, šestý rok, a jak se pohříchu zdálo, navždy; a život Léin ležel úhorem – dokonce ji to velmi mrzelo, ale odpočívala prostě, rok, dva roky, takže pravila Jákobovi:

„Nevím, co to je a jaká hanba to na mne padla, že jsem neplodná a bez užitku! Kdybys měl toliko mě, nebylo by se to stalo a nebyla bych zůstala dvě léta nepožehnaná. Ale je tu sestra, která je našemu pánovi vším a která mi bere mého muže, že se jen stěží zdržuji, abych ji neproklela, neboť ji přesto miluji. Snad mi právě tato rozpolcenost ničí květ, takže nemám plodu, a že tvůj Bůh na mne již nevzpomene. Ale co bylo vhod Ráchel, je také pro mne dobré. Vezmi si Zilpu, mou služku, a vejdi k ní, aby mi porodila na kolena a já skrze ni získala syny. I když jsem před tebou již nehodná, chci přece mít děti, neboť mi jsou jako balzám na rány, kterými mě bije tvůj chlad.“

Jákob jejímu žalování téměř ani neodporoval. Jeho tvrzení, že také ona je mu milá, bylo zřejmě výrazem nejvšednější zdvořilosti. Což se nemohl trochu přemoci a být dobrý k ženě přesto, že s její pomocí byl na jeho duši spáchán těžký podvod, což musel každé teplejší slovo, které by jí byl věnoval, hned pokládat za oloupení svého drahého, hýčkaného citu? Ale přijde den, kdy bude pýchy svého srdce trpce želet; byl však ještě daleko, a před tím se měl jeho cit dokonce ještě dožít jitra své největší vítězoslávy…

Návrh se Zilpou učinila Léa patrně jen naoko, zahalujíc do něho vlastní přání, aby k ní chodil Jákob častěji. Ale tak plný citu to nevycítil, přenesl se svým citem pyšně přes to a jen prostě prohlásil, že je ochoten a že je srozuměn s tím, aby přibráním Zilpy osvědčil požehnání na dětech. Dosáhl povolení také od Ráchel, která je odříci mohla jen stěží, obzvláště když také ňadratá Zilpa, která byla poněkud podobná své paní, a proto také nikdy nezískala pravé lásky Jákobovy, se u ní, nejmilejší manželky, na kolenou omlouvala. Tehdy přijala Léina služka svého pána v pokoře a s otrockou horlivostí, otěhotněla a porodila na kolena své paní, která jí pomohla naříkat. V sedmé roce

262$

manželství, to jest ve čtrnáctém Jákobova pobytu u Lábana, porodila Gáda a poručila ho štěstí; pak ještě v osmém čili v patnáctém mlsného Ašera. Tak měl Jákob osm synů.

Do doby, kdy se narodil Ašer, spadá příhoda s dúdajim. Byl to Reúben, který měl štěstí najít je – tehdy byl osmiletý a byl to snědý a svalnatý chlapec se zanícenými očními víčky. Pracoval již také v raném létě na žňových pracích, ke kterým přišli od ovčí stříže také Lában a Jákob a které plně zaměstnávaly všechnu čeleď, rozmnoženou o přechodně najaté nádeníky. Lában, pěstitel ovcí, jehož zemědělská činnost se do Jákobova příchodu omezovala na obdělávání jediného sezamového pole, pěstoval od dob, kdy byla nalezena voda, také ječmen, proso, špaldu a hlavně pšenici: jeho pšeničné pole, obehnané hliněnou ohradou a protkané příkopy a náspy, bylo nejznamenitějším z jeho rolí. Majíc výměry šest jiter, vlnilo se nad nízkým zvlněním pahorků a jeho ornice byla mastná a vydatná: nechala-li se čas od času odpočívat, čehož Lában podle posvátného a rozumného pravidla nezanedbával, dávala užitek více než třicetinásobný.

Tentokrát byl požehnaný rok. Bohumilé dílo obdělání, pluhu a ruky rozsévačovy, motyky a bran a štědrého vědra bylo Bohem odměněno. Dříve než počaly metat klasy, měl Lábanův dobytek chutnou zelenou pastvu, gazely, ničitelé zrna, zůstaly daleko, kobylky nepokryly zemi a povodeň ji nesebrala. V jaru byla krásná úroda, zvláště když Jákob, který, jak známo, zemědělcem nebyl, osvědčil i na tomto poli působivost svého požehnání a radou i činem zavedl hustší osévání, než jak bylo obyčejem, čímž se množství zrna v klasu sice poněkud zmenšilo, ale ne do té míry, aby celkový výnos nebyl větší – o tolik větší, že Lában, jak mu alespoň Jákob dovedl vypočítat, byl stále ještě ve výhodě, i když si jeho zeť přiměřený díl žní ponechával pro sebe.

Venku pracovali všichni, dokonce i Zilpa, která střídala u prsu Gáda a Ašera, a doma zůstaly jen hospodářovy dcery, Léa a Ráchel, aby připravovaly večeři. Žňoví dělníci v kloboucích z rákosí proti slunečnímu úpalu, s kusem látky kolem kyčli a s těly zalitými potem, žnuli klasy, rozmachujíce se rukama a zpívajíce pobožné písně. Jiní sekali slámu nebo vázali snopy

263$

a nakládali je na vozíky, tažené osly nebo voly, aby se požehnání dostalo na humna, kde bude dobytkem vymláceno, pak bude přeházeno, přeseto a dáno na hromady. Také hoch Rúben si při slavnostní práci mezi Lábanovými dětmi hrál již na mužského. Když ho již rozbolely ruce, toulal se za zlatého odpoledne za okrajem pole. Tehdy našel u hliněné ohrady mandragoru.

Bylo potřebí bystrého zraku a zkušenosti poznat ji. Hrubá bylina s vejčitými listy se zdvíhala nad povrch půdy jen maličko a pro nepoučené oko neznatelně. Ale Rúben poznal podle bobulí, právě podle dúdajim, tmavých a velikosti lískového oříšku, co to zde v zemi vězí. Smál se a děkoval. Hned se chopil nože, naznačil si kruh a kolem dokola rýpal, až visel kořen pouze na tenkých vláscích. Pak pronesl dvě ochranná slova a vyrval rychlým trhnutím kořen z půdy. Očekával, že bude křičet, ale nestalo se to. Ale přesto držel za pačesy opravdovského a pěkně urostlého čarodějníčka: tělově bílého, s dvěma nohama, velkýma jako dětská ruka, vousatého a všude chundelatě chlupatého – diblíka k smíchu a jedna radost. Chlapec znal jeho vlastnosti. Byly rozličné a užitečné; hlavně však, to Rúben věděl, prospívaly ženským. Proto si ihned usmyslel, že dá svůj nález Léi, své matce, a poskakuje, běžel domů, aby jí jej přinesl.

Léa měla velkou radost. Chválila svého prvorozeného pěknými slovy, dala mu hrst datlí a napomenula ho, aby před otcem ani před dědečkem o věci nehovořil. „Mlčet není lhát,“ pravila, a že prý není třeba, aby hned všichni věděli, co je v domě – že stačí, přinese-li jim to něco dobrého. „Budu ho opatrovat,“ rozhodla, „a vynutím z něho vše, co může dát. Děkuji ti, Rúbene, můj prvorozený a synu prvorozené, děkuji ti, že jsi na mne pamatoval! Ale jsou jiní, kteří na mne nepamatují. Po těch máš štěstí. Běž si, kam chceš!“

S tím ho propustila a domnívala se, že si svůj poklad ponechá pro sebe. Ale Ráchel, její sestra, slídila a viděla všechno. Kdo později zrovna tak slídíval a povídáním se bezmála připravil o hlavu? Bylo to kromě velkého půvabu v ní a dala to své krvi a svému tělu dále. Řekla Léi:

„Co ti to přinesl náš syn?“

264$

„Můj syn,“ pravila Léa, „mi nepřinesl nic, nebo vlastně přece jen něco. Byla jsi zde náhodou nablízku? Přinesl mi ve své pošetilosti brouka a barevný kamének.“

„Přinesl ti přece mužíčka s listím a plody,“ pravila Ráchel.

„Ovšem, to také,“ odpověděla Léa. „Zde je. Vidíš, je tučný a veselý. Můj syn mi jej našel.“

„Ach, ano, máš pravdu, podívejme se, jak je tučný a veselý!“ zvolala Ráchel. „A co má dúdajim, plných semen!“ Dala již své rozpřažené ruce k svému hezkému obličeji a podepřela si o ně tváře. Chybělo jen, aby ruce předpažila a prosila jimi. Ptala se:

„Co s ním uděláš?“

„Dám mu arci košilku,“ odpověděla Léa, „ale nejprve ho vykoupám a namažu mastí, pak ho dám do skřínky a budu ho pečlivě ošetřovat, aby sloužil domu. Bude zahánět světla povětří, aby žádné z nich neudeřilo do člověka nebo do dobytka v stáji. Bude nám prorokovat počasí a vypátrá nám věci, které jsou nyní skryty nebo leží ještě v budoucnosti. Podstrčím-li ho mužům, učiní je nezranitelnými, přinese jim v živnosti zisk a způsobí, že jim dá soudce za pravdu, i když budou v neprávu.“

„Co mluvíš?“ pravila Ráchel. „Vím sama, že je k tomu dobrý. Ale co s ním učiníš ještě jinak?

„Ostříhám listí a dúdajim,“ odpověděla Léa, „a udělám z nich odvar; uspává, čichne-li kdo k němu, a čichá-li dlouho, olupuje ho o řeč. Je to silný nápoj, má milá, a kdo se ho příliš napije, ať muž nebo žena, zemře smrtí, ale maličko je dobré proti hadímu uštknutí, a musí-li si kdo dát řezat do masa, je to, jako by to bylo cizí maso.“

„To všechno je docela vedlejší,“ vykřikla Ráchel, „ale, co máš na mysli, o tom nemluvíš! Ach sestřičko Léo,“ volala a jala se mazlit se s ní a prosit rukama jako malé dítě. „Zřítelnice oka mého, nejkrásnější mezi dcerami! Dej mi díl z dúdajim svého syna, ať se stanu plodná, neboť zklamání, že se jí nestávám, mi podrývá život a je mi hořko a stydím se za svou menší cenu! Hleď, víš, má lani, zlatovlasá mezi černými hlavami, jak se to s tím odvarem má, a co dělá mužům a že je na neplodnost žen jako voda nebes, takže šťastně počnou a slehnou lehýnce! Máš celkem šest synů a já mám dva, kteří nejsou moji, k čemu ti

265$

tedy mohou být dobré dúdajim? Dej mi je, divoká oslice, a ne-li všechny, alespoň několik, abych ti žehnala a padla ti k nohám, neboť má touha po nich je horečná!“

Avšak Léa tiskla mandragoru k ňadrům a hrozebně hleděla na sestru šilhavýma očima.

„To je přespříliš!“ řekla. „Nejmilejší slídila a přijde si sem a chce mé dúdajim. Nestačí ti, že mi denně a v každé hodině bereš mého muže, a chceš mimo to ještě dúdajim mého syna? To je nestydaté.“

„Což je třeba mluvit tak ošklivě,“ odpověděla Ráchel, „a kdyby sis dala práci, nepodařilo by se ti vyjadřovat se jinak? Nepřekračuj a nerozčiluj mě, když přece víš, že bych chtěla, abychom spolu byly již pro své dětství za dobré! Že jsem ti vzala Jákoba, našeho muže? Ty jsi mi ho vzala v oné svaté noci, když ses k němu kradmo dostala místo mne a on ti dal nevědomky Rúbena, s nímž jsem já měla počít. Kdyby bylo po právu, byl by to nyní můj syn a byl by mně přinesl list i kořen, a kdybys ty mě o kousek požádala, dala bych ti.“

„Co ty neříkáš!“ pravila Léa. „Byla bys opravdu počala – mého syna? Pročpak jsi tedy od těch dob nepočala a proč teď chceš v úzkých čarovat? Nic bys mi nedala, vím to dobře! Řekla jsi někdy Jákobovi, když se s tebou mazlil a chystal se vzít tě k sobě: ,Miláčku, pamatuj přece také na sestru!?’ Ne, nýbrž rozněžnila ses, dala jsi mu hned ke hraní svá ňadra a nezáleželo ti na ničem, leč na tvém milování. Ale teď žebráš: ,Já bych ti dala’!“

„Ach, jak ošklivé!“ odpověděla Ráchel. „Jak odporné a šeredné je, co tě nutí mluvit tvá povaha, trpím tím, ale zároveň i tebe je mi líto. Vždyť je to nějaká kletba, muset zkracovat všechno, jak jen člověk otevře ústa! Neposlala-li jsem Jákoba k tobě, když chtěl spát se mnou, se nedělo proto, že bych ti ho byla nepřála, jeho Bůh a bohové našeho otce jsou mi svědky! Ale již devátého roku jsem mu neplodná, zoufám si proto, a každé noci, kterou si mě vyvolí, vroucně doufám, že budu požehnána a nesmím požehnání zmeškat. Ale ty, která jednou nebo dvakrát můžeš zmeškat s lehkým srdcem, co ty zamýšlíš? Chceš si ho dúdajimy přičarovat a nechceš mi z nich dát, aby na mne zapo-266$

mněl a abys ty měla všechno a já nic. Neboť měla-li jsem já jeho lásku a ty plod, byla v tom přece jen jistá spravedlnost. Ale chceš mít obojí, jak lásku, tak i plod, a já mám jíst prach. Tak se sestrou smýšlíš ty!“

A usedla na zemi a hlasitě plakala.

„Teď si seberu mužíčka svého syna a půjdu,“ pravila studeně Léa.

Vtom Ráchel vyskočila, zapomněla na slzy a volala polohlasem a vášnivě:

„Proboha, nečiň to, nýbrž zůstaň a poslyš! Chce být dnešní noci se mnou, říkal to, když ráno ode mne odcházel. ,Nejsladší,’ pravil, ,pro tentokráte děkuji! Dnes má být požata pšenice, ale po úpalu dne a polní práce přijdu, abych se, má nejmilejší, vykoupal v tvé měsíční něze.‘ Ach, jak náš muž mluví! Jeho řeč je plná obrazů a požehnaná. Což ho nemilujeme obě? Ale tuto noc ti ho za dúdajim přenechám. Dáš-li mi jich několik, přenechám ho výslovně tobě, skryji se stranou a ty mu řekneš: ,Ráchel nechce a je již hubičkování syta. Pravila, abys spal se mnou.‘„

Léa se červenala a bledla.

„Je to pravda,“ zajíkala se, „a chceš mi ho prodat za dúdajim mého syna, že mu budu moci říci: ,Dnes jsi mým?‘„

Odpověděla Ráchel:

„Ano, řekla jsi.“

Tehdy jí Léa dala mandragoru, listí i kořen, všecičko, dala jí to v spěchu do ruky a zašeptala z pobouřených ňader:

„Vezmi, jdi a skryj se!“

Ona však, poněvadž bylo po práci a lidé přicházeli z pole, šla naproti Jákobovi a pravila mu:

„Tuto noc máš spát se mnou, neboť náš syn našel želvu a tu si ode mne za tuto cenu vyprosila Ráchel.“

Jákob odpověděl:

„Aj, což mám cenu želvy a žíhané skřínky, která se dá z jejího krunýře vyrobit? Nepamatuji se, že bych byl dnes býval tak docela pevně rozhodnut pobývat u Ráchel. Tak koupila věc jistou za nejisté, což třeba pochválit. Ale dohodly-li jste se o mne, budiž tak! Neboť ženské radě muž nemá odpírat ani se zpěčovat proti ženskému usnesení a dobrému zdání.“

267$

««KAPITOLA SEDMÁ»»

RÁCHEL

«Věštba oleje»

Byla to Dína, žabka, která tenkrát byla zplozena – nešťastné dítě. Ale Léin život byl jí opětně otevřen; po čtyřleté pauze se statečná žena zase rozrodila. V desátém roce manželství porodila Izachara, kostnatého osla, v jedenáctém Zebulúna, který nechtěl být pastýřem. – Ubohá Ráchel! Měla dúdajim, a Léa rodila. Tak tomu chtěl Bůh a chtěl tomu ještě chvíli tak, dokud se jeho vůle nezměnila nebo, lépe řečeno, dokud nevešla do jiného stadia; dokud se nestal zjevným nový kus jeho osudového plánu a Jákobovi, požehnanému muži, se nedostalo štěstí – osudně plného a bolestného, o jakém, když je přijímal, se jeho lidské, v čase zakleté mysli ani nesnilo. Lában, drnohryz, měl asi pravdu, když při pivě vážně prohlašoval, že je požehnání síla a že je život síla, a nic jiného. Neboť myslet, že je život požehnaných lidí jen štěstím a pouze rozkoší, je zpozdilá pověra. Požehnání je vlastně jen základním tónem jejich bytosti, který jakoby zlatě prokmitá mezi četnými svízelemi a utrpeními.

V dvanáctém roce manželství neboli v devatenáctém Jákobova pobývání u Lábana se nenarodilo žádné dítě. Ale v třináctém neboli v dvacátém přišla do požehnaného stavu Ráchel.

Jaký to obrat a jaký počátek! Jen si představme její úzkostlivě nedůvěřivé jásání a Jákobův výsostný pocit, plný vděčnosti! V oné době jí bylo jedenatřicet let; nikdo nepředpokládal, že pro ni Bůh uschoval ještě tuto radost. V Jákobových očích byla Sárou, která podle trojnásobného proroctví třeba proti vší

268$

pravděpodobnosti měla mít syna, a když klečel u jejích nohou, dívaje se skrze slzy plné zbožnosti vzhůru k jejímu bledému a znetvářejícímu se obličeji, který se mu zdál krásnějším než kdy jindy, nazýval ji jménem pramátiným. Ale její plod, tak dlouho odmítaný a konečně přijatý, dítě, které pro jakousi nepochopitelnou kletbu bylo její naději tak dlouho odpíráno, jmenoval v době, kdy je nosila, prastarým, archaickým jménem mladistvého božstva, které bylo úředně sotva ještě uznáváno, ale mezi lidem bylo stále ještě oblíbeno: Dumuzi, pravý syn. Léa je slyšela. Dala mu šest pravých synů a jednu rovněž naprosto pravou dceru.

Věděla beztak vše. Svým čtyřem nejstarším synům, kterým tehdy bylo deset až třináct let, a kteří tedy byli téměř dospělí, statným, velmi upotřebitelným a mužnou silou nadaným mladým lidem, třebaže byli tváří poněkud nepěkní a všichni byli náchylní k očním zánětům, pravila jasně a nepokrytě:

„Synové Jákobovi a Léini, s námi je konec. Porodí-li mu tamta syna – a přeji jí všeho dobrého, bohové chraňtež mé srdce – náš pán se na nás již ani nepodívá, ne na vás a ne na maličké, ani na děti děvek ne a na mne již docela ne, třeba bych byla desetkrát první ženou. Neboť tou jsem a jeho Bůh a bohové mého otce mi dali sedmkrát požehnané mateřství. Ona je však nejmilejší, proto je mu také první a jediná pravá, tak pyšná je jeho mysl, a jejího syna, který ještě není na božím světle, jmenuje Dumuzi, slyšeli jste to. Dumuzi! Je to jako nůž do mých prsou a jako políček do mé tváře, jako šleh do obličeje každého z nás, a přece to musíme trpět. Tak to vypadá, chlapci. Musíme být připraveni, vy i já, a musíme vzít svá srdce do obou rukou, aby se vzpourou proti bezpráví nezkazila. Třebaže budeme v budoucnosti v očích pánových jen vyvrhelem a on se bude skrze nás dívat, jako bychom byli vzduch, musíme ho přece milovat a ctít. A chci milovat také tamtu a stisknu své srdce, aby ji neproklelo. Neboť sestřičce je něžně nakloněno a upřímně smýšlí s děťátkem, ale nejmilejší ženu, která chce porodit Dumuziho, se mu divoce chce proklít, a tak jsou mé city k ní rozpolcený, že se mi dělá špatně a že je z toho mé tělo zkormouceno a že se sama neznám.“

269$

Rúben, Šimeón, Léví a Jehůda se s ní neobratně mazlili. Přemýšleli, měli zanícené oči a hryzli si spodní rty. Tehdy to počalo. Tehdy se připravoval v srdci Rúbenově zbrkle zlostný čin, který měl jednou vykonat pro Léu a který byl počátkem konce jeho prvorozenství. Tehdy byla do srdce bratrů vložena klíčící nenávist proti životu, který sám teprve klíčil; bylo zaseto sémě, které mělo vzejít k nekonečné bolesti srdce Jákobova, požehnaného muže. Což to muselo tak být? Nemohl být v Jákobově kmeni mír a veselí a nemohlo vše jít mírným a rovnoměrným chodem v hladké svornosti? Bohužel nikoli, mělo-li se stát to, co se přihodilo, a je-li skutečnost, že se to přihodilo, zároveň důkazem, že se tak stát mělo a muselo. V světě se dějí velké věci, a poněvadž si nemůžeme přát, aby se raději pokojně nic nedělo, nesmíme také zavrhovat vášně, které je působí; neboť bez viny a vášně by svět kupředu nešel.

Již tolik poplachu, kolik ho bylo naděláno s Rácheliným stavem, bylo k zlosti Léi a byl protivný jí, po jejímž statečném těhotenství nikdy ani kohout nezakokrhal. Ale Ráchel byla pro svůj útěžek prohlášena téměř za svatou, původcem takového nazírání byl ovšem Jákob, ale nedovedl se mu vymknout nikdo z domácích lidí, počínaje Lábanem až k poslednímu dvorskému otrokovi a uklízeči stájí. Chodilo se kolem ní po špičkách, nemluvilo se s ní jinak leč nasládle bolestným hlasem a lidé s hlavami na stranu nakloněnými dělali rukama posunky, jako by hladili vzduchový prostor, který objímal její postavu. Chybělo jen, aby kladli palmové ratolesti a koberce, kudy chodila, aby její noha nezavadila o kámen; a ona, ubledle se usmívajíc, trpěla, aby se jí kořili, méně z ješitnosti jako spíše pro plod Jákobův, jímž byla konečně požehnána: ke cti Dumuziho, pravého. Ale kdopak rozlišuje pokoru od pýchy požehnané?

Jsouc ověšena amulety, nesměla v domě, na dvoře, v zahradě a na poli hnout ani rukou. Jákob to zakázal. Nechtěla-li jíst nebo nemohla-li snědené podržet, plakal; neboť po týdny se jí vedlo uboze a obávali se potutelného vlivu nějaké hvězdy. Adína, její matka, jí neustále přikládala obvazy s mastmi, které hotovila podle starých receptů a jejichž působnost byla dvojí: jejich složení jednak čarodějně ochraňovalo před zlými duchy a zapu—

270$

zovalo je, jednak podle své přirozenosti léčilo a rozhánělo. Roztírala rulík, myšenec, řeřichu a kořen byliny Namtarovy, pána šedesáti nemocí, mísila prášky s čistým, jí samou zaříkávaným olejem a masírovala tím těhotné okolí pupku odzdola nahoru, mručíc polosrozumitelně jedno přes druhé a skoro nesmyslně:

„Zlý Utuku a zlý Alu odstuptež; zlý duchu smrti, Lamaštu, Labašu, nemoci srdce, kormoucení břicha, bolesti hlavy, bolení zubů, Asaku, těžký Namtaru, odejděte z domu, zapřísahám vás nebesy i zemí.“

V pátém měsíci trval Lában na tom, aby byla Ráchel dopravena do Cháranu k jasnovidnému knězi Sinová chrámu E-chulchulu, aby jí a dítěti věštbou předpověděl budoucnost. Jákob setrval navenek na svých zásadách, vysloviv se proti tomu a odmítnuv svou účast, ale v nitru neprahl po výroku méně než ostatní příbuzní, a byl první, kdo si přál, aby se nic nezanedbalo. Ostatně jasnovidec, o kterého šlo, starý kněz Rimání-Bél, což značí: Béle, smiluj se nade mnou, syn a vnuk vidoucích, byl obzvláště oblíbený ve svém umění a znamenitý věštec z oleje a čaroděj, který podle úsudku všech velkolepě prorokoval a k němuž býval vždy velký nával; a i když Jákob, jak nemohlo být ani jinak, odmítl předstoupit před něho jako tazatel a obětovat měsíci, byl přece jen příliš zvědav na vše, co je snad o Ráchelině těhotenství a jejích nadějích možno říci, ať již je to z kteréhokoli hlediska, aby nebyl k rodičům shovívavý a aby to nedovolil.

A byli to oni, Lában a Adína, kteří na cestě do Cháranu drželi po obou stranách za uzdu osla, na němž seděla těhotná, a opatrně ho vedli, aby jeho noha neklopýtla a bledá žena aby se nepolekala. A za sebou vlekli ovci, aby ji obětovali. Jákob, který jim kynul, zůstal doma, aby neviděl ohavnost nádhery E-chulchulu a aby se nepohoršil přilehlým domem nevěstek a hochů k milování, kteří se k poctě modly oddávali za těžké peníze cizincům. Aniž se sám znečistil, vyčkal výroku syna vidoucích a proroctví, které poutníci přinesli zamyšleni domů, a mlčky poslouchal jejich vypravování, jak se jim vedlo v chrámovém okrsku a před tváří věštce z oleje Rimání-Béla neboli Rimuta, jak se pro krátkost dával oslovovat. „Jmenuji se sice Rimání-Bél, aby se Sin

271$

nade mnou smiloval, ale sám jsem pln smilování s těmi, kteří v úzkosti a pochybnostech obětují, proto, oslovujíce mě, říkejte prostě ,smilování’, ta zkratka se ke mně hodí.“ A pak se vyptal, co potřebných věcí přinesli s sebou, zkoumal neposkvrněnost všeho, co mělo být obětováno, a rozkázal jim, aby v kramářských Stáncích na hlavním dvoře ještě nakoupili těch a těch kaditel.

Rimání-Bél neboli Rimut byl příjemný muž v bílém lněném oděvu a v kuželovité čepici rovněž plátěné, již stařec, ale těla štíhlého a tukem neznetvořeného, s bílým vousem, načervenalou bambulí nosu a s žertovnýma očkama, které působily vesele na každého, kdo se do nich podíval. „Jsem hezký,“ pravil, „a bez hany na údech i na vnitřnostech jako obětní zvíře, je-li milé Bohu, a jako ovce, nelze-li proti ní nic namítat. Jsem rovný vzrůstem a jak se patří, mé nohy nejsou zkrouceny ani dovnitř, ani vně, nechybí mi ještě ani jediný zub a nemusím si říkat, že jsem šilhavý nebo nemocný na moudí. Jen můj nos, jak vidíte, je poněkud červený, ale toliko z veselí a z žádné příčiny jiné, neboť jsem střízlivý jako čirá voda. Mohl bych přistoupit před Boha nahý, jak slyšíme a čteme, že se to kdysi činívalo. Nyní před ním stáváme v bílém plátěném rouše a také tomu jsem rád, neboť je rovněž čisté a střízlivé a hodí se k mé duši. Nikterak nezávidím svým bratřím kněžím, zaklinačům, kteří konají službu ve spodním i svrchním šatě barvy rudé a halíce se v strašlivou nádheru, aby zaplašili číhající démony a spřeženstva zlých. Také oni jsou užiteční a nutní a svého výdělku si zasluhují, ale Rimání-Bél (to jsem já) by nechtěl být jedním z nich, ani by nechtěl být knězem umývání nebo mastí, ani posedlým, ani knězem hořekování nebo křiku, ani tím, jehož mužství proměnila Ištar v přirození ženské, třebas by to byla věc velmi posvátná. Všichni ti ve mně nevzbuzují ani stopy nepřízně, neboť je mi dobře v mé kůži a nechtěl bych provozovat ani jiný způsob prorockého umění než jedině a toliko ten, který věští z oleje, neboť to je postup nejrozumnější, nejjasnější a nejlepší. Mezi námi řečeno: u ohledávání jater a u orákulí šípových je mnoho libovůle a chyby se stávají také při výkladech snů a při prorokování z trhání svalstva, až se tomu v tichosti musím sám trochu smát.

272$

Ale pokud jde o vás, otče, matko a těhotná dcero, dali jste se na správnou cestu a přinesli jste oběť k pravým dveřím. Neboť mým předkem je Emmeduranki, který býval před potopu králem v Sipparu, mudřec a uchovatel, kterému velcí bohové propůjčili umění zkoumat na vodě olej a z jeho počínání poznávat věci budoucí. V přímé linii od otce na syna odvozuji svůj původ od něho a tato tradice nemá mezery, neboť otec dal vždy syna, kterého miloval, přísahat před Šamašem a Adadem na tabulku a pisátko a dal ho naučit dílu „Vidoucí syn“ až do přítomnosti k Rimutovi, muži veselému a bez poskvrny (to jsem já). A z ovce dostanu zadek, kůži a hrnec silné polévky, abyste to věděli již předem; pak podle nařízení desek a obyčeje šlachy a polovinu vnitřností. Ledvinu, pravou kýtu a pořádný kus pečeně dostane Bůh, a co zbude, z toho společně pojíme při chrámové hostině; jste spokojeni?“

Tak mluvil Rimut, vidoucí syn. A obětovali na střeše pokropené svěcenou vodou, podali na stůl Páně čtyři džbány vína a dvanáct chlebů, také smetanovou kaši a rozsypali soli. Pak nasypali na zápalná ohniště kadidla a zařízli ovci: obětník ji podržel, kněz zabil, čímž bylo obětováno vše, čeho třeba. Jak půvabně a jak působivými skoky provedl stařec Rimut s údy beze vší hany před oltářem závěrečný tanec! Lában a obě ženy ho nedovedli Jákobovi dosti vynachválit, ale on, mlčky je poslouchaje, hořel tichou netrpělivostí, kterou zatajoval, slyšet výrok.

Pravda: výrok a proroctví oleje – bylo to s nimi trochu temné a mnohoznačné; člověk po nich nebyl o mnoho moudřejší než předtím, neboť zároveň utěšovaly i hrozily, ale tak asi vůbec vypadá budoucnost, mluví-li, ale je to přece jen zvuk od ní, i když je to pouze šumění a hovor při sevřených rtech. RimáníBél si vzal cedrovou hůl a šátek, modlil se, zpíval, lil do vody olej a do oleje vodu a s hlavou skloněnou na stranu pozoroval ve vodě olejové obrazce. Z oleje vznikly dva kruhy, velký a malý: Ráchel, dcera pěstitele ovcí, porodí tedy podle vší pravděpodobnosti syna. Z oleje vyplynul k východu kruh a zastavil se: rodička tedy zůstane zdráva. Na oleji při třepání vyskočila bublina: ochranný bůh tedy v chvíli těžkosti bude stát u ní, neboť to

273$

bude zlé. Z těžkosti člověk vyvázne, neboť když bylo do oleje nalito vody, olej klesl a zase vystoupil, rozdělil se, a vraceje se, opět se spojil, a tak člověk, byť i po velkém utrpení, zůstane přece zdráv. Protože se však olej, když bylo přilito vody, potopil a pak opět vyplynul nahoru a zachytil se okraje poháru, nemocný sice vstane, ale zdravý zemře smrtí. „Přece ne chlapec!“ nezdržel se zvolat Jákob… Ne, u dítěte to bylo podle pokynů oleje spíše naopak, ale ty právě zde nebyly lidským smyslům lehce pochopitelné. Dítě půjde pod zemi, a přece bude žít, bude podobno obilí, které nevydá plod, leč by zemřelo. Rimut ujišťoval, takový že je beze vší pochybnosti smysl podle způsobu, jak se olej, když do něho bylo nalito vody, nejprve rozstoupil, ale pak se opět spojil a na svém okraji proti slunci tak zvláštně zářil, neboť to značí pozdvižení hlavy ze smrti. Docela srozumitelné to není, říkal vidoucí, on že tomu sám nerozumí, nechce se před nimi dělat moudřejším, než je, ale proroctví že je spolehlivé. Pokud však jde o ženu, podle olejové zkoušky a zkoušky opačné, neuvidí vrcholit hvězdu svého chlapce, leč by se střežila čísla 2. To že je vůbec nešťastné číslo, ale pro dceru pěstitele ovcí obzvláště, a podle oleje se nemá vydávat na cestu ve znamení dvojky, jinak že bude jako voj, který nedostihne svého vůdce.

Tak zněl výrok a jeho nesrozumitelné bzučení, které Jákob poslouchal, pokyvuje hlavou a zároveň krče rameny. Co si s ním měl člověk počít? Bylo důležito vyslechnout jej, protože se týkal Ráchel a jejího dítěte, jinak však bylo třeba spolehnout na sebe a přenechat budoucnosti, co zamýšlí ze svého bzukotu udělat. Vtom si ponechávaly osud a budoucnost beztak mnoho svobody. Mnohé se může stát a také nestát, a bude pak vždy ještě možno uvést to jakž takž v soulad s výrokem a říci, takhle že to tedy bylo míněno. Jákob velmi často hloubával o podstatě proroctví vůbec a mluvil o tom také před Lábanem, který však nechtěl nic vědět. Bylo podle své povahy odhalením budoucnosti, na níž se již nic nedá měnit nebo bylo výzvou k opatrnosti a napomínalo člověka, aby vykonal vše, čeho třeba, aby k ohlášenému neštěstí nedošlo? To by předpokládalo, že budoucnost a osud nejsou ničím pevným, nýbrž že je dáno člověku, aby na ně působil. Ale je-li tomu tak, není budoucnost mimo člověka,

274$

nýbrž v něm, a jak je pak možno číst ji? Ostatně se stalo již častěji, že bylo prorokované neštěstí přivoláno právě opatřeními, které mu měly zabránit, ba že se bez těchto opatření zřejmě vůbec nemohlo stát, čímž se výstraha, a dokonce i osud staly výsměchem démonů. Olej pravil, že Ráchel, byť i velmi těžce, porodí syna. Kdyby se však těhotná zanedbávala, kdyby se neprovádělo zažehnávání, kdyby se rodička jak třeba nemazala: co by si pak počal osud, aby zůstal věren svému šťastnému výroku a aby zůstal osudem? Bylo pácháno hříšné zlo proti osudu. Ale nebylo pak také hříchem, pokoušet se zažehnat osud něčím dobrým?

Lában takovéto reptání odsuzoval. To není usuzování správné, říkával, nýbrž scestné, přemrštěné a puntičkářské. Budoucnost že je právě budoucností, což značí: ještě není a není tedy jistá, ale jednoho dne bude a pak taková a taková, je tedy do jisté míry jistá, totiž do míry své přirozenosti, která ji činí budoucností, a více o té věci se nedá říci. Výrok o ní že nám mnohé osvětluje a je pro srdce poučný a že jsou zřízeny a placeny sbory vidoucích kněží, aby jej po dlouholetém učení lidem poskytovaly a že se to děje pod záštitou krále čtyř krajů světa v Bábelu – Sipparu po obou stranách řeky, oblíbence Samašova a milce Mardukova – krále Sumeru a Akkadu, který bydlí v paláci se spodnídmi stavbami, sahajícími na sáhy hluboko, a v trůním sále nevýslovné nádhery. Proto nereptej!

Jákob již mlčel. Na bábelského Nimroda hleděl s hlubokou, již od urského poutníka zděděnou ironií v srdci. Že se Lában k potvrzení výroku dovolával Jeho Veličenstva a skutečnosti, že Nimrod nikdy ani prstem nehne, aniž se dotázal o radu vidoucích kněží, v Jákobových očích proroctví světějším neučinilo. Lában zaplatil měsíční modle za výrok ovcí a všelikými potravinami a musel se ho držet již proto. Jákob, který nezaplatil, měl v posuzování více volnosti; ale měl také radost, že nezaplativ, přece se něčeho dověděl, a pokud šlo o budoucnost, byl přesvědčen, že je již alespoň v jedné otázce jistá, zda je totiž Ráchelin plod hoch nebo děvče. V Ráchelině klíně byla věc dokonána, jenže ji ještě nebylo vidět. Budoucnost tedy byla jistá, a že olej Rimání-Béla ukazoval na chlapce, bylo rozhodně

275$

nadějné. Ostatně byl Jákob vděčen za praktické pokyny, které vidoucí udělil; neboť jako pravý kněz a chrámový služebník se vyznal také ve vědě lékařské, ač nemůže být sporu o tom, že mezi těmi oběma vlastnostmi byl rozpor (neboť co zmůže medicína proti budoucnosti?), a nešetřil vyzkoušenými vodami k slehnutí, v nichž se k plné působnosti doplňovaly lékařské recepty a rituální zaklínání.

Malá Ráchel to lehké neměla. Již dlouho před tím, než přišla její hodina, která jen málem že se nestala její hodinkou poslední, se počalo s praktikami, a musela pít, co jí nechutnalo, například mnoho oleje, do něhož byl přimíchán prášek z roztlučených kamenů těhotenství, a musela strpět mnoho nákladu na svém těle, balíky masti ze skalní smoly, z vepřového sádla, z ryb a bylin, ba dokonce celé části nečistých zvířat, které, stejně jako masti, byly přivázány nitmi k jejím údům. Kromě toho, když spala, jí v hlavách leželo vždy obětní kozle za náhradu lačným místo ní. Ve dne v noci jí nablízku stála hliněná soška Lamaštu, z bažiny vystouplé, a v ústech měla srdce selete, aby vylákala zlé duchy, navštívivší tělo těhotné, do svého obrazu, který byl každého třetího dne rozbíjen mečem a zakopáván v koutě u zdi, přičemž se člověk nesměl ohlížet. Meč byl vsunut do pánve s řeřavým uhlím, která přesto, že roční doba byla již velmi teplá a že se blížil měsíc Tammuzův, musela ve dne v noci také stát vedle Ráchel. Její lože bylo objato malou zídkou z moučné kaše a v její komoře ležely tři hromady obilí, což se dálo rovněž podle rady Rimání-Béla. Když se ohlásily první bolesti, byly postranice postele narychlo natřeny krví selete a domovní dveře sádrou a asfaltem.

«Porod»

Tehdy bylo léto, a měsíc Pána ovčích ohrad, Rozsápaného, již o několik dní pokročil. Od velké chvíle, kdy bylo lze očekávat, že mu pravá a nejmilejší žena porodí potomka, se Jákob již od jejího boku nehnul, účastnil se také sám jejího ošetřování, obnovuje obvazy s mastmi, a jednou dokonce rozbil a zahrabal

276$

sošku Lamaštu – opatření to a obyčeje, které sice nepocházely od Boha jeho předků, ale prostřednictvím modly a jejího vidoucího od něho přece jen pocházet mohly, jež však byly jediné, jichž bylo třeba dbát. Ráchel, bledá, vyhublá a silná jen v půli těla, kde z ní plod v nevědomém nemilosrdenství vysával ke svému vzrůstu všechnu sílu a všechny šťávy, s úsměvem pokládala často ruku tam, kde mohla nahmatat tupé nárazy dítěte, a pokrývkou masa pozdravovala Dumuziho, pravého syna, domlouvajíc mu, aby si brzy dodal odvahy a vyšel na denní světlo, ale aby vyklouzl z úkrytu obratně a šetrně, aby ta, která ho nosí, netrpěla více než třeba. A poněvadž se jí ubohá tvář křivila úsměvem a protože krátkým dechem říkala, že cítí, že se to již blíží, jalo ho ohromné rozčilení, zavolal rodiče a služky, rozkázal jim připravit cihly, běhal s neúčelnou horlivostí sem a tam a jeho srdce bylo plno úzkosti.

Ráchelinu ochotu a dobrou náladu nelze dosti vynachválit. Přistoupila k dílu přírody s veselou statečností a jsouc odhodlána pracovat a trpět jak se sluší a patří. Byla tak čilá ne pro vnější vážnost a že již déle nechtěla být před lidmi nenáviděnou a bezdětnou, nýbrž z hlubších a tělesnějších důvodů cti; neboť čest zná nejen lidská společnost, ví o ní také tělo a ví o ní lépe než společnost, jak to poznala Ráchel, když se bez bolestí a pro zmírnění touhy stala v Bilze matkou. Když to počalo, nebyl její úsměv zmatený jako tenkrát, kdy se v něm obráželo smutné svědomí jejího těla. Její půvabné a krásné oči, změněné štěstím a krátkozrakostí, spočívaly na očích Jákobových, jemuž měla v počestnosti porodit; neboť tato hodina to byla, k níž tíhla celou svou vidoucí bytostí již tenkrát, když před ní na poli po prvé stanul cizinec, bratranec z dálky.

Ubohá Ráchel! Tak veselá byla, tak plna dobré vůle být při díle přírody statečná, a příroda se k ní chovala tak macešsky a hrdinku tak těžce zkoušela. Což Ráchel, která byla tak poctivě nedočkavá mateřství a tak přesvědčená o vlohách k němu, v pravdě, což znamená: ve svém těle, k němu vůbec nebyla způsobilá, daleko méně než Léa, nemilovaná, takže se nad ní při porodu vznášel meč smrti a již při druhém na ni dopadl a zahubil ji? Může být příroda v takovém rozporu sama se sebou a

277$

ztropit si takový výsměch z přání a z radostné důvěry, které sama vložila do srdce? Zřejmě. Osudem ochotné Ráchel bylo, že na její veselost nebylo zhlédnuto, a že její víra byla prohlášena za lež. Sedm let čekala s Jákobem, věříc, a pak se po třináct let dožívala nepochopitelných zklamání. Nyní však, když jí příroda konečně poskytla, po čem Ráchel prahla, učinila to za tak strašlivou cenu, jaké nezaplatily Léa, Bilha a Zilpa dohromady za všechny své mateřské pocty. Hrozné dílo trvalo šestatřicet hodin, od půlnoci do poledne a zase po celou noc do druhého poledne, a kdyby bylo trvalo ještě jen hodinu nebo i půl hodiny, byl by jí došel dech. Již na počátku působilo Jákobovi muka hledět na Ráchelino zklamání; neboť se chystala vyřídit vše rychle, vesele a statečně, a teď se nedostávala z místa. Zdálo se, že první známky zklamaly; mnohahodinové pauzy přerušovaly první porodní bolesti, jsouce neplodnými chvílemi prázdnoty a ticha, v nichž Ráchel netrpěla, ale styděla se a nudila. Mnohokrát řekla Léi: „U tebe, sestro, to bylo jinak!“ a té nezbylo leč přisvědčit, přičemž zavadila pohledem o Jákoba, svého pána. Pak zachvacovaly rodičku bolestivé křeče, každá ukrutnější a delší než předešlá, a když povolily, zdálo se, že těžká práce byla konána nadarmo. Zaměňovaly cihly za postel a tu opět za kameny. Hodiny nočního bdění a denního světla přicházely a odcházely; styděla a trápila se pro svou nemohoucnost. Když Ráchel zachvacovaly bolesti a nechtěly již vůbec povolit, nekřičela; tiskla zuby a pracovala tiše a poctivě o svou nejlepší sílu, neboť nechtěla děsit pána, jehož měkké srdce znala a který jí v přestávkách a chvílích vyčerpanosti líbal s krvácející duší ruce a nohy. Když už bolesti přesahovaly všechnu míru, křičela přece, a to úžasně divoce, jak jí to neslušelo a jak se to ani nehodilo k malé Ráchel. Neboť v té době, když se opět rozednilo, nebyla při sobě a nebyla to už ani ona sama a poslouchali jej příšerný řev, jako by to nebyla Ráchel, která křičí, nýbrž jako by to byli démoni, které srdce selete v ústech hliněné loutky ještě stále z ní nedovedlo vylákat do sošky.

Byly to křečovité bolesti, které nebyly nic platný, a držely jen ubohou trpitelku v nekonečných pekelných mukách, že křičící škraboška jejího obličeje zmodrala a její prsty se zarývaly do

278$

prázdného vzduchu. Jákob bloudil domem a dvorem, a poněvadž měl palce v uších a osm ostatních prstů před očima, všude do všeho vrážel. Volal k Bohu – již ne o syna, na tom mu již nezáleželo, nýbrž aby Ráchel zemřela a klidně tu ležela, jsouc osvobozena od pekelných muk. Lában a Adína, poněvadž jejich lektvary, mazání a vkládání rukou nechtěly pomáhat, říkali ve svém zmatku jedno zaříkávání za druhým a mezi křikem rodičky připomínali rytmickými slovy Sinovi, bohu měsíce, jak kdysi pomáhal při porodu krávě: nechť také ony uvolní zauzlení této ženy a přispěje děvečce při rození. V koutě světnice stála vztyčená Léa s pažemi u těla a s rukama v loktech pozdviženýma a mlčky svýma šilhavýma, modrýma očima hleděla, jak Jákobova nejmilejší zápasí na život a na smrt.

A pak z Ráchel vyrazil poslední výkřik svrchovaného vzteku démonů, jaký člověk nemůže vydat dvakrát, aniž zemře, a který člověk nemůže slyšet dvakrát, aniž zešílí – a Lábanova žena dostala jinou práci než recitovat o Sinově krávě, neboť vyšel syn Jákobův, jeho jedenáctý a první, zrozený z temně krvavého lůna života – Dumuzi – Apsú, propasti pravý syn. Byla to Bilha, matka Dánova a Naftalínova, která bledá a smějící se vyběhla na dvůr, kam uprchl smyslů zbavený Jákob, a která překotně a zajíkajíc se pánovi oznamovala, že se nám narodilo dítě, že nám byl dán syn a Ráchel že žije; a on, na celém těle se chvěje, se dovlekl k šestinedělce, padl u ní a plakal. Jsouc pokryta potem a jakoby smrtí proměněna, zpívala krátkým dechem píseň vyčerpání. Brána jejího těla byla roztrhána, pokousala si jazyk a život jejího srdce byl mdlý až k zhasnutí. To byla odměna její statečnosti.

Neměla síly obrátit k němu hlavu, ani se usmát, ale jak u ní klečel, hladila mu temeno hlavy a pak obrátila oči stranou k visuté kolébce, říkajíc mu pohledem, aby se podíval, žije-li dítě, a aby na svého syna položil ruku. Vykoupané děcko již přestalo vrnět. Spalo, jsouc zabaleno v plenkách. Na hlavičce, která při vycházení matku roztrhla, mělo hladké černé vlasy, dlouhé řasy a maličké ručky s dokonale vyvinutými nehty. V té době nebylo hezké; jak by se také u tak malého děcka dalo mluvit o kráse? A přece Jákob něco viděl, čeho nezřel u dětí Léiných a čeho

279$

nezpozoroval u dětí děvek, viděl na první pohled, co naplňovalo jeho srdce, čím déle se díval, až k překypění zbožným vytržením. Kolem novorozeněte bylo něco nejpomenovatelného, cosi jako záře jasu, půvabu, krásy, sympatie a božího zalíbení, a Jákob, třebaže to nechápal, přece se jen domníval, že to pozoruje. Položil na chlapce ruku a pravil: „Můj syn.“ Jak se ho však dotkl, otevřelo dítě oči, které byly tenkrát modré, obrážejíce světlo slunce svého narození, stojícího na nebi v nadhlavníku, a maličkýma, přesně vyvinutýma ručkama se chopilo Jákobova prstu. Spíc dále, drželo jej v nejněžnějším objetí, a také Ráchel, matka, spala hlubokým spánkem. Ale Jákob stál skloněn, sotva se odvažuje dýchat, a hleděl snad hodinu do jasu svého synka, dokud ten, vrně, nepožádal o potravu; pak jej podal Ráchel.

Nazývali ho Josef, také Jášúp, což značí rozmnožování a příbytek, stejně jako když jmenujeme své syny Augustus. S jménem božím znělo celé jeho jméno Josef-el nebo Josifjá, ale také již první slabiku rádi vykládali jako náznak nejvyšší bytosti a vyslovovali jeho jméno Jehósíf.

«Strakaté»

Když tedy Ráchel porodila Josefa, byl Jákob velmi něžný a byl v povznesené náladě; nemluvil jinak leč slavnostně pohnutým hlasem, a ješitnost jeho citů byla trestuhodná. Poněvadž kolem poledne, kdy se dítě narodilo, vyšel na východě zodiak Panny, který, jak Jákob věděl, odpovídal hvězdě Ištařině, hvězdnému zjevení nebeského ženství, zamanul si vidět v Ráchel, rodičce, nebeskou Pannu a bohyni matku, Hathór a Éset s dítětem u prsou, v chlapci pak zázračné dítě pomazaného, s jehož příchodem nastává počátek radostných a požehnaných dob a jež bude obdařeno silou Jáhúovou. Nelze než obvinit ho z přeceňování a z přemrštěnosti. Matka s dítětem jsou dojista svatým obrazem, ale kdyby byl jen trochu dbal jisté citlivosti, byl by jistě nedělal z onoho obrazu „obraz“ v pohoršlivém smyslu slova a z malé Ráchel hvězdnou dívku boží. Věděl ovšem, že pannou v obvyklém a pozemském smyslu není. Jak by to také

280$

mohlo být! Mluvil-li o Panně, bylo to jen mýticko-hvězdářské povídání. Ale trval na tom příměru s nadšením příliš slovním a do očí se mu při něm hrnuly umíněné slzy. Poněvadž byl pěstitelem ovcí a protože se kromě toho nejmilejší jeho srdce jmenovala Ráchel, byla by docela dobře stačila jiná myšlenková hříčka, hezká a dokonce půvabná: nazýval totiž Ráchelina kojence beránkem. Ale spád hlasu, jímž to činil a jímž mluvil o beránkovi, vyšlém z Panny, neměl nic společného s žertem, nýbrž podobalo se, že svatost prvorozené neposkvrněné oběti stáda pokládá za výsadu mazlíka ve visuté kolébce. Blouznil o tom, že na beránka budou útočit všechna divoká zvířata, ale on že je všechna přemůže, nad čímž bude radost u andělů a lidí a na celé zemi. Nazýval také svého syna ratolestí a proutkem vypučelým z kořene nejněžnějšího, neboť s tímto přirovnáním spojovala jeho přepoetická mysl představu jara světů a představu řečeného již požehnaného věku, který právě počínal a v němž božské dítě přemůže holí svých slov démony.

Jak přemrštěné city! A přitom měl „počátek požehnaných časů“, pokud se týkal Jákobova vlastního, osobního času, pro něho význam velmi praktický. Znamenal požehnání v bohatství, neboť Jákob si byl jist, že smí v narození syna pravé ženy spatřovat záruku, že obchody v Lábanových službách, třebaže mu pod rukou nasypaly již mnoho, budou nyní stoupat velice a křivkou hodně strmou, a že mu po tomto obratu blátivé podsvětí bez výjimky vydá vše, co na zlatých pokladech poskytnout může: s čímž arci zase souvisela myšlenka vyšší a něžnější, to jest na bohatý návrat na denní světlo a do země otců. Narození Jehósífovo se rovnalo bodu obratu v pohybu hvězd jeho života, s nímž, přesně vzato, by mělo souviset i jeho vyjití z Lábanovy říše. Ale toho nebylo a k odjezdu dojít nemohlo. Ani Ráchel nebyla schopna cesty (neboť byla bledá a slabá a ze strašlivého porodu se zotavovala jen velmi těžce), ani prozatím nebylo možno předpokládat, že by se dítě kojenec mohlo vydat na namáhavou elíezerovskou pouť více než sedmnáctidenní. Je úžasné a je bezmála k smíchu, jak nejapně se někdy o těchto věcech soudívá a jaké zprávy se o nich podávají. Tak slýcháváme, že Jákob strávil u Lábana čtrnáct let, sedm a sedm; na konci těch že se

281$

mu narodil Josef a pak že se vrátil domů. Přitom se výslovně praví, že při setkání s Ezauem na Jaboku také Ráchel a Josef přistoupili a poklonili se Edómovi. Ale jak mohl k někomu přistupovat a klanět se kojenec? Tehdy bylo Josefovi pět let, a bylo to právě těchto pět, které tam Jákob po oněch dvaceti ještě prožil, a to na základě nové smlouvy. Nemohl se vydat na pouť, ale mohl se tvářit, jako by ihned odcestovat zamýšlel, a tlačit tak na Lábana drnohryza, s kterým se dalo něco pořídit pouze nátlakem a nemilosrdným využitím tvrdostí hospodářského života.

Proto Jákob s Lábanem promluvil a řekl:

„Nechť můj otec a tchán laskavě nastaví ucho své a slyší mě.“

„Dříve než promluvíš,“ vpadl rychle Lában, „poslyš ty raději mne, neboť ti mám říci co důležitého. Tak to nemůže déle chodit jako doposud, mezi lidmi už není zákonitého pořádku, a kdyby to tak mělo trvat déle, bylo by mi z toho ze všeho hrůza. Sloužil jsi mi za ženské sedm a sedm let podle naší smlouvy, která leží u terafů. Ale od několika let, myslím, že od šesti, jsou smlouvy a listiny zastaralé a není žádného práva, nýbrž jen zvyk a nepořádek, že už ani nikdo neví, čeho se přidržovat. Tak se náš život stal podobný domu stavěnému bez tesařské míry a vypadá, upřímně řečeno, jako příbytek zvěře. Vím dobře, neboť bohové mě stvořili vidoucím, že jsi ke svému přišel, třeba jsi mi sloužil bez podmínek a bez smluvené mzdy; převedl jsi na sebe různé statky a hospodářské hodnoty, které nechci vypočítávat, protože jsou nyní tvé, a kdyby si Lábanovy děti, Beór, Alúb a Múras, mí synové, chtěli pro to roztahovat huby, zarazil bych jim to. Neboť práce je hodna mzdy své, jen ji třeba upravit. Proto poslyš: Teď půjdeme a uzavřeme novou smlouvu, zatím na nových sedm let, a jsem ochoten jednat s tebou o každé podmínce, kterou jsi odhodlán mi dát.“

„To nemůže být,“ odpověděl Jákob, vrtě hlavou, „a můj ujec bohužel mrhá svými vzácnými slovy, které by si byl mohl ušetřit, kdyby mě byl vyslechl ihned. Neboť s Lábanem nechci mluvit o smlouvě, nýbrž o tom, aby mi dovolil odejít a propustil mě. Sloužil jsem ti dvacet let, a jak jsem to činil, o tom vydat svědectví přenechávám tobě, neboť sám to učinit nemohu, pro—

282$

tože mi slušnost káže neužívat slov, jaká jsou jedině na místě. Ale tobě by slušela dokonce velice dobře.“

„Kdo to popírá?“ pravil Lában. „Sloužil jsi mi venkoncem slušně, o tom netřeba mluvit.“

„A zestárnul a zešedivěl jsem v tvých službách zbytečně,“ pokračoval Jákob, „neboť příčina, proč jsem odešel z Jischakova domu a ze svého místa, hněv Ezauův, dávno pominula a lovec ve své dětinské duši již dávno neví o starých historkách. Již dávno a kteroukoli hodinu jsem se mohl navrátit do své země, ale neučinil jsem to. A proč jsem to neučinil? Pro to jsou opět jen výrazy, kterých nesmím užít, neboť jsou to slova chvály. Ale nyní mi Ráchel, nebeská dívka, v níž ses stal krásným, porodila Dumuziho, Josefa, mého a svého syna. Toho chci vzít se svými ostatními dětmi, Léinými i děvek, shromáždit, co mi v tvých službách přibylo, nasednout a vydat se na cestu, abych se dostal do své země a na své místo a abych se konečně mohl starat o vlastní domácnost, když jsem tak dlouho pečoval jen o tvou.“

„Toho bych opravdově a velice litoval,“ odvětil Lában, „a pokud jde o mne, stane se vše, aby k tomu nedošlo. Nechť můj syn a synovec bez ostychu a rychle promluví od plic, čeho si na nových podmínkách žádá, a ujišťuji ho u Anua a Ellila, že jsem hotov co nejpřátelštěji uvažovat o nejvyšším, oč může žádat, bude-li to jen poněkud rozumné.“

„Nevím, co se ti bude zdát rozumné,“ pravil Jákob, „vzpomeneš-li si na to, co jsi měl, dříve než jsem k tobě přišel, a jak se tvé jmění pod mýma rukama vzmohlo, jak i tvá žena Adína byla pojata do tohoto vzrůstu a dala ti v neočekávané plodnosti na tvá stará léta tři syny. Mohlo by se ti to zdát nerozumné, proto budu raději mlčet a půjdu.“

„Mluv a zůstaneš,“ odpověděl Lában.

Potom jmenoval Jákob požadavek a vyslovil, co žádá, má-li rok nebo několik let ještě zůstat. Lában očekával leccos, ale tohle ne. V první chvíli mu bylo, jako by ho byl někdo udeřil do hlavy, a jeho mysl horečně pracovala o to, aby za prvé, požadavek dobře pochopil a za druhé, aby potřebnými ochrannými opatřeními jeho význam ihned oslabil.

283$

Byl to slavný příběh o strakatých ovcích, tisícekrát a znova vyprávěný u studnic a ohňů, tisícekrát opěvovaný a vykládaný v Krásných rozmluvách ke cti Jákobově a jako mistrovský kousek duchaplné mazanosti pastýřské – příběh, na nějž si Jákob i ve stáří, když o všem přemýšlel, nemohl vzpomenout jinak leč s jemnými rty zvrásněnými ve vousech v úsměv… Jákob zkrátka žádal dvoubarevné ovce a kozy, černobíle strakaté – ne ty, které tu již byly – věci třeba dobře rozumět! – nýbrž co se v budoucnu v Lábanově stádě narodí kropenatého, mělo být jeho mzdou a mělo být připojeno k soukromému vlastnictví, kterého si v dlouhých službách u ujce dobyl. Od nynějška pěstovaná zvířata měla být dělena mezi hospodáře a čeledína, i když ne zrovna rovným dílem; neboť velká většina ovcí byla bílá a strakatých byla jen malá část a Jákob se také tvářil, jako by šlo o nějaký brak. Ale oba, kteří tu spolu smlouvali, věděli dobře, že kropenaté jsou bujnější a plodnější než bílé, a Lában to také s hrůzou a úctou vyslovil, jsa zničen synovcovým uměním a nestydatostí jeho požadavku.

„Tebe napadají věci!“ řekl. „Člověka při tvých artikulích přechází zrak i sluch! Tedy strakaté, ty ze všech nejbujnější?! To je silné. Ne že bych říkal ne, rozuměj mi dobře! Řekl jsem, že můžeš požádat o cokoli, a stojím ti v slově. Je-li to podmínka, na které tvrdě trváš, a jinak bys odešel a oderval bys mi od srdce dcery, Léu a Ráchel, své ženy, takže bych jich, já stařec, již nikdy v životě neuviděl, budiž, jak pravíš. Ale upřímně řečeno, ťal jsi mě tím do živého.“

A Lában se posadil, jako by byl ochromen.

„Poslyš!“ pravil Jákob. „Vidím, že to, co od tebe žádám, na tebe těžce dolehlo a že ti to není docela po chuti. Poněvadž jsi však vlastním bratrem mé matky a zplodil jsi mi Ráchel, hvězdnou pannu, pravou a nejmilejší, chci svou podmínku podmínit, aby tě tak příliš neděsila. Projdeme tvým stádem, oddělíme všechna dobytčata strakatá a pestrá, také černá a oddělíme je od bílých, aby jedna nevěděla o druhých. Co se potom narodí dvoubarevného, budiž mou mzdou. Jsi tak spokojen?“

Lában na něho pohlédl a zamžoural.

284$

„Tři dny cesty!“ vykřikl najednou. „Ať je položen mezi bílé a strakaté i černé prostor tří dnů cesty a ať jsou pěstovány a ať se plemení zvláště, tak, aby jedny o druhých vůbec nevěděly, tak to chci mít! A tak ať je to zpečetěno v Cháranu před soudcem a uloženo pode dnem u terafů, to je mé ochranné opatření a podmínka, od níž neustoupím.“

„Tvrdé pro mne!“ řekl Jákob. „Ano, velmi, velice tvrdé a zlé. Ale jsem již od začátku zvyklý, že můj ujec v hospodářských věcech myslí stroze a chladně a nedbaje příbuzenských vztahů. A mně nezbývá, leč na tvou podmínku přistoupit.“

„Činíš dobře,“ odvětil Lában, „neboť nikdy bych byl od ní neustoupil. Slyš ostatně a řekni mi: Které stádo hodláš sám pást a řídit svou holí, strakaté nebo bílé?“

„Je spravedlivé a přirozené,“ pravil Jákob, „aby každý střežil majetek, který mu má nést užitek, já tedy ovce strakaté.“

„Ne tak!“ zvolal Lában. „Tohle tedy vůbec ne! Žádal jsi, a sice násilně. Teď jsem na řadě já a stavím se proti tvému požadavku podmínkou, která se mi zdá tím nejmírnějším a nejspravedlivějším, co mohu k zachování své hospodářské cti požadovat. Touto smlouvou se dáváš nanovo do mých služeb. Jsi-li však mým čeledínem, vyžaduje hospodářská rozumnost, abys třímal pastýřskou hůl nad dobytčaty, která mají být k prospěchu mně, to jest nad bílými, a nikoli nad těmi, která mají vrhat tobě, to jest strakatými. Ta ať pasou Beór, Alúb a Múras, mí synové, které mi statečná Adína na stará kolena porodila.“

„Hm,“ prohodil Jákob, „i to by mohlo být, nechci se o to přít, znáš mou mírnost.“

Tak uzavřeli smlouvu a Lában nevěděl, jakou úlohu hraje a že byl jak se patří napálen. On, který byl tak těžkopádný a vypočítavý! Chtěl ve svých službách podržet požehnání Jischakovo, to především, počítaje, že je silnější než přirozená zdatnost strakatých. V Jákobových rukou, to věděl, se bude bílému stádu, od něhož se po odloučení kropenatých a černých ovcí strakatá jehňata očekávat nedají, dařit lépe než dvoubarevnému pod solidní, ale negeniální péčí jeho synů. Drnohryz! Měl sice chytře na zřeteli požehnání, ale nedbal ho přece jen sdostatek a nedovedl si učinit správný obraz o Jákobově chytrosti a vynalézavosti,

285$

stejně jako se mu ani nezdálo o plánu, který se skrýval jak za zeťovými požadavky, tak i za jeho ústupky: o moudré a již předem důkladnými pokusy osvědčené myšlence, která byla všeho podkladem.

Neboť nelze věřit, že by byl Jákob na svůj čertovský kousek, jak dosíci strakatých ovcí i tentokrát, když se bílé pojímají jen s bílými, přišel teprve po uzavření smlouvy a proto, aby ho řádně využil k svému prospěchu. Nápad původně účelu neměl, byla to jen hříčka důvtipu, prováděná výhradně pro vědění, a o smlouvě s Lábanem jí právě jen bylo použito obchodně. Nápad spadl do dob před Jákobovým sňatkem, kdy byla pěstitelská bystrost čekajícího milence nejohnivější a nejjasnější – vytryskl z onoho trvalého stavu mileneckých vnuknutí a vroucí intuice. A opravdu není možno dosti ocenit city a tušení, pomocí jichž přinutil přírodu, aby mu prozradila jedno ze svých nejpodivnějších tajemství a že je pokusy zjistil. Objevil fenomén mateřského shlédnutí. Vyzkoušel, že u běhajícího dobytka se přenáší pohled na strakaté věci na plod, který v té chvíli přijímají, a že se potom rodí strakatá a dvoubarevná mláďata. Jeho zvědavost, to třeba zdůraznit, byla čistě ideální a během svých pokusů pozoroval s radostí naprosto duševní, jak se jeho předpoklad důsledně uskutečňuje. Jeho instinkt ho přiměl, aby o svém nahlédnutí do milostného tajemství před světem a také před Lábanem pomlčel; ale i když ho brzy napadla myšlenka, učinit tajné vědění vydatným pramenem obohacení, které rozhodne o jeho životě, byla přece sekundární a nabyla pevných tvarů teprve pak, když se přiblížila doba nové smlouvy s tchánem.

Pastýřům v jejich Krásných rozmluvách byla arci praktika vším a vším pleticha a úskok, jak mazaně napálit Lábana. Jak se Jákob vyškleboval jeho opatřením; jak mu vyfoukl, co bylo jeho; jak nabral prutů topolových a lískových, poobloupal z nich po místech kůru až do bělosti a nakladl je do žlábků, k nimž přicházel dobytek, aby pil, přičemž se pojímával; jak zvířata, hledíce na ty pruty, počínala a vrhala pak jehňata a kozlata strakatá, ačkoli sama byla jednobarevná; a jak to Jákob provádíval zejména při běhu stáda jarního, kdežto jehňata pozdní, tedy

286$

méněcenná, ponechával Lábanovi: o tom si zpívali a to si říkávali za doprovodu louten a drželi se za boky smíchem nad tou rozkošnou drbaností. Neboť neměli Jákobovy zbožnosti a mýtického vzdělání a nechápali vážnosti, s kterou to vše konal: za prvé, aby podle lidské povinnosti pomohl Bohu králi splnit daný slib o bohatství, a za druhé, že musel být ošizen Lában, ďábel, který ho ve tmě ošidil urostlou, ale psohlavou Léou; protože šlo o to, aby se vyplnilo určení a on neopouštěl podzemí leč naložen poklady, kterých tam bylo vedle bláta tolik.

Tak to tedy bylo: tři byla stáda, která se pásla – bílé, které střežil Jákob, strakaté a černé, řízené holemi synů Lábanových, a Jákobův vlastní dobytek, který během let získal prací a obchodem, jejž mu hlídali podřízení pastevci a čeledínové a k němuž bylo vždy přidáváno vše, co vrhly ovce kropenaté a očarované bílé. Vzrostl tedy muž ten náramně a po celé té krajině se s úctou vyprávělo, kolik má dobytka, děvek i služebníků, velbloudů i oslů. Na konec byl mnohem bohatší než drnohryz Lában a než všichni hospodáři, které kdysi pozval na Jákobovy svatby.

«Krádež»

Ach, jak si na to Jákob vzpomínal, jak z hloubi duše a jasně! Každý to poznal, kdo ho viděl stát a slavnostně přemýšlet, a každý se uctivě střežil rušit jakýmkoli projevem přemýšlení obtěžkané takovým bohatstvím příběhů. Neboť nyní se stalo postavení bohatého Jákoba velmi povážlivým – Bůh sám, El, Nejvyšší, uznal, že se Jákobův život stal samým požehnáním neudržitelným, a dal mu ve zjevení příslušné pokyny. Požehnaného muže docházely zprávy – a byly až příliš hodnověrné – o smýšlení jeho švagrů, dědiců Lábanových, Beóra, Alúba a Múrase, proti němu, vzrostlému majetkem: zlobné výroky těchto tří, nebezpečné výroky, donášené mu podřízenými pastýři a Čeledíny, kteří se o nich zase dovídali na dvoře od služebníků bratranců, výroky, jejichž silně pravdivé jádro se jim nezdálo být o nic méně nebezpečné. „Muž Jákob“, prý říkali, „vzdálený příbuzný, sem před naší dobou přišel jako žebrák a člověk bez

287$

přístřeší, který kromě své kůže neměl nic, a otec dal pobudovi z dobrého srdce a pro lásku boží přístřeší a zaměstnání. A hle, jak se před našima očima ten chlap přeměnil. Tyl z našeho masa a naší krve, přisvojil si otcovo jmění, ztloustl a zbohatl, že to řve k bohům, neboť v jejich očích to je krádež a v očích Lábanových dědiců podvod. Je na čase, aby zase přišla ke svým právům spravedlnost a aby se v té příčině, ať již jakkoli, něco stalo ve jménu domácích bohů: Anua, Ellila a Maruduka, nezapomínajíc na Béla Cháránského, kterého podle mravu svých otců vyznáváme, kdežto, žel, naše sestry, ženy cizincovy, slouží částečně také jeho bohu a pánu jeho rodu, který ho učí čarovat, takže se mu jarní jehňata rodí strakatá a podle špinavé smlouvy přechází otcovo jmění na něho. Ale uvidíme, kdo se na této půdě a pod tímto sluncem ukáže silnějším, půjde-li do živého: zda bohové země, kteří zde jsou od pradávna domovem, nebo bůh jeho, který nemá domova kromě Bét-elu, což je jen kámen na pahorku. Neboť by se mohlo stát, že se mu v zájmu spravedlnosti zde v zemi něco přihodí a že ho na poli rozsápe lev, což by bylo podle pravdy, neboť ve svém hněvu jsme lvové. Lában, náš otec, je přemrštěně poctivý a bojí se smlouvy, která leží u bůžků domácnosti. Ale mohli bychom mu říci, že to byl lev, a spokojil by se tím. Neboť loupežník ze západu má statné syny, z nichž dva, Šimeón a Léví, umějí řvát, že jde po člověku hrůza. Ale také nám, třeba jsme děti muže již zešedivělého, přidali bohové do svalů kovu, abychom bili, a mohli bychom se na něho obořit znenadání a neprozrazujíce se, v noci, když spí, a říci, že to byl lev – otec tomu snadno uvěří.“

Takové řeči mezi sebou vedli Lábanovi synové, řeči, které sice pro Jákoba určeny nebyly, ale které mu za odměnu byly donášeny podřízenými pastýři a čeledíny; a jsa pln vážného rozhořčení nad nimi, vrtěl hlavou a uvažoval o tom, že by tito hoši nebyli ani na světě a že by neměli ani dechu v nozdrách bez požehnání Jischakova, kterému vděčí Lában za rozkvět všeho svého, a že by se měli stydět za takové pikle proti němu, svému pravému zploditeli. Ale kromě toho měl také starost, a od toho okamžiku se snažil číst v tváři Lábanově, jak je to s ním, s hospodářem, a jak smýšlí on: je-li ochoten věřit, až mu řeknou

288$

švagři, že Jákoba rozsápala divoká zvěř. Když přijel na volovi Lában ven, aby si prohlédl chov, četl v jeho obličeji, ale usoudil, že musí číst ještě jednou, jel do dvorce sám, aby pohovořil o stříži ovcí a v obličeji četl s námahou znova. A hle, nedíval se již na něho jako včera a předevčírem, neodpovídal vůbec na jeho zpytavý pohled, jeho rysy byly těžké a zplihlé a nepozvedl k Jákobovi ani jedenkrát očí, nýbrž, mluvě k zeti jen o věcech nejnutnějších, hleděl zpod houští obočí stranou dolů, takže po tomto druhém čtení bylo Jákobovi jasné a patrné: tchán nejenže uvěří v divoké zvíře, nýbrž mu ve svém temném srdci dokonce poděkuje.

Tehdy věděl Jákob dosti, a v snách, ihned jak usnul, uslyšel boží hlas: „Rychle odtud odejdi!“ A naléhal na něho: „Seber vše, co máš, raději dnes než zítra, vezmi ženy a děti a vše, co jsem ve vší té době učinil tvým, a táhni s nákladem a jsa těžký majetkem do své domoviny, směrem k pohoří Giledskému, a já budu s tebou.“

Byl to pokyn ve velkých obrysech; rozvážit si jej a provést jej v jednotlivostech bylo věcí člověka a Jákob počal tiše a opatrně připravovat svůj útěk z nížiny. Především povolal na pole, kde pásl, Léu a Ráchel, dcery rodiny, aby se s nimi dorozuměl a ujistil se jejich věrností. Neboť na mínění děvek, Bilhy a Zilpy, nezáleželo, ty budou o věci zpraveny.

„Tak tomu jest,“ pravil ženám, když ve třech seděli na patách před stanem, „tak a tak. Vaši pozdní bratři mi ukládají o život pro mé jmění, které je dědictvím vaším a vašich dětí. Ale když čtu v tváři vašeho otce, zda mě bude před úkladem chránit, vidím, že na mne nehledí jako včera a předevčírem, nýbrž vůbec ne; neboť nechává jednu polovinu obličeje viset jako ochromenou, a druhá o mně také nechce nic vědět. Proč? Sloužil jsem ze všech sil. Třikrát sedm let a ještě čtyři roky, ale on mě šidil, jak mohl, a odvolávaje se na potíže hospodářského života měnil mi mzdu, jak se mu zachtělo. Ale Bůh z Bét-elu, Bůh mého otce, nepřipustil, aby mi uškodil, nýbrž obrátil věci mně k prospěchu. A když bylo řečeno: Tvou mzdou budiž strakatý dobytek, hle, berani a kozlové skákali a všechno stádo rodilo strakaté, takže otcovo jmění mu bylo vzato a bylo dáno mně. Proto mám teď

289$

umřít a má se říci: Lev ho roztrhal. Ale Pán Bét-elu, kterému jsem pomazal kámen, chce, abych žil a dosáhl velkého stáří, a proto mi ve snech pokynul, abych vzal, což mého je, a abych v tichosti odešel přes vodu do země mých otců. Domluvil jsem. Nyní mluvte vy!“

Tehdy se ukázalo, že jsou ženy jednomyslně téhož názoru jako Bůh – jak by také mohlo být jinak? Ubohý Lában! Byl by přišel zkrátka i tehdy, kdyby bylo došlo k čemusi podobnému jako rozhodování, před které by byly postaveny, ale ani toho nebylo. Byly Jákobovy. Jejich kupní cena byla za ně čtrnácti lety zaplacena. Kdyby vše bylo šlo tak, jak má být, byl by si je jejich kupec a pán již dávno odtud z otcovského domu odvedl do lůna vlastního kmene. Ale dříve než se stalo to, co se stát muselo, a než Jákob uplatnil právo, kterého nabyl již dávno, staly se matkami osmi jeho dětí. Měly ho nechat odejít se syny a s Dínou, dcerou Léinou, a samy zůstat u otce, který je prodal? Měl sám utéci s bohatstvím, které jeho Bůh odňal jejich otci a dal jim a jejich dětem? Nebo měly jeho úmysl utéci prozradit otci a bratrům a zahubit ho? Vše to je nemožné. Jedno nemožnější než druhé. Především ho milovaly, ano, závodily v lásce k němu ode dne jeho příchodu, a v závodech v oddanosti nebylo nikdy chvíle příhodnější, než byla tato. Proto se k němu z obou stran přitulily a promluvily zároveň:

„Jsem tvá. Jak smýšlí tato, nevím a neptám se na to. Já jsem však tvá, ať jsi kdekoli a ať půjdeš kamkoli. Vykradeš-li se odtud, vykradu se také já se vším, čím tě obdařil Bůh Abrahámův, a Nabu, vůdce, bůh zlodějů, budiž s námi!“

„Děkuji vám!“ odpověděl Jákob. „Stejný dík vám oběma. Ode dneška za tři dny přijde Lában ven, aby se mnou stříhal své stádo. Pak půjde na druhou stranu, tři dny cesty odtud, stříhat s Bedrem, Alúbem a Múrasem své strakaté. Zatímco bude na cestě, shromáždím vše své, co je v prostředku mezi stanovištěm mým a jeho, stáda, která mi daroval Bůh, a ode dneška za šest dní, až zde Lában nebude, vykrademe se odtud směrem k řece Peratu a ke Gileádu. Jděte, miluji vás skoro stejně! Avšak ty, Ráchel, zřítelnice mého oka, se starej o beránka z Panny narozeného, o Jehósífa, pravého syna, aby mu cesta uběhla pokud

290$

možno mírně, a mysli na teplé přikrývky pro něho, neboť noci jsou chladné a má ratolístka je něžná jako kořínek, z něhož v křečích a bolestech vypučela. Jděte a přemýšlejte u sebe o všech mých slovech!“

Tak a ještě zevrubněji byl smluven útěk, na který si Jákob ještě v stáří vzpomínal se lstivým vzrušením. Ale s dojetím vzpomínal na to a mluvil o tom až do své smrti, co tenkrát Ráchel, maličká, v rozkošné nevědomosti a mazanosti učinila. Udělala to zcela sama a aniž o tom kdo věděl, a také jemu, Jákobovi, se přiznala teprve později, aby neučinila jeho svědomí spoluvinným, takže mohl Lábanovi přísahat s čistým srdcem… Poněvadž se vykrádali odtud a protože byl svět ve znamení Nabua, kradla také. Když Lában odešel z dvorce, aby stříhal ovce, sestoupila ve chvíli ticha padacími dvířky do místnosti hrobů a stvrzenek, sebrala Lábanovy bůžky, terafy, brala jednoho po druhém za vousaté a ženské hlavičky, strčila si je pod paži a do kapsáře v pásu, držela jich také několik v rukou a tajně se s nimi odtud vykradla do místnosti žen, aby hliněné sošky přikryla domácím nářadím a vzala je s sebou na cestu. Neboť v její hlavičce to vypadalo poněkud zmateně, právě tento zmatek to byl, který Jákobovi, když se o všem dověděl, jal srdce vzrušením – dojetím a starostí. Z polovice a podle svého ústního vyznání se sice z lásky k němu přiklonila k jeho Bohu, nejvyššímu a jedinému, a bohů své země se odřekla. Z druhé polovice však byla v skrytu srdce ještě modloslužebnicí a myslela si alespoň: Jistota je jistota. Pro všechny případnosti sebrala Lábanovi rádce a proroky, aby mu neprozradili, kudy se uprchlíci budou brát, a aby je naopak chránili před pronásledováním, což právě bylo podle všeobecného mínění jednou z jejich ctností. Věděla, jak Lában k těmto mužíčkům a Ištařiným ženuškám lne a jak je ctí, a přece mu je kvůli Jákobovi ukradla. Když se mu později k svému činu přiznala, nelze se divit, že ji nejněžněji trochu káral pro její zmatenost a proto, že ho nechala Lábanovi, když je dohonil, zapřísahat se životem: neboť tehdy dal slepě za záruku životy jich všech, že bohové pod jeho střechou nejsou.

291$

«Pronásledování»

Terafové v této případnosti svou ochrannou moc vůbec neosvědčili – snad proto, že se nechtěli postavit proti svému právoplatnému pánovi. Že syn Jischakův uprchl s ženami, se služkami, s dvanácti potomky a se vším, co bylo jeho, a že uprchl ovšem na západ, se Lában dověděl již třetího dne, sotvaže přišel k stříži k strakatým a černým stádům, a sice od podřízených pastýřů, kteří doufali, že obdrží za věrnost svých úst lepší odměnu, než jaké se jim dostalo: jen málem, že ještě nedostali výprask. Zuřící Lában pospíchal domů, kde zjistil uloupení idolů a odkud se ihned se svými syny a s družinou ozbrojenců jal pronásledovat uprchlíky.

Ano, bylo to zcela jako před pětadvaceti lety na Jákobově cestě sem, když měl v patách Elífáza: zase viděl, jak je strašlivě pronásledován, nyní tím strašlivěji, že kvačící za ním voj byl mnohem pohyblivější než on se svým v prachu pomalu vpřed se sunoucím hadem bravu, soumarů a vozů s volským spřežením, a do strachu, který ho přepadl, když mu zvědové a pozorovatelé z jeho zadního voje hlásili, že se Lában blíží, se mísila duševní radost z podobnosti a souměrnosti událostí. Lában, tak je zjištěno, potřeboval sedmi dní, aby zetě dohonili, a tento měl již nejhorší díl cesty, poušť, za sebou, dospěl na lesnaté kopce pohoří Gileádu, odkud potřeboval jen sestoupit, aby se dostal do údolí Jordánu, který zde teče do moře Lotova neboli Solného – když byl jeho předskok spotřebován a on se musel odhodlat s tchánem se setkat a vyrovnat se s ním.

Toto místo, to jest krajina, která zůstává, proud řeky, moře a mraky zahalené pohoří jsou rukojmími a mlčky přísahajícími svědky událostí, kterými se Jákobův duch stal vážným a důstojným, které způsobily, že jeho přemýšlení vzbuzovalo tak uctivou hrůzu, a o nichž chceme podrobně vyprávět tak, jak se zde přihodily, jak se to dá dokázat a jak je to v souhlasu se svědectvím hor a údolí, které zůstaly až na naše časy. Bylo to zde, je to správné a shoduje se to, sami jsme sjeli do strašlivé hloubky a z večerního břehu ohavně chutnajícího Lotova moře jsme na vlastní oči viděli, že je vše v pořádku a že všechno souhlasí.

292$

Ano, tyto modravé hory na východě na druhé straně Solného moře jsou Moáb a Amón, země dětí Lotových, vyvrženců, které mu jeho dcery v souloži vylákaly. Tam vzadu, na dalekém jihu moře, lze tušit území Edómské, Seír, zemi Kozlovu, odkud vyrazil zmatený Ezau, aby vyšel vstříc bratru, a zastihl ho na Jaboku. Je správné, že Lában dohonil zetě v horách Gileádských, a dá se to uvést v místní souvislost s řekou Jabokem, kam se pak Jákob dostal? Naprosto. Gileád v zemi východně Jordánu si lidé podle jména prodlužovali daleko na sever až k řece Jarmúku, která nedaleko jezera Kineretského nebo Genezaretského spojuje svůj dravý proud s vodami Jordánu. Ale hory Gileádské ve vlastním slova smyslu jsou ony vrchy, které se rozkládají na západě a východě po obou březích Jaboku a z nich se sestupuje do křoví a k brodu, který Jákob určil svým lidem k přechodu; on sám však zůstal přes noc na tomto břehu a v samotě zažil dobrodružství, které způsobilo, že na všechny časy poněkud kulhal. Protože se zde vchází do horkého Ghóru na toku, je naprosto pochopitelné, že se svým unaveným vojem lidí a zvířat do vlastní své domoviny ihned nesestoupil, nýbrž že šel přímo na západ, do údolí Síchemského na úpatí Garizímu a Ebalu, kde doufal dojít klidu. Ano, vše, jsouc přezkoumáno, se shoduje a podává na věčnost svědectví o tom, že v ovčáckých písních a v krásných rozhovorech není klamu.

Navždy zůstane nejasné, jak vlastně bylo při onom udýchaném pronásledování Lábanovi, drnohryzovi; neboť Jákob byl velmi příjemně překvapen, jak se tchán, když dospěl cíle své cesty, choval; a to zase bylo, tak se mu později zdálo, v krásném souladu s nenadálým počínáním Ezauovým při jejich setkání. Ano, Lábanův duševní stav byl při vytržení z domova asi stejně zmatený jako ryšavcův. Soptil a hnal se za uprchlíkem se zbraněmi, ale pak nazval jeho jednání jen bláznovským a při rozmluvě se synovcem se přiznal, že se mu ve snech zjevil Bůh, Bůh jeho sestry, a hrozil mu, ať se neopováží s Jákobem mluvit jinak než přátelsky. To je možné, protože Lábanovi stačilo o Bohu Abrámovu a Náchorovu i jen vědět, aby mu přiznal touž skutečnost jako Ištaře nebo Adadovi, třebaže se nepočítal k jeho přívržencům. Zůstává však sporné, zda on, nehodný, Jehóa,

293$

Jediného, ve snech opravdu viděl a slyšel; učitelé a vykladači se o tom vyjadřují nepříznivě a více se podobá pravdě, že určitým citům a obavám, které ho na cestě napadly, a úvahám, které snoval v tichosti duše, dal pro výraznost jméno nového boha; také Jákob v této věci dosti nerozlišoval a s takovým způsobem vyjadřování souhlasil. Pětadvacet let naučilo Lábana, že má co činit s mužem požehnaným, a je-li nad slunce jasné, že zuřil, protože Jákob, odešed, mu ukradl také zisk svého požehnání, pro které Lában přinesl tak velké oběti, je ještě strašnější, že jeho původní úmysl utkat se s ním zbraní, byl velmi brzy ztlumen pochybnostmi a obavami. Také se nedalo téměř nic namítat proti tomu, že si s sebou vzal ženy, Lábanovy dcery. Byly prodány, byly Jákobovy tělem i duší, a Lában sám kdysi povrhl žebrákem, který neměl, kam by je v svatebním průvodě z domu jejich rodičů vedl. Jak jinak se nyní bohům zalíbilo a jak onomu muži dovolili vyloupit ho! Když se za ním rozehnal a když ho pronásledoval, sotva věřil, že to činí proto, aby mu mocí zbraní bohatství zase odňal, nýbrž hnala ho spíše nejasná touha zmírnit svou hrůzu z hotové ztráty všeho toho, co z jeho rukou přešlo do Jákobových, tím, že se se šťastným zlodějem alespoň rozloučí a že se s ním smíří, neboť potom mu bude lépe. A soptil doopravdy a trval na vrácení toliko v jediném bodě: to byla krádež terafů. Ve vratkých a zmatených příčinách jeho pronásledovací zběsilosti byl tento motiv pevný a jasný: chtěl zase mít své domácí bůžky a každého, kdo dovede pojmout trochu náklonnosti k chaldejským lidem obchodu a smluv přes jejich neohrabanou tvrdost, musí ještě dnes mrzet a nepříjemně se ho dotknout, že Lábanovi idoly nikdy vráceny nebyly.

Setkání uprchlíka a pronásledovatele, které, soudě podle tvářnosti Lábanovy při odjezdu z domova, mělo vypadat tak nějak jako válečná srážka, proběhlo ve formách kupodivu mírných a tichých. Na Gileád padla noc a Jákob se právě na velké horské louce položil táborem, dal přivázat velbloudy ke kolům a sehnat dohromady brav, aby se vzájemně zahříval, když mlčky přitáhl Lában a v ponurém mlčení dal nablízku rozbít také svůj stan, zmizel v něm, a této noci o sobě nedal již nic vědět.

Ale z jitra se objevil a kráčel těžkými kroky na druhou stranu

294$

k stanu, před kterým ho poněkud rozpačitě očekával Jákob, oba se dotkli čel a prsou a usedli.

„Jsem velmi vděčen osudu,“ zahájil Jákob trapný rozhovor, „že ještě jedenkrát vidím svého otce a ujce. Kéž se útrapy cesty ani dost málo nedotkly jeho tělesného zdraví!“

„Jsem nad svá léta statný,“ odpověděl Lában. „Zřejmě sis toho byl vědom, když jsi mi tuto cestu uložil.“

„Kterak to?“

„Kterak to? Synu člověka, jdi do sebe a ptej se, jak jsi se mnou jednal, když ses tajně odkradl ode mne a od smlouvy a když jsi mi surově odvlekl dcery jako kořist meče?! Podle mého mínění bylo tvou povinností zůstat u mne podle smlouvy, která mě stála krev, ale kterou jsem, věren mravům země, svatě zachovával. Ale nebylo-li ti toho už líto a toužil-li jsi tak netrpělivě po svém dědictví a domovině, proč jsi neotevřel ústa a nepromluvil jsi se mnou jako syn? Byli bychom, třeba pozdě, dohonili, co v pravém okamžiku pro tvé nesnáze nebylo možné a doprovodili tě slavnostně s cimbály a harfami, jak se sluší, po vodě i po zemi. Co jsi však učinil ty? Což musíš stále krást, ve dne v noci – a nemáš srdce v těle a citlivých vnitřností, že mně, starci, nedopřeješ naposled políbit své děti? Povím ti, jak sis počínal, počínal sis bláznovsky, to je slovo, které mě pro tvé jednání napadá. A kdybych chtěl a kdyby byl včera ve snách ke mně nepromluvil hlas – možná, že to byl hlas tvého Boha – a nebyl mi radil, abych si s tebou nezačínal, věř, že by mí synové a má čeleď měli v rukou dosti železa, aby ti oplatili tvé bláznovství, když jsme tě na tvém zlodějském útěku dostihli!“

„Ach, ano,“ odpověděl tehdy Jákob, „pravda zůstane pravdou. Synové mého chlebodárce jsou kanci a mladí lvi a byli by se mnou jistě již dávno rádi naložili po způsobu kančím a lvím, ne-li ve dne, určitě v noci, když bych byl spal, a ty bys byl rád uvěřil, že to byla divoká zvěř, a byl bys mě velice oplakával. Ptáš se mne, proč jsem vytáhl ve vší tichosti a nedělal dlouhých řečí? Což jsem se nemusel bát, že to nedovolíš, že ode mne odtrhneš ženy, své dcery, nebo že mi alespoň za dovolení odejít uložíš nové podmínky a vezmeš mi vše mé? Neboť můj ujec je tvrdý a jeho bohem je neúprosný hospodářský zákon.“

295$

„A proč jsi mi ukradl mé bohy?“ zvolal pojednou Lában a na čele mu hněvem naběhly žíly na palec…

Jákob nebyl mocen slova a řekl to také. Ale vlastně mu bylo na duši lehčeji, protože Lában, tvrdě věc tak nesmyslnou, v právu nebyl – a to bylo pro Jákoba výhodné.

„Bohy?“ opakoval s údivem. „Terafy? Já že jsem ti vzal z hrobky tvé sošky? To je to nejnehoráznější a nejsměšnější, co se mi kdy přihodilo! Vezmi přece, muži, rozum do hrsti a rozmysli si, co mi tu vyčítáš! Jakou cenu a jaký smysl by pro mne měli tví z hlíny uplácaní bůžkové, a že bych se pro ně stal zločincem? Pokud vím, jsou vyrobeni na kruhu hrnčířském a usušeni na slunci jako kterékoli jiné nádobí a nejsou ani s to, aby dítěti otroka utřeli svíčky u nosu, má-li rýmu. Mluvím o sobě, ty se asi na to díváš jinak. Poněvadž se však zdá, že se ti ztratili, nebylo by slušné jejich cenu před tebou příliš zveličovat.“

Lában odpověděl:

„To je od tebe jen úklad a chytráctví, že se tváříš, jako bys na ně nedal ani zbla; chceš, abych věřil, že jsi je neukradl. Ale nikdo z lidí nemůže přikládat terafům tak málo moci, že by je rád neukradl; to je nemožné. A protože nejsou tam, kde byli, jsi to ty, který jsi je ukradl.“

„Teď mě poslyš!“ pravil Jákob. „Je velmi dobře, že jsi zde a že jsi pro tu věc nelenil za mnou tolik dní táhnout, neboť musí být naprosto vysvětlena, to žádám já, obžalovaný. Můj tábor je ti otevřen. Procházej jím, jak ti je libo, a hledej! Bez okolků a zcela podle své chuti všechno zpřeházej, dávám ti naprostou volnost. A u koho své bohy najdeš, ať již to budu já nebo kdokoli z mých, zemře smrtí, zde, před očima všech, a je mi lhostejné, chceš-li, aby se tak stalo železem, ohněm nebo ukamenováním. Začni u mne a hledej dobře! Trvám na prohlídce nejzevrubnější!“

Bylo mu blaze, že mohl vše svést na terafy, že se už všude mluvilo jen o nich a že tu na konci prohlídky bude moci stát zpříma a dělat uraženého. Netušil, jak kluzká je půda pod jeho nohama a jak strašně mnoho dal v sázku. Tím byla ve své nevinnosti vinna Ráchel; ale ve své lehkomyslnosti se chovala obratně a s jistotou a obstála i v kousku, který provedla.

296$

Lában totiž odpověděl: „Vpravdě tak budiž!“ zvedl se a horlivě se jal prohlížet tábor, aby nalezl své hliněné bůžky. Známe přesně postup, kterým se bral: nejprve si počínal prudce a důkladně, ale pak, po hodinách marné námahy, pomalu umdléval a síly mu vypovídaly službu; neboť v stoupajícím slunci mu bylo velmi horko, a ačkoli hledal bez svrchního oděvu, jen v košili s rozhalenými prsy a s vyhrnutými rukávy, stékal mu brzy zpod čapky pot a jeho obličej byl rudý, že se u muže tak vysokého věku bylo obávat návalu mrtvice – a to vše pro terafy! Což se ho Ráchel nezželelo, že ho nechala tak mučit a že se mu pohledem tak pevným vysmívala? Ale třeba mít na mysli sílu tradice a ovlivňování, která vycházela z Jákobovy významné osobnosti na celé jeho okolí a především na ty, kdož ho milovali. Vždyť silou jeho ducha a jeho svévole sama Ráchel nabyla významu světice, totiž hvězdné panny a matky nebeského dítěte, které přinese světu požehnání; tím ochotněji tedy viděla také ostatní svět a také postavu otcovu v osvětlení Jákobově a uznávala postavení, které mu bylo v světě dáno, za zákonité. Pro ni, stejně jako pro jejího milence, byl Lában podvodným ďáblem a démonem černého měsíce, který byl nakonec sám podveden, a to ještě ve větším slohu, než sám podváděl; a Ráchel nepohnula ani brvou, poněvadž to, co se zde dálo, bylo dílo zbožné, moudré a zákonné, v kterém také Lában, ať už se svým vědomím a souhlasem anebo bez nich, hrál úlohu posvátnou. Měla s ním tak málo soucitu jako při onom velkém šprýmu Jischakova čeleď s Ezauem.

Lában přibyl na noc a z jitra se odebral k Jákobovi – zřejmě proto, aby od něho žádal to, co měla ona. Že se otec od rozmluvy zvedl a že začal hledat, jí ohlásila maličká služtička, kterou vyslala na zvědy a která, aby mohla rychleji běžet, vzala podolek sukně mezi zuby, takže, utíkajíc, byla vpředu zcela obnažena. „Lában hledá!“ pravila šeptem. Tehdy si Ráchel pospíšila, vzala terafy, kteří byli zahaleni do šátku, a vynesla je před svůj černavý stan, kde byli ke kolům přivázáni jízdní velbloudi, Léin a její, vybraná zvířata pitvorné krásy s prachytrými hadími hlavami na obloukovitých krcích a se šlapadly širokými jako podušky, že se ani nebořila do písku. Čeledínové jim hodně

297$

podestlali a oni leželi, pyšně žvýkajíce. Ráchel zastrčila ukradené terafy pod stlaní, docela je tam zahrabala a sedla si navrch na ně před velbloudy, kteří, přežvykujíce, jí hleděli přes ramena. Tak čekala na Lábana.

Ten, jak víme, začal hledat i v chatrči Jákobově a obrátil zeťova cestovní zavazadla vzhůru nohama, protřepal rohožku na zemi, zdvihl žíněnku na visutém lůžku, mával košilemi, plášti a vlněnými přikrývkami, upustil na zem skřínku s figurkami vrhcábní hry „Zlý pohled“, kterou Jákob hrával s Ráchel, a pět figurek se rozbilo. Odtud, vztekle krče rameny, odešel do stanu Léina a pak do Zilpina a Bilžina a při smýčení nešetřil ženských důvěrností, trhal sebou, bodaje se o jejich pinzety, a pomazal si vousy zelenou barvou, které používaly, aby si malováním prodloužily oční koutky; tak neobratně si počínal ve své horlivosti a v nejasném vědomí, že je jeho údělem zesměšnit se.

Pak přišel tam, kde seděla Ráchel, a řekl:

„Buď zdráva, mé dítě! Nepomyslela sis, že mě uvidíš.“

„Buď hodně zdráv!“ odpověděla Ráchel. „Můj pán hledá?“

„Hledám po vašich chýších a ohradách, co mi bylo ukradeno,“ pravil Lában.

„Ach, ach, jak zlé!“ kývala a oba velbloudi jí hleděli přes rameno a jejich obličeje se pyšně a potutelně usmívaly. „Proč ti Jákob, náš muž, při hledání nepomůže?“

„Nic by nenašel,“ odpověděl Lában. „Musím hledat úplně sám a na hoře Gileádu se plahočit v stoupajícím slunci.“

„Ach, ach, jak zlé!“ opakovala. „Má chýška je tahle. Poohlédni se v ní, musíš-li a myslíš-li. Ale buď s mými hrnci a lžícemi opatrný! Tvé vousy jsou již trochu pozeleněny.“

Lában se skrčil a vešel dovnitř. Ale brzy zase vyšel k Ráchel a zvířatům, vzdychal a mlčel.

„Není tam nic ukradeného?“ ptala se.

„Nic, co hledám.“

„Pak to bude někde jinde,“ řekla Ráchel. „Jistě se můj pán již dávno diví, že před ním nevstávám, jak vyžaduje čest a slušnost. Ale je to jen proto, že se cítím poněkud churava, takže se dobře nemohu pohybovat.“

298$

„Jak to, poněkud churava?“ chtěl Lában vědět. „Je ti střídavě zima a horko?“

„Ach ne, není mi jen dnes dobře,“ odpověděla.

„Ale v čem ti není dobře?“ tázal se opět. „Bolí tě zuby nebo máš nádor?“

„Ach, milý pane, podle běhu ženského nyní se mi přihodilo,“ odpověděla a přes rameno se jí usmívali velmi potutelně a pyšně velbloudi.

„Jiného nic?“ pravil Lában. „Nu, to nic není. Je mi dokonce milé, že máš měsíčky, milejší, než kdybys byla těhotná. K rodění se obzvláště nehodíš. Buď zdráva! Musím hledat, co mi bylo ukradeno.“

S těmi slovy odešel a hledal do úmoru až do odpoledne, když slunce padalo již šikmo. Pak opět přišel k Jákobovi, špinavý, vyčerpán, s duší na jazyku a se svěšenou hlavou.

„Nu, tedy, kde byly modly?“ ptal se Jákob.

„Zdá se, že nikde,“ odpověděl Lában, zvedl paže a zase je spustil.

„Zdá se?“ rozzlobil se Jákob; neboť teď byl na koni, byl vzpřímen a mohl si nabrat plná ústa, zcela jak se mu líbilo. „Říkáš mi ,zdá se‘ a nechceš uznat za důkaz mé neviny, že jsi svých věcí nenašel, ačkoli jsi hledal deset hodin a ve své zuřivosti, abys mohl mě nebo někoho z mých zabít, jsi obrátil na ruby celý tábor? Dotýkal ses všeho mého domácího nářadí – s mým dovolením, ovšem, dal jsem ti k tomu právo, ale že jsi to učinil, bylo přece jen velmi neslušné. A co svého jsi našel? Zde to polož a obžaluj mě před svým a mým lidem, aby veřejně mezi námi dvěma rozhodli! Jak ses uřítil a zamazal, jen abys mě připravil o život! A co jsem já ti učinil? Když jsem k tobě přišel, byl jsem jinochem a nyní jsem ve věku důstojném, i když doufám, že mi Jediný popřeje ještě dlouhého života – tak dlouhou dobu jsem strávil v tvých službách a byl jsem ti šafářem, jakého ještě svět neviděl – to mi dovoluje říci ti můj hněv, poněvadž to jinak z cudnosti skrývám. Nalezl jsem ti vodu, že ses osvobodil od Išulánových synů a svrhl jsi ze sebe jho peněžníků, rozkvetl jsi jako růže v údolí Sáronském a vydal jsi plody jako datlovník nížiny Jerišské. Tvé kozy vrhaly po dvou

299$

kozlatech a tvé ovce dvojčata. Snědl-li jsem kdy berana tvého stáda, zabij mě, chroustal jsem s gazelami byliny a u napajedla jsem se s dobytkem opatřoval vodou. Tak jsem žil a sloužil ti čtrnáct let za tvé dcery a šest zadarmo a pět za odpadek tvého stáda. Ve dne jsem trpěl slunečním úpalem a v noci jsem se v stepi chvěl zimou a pro hlídání jsem vůbec nespal. Stala-li se však u stáda nějaká nešťastná náhoda, nebo vraždil-li lev, nedal jsi mi přísahat, abych se očistil, nýbrž musel jsem ti tvou škodu hradit a tvářil ses, jako bych ve dne v noci kradl. A mzdu jsi mi měnil, jak se ti zlíbilo, a podstrčil jsi mi Léu, že jsem se domníval, že objímám tu pravou, a to budu mít ve všech údech po celý život! Kdyby mi byl po boku nestál Bůh mých otců, Jáhú, Mocný, a kdyby mě byl něčím neobdařil, odcházel bych, chraň Bůh, od tebe stejně nahý, jak jsem k tobě přišel. Ale to přece jen nechtěl a nedovolil vysmívat se svému požehnání. Nikdy nemluvil k cizinci, ale k tobě promluvil kvůli mně a rozkázal ti, abys se mnou nehovořil jinak než přátelsky. Ano, tomu se říká hovořit přátelsky, přijít a řvát, že jsem ti ukradl bohy; a když jich přes zuřivé hledání nenajdeš, pak se ti jen zdá.“

Lában mlčel a vzdychal.

„Jsi tak lstivý a chytrý,“ řekl unaveně, „že se proti tobě nic nepořídí; ať si s tebou nikdo nezačíná, protože každého dostaneš tak nebo tak. Když se rozhlédnu, je mi jako ve snech. Co vidím, je všechno mé, dcery, děti, stádo a vozy a soumaři a čeleď jsou mí, ale, nevím jak, přešli do tvých rukou, a ty s nimi odcházíš ode mne pryč, a to mi připadá jako sen. Hleď, má duše je smířlivá, chtěl bych se s tebou snášet a uzavřít s tebou spolek, abychom se rozešli v míru a já abych se po celý život nemusel kvůli tobě trápit.“

„To je řeč moudrá,“ odpověděl Jákob, „a mluvíš-li tak, zní to jinak než ,zdá se‘ a podobné urážky. Co pravíš, je zcela podle mého přání, neboť, hleď, zplodil jsi mi Pannu, matku synovu, v níž ses stal krásným, a Lábanovu plodu se neodcizím, neboť bych byl hoden zavržení. Odtáhl jsem v tichosti a sebral, co bylo mého, jen proto, abych ti rozchod nečinil těžkým, ale bude mi milé, rozloučíme-li se po dobrém a budu-li v budoucnosti moci na tebe vzpomínat klidně. Postavím kámen – mám? Učiním to

300$

rád. A čtyři služebníci tví a čtyři mí nechť nám z kamení nasypou pahorek na znamení, že jsme pojedli před Bohem a že před ním uzavíráme úmluvu –jsi s tím spokojen?“

„Myslím, že ano,“ pravil Lában. „Jiného nevím.“

Jákob tedy poodešel a vztyčil krásný, dlouhý kámen, aby byl přítomen Bůh; osm mužů pak sneslo z všeliké skalní drti a malých oblázků pahorek úmluvy a oni dva tam venku snědli berana s tučnou oháňkou uprostřed mísy. Ale Jákob nechal skoro celou oháňku sníst Lábanovi a sám ji jen ochutnal. Tak pod nebem sami dva pojedli a uzavřeli nad hraničním pahorkem podáním ruky a pohledem smlouvu. Předmětem přísahy učinil Lában dcery, poněvadž nevěděl, oč jiném přísahat. Jákob musel při Bohu svých otců a při strachu Jischakově přísahat, že svých žen nebude trýznit a že si kromě nich žádných jiných nevezme – pahorek a pokrm nechť jsou svědky. Avšak Lábanovi tak tuze o dcery nešlo; zájem o ně jen předstíral v touze, aby nějakou snesitelnou formou s požehnaným skoncoval a aby mohl klidně spát.

Zůstal na hoře se svými ještě přes noc. Ráno objal ženy, vyslovil nad nimi také své poslední požehnání a obrátil se k domovu. Jákob však si úlevou vzdychl a hned potom ještě jedenkrát novou starostí. Neboť unikne-li člověk lvu, praví přísloví, hned potká medvěda. A nyní přichází na řadu ryšavec.

«Benóní»

Když Jákob po vážných událostech před Šekemem táhl dolů k Bét-elu a odtud dále směrem na Kirjat Arba a k domu Jischakovu, byly v jeho průvodě dvě těhotné ženy: dvě, které stály v popředí událostí, neboť byla-li jedna žena těhotná nebo bylo-li jich více těhotných v otrocké čeládce, mezi níž se nerozlišuje, o tom zpráv není. S útěžkem byla Dína, nešťastné dítě; byla těhotná od neblahých dob síchemských a nad její smutnou plodností visel tvrdý rozsudek; proto jela zahalena. A těhotná byla Ráchel.

Jaká radost! – Ach, zadržte jásot, rozpomeňte se a umlkněte! Ráchel zemřela. Tak tomu chtěl Bůh. Rozkošná zlodějka,

301$

která vyšla u studnice ze středu Lábanových ovcí s dětsky statečným pohledem Jákobovi v ústrety, slehla na putování a nevydržela to, neboť stěží překonala již první porod, pozbyla dechu a zemřela. Tragédie Ráchelina, ženy pravé a nejmilejší, je tragédií statečnosti, která nebyla přijata.

Nemáme téměř ani odvahu vžívat se do Jákobovy duše ve chvíli, kdy zhasla a odešla nevěsta jeho srdce, stavši se obětí za jeho dvanáctého syna, a představovat si, jak ho opustil rozum a jak hluboko v prach byla zašlapána změkčilá pýcha jeho citů. „Pane,“ volal, když viděl, že umírá, „co činíš?“ Měl proč volat. Avšak nebezpečí, které nás předem naplňuje úzkostí, bylo by v tom, že si Jákob Ráchelinou smrtí nedal vyrvat svůj drahý cit, svou ješitnou lásku, že ji zároveň s milovaným tělem nepohřbil v rychle vykopaném hrobě na cestě, nýbrž, jako by chtěl pánu světa dokázat, že krutostí nic nezmůže, že ji v celé její bujné svéhlavosti přenesl na Ráchelina prvorozence, na devítiletého, jako obraz krásného Josefa, a že ho tedy nyní miloval dvojnásobně a zcela nezřízeně a že tak ukázal osudu novou strašnou slabinu. Je možno přemýšlet o tom, zda citlivý Jákob skutečně vědomě opovrhuje svobodou a klidem, zda proti sobě vyzývá osud záměrně a zda si opravdu nepřeje žít jinak, leč v úzkostech a pod mečem. Taková smíšená vůle je nutným přídavkem přecitlivělosti, a každý by měl vědět, ta že předpokládá velké odhodlání k utrpení, a že nic není neopatrnějšího nad lásku. Rozpor přírody, který se zde jeví, je pouze v tom, že si podobný život volívají jen duše měkké, které nejsou s to, aby snášely to, co vyvolaly – kdežto ty, které by to snášet dovedly, ani nenapadá, aby učinily své srdce zranitelným, a nemůže se jim tedy nic stát.

Ráchel, když za svatých bolestí porodila Josefa, bylo dvaatřicet, a když Jákob sbalil své stany a uprchl s ní, sedmatřicet. Bylo jí jedenačtyřicet, když znova přišla do naděje a když se musela vydat na cestu od Síchemu těhotná – to jest: my jsme to, kdo počítáme: počínat si tak nebylo ani obyčejem jejím, ani jejího okolí; byla by se musela dlouho rozmýšlet, aby nám byla přibližně dovedla říci, kolik let jí je – to byla otázka, na kterou se vůbec málo dbalo. Na východě světa je pečlivost, s jakou počítáme čas, obyvatelům západu tak samozřejmá, věcí téměř

302$

neznámou; čas a život jsou tam mnohem lhostejněji zůstavovány sobě samým a svému přítmí, aniž jsou hospodárně měřeny a čítány, a lidé jsou na otázku po svém stáří připraveni tak málo, že se tazatel setkává s krčením ramen, s bezstarostným kolísáním odpovědi o celá desetiletí a že snad i slyší: „Možná čtyřicet; nebo snad sedmdesát?“ – Jákob sám také dobře nevěděl, kolik je mu let, a nevadilo mu to. Roky, které strávil v zemi Lábanově, počítány sice byly, ale jiné nikoli; a kromě toho nevěděl a nezáleželo mu na tom, jak byl stár, když tam přišel. A pokud jde o Ráchel, nedala mu neměnná přítomnost společného života v lásce ani pozorovat přirozené změny, které čas, ať střežen a počítán nebo ne, způsobil na její krásné a půvabné postavě a které proměnily rozkošné poloviční dítě z tehdejších dob v zralou ženu. Jemu, jak to bývá, byla Ráchel ještě stále nevěstou od studnice, která společně s ním Čekala oněch sedm let a které polibky stíral z víček slzy netrpělivosti; zřel ji jakoby dalekozrakýma očima nejasně v onom obraze, který kdysi do sebe něžně vpíjely jeho zraky a jehož skutečnost nemohla být smyta ani časem: byla zde stále přívětivá noc jejích očí, které se rády krátkozrace přivíraly, poněkud silná chřípí nosíku, útvar ústních koutků, její okrouhlý úsměv, to zvláštní kladení rtů na sebe, které přešlo na zbožňovaného chlapce, především však chytrost, něha a statečnost, které byly v charakteru dítěte Lábanova, a onen výraz důvěřivé životní síly, který vzbouřil Jákobovo srdce již u studnice a už na první pohled a který se opět projevil tak silně a půvabně, když se mu v táboře před Šekemem svěřila, že je s útěžkem.

„Ještě jednoho k němu!“ „Rozmnož ho, Pane!“ to byl smysl jména, které k smrti vyčerpaná Ráchel dala svému prvorozenému. A nyní, když měl být Josef rozmnožen, nebála se, nýbrž byla odhodlána pro rozmnožení a ženskou čest s radostí znova nést, co vytrpěla tenkrát. V tom pomohla její radostné odvaze zvláštní a organická zapomnětlivost žen, z nichž se mnohé při porodu hlasitě zaklínají, že již nechtějí nikdy poznat muže – a jsou přece již do roka těhotný znova; neboť vzpomínka na tyto bolesti mizí u žen prapodivně. Avšak Jákob na tehdejší peklo nezapomněl, a když si představoval, že Ráchelino tělo, po devět

303$

let ležící úhorem, má být nanovo vydáno tak hrozné zkoušce, polekal se. Její čest ho sice těšila a jeho mysl se radovala ze skutečnosti, že počet jeho synů bude rozmnožen na číslo zvířetníkového kruhu, ale zároveň se ho nepříjemně dotýkalo, že se odvažuje po jeho vyvoleném miláčkovi, nejmladším, přijít někdo ještě mladší; neboť nejmladšímu sluší vždy láska nejlépe, a do Jákobova čekání na otcovství zkrátka, jako by ho bylo hned z počátku jalo chmurné tušení, že Ráchelina zpráva obzvláště radostná není.

Bylo to ještě v době zimních dešťů, v kislevu, kdy se mu svěřila, a smutný osud Diny, žabky, se ještě nenaplnil. K požehnané Ráchel byl co nejšetrnější a obklopil ji zbožnou péčí; když musela zvracet, věšel smutkem do dlaní hlavu, a když viděl, jak bledne a chřadne a jak jen křivka jejího života vzrůstá, volal k Bohu; neboť tvrdost přirozeného sobectví plodu se zde objevila ve vší nevědomé ukrutnosti. Dítě v lůně se vší mocí snažilo zesílit, a jsouc nemilosrdně zaujato toliko samo sebou, sálo z rodičky šťávy a sílu, užíralo ji, aniž si přitom co dobrého nebo zlého myslelo, a kdyby bylo dovedlo vyjádřit, co si o svém postavení myslí a kdyby to bylo vůbec vědělo, bylo by asi řeklo, že je matka toliko prostředkem, aby se mu vedlo dobře, že není jiným leč ochranou a živným úkrytem k jeho zesílení, leč neužitečnou skořápkou a slupkou, určenou k tomu, aby zůstala ležet na cestě, až ono, jedině pravý tvor, z ní vyklouzne. Nedovedlo to ani říci, ani si to myslet, ale bylo to zcela zřejmě jeho nejvnitřnějším přesvědčením a Ráchel, odpouštějíc mu, se tomu usmívala. Mateřství neznamenává vždy oběť tak velkou a nemusí jí být. Ale u Ráchel příroda tak smýšlela, ukázala to již zřejmě při narození Josefově, ale přece ne tak nepokrytě a pro Jákoba tak strašlivě, jako tentokrát.

Jeho hněv na starší syny, hlavně na Šimeóna a Lévího, na ony potrhlé blížence, pro šekemské krveprolití byl zaviněn hlavně úzkostí o Ráchel. Nikdy by ho bývalo nenapadlo vydávat se na cestu se slabou těhotnou, v níž byl silný jedině plod. A teď mu blázniví kluci pro svou čest a pomstu provedli takovouhle věc. Blázni! Právě nyní měli potřebí ze zlosti zabíjet muže a ze zpupnosti mrzačit býky! Byli dětmi Léinými, stejně jako Dína,

304$

pro kterou rdousili. Co jim bylo do něžnosti nejmilejší a pravé ženy a co jim bylo do otcovy starosti o ni? Nedbali toho ani jedinou ze svých divokých myšlenek. Nyní došly věci tak daleko, že je třeba odejít. Bylo tomu již více než osm měsíců, co se mu Ráchel svěřila; byly to počítané měsíce, neboť to byly měsíce Rácheliny; mezitím, co přibývaly a ubývaly, přibývalo v ní dítěte a jí ubývalo. Nový rok započal květy, teď byl šestý jeho měsíc, elul, bylo letní vedro, nebyla příhodná doba k cestování, ale Jákob jiné volby neměl. Ráchel musela nasednout na soumara; dali jí chytrého osla, aby nebyla ve svém stavu vydána houpavým pohybům při jízdě na velbloudu. Seděla na oslím zadku, kde jsou nárazy nejméně cítit, a osla vedli dva služebníci, kterým hrozilo bití, kdyby zvíře klopýtlo nebo kdyby jeho noha narazila o kámen. Vyrazili i se stády. Konečnou metou byl Hebron, kam měla hlavní část kmene jít přímo. Ale Jákob s ženami a s malým průvodem zamýšlel nalézt prozatímní útulek na Bét-elu, jehož posvátnost ho ochrání před pronásledováním a útokem, ale kde se také chtěl zdržet, mysle na noc pozdvižení hlavy a na sen o stupních.

To byla Jákobova chyba. Měl dvě vášně: Boha a Ráchel. Ale zde se jedna křížila s druhou a Jákob, oddávaje se nebeské, vyzýval osud na pozemskou. Byl by mohl táhnout na KirjatArba přímo a byl by jí nepřetržitým pochodem dosáhl za čtyři nebo pět dní; a kdyby tam byla Ráchel opravdu zemřela, nebylo by se to alespoň stalo tak beze vší pomoci, uboze a na okraji cesty. Ale zdržel se s ní několik dní u sídliště Lůzu na pahorku bét-elském, kde kdysi v bídě spal a měl slavný sen; neboť v bídě a nebezpečenství byl i nyní a také teď toužil po tom, aby mu byla shůry zase zdvižena hlava a aby se mu dostalo velkého slibu. Gilgal s tmavým hvězdicovitým kamenem uprostřed byl neporušen. Jákob jej ukázal svým a řekl jim také místo, kde spal a kde byl uznán hodným nebeského zjevení. Kámen, který mu přitom pozvedal hlavu a který pomazal, zde již nebyl, což ho zamrzelo. Vztyčil jiný, který pokropil olejem, a vůbec se po všechny tyto dny zabýval rozličnými bohoslužebnými úkony, zápalnými obětmi a úlitbami, k nimž konal velmi svědomité přípravy; neboť si umínil, že místo, které v kraji bylo sice vždy

305$

váženo, ale v němž on poznal místo přítomnosti boží, musí být důstojně a prakticky upraveno k bohoslužbě a že tam nesmí být vybudováno toliko ohniště z hlíny, aby se na něm mohla Jáovi v kouři péci potrava, nýbrž že je třeba přitesat také skalisko, trčící z temene pahorku, na oltář se schody, které by vedly nahoru, a s plošinou, v jejímž prostředku je nutno vyhloubit a vyhladit obětní mísu s odpadovou stružkou. To bylo namáhavé a Jákob, který řídil práce, si dal na čas. Jeho družina se na něho dívala a poslouchala jeho pokynů; ale také z městečka Lůzu přišlo nahoru mnoho zvědavých, plnili, ležíce nebo sedíce na patách, volné prostranství před oltářem a zamyšleně nebo vyměňujíce si polohlasem své názory, pozorovali počínání putujícího zvěstovatele Boha a svobodného kněze. Neviděli nic nového, co by je překvapovalo, ale úmysl důstojného cizince, dodat obvyklým věcem zesíleného, a dokonce odchylného smyslu, byl jim zřejmý. Například je upozornil na to, že rohy na čtyřech stranách obětního stolu nejsou měsíční rohy, a že to naprosto nejsou býčí rohy Marduka-Baala; že jsou to rohy beraní. Tomu se divili a mnoho o tom hovořili. Když vzýval Pána, Adónaje, mysleli chvíli, že jde o krásného, rozsápaného a z mrtvých vstalého boha, ale pak se přesvědčili, že je jím míněn někdo jiný. Jména El se nedovědělil. Že by se jmenoval Jisráel, se ukázalo mylným; tak se nazýval muž Jákob, nejprve on sám pak společně se všemi, jejichž víry byl veleknězem; proto se chvíli domnívali, že je sám bohem beraních rohů, nebo alespoň předstírá, že jím je, ale i ten omyl byl vyvrácen. Nebylo možno učinit obrazu Boha, neboť měl sice tělo, ale neměl podoby; byl ohněm a oblakem. To se některým líbilo, jiným se to nezamlouvalo. Ale rozhodně bylo na muži Jákobovi vidět, že se zabývá svým božstvím velmi vážně, třebaže na jeho chytrém a slavnostním výrazu bylo při tom možno pozorovat jisté hoře. Když tam nahoře bodl vlastní rukou kozle, nechal stékat krev a pomazal jí rohy, které nebyly rohy měsíčními, byla na něho nádherná podívaná. Také vína a oleje bylo hojně neznámému uléváno a nahoru byly přineseny i chleby – obětník byl asi bohat, což u mnohých vzbudilo zájem pro něho i také pro jeho Boha. Nejlepší části kozlete nechal udit v kouři, který půvabně voněl sámím a besámím; ze zbytku

306$

bylo uvařeno jídlo, a mnozí z měšťanů prohlásili, jednak proto, aby se mohli účastnit hostiny, jednak, jsouce velkou osobností poutníkovou opravdu získáni, že od nynějška budou Bohu Jisráele obětovat, třebaže jen mimochodem a zachovávajíce dochované jim bohoslužby. Během obřadů a při seznamování téměř všem učarovala neuvěřitelná krása nejmladšího Jákobova syna, zvaného Josef. Kdekoli se objevil, líbali si hroty prstů, spínali ruce nad hlavu, žehnali svým očím a prohýbali se smíchy, když s půvabnou nestoudností vykládal, že je miláčkem rodičů, a odůvodňoval toto výlučné postavení svými tělesnými i duševními půvaby. Těšili se z této žertovné zpupnosti s vychovatelskou bezstarostností, která určuje náš vztah k dětem cizích lidí.

Večerní hodiny těchto dní trávil Jákob v přemýšlivé odloučenosti, připravuje se na snová zjevení, kterých se mu snad v noci dostane. Přišla skutečně, byť i ne v tak úžasné jasnosti jako tehdy, když zde spal jako jinoch. Hlas k němu mluvil vážně, všeobecně, povzbudivě a neurčitě o plodnosti a budoucnosti, o tělesném svazku s Abrámem a nejdůrazněji o jménu, které si ve snech zoufalými silami vybojoval na Jaboku a které mu hlas slavnostně potvrdil, zakazuje a vyhlazuje téměř jeho jméno staré a původní a povyšuje nové za jediné platné, což naplňovalo poslouchajícího vzrušujícím pocitem novoty, jako by se tu dál řez, staré odpadalo a jako by čas a svět stály na novém počátku věcí. To se obráželo v jeho tváři také během dne, a všichni se ho báli. Zdálo se, že v hlubokém ponoření v sebe a v těžké práci zapomíná na pokročilý Ráchelin stav, ale nikdo se ho neodvážil upomínat, nejméně pak k porodu se chystající Ráchel, která s láskou a skromně podřídila svůj zájem na rychlém odchodu jeho duchovnímu hloubání. – Konečně dal rozkaz vyrazit.

Z Olivové hory u Jebusu, který se nazýval také Uru-šalim a kde chetský muž jménem Putichepa vykonával z rozkazu egyptského Amóna službu pastýře a výběrce daní, bylo možno pozorovat výpravu (a byla také skutečně pozorována), podobající se skupině nepatrných figurek, jak se v oblouku pohybuje od Bét-elu širokou, létem spálenou pahorkatinou, jak nechává obec Jebus nalevo a ubírá se směrem na jih k sídlu Lachmovu neboli

307$

k Bét-Lachmu. Jákob měl mnoho chuti do Jebusu vejít, aby si pohovořil s kněžími o slunečním bohu Šalimovi, který byl domovem na západě země a po němž mělo město své druhé jméno; neboť také rozhovor o cizích a nepravých bozích ho duševně vzpružoval a byl prospěšný jeho vnitřní práci o obraz Boha pravého a jediného; ale šekemské události a to, co učinili jeho synové posádce a jejímu setníku Besetovi, se možná již dávno dostalo k sluchu muže Amónova a pastýře Putichepy a nabádalo poutníka k opatrnosti. Zato v Bét-Lachmu, v chrámě chlebů, si bude moci pohovořit s uctívači Lachmovými o podstatě této formy zjevení, o bohu z mrtvých vstalém a živiteli, k jehož uctívání se choval již Abrahám přátelsky a s jehož vyznavači udržoval náboženské styky skoro příbuzenské. Radoval se, že ho město pozdravilo ze svého starého místa. Bylo pozdní odpůldne. Slunce, skloněné k západu a zakryté bouřkově modravou stěnou mraků, vysílalo zpod ní dolů na horskou krajinu široké, paprskovitě se rozbíhající trsy světla a ohrazené město na vrchu v nich bíle svítilo. Oslňující a slavnostně lomené zjevení světla rozzářilo prach i kamení a naplnilo Jákobovo srdce hrdým a zbožným pocitem božství. Po pravici, za zdí z kamenů volně na sebe nakladených, ležely fialově zbarvené vinice. Po levé straně cesty vyplňovala obilná políčka mezery mezi roztroušenými balvany. Vzdálenější hory bledly v jakémsi průhledném šeření, jako by se chtěly odhmotnit. Přes cestu nakláněla svůj kmen, podložený kameny, velmi stará, většinou vykotlaná moruše. Jeli právě mimo ni, když Ráchel padla v mdlobách z osla.

Mírné bolesti trvaly již po několik hodin, ale aby Jákoba neznepokojovala a nezdržovala cestu, zamlčovala je. Teď, znenadání, udeřila na ni rázem tak prudká a zuřivá bolest, že slabá Ráchel, vyčerpaná svým silným plodem, pozbyla smyslů. Jákobův velký a nádherně osedlaný dromedár klesl bez vyzvání na kolena, aby jeho jezdec mohl sestoupit. Jákob zavolal starou otrokyni z dvorské čeledi z oné strany Tigridu, která, jsouc znalá ženských věcí, řídila již v době Lábanově jako porodní bába leckterý porod. Položili rodičku pod moruši a přivlekli podušky. Nebylo-li to koření, ke kterému jí dávali čichat, byly to nové bolesti, které ji probudily z bezvědomí. Slibovala, že již do něho neupadne.

308$

„Budu již vzhůru a budu pracovat dobře, můj milý pane,“ řekla trhaně, „abych dítěti pomohla a tebe dlouho nezdržovala v cestě. Že to přišlo teď, blízko cíle! Ale, hleď, chvíli si nevolíme.“

„Nevadí, má holubice,“ odpověděl Jákob tiše. A bezděky mumlal modlitbu, kterou se v nouzi obracíme na Naharína Ea: „Stvořili jste nás, nechť jsou tedy zažehnány nemoc, horečka, zimnice a neštěstí.“ Také otrokyně se podobně modlila, pověsila vlastní vyzkoušený amulet paní na krk k těm, které již měla, a poněvadž na ubohou Ráchel opět přišly prudké bolesti, domlouvala jí žvatlavě lámanou babylónštinou a říkala:

„Neboj se, rodičko, a vydrž to, třeba se to na tebe sápalo jako divoké! K prvnímu dostaneš ještě druhého syna, to ve své moudrosti vidím, a ať tvé oko neuhasne, dříve než ho spatříš; neboť dítě je velmi čilé.“

Tvor, na němž jediné záleželo, byl opravdu čilý. Rozhodně pokládal svou hodinu za přišlou, dral se ven k světlu a snažil se shodit se sebe mateřskou skořápku. Rodil se takřka sám, útoče netrpělivě na úzkou branku a nejsa skoro ani podporován tou, která ho radostně přijala a až do této chvíle svým životem vyživovala, nyní ho však nedovedla vydat ze sebe. Bylo málo plátno, že stařena, prozpěvujíc modlitby a radíc, rovnala k důležitému konání údy, že jí ukazovala, jak má dýchat a jak držet bradu a kolena. Návaly bolestí znemožňovaly každý pracovní pořádek a týraná se v křečích nelíčeně svíjela a zmítala, a jsouc polita studeným potem, majíc modravé rty, byla zaměstnána jen sama sebou. „Aj! Aj!“ křičela a volala střídavě bohy Bábelu a Boha roditelova. Když nastala noc a nad hory stříbrně vyplul člunek měsíce, řekla, probouzejíc se z mrákoty:

„Ráchel zemře.“

Všechny, které kolem seděly v dřepu, Léa, služky, matky a ženy, které sem kromě nich byly vpuštěny, vykřikly a vztáhly ruce, zažehnávajíce zlo. Pak zase zesíleně pokračovalo jednotvárné odemílání formulí, které, podobajíc se bzučení včelího roje, provázelo téměř nepřetržitě událost. Jákob, v jehož náručí spočívala hlava vyčerpané Ráchel, dokázal teprve po dlouhé pomlčce ze sebe bezbarvě vyrazit:

309$

„Neříkej!“

Zavrtěla hlavou, pokoušejíc se usmát. Nastala chvíle klidu, během níž útočník na bránu života ve své jeskyni asi osnoval nové plány. Poněvadž se porodní bábě tento klid jaksi líbil a ona myslela, že by mohl potrvat dlouho, chtěl Jákob navrhnout, aby se použilo přestávky k vyrobení pohodlných nosítek pro Ráchel a aby se šlo dále onen kousek polní cesty do útulku Bét-Lachmu. Ale Ráchel to nechtěla.

„Zde to začalo,“ pravila mdlými rty, „zde ať se to také skončí. A kdož ví, je-li pro nás v noclehárně místo. Porodní babička se mýlí. Hned se opět dám plnými silami do práce, abych ti, Jákobe, můj muži, přivedla na svět našeho druhorozeného.“

Přeubohá! O plných silách se u ní nedalo ani sebeméně mluvit, a ona těmi slovy neklamala ani sama sebe. O čem v hloubi srdce přemýšlela a co věděla, to, dávajíc nahlédnout do svého vědění a tajného myšlení, vyslovila v noci, v druhých divokých bolestech, když rty od srdeční slabosti již naběhlými a jen těžce se pohybujícími mluvila o jméně, které třeba dát druhému synovi. Zeptala se, co o tom soudí Jákob a ten odpověděl:

„Hleď, je synem jediné ženy pravé, nechť se proto nazývá Ben-Jamín.“

„Ne,“ pravila, „nezlob se, vím lepší jméno, ať se tento příchozí mezi živoucí nazývá Ben-Óní. Tak jmenujte pána, kterého vám dám, a ať vzpomíná na mami, která ho utvořila tak krásným podle obrazu tvého a svého.“

Bylo na Jákobově cviku v rozsáhlých duševních kombinacích, aby jí, aniž skoro musel přemýšlet, rozuměl. Mami nebo „moudrá Ma-ma“ bylo lidové nazvání Ištary, matky bohů a tvůrkyně lidí, o které se vyprávělo, že dělá krásné mužíčky a ženušky podle svého obrazu; a ze slabosti a pro vtip spojila nejasně Ráchel osobnost božské tvůrkyně se svým vlastním mateřským já, což bylo tím snazší, že ji Josef často nazýval mami. Ale jméno Ben-Óní znamenalo člověku vědoucímu, jehož myšlenky se braly správným obloukem, „syna smrti“. Jistě již nevěděla, že prozradila své myšlenky, a chtěla Jákoba opatrně přinutit, aby se včas přiblížil k tomu, co se podle jejího vědění blížilo, a aby ho to nezasáhlo náhlou ranou a on nepozbyl rozumu.

310$

„Benjamín, Benjamín,“ říkal, pláče. „Ne Benóní!“ A tehdy to bylo, kdy po prvé, jako by se přiznával, že všemu rozumí, položil nejí, nýbrž nekonečné stříbrné noci nad hlavou otázku: „Pane, co činíš?“

V takovýchto chvílích odpověď nepřicházívá. Ale je k slávě lidské duši, že při takovémto mlčení nepočíná o Bohu pochybovat, nýbrž že dovede chápat majestát nepochopitelného Boha a růst jím. Po jeho boku chaldejský národ otrockých žen bzučel litanie svých čarodějnických zaříkávání, jimiž se snažil přimět silné a nepochopitelné mocnosti, aby sloužily lidem. Avšak Jákob ještě nikdy nechápal tak jasně, jako v této hodině, proč to bylo zvrácené a proč Abrám odtáhl z Uru. V jeho pohledu do nekonečnosti byl úžas, ale jeho zření mělo i mohutnost a jeho práce o Bohu, která se v jeho tváři vždy projevovala výrazem starosti, doznala v této strašlivé noci posílení, které mělo jistou podobu s mukami Ráchelinými. A bylo zcela ve smyslu její lásky, že měl Jákob z jejího umírání duševní prospěch.

Dítě se narodilo ke konci poslední noční stráže, když se nebe již rozjasňovalo ranními červánky. Stará otrokyně je musela násilím vyrvat z ubohého lůna, neboť se dusilo. Ráchel, která již nemohla křičet, omdlela. Vytrysklo mnoho krve a tepna na ruce již nebila, nýbrž plynula jako tenký pramének, který se ztrácí v písku. Ale uzřela ještě živé dítě a usmála se. Žila ještě hodinu. Když k ní přivedli Josefa, již ho nepoznala.

Když naposled otevřela oči, počínal se rdět východ a ranní červánky padly také na její tvář. Pohlédla k Jákobovu obličeji, který se nad ní skláněl, trochu přimhouřila víčka a žvatlala: „Ejhle, cizinec!… Kterak bys mě směl líbat? Či snad proto, že jsi bratranec z daleka a že jsme oba vnuky jediného děda? Ano, líbej mě tedy! A radovali se pastýři u kamene studny: Lu, lu, lu!“

Zachvívaje se, naposled ji políbil. Mluvila dále:

„Hle, mužnou silou za mne odvaluješ kámen, Jákobe, můj milenče. Jednou jej odval z hrobu a ulož dítě Lábanovo spát, neboť od tebe odcházím. – Jak všechna tíha ze mne spadla, tíha dítěte, tíha života, smráká se. – Jákobe, můj muži, odpusť mi, že jsem ti byla neplodná a porodila ti jen dva syny, ale tyto dva

311$

přece, Jehósífa, požehnaného, a synáčka smrti, onoho maličkého, ach, odcházím od nich tak těžce. – A také od tebe těžce odcházím, Jákobe, miláčku, neboť my dva jsme si patřili. Nyní musíš přemýšlet bez Ráchel a určit, kdo je Bůh. Učiň to a žij blaze. – A odpusť mi také,“ vydechla konečně, „že jsem ukradla terafy.“ Tehdy se dotkla smrt její tváře a ona zhasla.

Prozpěvování zaříkávaček na pokyn Jákobovy ruky ustalo. Všichni padli čely k zemi. On však seděl, držel její hlavu ještě stále v náručí a slzy mu tiše a vytrvale kanuly na její prsa. Za chvíli se ho zeptali, zda mají nyní upravit nosítka a donést mrtvou do Bét-Lachmu nebo do Hebronu, aby ji pochovali.

„Ne,“ pravil, „zde se to počalo, nechť se to zde i dokončí a Ráchel nechť leží tam, kde zasáhl On. Učiňte hrob a vyhlubte jí jámu tam u zdi! Vezměte ze zavazadel jemná tkaniva, abyste ji zahalili, a vztyčte na hrobě kámen na znamení a jí na paměť. Pak potáhne Jisráel dále bez Ráchel a s dítětem.“

Zatímco muži kopali, rozpustily si ženy vlasy, obnažily ňadra, smísily prach s vodou, aby se jím z hoře pomazaly, a házejíce jednu ruku na témě a bijíce se druhou do prsou, zpívaly k flétně smuteční zpěv „Běda, sestro!“ Jákob však držel v náručí Ráchelinu hlavu, dokud mu ji neodňali.

Když se na místě, kde mu ji Bůh vzal, u cesty zavřela za nejmilejší ženou země, táhl Jisráel dále a rozbil prozatím tábor u Migdal Ederu, u pravěké tvrze. Tehdy zhřešil Rúben s děvkou Bilhou a byl proklet.

312$

«««MLADÝ JOSEF»»»

««KAPITOLA PRVNÍ»»

THOYT

«O kráse»

Vypravuje se: Josefovi bylo sedmnáct let, když se s bratry svými stal pastýřem dobytka; a přebýval hoch s dětmi Bilhy a Zilpy, ženin otce svého. To je správné, a co Krásná rozmluva k tomu ještě přidává: že otci kdejakou zlou pověst o bratrech oznamoval, o tom jsme se také již přesvědčili. Bez nesnází bychom našli zorný úhel, pod nímž by se nám objevil jako nesnesitelný klacek. Takové bylo hledisko bratrů. My je nesdílíme, či my se ho ihned, sotva jsme je na chvíli zaujali, vzdáváme; neboť Josef byl něco více. Ale třebaže jsou zprávy o něm tak přesné, musí být jedna za druhou vysvětleny, abychom jasněji do věci viděli a aby to, co se věky svraštilo, nabylo zase správných rozměrů.

Josefovi bylo sedmnáct let a byl v očích všech, kdo ho spatřili, nejkrásnějším z tvorů lidských. Buďme upřímní: neradi mluvíme o kráse. Nečiší z tohoto slova i pojmu nuda? Není krása totéž jako vznešená bledost a školometský sen? Říká se, že se opírá o zákony; ale zákon mluví k rozumu, a ne k citu, který se nenechá rozumem jako malé dítě vodit. Proto je dokonalá krása, které nemáme co odpouštět, tak prázdná. Cit skutečně chce mít, co by odpouštěl, jinak se, zívaje, odvrátí. Abychom mohli pouhou dokonalost s nadšením oceňovat, musíme být oddáni jakési představě a vzoru, což je školometství. Připisovat hloubku tomuto rozumovému nadšení je pochybné. Zákon upoutává povrchním poučováním; vnitřní pouto tvoří jen kouzlo. Krása je

315$

kouzlo, působící vždy zpola mámivě a velmi nejistě na náš cit, a je proto právě jako účinek pomíjivá. Vsaď na krásné tělo ohyzdnou hlavu, a ani tělo již nebude krásné v nějakém smyslu působivosti – leda ve tmě, ale potom půjde o podvod. Co podvodů, kejklířství a šaškoviny spadá do okruhu krásna! A proč? Poněvadž je okrskem lásky a okrskem žádostivosti zároveň; poněvadž se v ně mísí pohlaví, určujíc pojem krásy. Anekdotický svět je pln historek o mladících, převlečených za ženy, kteří mužům popletli hlavy, a o slečnách v kalhotách, které vyvolaly vášeň u žen. Aby byl jejich cit utlumen, postačilo věc odhalit, neboť pak pozbyla krása praktického smyslu. To, čím působí lidská krása na cit, není snad nic jiného, leč pohlavní půvab, leč plastičnost pohlavní myšlenky, takže bychom spíše měli mluvit o dokonalém muži a o ženě na výsost ženské, a nikoli o krásných lidech; a také žena může nazvat jinou ženu krásnou a muž krásným jiného muže jen tehdy, když rozumem znásilní své city. Případnosti, kdy krása vítězí nad zřejmě nepraktickou vlastností a zachovává si naprostou citovou působivost, jsou v menšině, ale je dokázáno, že existují. Zde vstupuje do popředí otázka mládí, tedy kouzlo, které si cit rád zaměňuje s krásou, takže mládí, neochromují-li jeho přitažlivost příliš rušivé vady, bývá nejčastěji pociťováno jako krása – a to i jím samým, čehož neklamným svědectvím bývá jeho úsměv. Jemu, mládí, náleží půvab: je to zjevná forma krásy, která podle své povahy udržuje kolísavý střed mezi mužstvím a ženstvím. Sedmnáctiletý jinoch není krásný ve smyslu dokonalé mužnosti a není jím ani ve smyslu pouhé nepraktické ženskosti – jen velmi málo je těch, které by to poutalo. Ale tolik musíme uznat, že krása, znamenající půvab mládí, má v sobě duchovně i výrazově vždycky něco ženského; je to v její bytosti, v jejím křehkém poměru k světu a v poměru světa k ní, a to se kreslí i v jejím úsměvu. V sedmnácti letech, to je pravda, může být člověk krásnější než žena a muž, krásný jako muž a žena, krásný tak i tak a na všechny způsoby, tak půvabný a krásný, že žena i muž na něho zevlují a že se v něm zhlížejí.

Tak to bylo s Rácheliným synem, a proto se říkalo, že byl nejkrásnější z lidských tvorů. To byla přepjatá chvála, neboť

316$

takových jako on bylo a je náramně mnoho, a od té doby, kdy člověk už nehraje úlohu obojživelníka nebo plaza, kdy na své cestě k tělesně božskému již hodně daleko dospěl, není pražádnou zvláštností, když sedmnáctiletý hoch staví tak štíhlé nohy a tak útlé boky, tak pěkně klenutý hrudník a tak zlatě hnědou pleť lidem na odiv; když není ani dlouhán, ani skrček, nýbrž když je jeho vzrůst mile přiměřený, když umí chodit i stát skoro jako Bůh a když se všechny formy jeho těla udržují v půvabném a křehkém středu mezi jemností a silou. Není také pražádnou vzácností a denně to můžeme vidět, když na takovém těle nesedí psí hlava, nýbrž něco velmi uchvacujícího, lidská ústa, usmívající se téměř božským úsměvem. Ale v Josefově světě a v jeho okruhu byla to právě jeho osoba a jeho přítomnost, která působila na cit krásou, a všichni lidé shledávali, že sám Věčný seslal milostné kouzlo na jeho rty, které byly dojista příliš plné, jestliže se při řeči a při usmívání nepohybovaly. Na toto kouzlo se útočilo, leckde se proti němu zdvíhal odpor, ale odpor nic nepopíral, a nemůže se říci, že by se byl vlastně z vládnoucího citu vymykal. Buď jak buď, je mnoho důvodů pro to, že nenávist bratrů nebyla v podstatě nic jiného, leč všeobecná zamilovanost se záporným příznakem.

«Pastýř»

Tolik o Josefově kráse a o jeho sedmnácti letech. I to, že se svými bratry, totiž s dětmi Bilhy a Zilpy, pásl dobytek, musí být rovněž objasněno, z jedné strany doplněno a z druhé omezeno.

Jákob, Požehnaný, byl v zemi cizincem, byl gér, jak se říkalo, kterého trpěli jako vzácného hosta, nikoli proto, že tak dlouho žil v cizí zemi, nýbrž proto, že ho již doma tak nazývali, podle dědictví a stavu, poněvadž byl syn svých otců, kteří rovněž byli gérové. Jeho důstojenství nebylo důstojenstvím usedlého občana městského panského rodu; pramenilo z moudrosti i z bohatství a také z celého jeho rázu, který moudrost i bohatství jeho osobě i jeho chování propůjčovaly, nikoli z životní formy, která byla zpola uvolněná a měla přitom přes všechnu zákonitost

317$

jakousi, řekněme, spořádanou dvojí tvář. Bydlel ve stanech před hebronskými hradbami, jako dříve bydlel před branami Síchemu, a mohl se kdykoli zdvihnout a hledat si zase jiné studny a pastviny. Byl však proto beduín a odnož Kainova se znamením toulavosti a lupičství na čele, hrůza a postrach měšťanů a rolníků? Ani zdaleka. V smrtelném nepřátelství proti Amalekovi se jeho Bůh nelišil od místních baalů – o tom podal Jákob již mnoho důkazů, ozbrojuje svůj dvorský lid, aby společně s obyvateli měst a s rolníky, kteří měli hovězí dobytek, odrážel kmenovými značkami pomalovanou spřež jižní pouště, pěstující velbloudy a k plenění se srocující. Rolník však Jákob také nebyl vědomě a úmyslně nebyl; bylo by to odporovalo jeho náboženskému cítění, jež nesouhlasilo s náboženským cítěním sluncem zrudlých zdělavatelů hroudy zemské. A mimo to neměl jako gér a trpěný svobodný občan práva na vlastnictví půdy, vyjímaje místo, kde sídlil. Měl v nájmu kousek orné půdy, hned ten, hned onen, buď na rovině se rozkládající, nebo strmý a skalnatý, s plodnou zemí mezi kamením, kde se rodily pšenice a ječmen. Dával ji zdělávat svými syny a čeledíny – a tak byl i Josef někdy rozsévačem a žencem, nejen pastýřem, jak ostatně všichni víme. Ale toto svobodné hospodářství bylo jen slabým výrazem Jákobova bytí, bylo to něco podružného, na čem lpěl bez vroucnosti, jen aby ukázal, že je alespoň částečným usedlíkem. Těžištěm jeho života byl jeho pohyblivý a hemžící se majetek, stáda, z jejichž výtěžku vyměňoval všechen přebytek za obilí a mošt, olej, fíky, granátová jablka, med a také stříbro a zlato –, a tento majetek určoval jeho poměr k měšťanům i venkovanům, poměr na smlouvy bohatý a mnohonásobně upravený, který jeho nejisté postavení občansky upevňoval.

K udržování stád bylo zapotřebí obchodně přátelských vztahů k domácímu obyvatelstvu, k obchodujícím měšťanům a k rolníkům, kteří domácím robotovali nebo platili poplatky. Nechtěl-li Jákob žít bez stálého sídla jako poběhlík a potulný lupič, který vniká do ohražených majetků a pustoší cizí pole, musel se s Baalovými lidmi po dobrotě a po zákonu dohodnout o právech na pastviny za určené poplatky: tato práva byla listinami stvrzena a dovolovala mu, aby směl svá hemžící se stáda hnát na strniska a

318$

aby je směl po úhorech nechat pobíhat a trávu škubat. Ale úhorů bylo tehdy zde na horách stále méně; již dlouho trval mír a požehnaná doba, cesty nebyly pusté, s pozemky lichvařící měšťan ztučněl karavanovým obchodem a poplatky za skladiště, z překládání a převážení zboží, které šlo touto krajinou z Mardukovy země přes Damašek po cestě východně od Jardénu k velkému moři a odtud do země bahna nebo opačným směrem; shromažďoval půdu, kterou mu zdělávali poddaní a otroci a jejíž výtěžky ho obohacovaly ještě mimo obchodní zisky, takže si mohl zálohami podrobit i rolníky, jako si podrobili synové Išulanovi Lábana; přibývalo osadníků a orné půdy; nezbývalo již příliš pastvin, a tak došlo k tomu, že země již nemohla Jákoba uživit, jako kdysi ani Abráma a Lota nemohly uživit sodomské nivy. Musel se dělit; větší množství jeho stád se nepáslo podle smlouvy zde, nýbrž pět dní cesty severněji v zemi, tam, kde dříve Jákob tábořil, v šekemském údolí, na prameny bohatém, a pásli tam nejčastěji Léini synové od Rúbena až po Zebulúna, zatímco jen čtyři synové Bilhy a Zilpy s oběma výhonky Ráchelinými bydleli u otce, takže to bylo něco podobného jako obrazce zvířetníkového pásu, z nichž také jen šest zároveň můžeme vidět, kdežto šest ostatních je našemu zraku skryto, nač Josef rád jako na podobenství a obraz poukazoval. Tím nechceme říci, že by nebyli i vzdálení bratři přicházeli, když byla v Hebronu nějaká zvláštní práce, například o žních – je to dokonce důležité. Ale obyčejně bývali čtyři až pět dní cesty vzdáleni. To je právě tak důležité, a proto se praví, že hoch Josef přebýval u dětí služek; je to vysvětlení.

Ale práci s bratry na poli a na pastvě nekonal Josef denně – nesmíme ji brát příliš vážně. Nebyl vždy pastýřem dobytka a neotvíral půdu k zimní setbě, byla-li zvlhlá deštěm, nýbrž konal tyto práce jen někdy, občas, kdy ho to napadlo a kdy se mu chtělo. Otec Jákob mu popřával mnoho volného času k vyšším zaměstnáním, která hned vyjmenujeme. Jaké však místo měl u bratrů, měl-li vůbec nějaké – byl jejich pomocníkem či jejich dozorcem? Urážela je nejasnost tohoto poměru, neboť Josef, kterému přiřkli, a to dosti urputně, postavení nejmladšího, jim sice prokazoval menší služby, ale nechoval se mezi nimi jako

319$

jeden z nich, jako člen jejich synovské družiny, vystupující svorně s nimi proti starému, nýbrž jako otcův zástupce a vyslanec, který je špehoval, takže ho mezi sebou neradi viděli, ale také se zase zlobili, když si zůstával doma, kdy se mu zlíbilo.

«Vyučování»

Co tam dělal? Sedával se starým Elíezerem pod božím stromem, pod velkým terebintem blízko studny, a pěstoval vědy.

Lidé říkali o Elíezerovi, že se tváří podobá Abrámovi. Nemohli to vlastně vědět, neboť nikdo z nich Chaldejce neviděl, a žádný obraz ani zpodobení jeho zevnějšku neprošly staletími, takže vyhlášené podobnosti Elíezerově s Abrámem se mohlo jen opačně rozumět: Chtěl-li si člověk utvořit představu o osobě urského poutníka a přítele Hospodinova, mohly mu ovšem Elíezerovy rysy být pomůckou, ani ne tak proto, že byly velkolepé a důstojné, jako celá jeho postava i držení těla, nýbrž spíše ještě proto, že v nich bylo něco všeobecného a božsky neurčitého, co usnadňovalo přenést si jeho zjev na něco ctihodně neznámého z pravěku. Byl v Jákobově věku, o něco starší než on, a odíval se podobně jako on, zpola jako beduín, zpola jako lidé ze Sinearu šatem s nabíranými třásněmi, přepásaným šerpou, za kterou si zastrkával psací náčiní. Jeho čelo, pokud je nezakrývala rouška, bylo jasné a bez vrásek. Obočí, posud tmavé, se rozbíhalo od širokého a maličko prohloubeného kořene nosu úzkými a plochými oblouky k spánkům, a tvar očí pod těmito oblouky byl takový, že hořejší i dolejší víčka, která byla skoro bez řas a těžká, jakoby silně opuchlá, vypadala jako rty, mezi nimiž vystupovaly vypoulené černé bulvy. Nos s jemnými chřípěmi a širokým hřbetem se skláněl k úzkému kníru, který, spadávaje od koutků úst dolů, spočíval na běložlutém vousu na bradě a pod kterým visel červený, od koutku ke koutku stejně široký oblouk spodního rtu. Vousy byly na tvářích, nad ním se klenoucích a plných trhlinek v žlutavé kůži, zvláště stejnoměrně nasazeny, takže člověku připadalo, že jsou upevněny na uších a že se mohou sundávat. Ba, co nad to, celý obličej budil představu, jako

320$

by se mohl snímat a jako by teprve pod ním byl Elíezerův vlastní obličej: Josefovi, dokud byl ještě chlapcem, leckdy to tak připadalo.

O Elíezerově osobě a původu kolovaly rozmanité mylné zprávy, které později vyvrátíme. Byl Jákobovým domácím správcem a nejstarším služebníkem, uměl číst a psát a byl Josefovým učitelem; to nechť nám zatím stačí.

„Pověz mi, synu pravé ženy,“ ptával se ho, když spolu ve stínu stromu vyučování sedávali: „Z kterých tří důvodů stvořil Bůh člověka naposled, po stvoření všeho rostlinstva a zvířectva?“

Tehdy musel Josef odpovídat:

„Bůh stvořil člověka proto naposledy, aby nikdo nemohl říci, že na jeho díle také pracoval; za druhé proto, aby člověka pokořil, aby si člověk řekl: ,Moucha masařka měla přednost’, a za třetí, aby si ihned mohl usednout k hodům, jako host, pro kterého byly všechny ty přípravy vykonány.“

Po této odpovědi spokojeně pravil Elíezer: „Ty jsi řekl,“ a Josef se smál.

Ale to bylo to nejmenší. To byl jen jeden příklad z mnohých, kterým se hoch musel učit, aby si jimi důmysl a paměť tříbil, právě tak jako urskými šprýmy a historkami, které mu Elíezer již v útlém mládí vypravoval a které pak Josef dále povídal, okouzluje svou blahosklonnou řečí lidi, beztak poblázněné jeho krásou. Takto se snažíval otce u studny bavit a rozptylovat jeho mysl vypravováním a bajkou o jménu božím a o tom, jak Išchara, panna, vyzvěděla toto jméno od chtivého posla. Jakmile je poznala, pravé a nepřetvořené, hned je vyslovila a jeho pomocí se vznesla vzhůru, uchránivši si své panenství tím, že si z chtivého Šemchazaje ztropila šprým. Nahoře ji pán uvítal s velkou pochvalou, řka: „Poněvadž jsi unikla hříchu, vykážeme ti místo mezi hvězdami.“ A to je důvod souhvězdí panny. Semchazaj, posel, se však již nemohl dostat nahoru, nýbrž musel zůstat v prachu až do dne, kdy Jákob, syn Jischakův, měl v Bét-elu sen o nebeském žebříku. Teprve po tomto žebříku a po jeho stupních se směl zase nahoru vrátit, v hloubi duše se stydě, že se mu to podařilo jen v lidském snu.

Byla tohle nějaká věda? Ne, bylo to sotva poloviční pravdou

321$

a pro Josefova ducha jen ozdobou, ale byla to vhodná příprava mysli chystající se poznat učení přísnější a posvátněji přesnější. Tak se Josef naučil od Elíezera znát vesmír, to jest nebeský a trojdílný vesmír, symbolicky složený z hořejšího nebe, z nebeské země zvířetníku a z jižního nebeského moře; neboť pozemský vesmír, rozpadávající se rovněž na tři díly – vzdušné nebe, pozemskou říši a pozemský oceán – byl jeho přesným doplňkem. Pozemský oceán, učil se Josef, obtáčí zemský kotouč jako stuha, je však i pod ním, takže v době velké potopy se mohl všemi skulinami prodrat a spojit své vody s vodami shůry se hrnoucího nebeského moře. Ale na pozemskou říši bylo nutno hledět zcela tak jako na něco upěchovaného a na nebeskou zemi tam nahoře jako na horskou krajinu s dvěma vrcholky, slunečním a měsíčním, s Chórébem a Sinajem.

Slunce a měsíc tvořily spolu s pěti jinými oběžnicemi sedmičku planet a roznašečů rozkazů, a v sedmi kruzích rozdílného objemu putovaly po hrázi zvířetníku, takže se podobal sedmistupňové okrouhlé věži, jejíž kruhové terasy vedly vzhůru k nejvyššímu severnímu nebi a sídlu Hospodinovu. Tam byl Bůh a jeho posvátná hora sršela jiskrami, jako by byla z ohnivých kamenů, právě tak jako Chermón v sněhu zářil od severu po celém kraji. Při vyučování ukazoval Elíezer na třpytící se Hospodinovu horu v dálce, kterou bylo odevšad a také od stromu vidět, a Josef nerozeznával nebeské od pozemského.

Učil se poznávat zázrak a tajemství čísla, šedesátku, dvanáctku, sedmičku, čtyřku, trojku, božství míry a jak spolu všechno souhlasí a jak se navzájem shoduje, takže byl pln úžasu a kořil se velikému souzvuku.

Dvanáct bylo obrazů zvířetníku a ty tvořily stanice velkého oběhu. To bylo dvanáct měsíců po třiceti dnech. Ale velkému oběhu odpovídal malý, neboť i ten se dělil na dvanáct oddílů, takže tu byla časová mezera šedesátkrát tak velká jako sluneční kotouč, a to byla dvojnásobná hodina. Byla měsícem dne a ukázalo se, že se může právě tak důmyslně dělit. Neboť průměr slunečního kotouče byl právě tolikrát obsažen v sluneční dráze, v době rovnodennosti viditelné, kolik měl rok dnů, totiž třistašedesátkrát, a právě v těchto dnech trval východ slunce

322$

od okamžiku, kdy jeho nejvyšší okraj se objevil nad obzorem, až k okamžiku, kdy kotouč byl plný, šedesátý díl dvojnásobné hodiny. Hle, to byla dvojnásobná minuta; a jako léto a zima tvořily velký koloběh, den a noc malý, tak vznikalo z dvanácti dvojnásobných hodin dvanáct jednoduchých po jedné na den a noc a šedesát jednoduchých minut na každou hodinu denní i noční.

Jaký pořádek a blahobyt, jaká harmonie!

Dávej jen dále pozor, Dumuzi, pravý synu! Zjasni, zbystři a povzbuď svůj rozum!

Sedm bylo poutníků a zprostředkovatelů rozkazů, a každému náležel jeden den. Ale sedmička byla také zvláštní číslo měsíce, který razil cestu bohům, svým bratrům: bylo to totiž číslo jeho čtvrtí, které byly sedmidenní. Slunce a měsíc tvořily dvojici, jako všechno na světě a v životě a jako Ano a Ne. Proto se také planety mohly seřadit jako dvě a pět – a na to měla i pětka plné právo! Neboť pětka byla v nekrásnějším poměru k dvanáctce, pokud pětkrát dvanáct dalo číslo šedesát, které se již jako posvátné osvědčilo, ale v poměru ještě krásnějším byla také k posvátné sedmě, neboť pět a sedm je dvanáct. Bylo to vše? Nikoli; při tomto uspořádání a roztřídění se získal jeden pětidenní planetární týden, a dvaasedmdesát těchto týdnů přišlo na rok; pětka však byla číslo, kterým se muselo dvaasedmdesát násobit, aby vyšlo velebné číslo tři sta šedesát, – zároveň součet dnů v roce a výsledek onoho rozdělení sluneční dráhy nejdelší čarou, která protínala sluneční kotouč.

To bylo skvělé.

Planety se však mohly seřadit i jako tři a čtyři, s nejvznešenějším oprávněním z obou stran. Neboť trojka byla číslo vládců zvířetníku, Slunce, Měsíce a Ištary. Nad to byla i číslem vesmíru, určujíc nahoře i dole jeho členění. Čtyřka pak byla číslem světových stran, kterým odpovídaly denní doby; byla také číslem dílů, z nichž každý byl spravován jednou planetou a ve které se rozpadávala sluneční dráha, a nad to i dráha Měsíce a hvězdy Ištařiny, které naznačovaly čtyři fáze. Jaké číslo však vyjde, znásobíme-li tři čtyřmi? Vyjde dvanáct!

Josef se smál. Elíezer však zdvihl ruce a pravil:

„Adónaj!“

323$

Jak se to sběhlo, že vyšel zase sedmidenní týden, když se dny měsíce dělily číslem jeho fází, totiž čtyřmi? To řídil Jeho Prst.

S tím vším si mládeneček Josef pod starcovým dozorem hrál jako s míči a užitečně se při tom bavil. Poznal, že člověk, jemuž dal Bůh rozum, aby posvátné, ne vždy spolu harmonující věci opravil, musel těch tři sta šedesát dnů se slunečním rokem vyrovnat, a to tím, že na konci do něho pět dnů vsunul. To byly zlé a kruté dny, to byly dny dračí a dny kleteb, které měly ráz zimních nocí; teprve pak, když uplynuly, přišlo jaro a zavládla požehnaná doba. Pětka zde nabývala protivné podoby. Velmi zlá byla však i třináctka, a proč? Protože dvanáct lunárních měsíců mělo jen tři sta padesát čtyři dny, a proto musely být občas vsouvány přestupné měsíce, odpovídající havranu, třináctému znamení zvířetníku. Jejich přebytečnost poznamenala třináctku jako nešťastné číslo, stejně jako i havran je pták neblahý. Proto by byl býval Benóní-Benjamín málem zemřel, když procházel průsmykem zrození, právě tak jako se prochází roklí mezi vrcholky světové hory, a byl by téměř podlehl v zápase proti podsvětní moci, poněvadž byl Jákobův třináctý. Ale Dína byla přijata jako náhradní oběť, a zahynula.

Dobré bylo uznat, co je nutné, a proniknout přitom božský postup smýšlení. Neboť jeho číselný zázrak nebyl zcela bez úhony a člověk jej musel umět moudře opravovat; na opravách však spočívalo zlořečení a neštěstí, a sama dvanáctka, jinak vždy tak krásná, se přitom stávala zlověstnou, neboť její pomocí musely být tři sta padesát čtyři dny lunárního roku převedeny na tři sta padesát šest dnů měsíčně-slunečního roku. Byla-li však číslice tři sta šedesát pět přijata jako počet dnů, scházelo stále ještě čtvrt dne, jak Josef musel vypočítat, a tato nepřesnost vzrůstala v pořadu koloběhů, takže jeden tisíc čtyři sta šedesát oběhů pak dalo jeden rok. To bylo období Psí hvězdy; a Josefovo prostorově časové nazírání vzrůstalo nyní do nadlidskosti, z malých kruhů se prodíralo ke kruhům stále ohromnějším, které je široce obepínaly, k uzavřeným, příšerně protáhlým rokům. Již den byl malým rokem se svými obdobími, s letním jasem a zimní nocí, a dny byly uzavřeny ve velkém koloběhu. Ale tento rok byl jen relativně veliký, a jeden tisíc čtyři sta šedesát takových kolobě-

324$

hů se pevným kruhem uzavíralo v rok Psí hvězdy. Svět však byl složen z nesmírně silného plynutí a kroužení největších – nebo možná také ještě ne definitivně největších – roků, z nichž každý měl své léto a svou zimu. Tento rok nastupoval tehdy, když všechny hvězdy byly v znamení vodnáře nebo ryb, onen rok tehdy, když byly ve znamení Iva nebo raka. Každá zima se začínala rozvodněním a každé léto požárem, takže mezi počátečním a konečným bodem se udály všechny světové oběhy a velké koloběhy. Každý z nich obsahoval čtyři sta třicet dva tisíce let a byl přesným opakováním všech minulých, poněvadž se hvězdy vracely do téhož sestavení a ve velkém i v malém musely vyvolat stejné účinky. Proto se světové oběhy nazývaly „obnovováním života“, jakož i „opakováním toho, co bylo“, jakož i „věčným návratem“. Mimoto měly jméno „Ólám“, „Aión“; Bůh byl však Pán aiónů, El ólám, z aiónů žijící, Chaj ólám, a On to byl, který vložil člověku do srdce ólám, to jest schopnost v aiónech myslet, a tím se v jistém smyslu stát jejich mistrem.

To bylo vznešené vyučování. Josef se bavil ve velkém slohu. Neboť co všechno ještě Elíezer věděl a znal! Tajemství, která povyšovala učení na velké a lichotivé potěšení právě proto, že to byla tajemství, známá jen malému počtu mlčenlivých mudrců v chrámech a v chýších, nikoli však davům. Elíezer věděl a učil, že babylonský dvojnásobný loket má délku kyvadla, které udělá šedesát dvojnásobných výkyvů v dvojnásobné minutě. Ačkoli byl Josef velmi žvatlavý, přece to nikomu dále nepovídal; neboť to byl nový důkaz svatosti šedesátky, která, jsouc znásobena krásnou šestkou, dává přesvaté číslo tři sta šedesát.

Učil se měřit délky a cesty a odvozoval tyto délky od své vlastní chůze a od běhu slunce zároveň, což nebylo opovážlivé, jak ho Elíezer ujišťoval, neboť člověk byl malým vesmírem, který se přesně rovnal velkému, a tak hrála posvátná čísla oběhu svou úlohu v celé stavbě míry a v čase, který se stal prostorem.

Stal se dutým prostorem a tím i vahou; a Josef se učil poznávat hodnoty a platidla ve zlatě, stříbře i mědi podle normy obyčejné a královské, babylónské a foinické. Cvičil se v kupeckých výpočtech, proměňoval měděné a stříbrné hodnoty, vyměňoval voly za takové množství oleje, vína a pšenice, které se rovnalo

325$

jeho ceně v kovu, a projevoval přitom tak bystrého ducha, že si Jákob, když ho poslouchal, pomlaskával a říkal:

„Jako anděl! Jako učiněný Arabótův anděl!“

Kromě toho všeho se Josef učil nejnutnějším věcem o nemocech a léčivých látkách, o lidském těle, které se podle kosmického trojčísla skládalo z pevných, tekutých a vzdušných látek. Naučil se řadit části lidského těla k obrazům zvířetníku a k planetám, naučil se nade vše oceňovat ledvinový tuk, poněvadž obklíčený jím orgán je ve spojitosti s orgány plodivými a zobrazuje sídlo životní síly, poznal, že játra jsou východisko duševních vzruchů, a s hliněným modelem, rozděleným v pole a hojně popsaným v ruce, si vštípil do paměti učebný systém, podle něhož jsou vnitřnosti zrcadlem budoucnosti a pramenem spolehlivé věštby. – Potom se naučil znát národy okruhu zemského.

Bylo jich sedmdesát nebo možná dvaasedmdesát, neboť to bylo číslo pětidenních týdnů v roce; a způsob, jakým žili a bohům se klaněli, byl úžasný. V prvé řadě to platilo o barbarech nevzdálenějšího severu, obývajících zemi Magóg, která se táhla široko daleko po hermonských výšinách a ještě vybíhala do země Chanigalbatu, severně od Tauru. Hrozný však byl i nejzazší západ, nazývaný Taršíš, kam se dostali neohrožení mužové sidónští, když po mnohých a mnohých dnech se přeplavili po délce Velkého Zeleného. Také do Kitím, tím míněna Sicílie, vtrhli na této cestě lidé ze Sidónu a z Gebálu, jsouce posedlí po dálkách a po výměnách, a založili tam osady. Mnoho podnikli, aby přispěli k poznání okrsku zemského: nešlo jim arci o to, aby moudrý Elíezer měl dosti vyučovací látky, nýbrž o to, aby vnutili cizincům své purpurové látky a umělecká vyšívání. Některé větry je téměř samy vedly do Kypru nebo do Alašije a Dodáním, to jest Rhodu. Bez příliš velkých nebezpečenství se odtud dostali do země Musri a Egypta, odkud obchodnímu duchu příznivý mořský proud odnesl jejich loďstvo zase domů. Ale Egypťané sami si podrobili a vědě otevřeli Kuš, černošské země na jihu na horním toku Nilu. Dodali si odvahy, vstoupili rovněž na lodi a objevili na nejdolnějším Rudém moři země, kde roste kadidlo, Punt, Fénixovu říši. Na nejkrajnějším jihu ležela podle pověsti země zlata Ofír. Na východě pak, v Elamu, žil král,

326$

kterého se ještě nikdo nezeptal, zda by se mohl podívat, co leží za ním na východ. Patrně nemohl.

To je jen výtah z toho, co Elíezer Josefovi pod božím stromem vykládal. Ale jinoch si všechno podle starcova návodu zapisoval, a pak si to předčítal, skláněje hlavu k rameni, tak dlouho, až to uměl zpaměti. Čtení a psaní bylo ovšem základem a doprovodem všeho vědění; nebo jinak by byli lidé jedním uchem poslouchali a druhým uchem by jim šlo všechno ven. Proto musel Josef pod stromem velmi zpříma v dřepu a s napnutými koleny sedět, drže na klíně psací náčiní, buď hliněnou tabulku, do níž pisátkem vrýval klínovité znaky, nebo nalepené listy z rákosové tkaniny, uhlazený kus ovčí nebo kozlí kůže, na které seřazoval své klikyháky rozžvýkaným a roztřepeným nebo ostře přiříznutým rákosem, namáčeným do červeného a do černého důlku v tušové destičce. Psal střídavě písmem země a písmem lidí, kterým se utvrzoval v znalosti obecné řeči a nářečí a kterým se podle foinického vzoru obchodní psaní a bilance nejčistěji na list zapisovaly – a psal také zase božím písmem, úředně posvátným písmem babylónským, písmem zákona, učení a zvěstí, pro něž se hodily hlína a pisátko. Elíezer měl spousty krásných vzorů tohoto písma, spisy o hvězdách, hymny, opěvující měsíc a slunce, časové tabulky, kroniky povětmosti, berní listiny i zlomky velkých veršovaných bájí pravěku, které byly sice vylhány, ale s takovou slavnostní drzostí slovy oděny, že nebylo možné jim nevěřit. Tyto báje vypravovaly o stvoření světa a člověka, o Mardukově boji s drakem, o Ištařině povýšení z postavení služebného k moci královské a o její cestě do pekel, o bylině rození a o vodě života, o úžasných jízdách Adapy, Etany a onoho Gilgameše, jehož tělo bylo z masa božího, a kterému se přesto nikterak nepodařilo dosáhnout věčného života. To všechno četl Josef ukazováčkem a zapisoval to, sedě slušně

v

vzpřímen a neshýbaje se, maje pouze sklopená víčka. Četl a psal o Etanově přátelství s orlem, který ho nesl k Anuově nebi; a skutečně se vznesli tak vysoko, že země pod nimi vypadala jako koláč a moře jako ošatka na chléb. Když však obé jejich zrakům zmizelo, zmocnila se bohužel Etany bázeň, a on spadl i s orlem do hlubiny – zahanbující konec! Josef v duchu doufal, že by

327$

se, kdyby na to došlo, choval jinak než hrdina Etana; ale více než tento příběh se mu líbil příběh o lesním muži Enkidu a o děvce z města Uruku, která ho naučila slušným mravům: naučila toto zvíře způsobně jíst a pít, olejem se natírat a nosit šaty, takže se pak zkrátka podobal člověku a muži z města. Josef byl tímto příběhem nadšen a náramně se mu líbilo, jak děvka stepního vlka ochočila: šest dnů a sedm nocí ho milostným životem připravovala, aby byl jemným mravům přístupnější. Když odříkával tyto řádky, řinula se mu babylónština tak zvučně a skvěle ze rtů, že Elíezer líbal lem žákova roucha a volal:

„Sláva tobě, synu líbezné ženy! Činíš znamenité pokroky a za chvilku z tebe bude knížecí mazkír a zapisovatel pamětí velkého krále! Pomni na mne, až vejdeš do své říše!“

Po vyučování se Josef zase loudal k bratrům na pole nebo na pastvu, aby jim jako mladší čeledín konal lehčí služby. Oni však cenili zuby, pravíce:

„Podívejte se na toho hňupa s inkoustovými prsty, jak se sem courá! Četl kameny o předpotopní době! Zdalipak bude tak dobrý a podojí kozy, či nás chce jen špehovat, nevyřízneme-li si snad ze zvířat kousek masa pro svůj hrnec? Ach, jen kdybychom ho mohli podle své chuti spráskat, nevyvázl by se zdravou kůží, jako bohužel teď vyvázne, poněvadž máme strach z Jákoba!“

«O těle a o duchu»

Pátrajíce po tom, proč se postupem let poměr mezi Josefem a jeho bratry tak hrozivě zakalil, a zkoumajíce všechny příznaky, od jednotlivých až k všeobecným, od denních třenic a nedorozumění až k základním příčinám, poznáváme, že prvními i posledními důvody byly závist a domýšlivost; a kdo miluje spravedlnost, nebude se moci snadno rozhodnout, má-li přičíst hlavní příčinu neštěstí té či oné neřesti, má-li ji tedy, abychom mluvili o lidech, přičíst jednomu člověku nebo hloučku lidí, kteří stále hrozivěji se svou společnou věcí proti němu postupovali. Právě spravedlnost a poctivé přání vyvarovat se jakékoli stranickosti, k níž bychom mohli být sváděni, nás donutí, abychom obvinili

328$

domýšlivost jako hlavní zlo a jako pramen neštěstí; potom však to bude opět spravedlnost, která nás přiměje vyznat, že na světě jen zřídka bývá tolik pohnutek k domýšlivosti – a tím ovšem i k závisti – jako jich bylo zde a jako bylo tenkrát.

Krása a vědění bývají na světě jen zřídka spojeny. Zvykli jsme si, ať již právem či neprávem, ale jaksi samozřejmě, představovat si učenost ošklivou, půvab však bez ducha, vždyť právě tato bezduchost k půvabu náleží, neboť nejen že nemá potřebí písma, ducha a moudrosti, nýbrž vydává se dokonce v nebezpečí, že by jimi mohl být znetvořen a zničen. Avšak: příkladné překlenutí propasti mezi duchem a krásou, sjednocení obou vyznamenání v jediné bytosti se jeví jako zrušení onoho napětí, na něž jsme si zvykli pohlížet jako na něco přirozeně lidského, takže zcela bezděky myslíme na božské. Nestranné oko tudíž spočine s nejčistším nadšením na takovém zjevu božské uvolněnosti, kdežto u těch, kdož se domnívají být jeho světlem zkráceni a zastíněni, vyvolává tento zjev pocity velmi trpké.

Tak tomu bylo zde. Tak dokonalou se nám jeví ona šťastná shoda, kterou jisté zjevy budí v lidském srdci a kterou věcně nazýváme krásou, v případu Ráchelina prvorozence; lidé ho shledávali – ať již toto nadšení můžeme sdílet či ne – tak krásným, že se jeho půvab záhy stal příslovečným a že pověst o něm pronikla velmi daleko do kraje. A tomuto půvabu bylo popřáno sbližovat se s duchem a jeho plody, s radostnou horlivostí se jich chápat, naplňovat se jimi a zase je vydávat, svou pečetí označené, pečetí půvabu, takže mezi oběma, mezi krásou a duchem, již nebylo protikladu a skoro ani rozdílu. Pravili jsme, že zrušení jejich přirozeného napětí muselo působit božsky. Abychom tomu rozuměli: Nebylo to povznášení se k božství – neboť Josef byl člověk, nad to velmi chybující člověk, a měl příliš zdravý rozum, aby si toho nebyl v hloubi duše stále vědom; bylo to však povznášení se v božství; to jest v měsíci.

Byli jsme svědky scény, velmi příznačné pro Josefovy tělesně duchovní vztahy k čarovnému nebeskému tělesu – ovšem za zády otce, jehož první starostí, jakmile k němu přišel, bylo pokárat jedináčka za to, že byl obnažen ve chvíli, kdy vrhal zamilované pohledy na nahou krásu na obloze. Ale hocha pojila

329$

s bytostí měsíce idea vyšší než kouzlo krásy: pojila jej s ní také a stejně úzce idea moudrosti a znalosti písma, neboť měsíc byl nebeským obrazem Thovta, bílého paviána a vynálezce znaků, mluvčího a písaře bohů, zapisovatele jejich slov a ochránce těch, kdo píší. Spojené a sjednocené kouzlo krásy a písma jej tedy tenkrát opojilo a svůj ráz vtisklo jeho samotářskému kultu, – kultu poněkud úchylnému, zmatenému a k zvrhlosti se klonícímu, který arci musel otce znepokojovat, ale právě proto, že v něm pocity tělesnosti a duchovosti rozkošně splývaly, snadno přecházel v opojení.

Každý člověk patrně v sobě má a hýčká, jsa si toho více či méně vědom, představu, oblíbenou myšlenku, která je pramenem jeho tajného okouzlení a kterou se jeho pocit života sytí a udržuje. Touto rozkošnou myšlenkou bylo pro Josefa úzké spojení těla a ducha, krásy a moudrosti a jejich střídavě vzájemně se posilující sebevědomí. Chaldejští cestující a otroci mu vypravovali, jak Bél, aby mohl stvořit člověka, si nechal useknout hlavu, jak se jeho krev smísila se zemí a jak z krvavé nebeské hroudy byly stvořeny živé bytosti. Nevěřil tomu; ale kdykoli chtěl mít pocit svého bytí a kdykoli se chtěl z něho potají radovat, vždy se rozpomínal na ono krvavé smíšení pozemského s božským, vždy cítil, jsa podivně šťasten, že je sám z oné látky, a s úsměvem přemítával o tom, že vědomí těla a krásy se jistě zlepšuje a zesiluje vědomím ducha, a také naopak.

Čemu věřil: že duch boží, kterého sineárští lidé nazývali „Mummu“, se zamyšleně vznášel nad spoustou vod a svým slovem stvořil svět. Myslel si: Považme! Slovem, svobodným a cizím slovem vznikl svět, a i dnes ještě – měla-li nějaká věc existovat, ve skutečnosti existovala vlastně teprve pak, když jí člověk propůjčil jsoucnost slovem a když ji pojmenoval. Proč by se i půvabná a krásná hlava neměla přesvědčit, je-li slovní moudrost důležitá?

Jak velice však takovéto sklony, které Jákob ještě z mnohých důvodů podporoval – brzy uvidíme, proč – odlišovaly Josefa od synů Léy a služek, a kolik zárodků pýchy zde a nepřízně tam skrývalo v sobě ono odlišování! Příčí se našemu pisátku nazvat bratry a udržovatele rodu, jejichž jménům se ještě dnes každé

330$

dítě právem učí zpaměti, odříkávajíc je v tom pořádku, jak se narodili, úhrnem zcela obyčejnými mladíky. Alespoň na některé z nich, jako na Jehúdu, povahu složitou a trpitelskou, nebo na veskrze slušného Rúbena se tato charakteristika dost dobře nehodí. Předně se naprosto nemohlo mluvit o kráse ani u těch, kdo byli Josefovu věku bližší, ani u těch, kdo již dávno překročili dvacítku, když jemu bylo sedmnáct, ačkoli to byli statní lidé, hlavně Léiny odnože a především Reúben, také však Šimeón, Léví a Jehúda, kteří vynikali atletickým vzrůstem; a nad to nebylo mezi námi ani jediného, který by si nebyl přímo za čest pokládal, že si ani slova, ani moudrosti pranic neváží a že z tohoto oboru ničemu nerozumí. Říkalo se sice již záhy o Naftalím, synu Bilhy, že „umí krásné řeči vésti“, ale tento úsudek se opíral o skromné lidové požadavky, a Naftalího dar jazyka se projevoval dosti podřadnou, vědecky nezaloženou výmluvností, která neměla s vyššími věcmi nic společného. Všichni dohromady byli tím, čím i Josef musel být, aby v jejich společnosti obstál: pastýři a na druhém místě, když toho bylo zapotřebí, i role zdělávajícími sedláky – v obou vlastnostech náramně důstojní a posedlí zlostí proti onomu, který si s otcovým dovolením domýšlel, že může být také pastýřem a sedlákem, ale jen tak mimochodem a téměř levou rukou, hraje si zároveň i na písaře a na čtenáře tabulek. Dříve ještě, než si vymysleli pro Josefa posměšné jméno „mistr snů“, pod kterým ho nejtrpčeji nenáviděli, říkali mu jedovatě Nóach-Utnapištim, velemudrc, čtenář kamenů z předpotopní doby. On pak, aby jim to odplatil, je nazýval „psohlavci“ a „lidmi, kteří nevědí, co jest dobré a co zlé“, – do očí jim tak říkal, chráněn jen a jen jejich strachem z Jákoba, neboť nebýt toho, byli by ho zmlátili, až by byl zmodral. Neradi bychom to viděli; ale jeho krásné oči nás nesmějí svádět, abychom odpověď nekárali méně než posměch. Naopak; neboť k čemu je moudrost, nedovede-li nás ani před nadutostí ochránit?

A co tomu všemu říkal otec Jákob? Nebyl učenec. Znal ovšem mimo své jihokanaanské nářečí i babylonštinu, tu dokonce lépe než ono, ale neznal egyptštinu, již proto ne, že, jak jsme si již u něho všimli, vším egyptským pohrdal a měl je v ošklivosti. Tato země se mu podle všeho, co o ní věděl, jevila jako

331$

domovina robotnické kázně i nemravnosti zároveň. Státní služební povinnost, která tam zřejmě řídila veřejný život, urážela jeho zděděný smysl pro nezávislost a vlastní odpovědnost, a uctívání zvířat a mrtvých, které tam dole bylo v rozkvětu, bylo v jeho očích ohavnost a bláznovství – uctívání mrtvých ještě více než uctívání zvířat, neboť v tom, jak sloužili podzemí, které však pro ně začínalo již velmi záhy, již na zemi, již v zrnu, plodně v půdě shnívajícím, viděl jen zvrhlost. Nenazýval bahnitou zemi tam dole „Kéme“ nebo „Misrajim“, nazýval ji „šeólem“, peklem, říší mrtvých; a jeho duchovně mravní odpor se šířil i na přemrštěnou úctu, kterou, jak se proslýchalo, v oné zemi zahrnovali všechno písmáctví. Jeho vlastní znalost v tomto oboru byla nepatrná; dovedl načrtnout jen svůj podpis na právní smlouvy, ačkoli jej obyčejně také jen razítkoval. Všechny ostatní úkoly toho druhu přenechával Elíezerovi, svému nejstaršímu služebníkovi, a proč ne, vždyť schopnosti našich služebníků jsou naše schopnosti a Jákobovo vznešené důstojenství na nich nezáviselo. Podstata tohoto důstojenství byla svobodná, prapůvodní a osobní, zakládající se na moci všeho toho, co Jákob cítil a prožíval, to jest na moudrém a významném naplňování příběhů; pramenilo z přirozené duchovosti, která z něho vyzařovala, jsouc každému zjevná, a která byl převahou muže nadaného inspirací, odvahou snílků a přímým vztahem k Bohu, převahou, která se snadno mohla zříci znalosti písma. Bylo by nevhodné oba muže srovnávat, a ani Elíezera by to bylo jakživo nenapadlo. Či by byl dovedl snít sen o nebeském žebříku nebo s pomocí boží konat objevy v říši přírody, jako byl onen div mateřského zhlédnutí, kterým Jákob donutil brav, aby vrhal strakatá mláďata? Nikoliv, nikdy!

Proč však tedy přál Jákob Josefovu písemnému vzdělávání, které mu jeho učený služebník poskytoval, a proč se zalíbením pohlížel na vyučování, ačkoli mu nemohlo ujít, že se v něm skrývá nebezpečí pro hocha a pro jeho poměr k bratrům? To mělo dvě příčiny a obě prýštily z lásky: byla to ctižádost a byla to vychovatelská péče. Zavržená Léa dobře věděla, co říká, když sobě i své krve synům při narození Josefově prorokovala, že od nynějška budou v očích Jákobových vyvrhelem a že

332$

budou lehčí než vzduch. Od onoho dne, kdy mu bylo darováno dítě té pravé, Dumuzi, ratolest a syn panny, bylo Jákobovou jedinou snahou získat pro tohoto pozdního potomka místo před staršími, vůdčí a nejvyšší místo, a tomu, který byl přece pouze Rácheliným prvorozencem, přiřknout prvorozenství vůbec. Když se Rúben s Bilhou tak zle zpustil, byl Jákobův hněv dosti opravdový, ano, velmi opravdový a upřímný, ale kromě toho i maličko dělaný a jeho projev byl i účelně vystupňován. Josef o tom nevěděl, nebo to věděl jen zpola, ale když tehdy otci onu věc dětinsky zlomyslnými slovy odhalil, bylo Jákobovou první myšlenkou: nyní mohu velkému zlořečit a místo pro malého se uvolní! Právě proto, že si byl vědom, že takto smýšlel, a ovšem také ze strachu před roztrpčením těch, kteří přišli po Rúbenovi, se neodvážil ihned této příležitosti do všech důsledků využít a Josefa veřejně povýšit na místo provinilce. Raději nechal věci nerozhodnuty, zatímco vyčkávaje nechával čestné místo, místo dědice a vyvolence, pro svého miláčka tak říkajíc uvolněné. Neboť šlo o volbu dědictví, o Abrámovo požehnání, spočívající na Jákobovi, které Jákob místo Ezaua od slepce přijal; a jako tehdy nešlo vše přímou cestou, tak i dnes, když chtěl požehnání na syna přenést, mělo být užito lsti. Kde jen mohl, zařizoval věci tak, aby vznešený statek obdržel Josef, který očividně tělem i duchem, byl ho spíše hoden než těžkopádný a zároveň lehkomyslný Rúben; a k tomu, aby Josefova vyšší způsobilost mohla být i navenek, i druhým lidem, i samým bratrům zjevná, byl každý prostředek dosti dobrý, i věda například. Časy se měnily: Abrámovi duchovní dědicové neměli až dosud učenosti zapotřebí. Jákob jí pro svou osobu nepostrádal. Ale v budoucnosti, kdož ví, bude snad ne-li nutné, přece alespoň užitečné a žádoucí, aby Požehnaný byl i studovaný. Byla to rozhodně pro každého bez rozdílu přednost, a Josefových předností před bratry nemohlo být nikdy dosti.

To byl jeden důvod Jákobova souhlasu. Druhý byl hlubší, prýštil z otcovské starostlivosti a týkal se hochova duševního blaha a náboženského zdraví. Byli jsme při tom, když se Jákob večer u roubení studny svého miláčka s něžnou opatrností vyptával na blížící se dešťovou vláhu, která, jak doufal, nenechá

333$

na sebe čekat, zatímco nad ním držel ruku jakoby k ochraně. Nerad se tázal. Jen proto, že byl velmi dychtiv dovědět se něco o budoucím, pro život tak důležitém počasí, se odvážil využít synova duševního stavu, na který se díval s úzkostně převládajícím odporem, byť i s příměskem obdivu.

Znal Josefův sklon k stavům slabého vytržení, ke křečím ne příliš vyvinutým a půl dětsky hravým, jindy zase skutečně prorockým, a byl ve velkých rozpacích, jak se má k tomu všemu jako otec chovat, jsa si vědom chorobně svaté dvoj smyslnosti takových sklonů. Bratři – ach ne, ani jeden z nich nikdy posud neprojevil ani nejslabší známku podobné vyvolenosti, a Bůh ví, že nevypadali jako jasnovidci, kterým se zjevuje Pán. Pro ně mohl člověk klidně spát, neboť extáze, hleďme na ni jako na zlou či svatou, nebyla jejich věcí, a že se Josef i v tomto od nich významně, ačkoli povážlivě lišil, hodilo se přece částečně Jákobovým plánům: mohlo to být pokládáno za vyznamenání, které spolu s tolika jinými přednostmi ozřejmovalo volbu dědice.

Přesto se Jákob při těchto úvahách necítil tak zcela volným. Žili v zemi podivní lidé – otcovské srdce nikterak netoužilo po tom, aby Josef byl jedním z nich. Byli to svatí šílenci, zuřivci, Bohem posedlí, kteří si ze svého dam, ze schopnosti věstit v návalu zběsilosti, vydělávali na živobytí – lidé žvatlající svá proroctví, putující z místa na místo nebo přijímající návštěvy svých zákazníků v jeskyních; tito lidé sbírali životní potřeby a peníze za rozmanitá hvězdopravectví a za prozrazování skrytých věcí. Jákob je neměl rád z náboženských důvodů, ale vlastně je neměl nikdo rád, ačkoli se každý velmi chránil jim ublížit. Byli to špinaví muži rozháraných a potrhlých mravů; děti za nimi běhaly a pokřikovaly: „Aulasaukaulala“, protože tak nějak to znělo, když pronášeli své věštby. Zraňovali a mrzačili si těla, jedli shnilou potravu, chodili se jhem na šíji nebo s dvěma železnými rohy na čele; ten a onen chodil nahý. To se jim podobalo: i rohy i nahota, lidé dobře věděli, co si mají o jejich kouscích myslet a co za nimi konec konců vězí: nic jiného než baalské neřesti a sakrální smilstva, čáry selského lidu, přivolávající plodnost, a extatické oběti u nohou Melecha, býčího krále. To nebylo tajemstvím; každý si byl vědom souvislosti a vzájemných vztahů; jenže lidé

334$

si je uvědomovali s jakousi dobráckou úctou, jsouce prosti choulostivosti Jákobova duchovního podání. Nic neměl proti rozumné věštbě šípem nebo losem, když šlo o vyzkoumání požehnané hodiny pro ten či onen obchod, a při obětování si bedlivě všímal, kterým směrem letí ptáci nebo se vine kouř. Kde však byl božský rozum v koncích a na jeho místo vstupovalo chlípné omámení, tam začínalo v jeho očích to, co nazýval „bláznovstvím“, což bylo v jeho ústech velmi silné slovo, dosti silné, aby vyjádřilo jeho největší odpor. Byl to „Kanaan“, s kterým byl spojen chmurný příběh dědův, který prý chodil nahý, s odkrytou hanbou, klaně se zemským bálům. Obnažování, tanec se zpěvem, obžerství, zvrhlé služební smilnění s chrámovými ženami, uctívání šeolu, „aulasaukaulala“ a pusté křečovité prorokování: to všechno bylo „Kanaan“, to patřilo k sobě, to bylo všechno totéž a bylo v očích Jákobových bláznovstvím.

Až strach bylo pomyslet, že by Josef svým dětinským kroucením očima a svým mluvením ze sna měl mít něco společného s touto nečistou duševní říší. I Jákob, jak dobře víme, míval sny – ale ve vší počestnosti! Ve snu se mu zjevil Bůh jako velký král a on spatřil jeho anděly a za zvuků harf uslyšel od něho posilující slib, toť pravda. Ale je nabíledni, jak velice se takové pozdvižení hlavy z hoře a z vnějšího ponížení rozumnou zdrženlivostí a duchovní důstojností lišilo od jakékoli ohavné posedlosti. Což to nebyl zármutek a nebyl žal, jak se úctyhodné dary a nadání otců omlazovaly v křehkých synech, měníce se v jemnou zkaženost? Ach, jaká rozkoš, vidět sebe v synovi, ale vidět se v onom křehkém omlazení bylo i zarážející a zároveň povážlivé! Jeho jedinou útěchou bylo právě Josefovo útlé mládí; doufal, že se jeho vrtkavá povaha upevní, že zmohutní, že se ustálí a že dozraje k poctivosti v božském rozumu. Ale mravnému důmyslu otce Jákoba neušlo, že hochův sklon k vzrušení nikoli vzornému je i sklonem k nahotě, tedy k smilstvu, tedy k Baalovi a k šeólu, ke kouzlům smrti a podzemnímu nerozumu, a právě proto hleděl příznivě na písařův vliv na miláčka. Bylo velmi dobré, že se Josef něčemu učil a že se pod učeným vedením podle všech pravidel v slovu i písmě cvičil. On, Jákob, toho neměl zapotřebí; počestné a umírněné byly i jeho nejsmělejší

i

335$

sny. Ale Josefovy sny, to stařec cítil, musí být přísně na uzdě drženy – znalost písma a rozumná výchova mohou požehnaně přispět k upevnění jeho křehkosti; vzdělaný Josef nebude pak mít pražádné podobnosti s rohatými naháči a vzteklouny.

Tak rozjímal Jákob. Připadalo mu, že temné živly v miláčkově bytosti mají zapotřebí osvobozujícího osvětlení v intelektu, takže se, jak vidíme, svým rozvážným způsobem shodoval s vlastní Josefovou chlapeckou spekulací, že vědomí těla musí být zlepšováno a opravováno vědomím ducha.

336$

««KAPITOLA DRUHÁ»»

ABRAHÁM

«O nejstarším služebníkovi»

Skutečně, Abrám mohl vypadat jako Elíezer – ale snad i docela jinak, snad byl malý, ubohý, snad se chvěl neklidem a snad byl znetvořen trápením; a výrok, že Elíezer, Josefův učitel, se podobá měsíčnímu poutníkovi, nebyl vlastně v žádné spojitosti s osobou učeného vrchního služebníka, jak se nyní lidem jevila. Lidé mluvili v přítomném čase, ale měli na mysli minulost, a přenášeli čas minulý na přítomný. Vypravovalo se, že Elíezer byl Abrámovi podoben v tváři, a tato pověst mohla snadno vzniknout, vzpomeneme-li si na narození a původ starosvata, neboť Elíezer byl pravděpodobně Abrahámův syn. Lidé byli ochotni věřit, že byl Elíezer služebník, kterého babylónský Nimrod daroval Abrámovi, když ho musel propustit; bylo to však málo pravděpodobné, že bylo až jisté, že to tak být nemohlo. Abrahám nepřišel s velmožem, za jehož vlády se ze Sineáru vystěhoval, nikdy do osobních styků; velmož se o něho vůbec nestaral; konflikty, které Jákobova duchovního předka ze země vypudily, se udály velmi tiše a byly to konflikty vnitřní a všechny zprávy o osobních srážkách mezi ním a zákonodárcem, o jeho mučednictví, o jeho pobytu ve vězení, o zkoušce ohněm ve vápenici, jíž byl podroben, – všechny ty příběhy, z nichž zde jen něco naznačujeme a jimiž i Elíezer Josefa bavil, spočívaly – ne-li přímo na volné kombinaci, jistě na mnohem starších událostech, přenesených z nejvzdálenější minulosti na minulost bližší, jen šest set let starou. Abrámův král, v jeho době obno-337$

vitel věže, kterou vyvýšil, se přece nejmenoval Nimrod, neboť toto jméno bylo jen označením hodnosti a rodu, nýbrž Amráfel nebo Chammurapi, a Nimrod sám byl otec onoho Béla z Babylonu, o kterém se vypravovalo, že vystavěl město a věž, a který se stal králem bohů, když byl dříve králem lidí, jako egyptský Usíre. Postava urského Nimroda-náleží tedy předusírské době, podle čehož můžeme změřit i její historický odstup od Abrámova Nimroda, nebo spíše můžeme posoudit nesmírnost tohoto odstupu; a jaké děje se za jeho vlády sběhly: bylo-li mu od jeho hvězdopravce předpověděno narození chlapce, jeho panství velmi nebezpečného, a odhodlal-li se pak opatrný vládce k tomu, že vyvraždí všechny chlapce, přičemž však malý Abrám unikl a byl vychován v jeskyni andělem, který mu dával sát mléko a med z hrotů svých prstů – a tak dále –, to není možné vědecky dokázat. S postavou Nimroda-krále je to rozhodně velmi podobné jako s postavou Edóma Ryšavce: je to přítomnost prosvítající do dávnějších a dávnějších minulostí, ztrácejících se v božství, které v další časové hloubce vyšlo zase z lidství. Přijde doba, kdy zpozorujeme, že se to i s Abrahámem podobně událo. Prozatím dobře učiníme, budeme-li se držet Elíezera.

Abrám tedy neobdržel Elíezera od „Nimroda“ darem – to je pouhá bajka, bylť spíše podle vší pravděpodobnosti Abrámův nemanželský syn, zplozený s otrokyní a narozený patrně v Dimaški za pobytu Abrahámových lidí v tomto kvetoucím místě. Abrám mu později daroval svobodu a jeho příbuzenský stupeň byl o něco nižší než stupeň Izmaele, syna Hagařina. Ze svých synů Damaška a Elínóse pokládal Chaldejec, který byl dlouho bez dětí, dojista původně staršího za svého dědice, až přišel na svět Izmael, a potom Jischak, pravý syn. Ale i pak zůstal Elíezer významnou osobností mezi Abrahámovými lidmi a jemu byl svěřen čestný úkol putovat do Naharíny jako starosvat Izáka, zachráněné oběti.

Víme již, jak často a rád vypravoval Josefovi o této cestě – ano, my se necháváme, snad příliš ochotně, svádět k tomu, že místo „Elíezer“ píšeme „On“, ačkoli to podle našich obvyklých pojmů nebyl Abrámův Elíezer, který k Josefovi mluvil. Co nás svádí, je přirozený tón, jakým on říkal „já“, kdykoli začal mluvit

338$

o cestě za nevěstou, a fakt, jak jeho žáka ani nenapadlo odporovat, když přijímal tuto gramatickou, v měsíčním světle plovoucí formu. Usmíval se sice, ale kýval přitom hlavou, a nebylo jisté, znamená-li úsměv jakousi kritiku, a přikyvování snad jen zdvořilou shovívavost. Chceme-li na věc brát přesné měřítko, musíme věřit spíše jeho úsměvu než jeho přikyvování a chýlíme se k názoru, že byl poněkud osvícenějším a bystřejším kritikem Elíezerových řečí než sám stařec, ctihodný polobratr Jákobův.

S rozvahou a s jasným vědomím nazýváme tak Elíezera, neboť byl skutečným polobratrem. Jischak, pravý syn, byl před svým oslepnutím, a dříve než na mysli poklesl, muž silných smyslů, který naprosto nemohl žít jen s Bétuelovou dcerou. Již skutečnost, že dcera Bétuelova, právě jako Šahar, byla dlouho neplodná, jej nutila k tomu, aby se občas i jinde staral o dědice, a již dávno před narozením Jákoba a Ezaua porodila mu krásná děvečka syna, jemuž dal později svobodu a který byl nazván Elíezer. Bylo dávným zvykem, že tomuto typu syna dávali jednoho dne svobodu a jméno Elíezer. Ano, Jischaka, tuto zachráněnou oběť, musíme tím spíše omluvit, že tu nějaký Elíezer být musel – na dvorech Abrahámova duchovního rodinného kmene byl vždy takový Elíezer a vždy hrál úlohu domácího správce a prvního služebníka, také ho, pokud mohli, posílali jako posla na cestu za nevěstou pro syna pravé ženy a obyčejně mu hlava rodiny sama dala ženu, od které měl dva syny, totiž Damaška a Elínóse. Byl zkrátka zřízení jako babylónský Nimrod, a když ho mládeneček Josef při vyučování pozoroval, když spolu u paty stromu vyučování ve stínu listů blízko studny sedávali, když chlapec, objímaje kolena rukama, poslouchal s pohledem upřeným na obličej vykládajícího starce, který „byl Abrahámovi podoben“ a který dovedl tak směle a tak velkolepě mluvit v první osobě, rozechvívaly ho zvláštní pocity. Pohled jeho půvabných a krásných očí se pak lámal, pronikal postavou vypravovatelovou do nekonečné perspektivy Elíezerů, a ti všichni říkali „Já“ ústy toho, který zde právě seděl; oba byli pod stromem v šera jeho hlubokého stínu, ale poněvadž se za Elíezerem mihotal horský prosluněný vzduch, neztrácela se tato perspektiva totožnosti v temnu, nýbrž ve světle…

339$

Sféra se otáčí a nikdy se nezjistí, kde vlastně ten či onen příběh vznikl: zda na nebi nebo na zemi. Pravdě slouží, kdo vysvětluje, že se tyto příběhy dějí souhlasně a zároveň zde i tam, a že jen našemu zraku připadá, jako by sestupovaly a zase vystupovaly. Příběhy sestupují tak, jako se Bůh stává člověkem, stávají se pozemskými a tak říkajíc občanskými – čehož příkladem budiž zase uvedena oblíbená historka, kterou se Jákobovi lidé rádi honosili: tak zvaný zápas králů, to jest příběh o tom, jak Abrám porazil vojska z východu, aby svého „bratra“ Lota osvobodil. Mladší redaktoři a učení vykladači příběhů otců jsou pevně přesvědčeni a prohlašují za pravdu: nikoli s třemi sty osmnácti muži, jak se domníval Josef, pronásledoval a porazil Abrám krále, žena jej až přes Damašek, nýbrž zcela sám se svým služebníkem Elíezerem; a bojovaly prý za ně hvězdy, takže zvítězili a nepřátele zahnali na útěk. Stávalo se, že také Elíezer takto Josefovi příběh vypravoval, – hoch byl na tuto variantu zvyklý. Nikomu však neujde, že vypravování ztrácí v této podobě svůj pozemský, třeba i hrdinský ráz, který mu povídaví pastýři dávali, a že získává za něj jiný. Když je člověk poslouchá, vypadá to – a také Josef měl tento dojem více méně jasný – jako by byli dva bohové, pán a sluha, neznámé množství bohů nebo nižšího božstva v boji porazili; a to beze sporu znamená oprávněnou a pravdě sloužící přeměnu oné příhody v její nebeskou formu a její obnovu v této formě. , Měli bychom však proto chtít její pozemskou skutečnost úplně popřít? Právě naopak musíme říci, že její nadpozemská pravda a skutečnost potvrzují její pravdu a skutečnost pozemskou. Neboť to, co je nahoře, přichází dolů; ale příběh, který je dole, by bez svého nebeského vzoru a bez svého protějšku ani nevěděl, že se sběhl, a ani by sám sobě tak říkajíc nenapadl. Co dříve bylo jen v mlze, stalo se v Abrámovi tělem, a poněvadž spoléhal na Boha a o něho se opíral, podařilo se mu z druhého břehu Eufratu rozprášit lupiče.

Což neměl například i příběh o Elíezerově cestě za nevěstou svůj zvláštní příběh, na kterém se zakládal a o který se jeho hrdina a vypravovatel mohl opírat, zatímco jej prožíval a vypravoval? Stařec i tento příběh někdy zvláštním způsobem změnil a

340$

pěstitelé ústního podání jej i v této pozměněné formě dochovali až na naše časy. Tito pěstitelé totiž vykládali, že prý Elíezer, když ho Abrám poslal na námluvy pro Izáka do Mezopotámie, vykonal cesty z Beeršeby do Cháranu, cestu trvající dvacet dnů, nejméně však sedmnáct, za tři dny, a to proto, poněvadž mu „země vyskakovala vstříc“. Tomu můžeme jen obrazně rozumět, neboť tolik je jisté, že země nikomu vstříc neběží, ani nevyskakuje; ale připadá to tak tomu, kdo se po ní velmi lehce, téměř okřídlenou nohou pohybuje. Učitelé také neříkají, že cestoval, jak bylo tehdy zvykem, jako karavana se vším všudy; o deseti velbloudech se ani nezmiňují. Spíše se nám ve světle, které na příběh vrhají, tvoří určitá představa, že Abrámův nemanželský syn a posel vykonal cestu sám a s největší rychlostí: s takovou rychlostí, že na její vysvětlení nestačí okřídlení nohou, nýbrž že jsme bezděky v pokušení představovat si i jeho klobouček s křídly… V tomto osvětlení zkrátka se nám Elíezerova pozemsky tělesná cesta jeví jako příběh shůry sestouplý, při kterém se opíral o příběh nadpozemský, takže později v přítomnosti Josefově nejen gramatické formy, nýbrž i formy příběhu samého maličko propletl, řka, že mu „země vyskakovala vstříc“.

Ano, když se žákův zrak zamyšleně lámal na Elíezerově zjevu a přítomnosti, rozplýval se průhled jeho ctihodné osobnosti v světle, a nikoli ve tmě a také ještě identita jiných lidí se rozplývala zároveň – a my si již domyslíme, kterých lidí. Chceme jen zde, v předběžném pohledu na Josefův životní příběh, hned podotknout, že tyto dojmy byly ze všech, kterými starý Elíezer při vyučování na něho, působil, nejtrvalejší a nejúčinnější. Děti přece nejsou nepozorné, třebaže je jejich učitelé káravě takto nazývají; dávají jen pozor spíše na jiné, snad důležitější věci, než by si věcní vzdělavatelé přáli, a Josef, i když se jeho pohled zdánlivě utápěl v nepozornosti, dokazoval tuto dětskou pozornost dokonce velmi usilovně – zdali tak zcela ke své spáse, je ovšem jiná otázka.

341$

«Jak Abrahám objevil Boha»

Mluvíce o „jiných lidech“, naznačili jsme prozatím a opatrně Abraháma, poslova pána. Co o něm Elíezer věděl? Všelicos – a věci nejrozmanitější. Mluvil o něm, jak se říká, dvojím jazykem, hned tak a zase docela jinak. Jednou byl Chaldejec prostě onen muž, který objevil Boha, takže si Bůh radostí políbil hroty prstů a zvolal: „Až dosud mě žádný člověk nenazval Pánem a Nejvyšším, nyní se tak jmenuji!“ Toto objevení se dálo cestou velmi namáhavou, ano, plnou útrap; praotec se nemálo nasoužil. A jeho pachtění a jeho snahy byly určeny a poháněny jemu samému zvláštní představou: představou, že je svrchovaně důležité, komu nebo jaké věci člověk slouží. To na Josefa účinkovalo, to hned pochopil a to především z hlediska důležitosti. Aby si člověk u Boha i u lidí dobyl úcty a významu, bylo nutné hledět na věci – nebo alespoň na jednu věc – jako na něco důležitého. Otázku, komu má člověk sloužit, chápal praotec rozhodně vážně a jeho pozoruhodná odpověď zněla: Jen Nejvyššímu. Skutečně pozoruhodná odpověď! Mluvilo z ní sebevědomí, které bychom mohli nazvat skoro pýchou a přepjatostí. Ten muž by si byl mohl říci: „Kdo jsem a co znamenám a co znamená ve mně člověk! Stačí, že se klaním nějakému Elíkovi nebo modle nebo nižšímu bohu, co na tom sejde!“ Byl by to tak měl pohodlnější. On však pravil: „Já, Abrám, a člověk ve mně, smím sloužit jedině Nejvyššímu.“ To byl počátek všeho. (Josefovi se to líbilo.)

Počalo se to tím, že se Abrám domníval, že jen matce zemi je člověk povinen sloužit a jí se klanět, neboť ona přináší plody a udržuje život. Ale zpozoroval, že potřebuje déšť z nebe. Rozhlédl se tedy po obloze, spatřil slunce v jeho nádheře, poznal jeho žehnající i klnoucí sílu a byl by se málem rozhodl pro slunce. Vtom však zapadlo, a z toho usoudil, že tedy nemůže být tím nejvyšším. Tehdy se podíval na měsíc a na hvězdy – na hvězdy dokonce se zvláštní zálibou a nadějí. Přemrštěné státní pocty, které vzdával babylonský Nimrod slunečnímu principu, SamašBél-Mardukovi na úkor Sina, Pastýře hvězd, ranily jeho lásku k Měsíci, božstvu urskému a cháranskému, a byly snad první

342$

příčinou jeho roztrpčení a motivem jeho tuláckého pudu. Ano, Bůh se chtěl v Abírámovi proslavit a jeho pomocí si udělat jméno, a proto asi užil této lsti: láskou k Měsíci vzbudil v Abírámovi první vnitřní rozpor a neklid, využil jí k vlastním účelům a vytvořil z ní skryté východisko své životní dráhy. Neboť jakmile vyšla jitřenka, zmizel pastýř i stádo, a Abrahám z toho usuzoval: „Ne, ani toto nejsou bohové mne hodní.“ Jeho duše byla zkrušena starostí a on usuzoval: „Jak by mohl jeden z nich vycházet a druhý zapadat, kdyby neměli nad sebou, přesto, že jsou tak vysoko, ještě řidiče a pána? Pro mne, člověka, by se neslušelo, kdybych se klaněl jim, a ne spíše tomu, který jim rozkazuje.“ A Abrahámova mysl tak vroucně a tak bolestně lpěla na pravdě, že to Pána Boha hluboce dojímalo a že si v duchu řekl: „Olejem radosti tě pomažu hojněji než druhy tvé!“

Tak z prudké touhy po Nejvyšším objevil Abrahám Boha, jako učitel ho dále vytvářel a vymýšlel a všem účastníkům tím prokázal velké dobrodiní: Bohu, sobě i těm, jichž duše poučováním získal. Bohu tím, že v lidských myslích připravoval půdu pro jeho poznání, sobě a novým vyznavačům však hlavně tím, že bohy, kterých bylo mnoho a kteří znepokojovali lidi svou nejasností, spojil zase v bytosti jediné a uspokojivě jasné, že v určitém Bohu, od něhož všechno přichází, dobré i zlé, nenadálé a hrozné, právě tak jako požehnaný řád, a na kterého v každé případnosti můžeme spoléhat. Abrahám sloučil mocnosti v jedinou moc a nazval ji Hospodinem – jednou provždy a výhradně, nejen pro nějaký svátek, kdy se všechna moc a čest v lichotivých hymnách na hlavu jediného boha, Marduka, Anua nebo Šamaše soustřeďuje, aby se druhého dne v jiném chrámu a totéž opakovalo ku cti a slávě jiného boha. „Ty jsi Jediný a Nejvyšší, bez tebe se nekonají soudy, bez tebe se o ničem nerozhoduje, žádný bůh na nebi ani na zemi ti nemůže klást odpor, ty jsi povýšen nad ně nad všechny!“ Tak lidé v Nimrodově říši, vzdávajíce se okamžiku, často lichotivě říkávali a zpívávali; ale Abrahám shledal a prohlásil, že vpravdě se takové lichotky mohou a smějí říkat jen Jedinému, stále témuž, který byl veskrze známý, poněvadž všechno bylo od něho, a který proto všechny věci podle jejich původu učinil známými. Lidé, mezi nimiž Abrahám

343$

vyrostl, velmi úzkostlivě dbali toho, aby při děkovných a prosebných modlitbách na tento původ nezapomínali. Když konali pokání za své nepravosti, vrcholily jejich úpěnlivé prosby celým seznamem vzdechů, jimiž vzývali bohy, a pečlivě vzývali každého jednotlivého, jehož jméno jim bylo jen poněkud známé, aby za nic na světě nevynechali toho, který na ně toto trápení seslal a který byl právě v této věci kompetentní; neboť nevěděli, který to byl. Abrahám to věděl a poučoval je. Byl to vždy jen On, Svrchovaný a Nejvyšší, on jediný mohl být pravým Bohem člověka a jen v něm se člověk nemýlil při svých žalozpěvech a hymnách.

Ačkoli byl Josef ještě tak mlád, chápal velmi dobře, jakou smělost a duševní sílu obsahovala praotcova božská ustanovení, před nimiž mnozí s hrůzou couvali, když jim je chtěl vštěpovat. Skutečně, ať už byl Abrahám vysoký a krásný stařec jako Elíezer či snad malý, hubený a pokřivený – měl zajisté odvahu, plnou odvahu, které bylo zapotřebí, aby všechna božstva i veškeren hněv a všechny milosti mohl snést na svého Boha, jedině na něm stavět, jen na něm a na nikom jiném, a jen na svrchovaně Nejvyšším záviset. Lot sám, zblednuv v obličeji, mu řekl:

„Opustí-li tě však tvůj Bůh, budeš přece úplně opuštěn!“

Odpověděl pak jemu Abrám:

„Tak jest tomu, jak pravíš. Nebude na nebi ani na zemi tak veliké opuštěnosti, která by se podobala opuštěnosti mé – neboť bude dokonalá. Pomysli však, že usmířím-li ho a bude-li On mým štítem, nebudu již ničeho postrádat a zmocním se bran svých nepřátel!“

Tehdy se Lot vzmužil a pravil jemu:

„Chci tedy být tvým bratrem!“

Ano, Abrahám dovedl svým lidem vštípit část své vznešené mysli. Jmenoval se Abírám, což mohlo znamenat: „Můj otec jest vznešený“, ale také právem: „Otec vznešeného“, neboť Abrahám byl do jisté míry boží otec. Našel si ho svým zrakem a vytvořil rozumem; mohutné vlastnosti, které mu připisoval, byly původním majetkem božím a Abrám nebyl jejich zploditelem. Ale v jistém smyslu jím snad přece byl; vždyť je poznal, vždyť jim učil a přemýšleje o nich uskutečnil je. Mohutné boží

344$

vlastnosti byly sice něco věcně daného, co bylo mimo Abraháma, byly však zároveň i v něm i od něho; v některých chvílích se síla jeho vlastní duše sotva mohla od nich rozeznávat, proplétala a rozplývala se poznáním s ním v jedno a to byl původ svazku, který Pán potom s Abrahámem uzavřel, a který byl jen výslovným potvrzením vnitřní skutečnosti; byl to však také původ zvláštního rázu Abrámovy bázně boží. Bylať sice velikost boží něco hrozně věcného, co bylo mimo něho, co se však zároveň do jisté míry shodovalo s jeho vlastní duševní velikostí a co bylo jejím dílem, přesto však nebyla tato bázeň boží pouhou bázní v pravém slova smyslu, nebyla jen hrůzou a chvěním, nýbrž byla také spojenectvím, byla důvěrou a přátelstvím zároveň; praotcovo jednání s Bohem bylo někdy věru podivné, a kdybychom nebrali ohled na tento zvláštní a složitý poměr, bylo by muselo budit úžas nebe i země. Jak se například přátelsky obořil na Hospodina při zkáze Sodomy a Gomory, bylo téměř urážlivé, když pomyslíme na strašnou moc a velikost boží. Ale ovšem, koho to mělo urazit, ne-li Boha – který to klidně přijal? „Slyš, Pane,“ řekl mu tenkrát Abrám, „tak nebo tak, jedno nebo druhé! Když chceš mít svět, nemůžeš žádat spravedlnost; jde-li ti však o spravedlnost, je konec se světem. Sedáš si na dvě židle, chceš svět a v něm spravedlnost. Nebudeš-li však trochu shovívavější, nemůže svět obstát.“ Nařkl Hospodina tenkrát dokonce ze lsti a vyčítal mu; Potopy prý se kdysi vzdal, nyní však přichází s ohněm a sírou. Ale Bůh, který si asi s oběma městy nevěděl rady, po tom všem, co se jeho poslům v Sodomě přihodilo nebo co by se bylo málem přihodilo, nepřijal sice Abrahámovy výčitky vlídně, nepřijal je však ani zle; zahalil se v milostivé mlčení.

Toto mlčení bylo výrazem ohromného faktu, který náležel právě tak vnější jsoucnosti boží, jako i zároveň duševní velikosti Abrahámově, jejímž snad nejvlastnějším dílem byl: onoho faktu, že protiklad širého světa, který by měl být spravedlivým, zakládá se na samé velikosti boží, že On, živý Bůh, není dobrý, nebo je jen mezi jiným dobrý, že je však mimo to i zlý, že v jeho životnosti je obsaženo i zlo, že je přitom svatý, svatost sama a že svatost vyžaduje.

345$

Jak ohromné! On to byl, jenž rozmetal Tiámat a rozpoltil draka choasu; jemu, jeho Bohu, náležel jásavý pokřik, kterým při stvoření světa pozdravili bohové Marduka a který Abrámovi krajané o každém novoročním dnu opakovali. On byl původcem řádu a oblažující bezpečnosti. Jeho dílem bylo, že jarní a pozdní deště přicházely v pravý čas. On určil strašnému moři, zbytku prapotopy a obydlí Leviatana, hranice, které ani nejzuřivějším náporem nemohlo moře přestoupit. Dával slunci plodivě vycházet, dával mu dostupovat nejvyššího bodu a s večerem nastupovat jeho cestu do pekel, dával měsíci měřit čas v stále stejném střídání jeho fází. Vyslal hvězdy vzhůru, seřadil je v pevné obrazce a upravil život zvířat i lidí, poskytuje jim potravu podle toho, co roční doba přinášela. Z míst, kde ještě nikdo nebyl, padal sníh a zavlažoval zem, jejíž kotouč On pevně postavil na hladinu vodní, takže nekolísala a nehýbala se, leda jen zřídka. Jaká přemíra požehnání, užitečnosti a dobroty!

Avšak jako muž, který zabil nepřítele a tímto vítězstvím spojil jeho vlastnosti se svými, tak také Bůh, jak se zdá, když rozpoltil netvora chaosu, vtělil do sebe jeho podstatu a teprve tím se stal úplným a dokonalým, teprve tím vyspěl k plnému majestátu své jsoucnosti. Zápas světla s tmou, dobra se zlem, hrůzy s pocitem blaha na zemí nebyl, jak se domnívali Nimrodovi lidé, pokračováním zápasu Marduka s Tiámatou; i temno, zlo a nevypočitatelná hrůza i zemětřesení, sršící blesk, mračna kobylek, která zatemnila slunce, sedm zlých větrů, prašný abubu, sršni a hadi byli od Boha, a byl-li nazýván pánem morových ran, bylo to proto, že byl jejich původcem a zároveň lékařem. Nebyl Dobro, nýbrž Vše, a byl Svatý! Svatý nikoli dobrotou, nýbrž životností a přemírou života, svatý majestátem a strašlivostí, příšerný, nebezpečný a smrtící, takže nějaké opominutí, chyba, malá nedbalost mohly mít pro toho, kdo se jich dopustil, hrozné následky. Byl svatý; a svatost také vyžadoval, a že ji vyžadoval svým pouhým bytím, byla jeho svatost něčím významnějším než pouhá nebezpečnost; opatrnost, k níž nabádal, se tím stala zbožností a živý boží majestát měřítkem života, pramenem vědomí viny a bázní boží, to jest čistým životem před božskou velikostí.

346$

Bůh byl, a Abrahám putoval životem před jeho tváří, jsa v duši posvěcen jeho vnější blízkostí. Byli dva, jedno Já a jedno Ty, které rovněž říkalo „Já“ a druhému „Ty“. Pravda, že Abrám božské vlastnosti s pomocí duševní velikosti vytvořil – bez této velikosti by je nebyl mohl vytvořit a nebyl by je dovedl pojmenovat a byly by zůstaly v temnotách. Proto přece však zůstal Bůh mocným Ty, říkajícím Já, mimo Abraháma a mimo svět. Byl v ohni, ale nikoli oheň – a proto by bylo bývalo velkou chybou klanět se ohni. Vždyť přece Bůh stvořil svět, kde se vyskytovaly věci tak strhující velikosti jako vichřice nebo Leviatan. To musel člověk mít na paměti, aby si mohl vytvořit představu, nebo, ne-li představu, alespoň jakési zdání o jeho vlastní vnější velikosti. Byl nutně mnohem větší než všechna jeho díla, a právě tak nutně mimo svá díla. Jeho jméno bylo Mákóm, prostor, poněvadž byl prostorem světa, ale svět nebyl jeho prostorem. Byl také v Abrahámovi, který Ho Jeho pomocí poznal. Ale to právě zesilovalo a naplňovalo praotcovu mluvu v první osobě a toto jeho božsky odvážné Já nebylo naprosto ochotno zmizet, splynout s Ním a nebýt déle Abrahámem, nýbrž stálo velmi statečně, jasně a zpříma naproti Němu – v ohromném odstupu od Něho, zajisté, neboť Abrahám byl jen člověk, drnohryz, byl však s Ním spojen poznáním a byl posvěcen vznešenou božskou bytostí, kterou směl oslovovat Ty. Na tomto základě uzavřel Bůh s Abrahámem věčný svazek, onu pro obě strany mnohoslibnou smlouvu, na kterou Bůh tak žárlil, že chtěl být od svých lidí naprosto sám uctíván, bez jakéhokoli pošilhávání po druhých bozích, jimiž byl svět naplněn. To bylo pozoruhodné: Abrahámem a jeho svazkem přišlo na svět něco, co v něm předtím nebylo a co národové neznali: proklatá možnost rušení smlouvy a odpadlictví od Boha.

Ještě mnohému dovedl praotec o Bohu učit, ale nedovedl o Bohu vypravovat, – alespoň ne v onom smyslu, jako jiní lidé dovedli o svých bozích vypravovat. O Bohu nebylo příběhů. A co bylo dokonce snad nejpozoruhodnější, byla odvaha, s jakou Abrám hned od počátku, bez okolků a bez příběhů, Boha vytvořil a vyslovil, říkaje „Bůh“. Bůh nevznikl, nebyl zrozen, a žena ho neporodila. Nebyla také vedle něho na trůně žádná

347$

žena, žádná Ištar ani Baalat ani Matka boží. Jak jen to mohlo být? Je zapotřebí jen rozumu, abychom pochopili, že to vzhledem k božské povaze byla představa nemožná. Zasadil v Edenu strom poznání a smrti, a člověk z něho jedl. Plození a smrt bylo věcí člověka, nikoli však Boha, a žádná bohyně neseděla mu po boku, poněvadž Bůh nepotřeboval poznání, neboť byl Baal a Baalat v jedné osobě a zároveň. Neměl také dětí. Jeho dětmi nebyli ani andělé, ani Zástupové, kteří mu sloužili, nebyli jimi také obři, kteří zplodili několik andělů s dcerami lidskými, byvše svedeni pohledem na jejich nemravnost. Byl sám a to byl znak jeho velikosti. Ale jako nám osamocenost Boha bez ženy a bez dětí pomáhá vysvětlit jeho velkou žárlivost na svazek s člověkem, tak s ní jistě také souviselo, že neměl příběhů a že nebylo o něm co vypravovat.

A přece právě tomu zase musíme rozumět jen s výhradou a je to správné jen z hlediska minulosti, ne však také budoucnosti – předpokládajíce, že slovo „vypravovat“ se na budoucí události hodí a že vůbec o budoucnosti můžeme vypravovat, byť i jen ve formě minulosti. Bůh měl přece a dojista svůj příběh, ale ten se týkal budoucnosti, budoucnosti pro Boha tak skvělé, že jeho přítomnost, byť sebeskvělejší, se jí nemohla rovnat; a skutečnost, že se jí nemohla rovnat, propůjčovala velikosti a svaté moci boží, přes to, že byla tak veliká a svatá, rys očekávání a nesplněného zaslíbení, rys, řekněme to přímo, utrpení, kterého si bylo nutno povšimnout, šlo-li o to, plně pochopit svazek Boha s člověkem a jeho žárlivost na tento svazek.

Přijde den, den nejpozdnější a poslední, a teprve ten přinese naplnění Boha. Tento den je konec a počátek, zničení a znovuzrození. Svět, tento první nebo snad také ne první svět, bude smeten ohromnou katastrofou a opět zavládne chaos, pravěké mlčení. Potom však počne Bůh, Pán záhuby, Pán vzniku, tvořit nové a krásnější dílo. Z chaosu, bahna a temnoty vyvolá jeho slovo nový kosmos, a jásot andělů, které tato podívaná bude ještě více uchvacovat, zazní ještě mocněji, neboť omládlý svět předčí starý v každém směru, a Bůh v něm zvítězí nad všemi svými nepřáteli!

Tak se stane: Na konci všech dnů bude Bůh králem, králem

348$

králů, králem nad lidmi i bohy. Není jím však již dnes? Ovšem, je jím v tichu a v Abrámově poznání. Ale není uznáván a není vyznáván, není tedy uskutečněn. Poslednímu a prvnímu dnu, dnu záhuby a vzniku, bylo vyhrazeno uskutečnění neomezeného božího velkokrálovství; jeho absolutní panství se před očima všech vyprostí z pout, v nichž posud vězí. Žádný Nimrod již před Ním nevztyčí své nestoudné věže s terasami, žádné lidské koleno se neskloní leč před Ním a žádná lidská ústa nebudou vzdávat úctu jinému bohu. To však znamená, že Bůh, jako vpravdě odjakživa, konečně také ve skutečnosti bude pánem a králem nade všemi bohy. Za hlaholu desetitisíců šikmo vzhůru namířených pozounů, za zpěvu a hřmění plamenů, v krupobití blesků bude kráčet k trůnu, jsa oděn vznešeností a děsem, bude kráčet po světě klanějícím se mu v prachu, aby jsa všem zjevný a na věčné časy uchvátil skutečnost, která byla jeho pravdou.

Ó dni boží apoteosy, dni zaslíbení, očekávání a splnění! Tento den, to je třeba poznamenat, bude zahrnovat v sobě i Abrahámovu apoteosu, od tohoto dne bude jeho jméno žehnajícím slovem, kterým se pokolení lidská budou pozdravovat. Takové bylo zaslíbení. Ale že tento hromově dunící den nebyl přítomností, nýbrž konečnou budoucností a do té doby jen očekáváním, to vrývalo do dnešní božské tváře onen rys utrpení, rys vyjadřující, ještě ne“ a rys vyčkávání. Bůh byl v poutech, Bůh trpěl. Bůh byl vězněn. To mírnilo jeho vznešenost, on se tím stával předmětem uklidňujícího uctívání v očích všech trpících a čekajících, kteří nebyli na světě velcí, nýbrž malí, a jejich srdce se od té chvíle začala posmívat všemu, co se podobalo Nimrodovi, a všemu nestoudně velikému. Ne, Bůh neměl své dějiny jako Usíre, rozsápaný, pohřbený a z mrtvých vstalý trpitel egyptský, nebo jako Adón-Tammuz, pro kterého flétna lkala v propastech, pán ovčince, kterému kanec Ninib rozerval bok a který sestoupil do zajetí, aby zase povstal. Nikoho by bylo ani zdaleka nenapadlo a nesměl si ani myslet, že by Bůh mohl mít vztahy k dějům v přírodě, schnoucí utrpením a tmoucí žalem, aby se podle zákona a zaslíbení opět obnovovala plesáním a záplavou květou: že by mohl mít vztahy k zrnu hnijícímu v temnu a v žaláři země, aby vyklíčilo a vstalo; k umírání a

349$

k pohlaví; ke zkažené svatosti Melek-Baala a jeho uctívání v Týru, při kterém muži obětovali Příšeře své sémě s očima šílenstvím zkroucenýma a s nestoudností smrti. Bůh chraň! On neměl s takovými věcmi nic společného. Ale tím, že byl v poutech a že byl Bohem, čekajícím na budoucnost, přece jen se maličko podobal oněm trpícím božstvům, a proto také Abrám v Síchemu míval dlouhé debaty s Malkísedekem, knězem všech baalů, a s El-eljónem o tom, zdali a do jaké míry je jakási podoba mezi tímto Adónem a mezi Pánem Abrahámovým.

Bůh si pak políbil hroty prstů a zvolal, popudiv anděle k skryté zlosti: „To je neuvěřitelné, jak dobře mě ten drnohryz zná! Vždyť skrze něho začínám být slavným! Věru, že mu požehnám!“

«Poslův pán»

Takto tedy vypadal Abrahám v podání Elíezerově, tak prostě jej Elíezer žákovi svým jazykem líčil. Ale tento jazyk se za řeči nenadále štěpil, a mluvil pak o něm i jinak, jiným tónem. Ten, o němž ctihodný hadí jazyk hovořil, byl stále ještě Abrám, muž z Uru či vlastně z Cháranu – a jazyk jej nazýval Josefovým pradědem. Oba, stařec i mladík, věděli, že jím Abrám vpravdě nebyl – onen Abrahám, o němž jazyk v té chvíli ještě mluvil, neklidný poddaný Amráfela ze Sineáru, a že žádný člověk nemá praděda, který by byl žil dvacet lidských věků před ním. Ale nebyly to jen tyto nepřesnosti v jejich hovorech, nad kterými bylo třeba přimhouřit oko, takových věcí bylo více; neboť ani ten Abrahám, o kterém Elíezerův dvojklaný jazyk, pleta páté přes deváté, hovořil, nebyl oním, který tehdy žil a který sineárský prach ze svých nohou střásl, nýbrž byl spíše postavou, která zase hluboko za onou byla viditelná a pro niž byla ta druhá průhledná, takže se hochovy oči právě tak plavně na této průhledné osobnosti lámaly jako na osobnosti zvané „Elíezer“ – osobnosti ovšem stále světleji průsvitné: neboť co prosvítá, je světlo.

Potom přišly na řadu všechny ony příběhy náležející té polovině sféry, v níž pán a sluha nikoli s třemi sty osmnácti muži, nýbrž sami, ovšem za pomoci vyšších duchů, zahnali nepřátele

350$

přes Damaški, když Elíezerovi, poslu, „vstříc země vyskakovala“; příběh o předpovědi Abrahámova narození, o vraždění chlapců kvůli němu, o jeho dětství v jeskyni a o tom, jak ho anděl kojil, zatímco jeho matka, hledajíc ho, bloudila. To mělo ráz pravdivosti; někde a nějak to bylo správné. Matky vždy bloudí a hledají; mají mnoho jmen, ale bloudí po nivách a hledají své ubohé dítě, které bylo uneseno do podzemí, které bylo zavražděno a na kousky rozsekáno. Tentokrát se matka jmenovala Amatla, také Emtelaj –jména, která snad Elíezera svedla k tomu, že si příběh přebásnil a že jeho fantazie na nich spolupracovala, neboť spíše než na matku hodila se tato jména na kojícího anděla, který, aby věc vypadala názorněji, měl podle výkladu rozeklaného jazyka také třeba podobu kozy. Hluboce rozechvívalo a na výraz očí poslouchajícího Josefa silně působilo i jméno matky Chaldejcovy, jméno „Emtelaj“; neboť zřejmě znamenalo: „matka mého povýšeného“, správně tedy „Matka boží“.

Zasluhuje snad ctihodný Elíezer nějakou výtku za to, že takto mluvil? Ne. Příběhy sestupují na zem tak, jako se Bůh stává člověkem, stávají se skoro občanskými a pozemskými, nepřestávajíce se dít i nahoře a hodíce se i ve své vyšší formě za předmět vypravování. Tak tvrdíval někdy stařec, že synové oné Ketúry, kterou Abrám již v pokročilém věku pojal za ženinu: totiž Medán, Midján a Jokšán, Zimrán, Jišbak, a jak se všichni jmenovali, že tito synové prý „zářili jako blesky“, a Abrám prý jim a matce vystavěl tak vysoké železné město, že tam nikdy slunce nepřišlo a jen vzácné kameny tam svítily. Jeho posluchač by byl musel být úplně tupý mladík, kdyby nebyl poznal, že tímto chmurně zářícím městem je míněno podsvětí, jehož královnou tedy v tomto podání byla Ketúra. Podání, o kterém nesmíme pochybovat! Neboť Ketúra byla sice špatná žena kanaanská, kterou Abrám v stáří uznal za hodnou manželského svazku, ale byla matkou celé řady arabských rodových náčelníků a pánů pouště, jako byla Hagar, Egypťanka, matkou jednoho z nich; a pravil-li Elíezer, že synové zářili jako blesky, znamená to, že se na ně díval z obou hledisek, a ne jen z jednoho, ve znamení současnosti a dvojné jednoty: že v nich tedy viděl beduínské náčelníky a kočovníky, i syny a knížata podsvětí, jako byl Izmael, nepravý syn.

351$

Bývaly také chvíle, kdy stařec mluvíval o Sáře, praotcově ženě, tónem prapodivným. Nazýval ji „dcerou vykleštěného“ a „nejvyšší na nebesích“. Dodával k tomu, že nosila kopí, a s tím plně souhlasilo, že se původně jmenovala Saraj, to jest „hrdinka“, a že ji teprve Bůh oslabil a sesadil na Sáru, tedy pouhou „velitelku“. Totéž se přihodilo jejímu muži-bratru; neboť z „Abráma“, což znamená vznešený otec a otec vznešenosti, byl oslaben a sesazen na „Abraháma“, tedy na otce velmi mnohých, otce hemžícího se duchovně tělesného potomstva. Přestal snad proto být Abrámem? Naprosto ne. Bylo to jen tím, že se sféra otáčí; a jazyk, jemně rozpoltěný v Abráma a v Abraháma, mluvil o něm tak a také zase tak.

Nimrod, otec země, ho chtěl pozřít, ale on unikl jeho lačnosti, byl v jeskyni andělem-kozou živen, a když vyrostl, zahrál žravému králi a jeho vznešenému bůžkovství takový kousek, že se skutečně mohlo říci: ten dostal co proto. Mnoho vytrpěl, než se v jakémsi smyslu na jeho místo posadil. Byl v zajetí, a bylo radostí si poslechnout, jak i tohoto zajetí dovedl využít, získávaje proselyty a obrátiv strážce žalářní jámy k nejvyššímu Bohu. Měl být obětován tyfónské výhni, vězel ve vápenné peci či spíše - Elíezer ve svých výkladech někdy kolísal - stál na hranici, a i to vypadalo pravděpodobné, neboť Josef velmi dobře věděl, že ještě dnes v mnohých městech mívají slavnosti, kdy „pálí hranice“. Oslavují se snad svátky, které se nevztahují na nějaké události, světí se neskutečné a neodůvodněné slavnosti? Provozují se o novoročních dnech a při oslavách stvoření v zbožných maškarádách věci, které jsme sobě nebo nějakému anděli z prstů vycucali a které se nikdy neudály? Člověk si nic nevymýšlí. Je sice od chvíle, kdy pojedl ze stromu, náramně chytrý, a nemá daleko k tomu být Bohem. Ale jak by si mohl při vší chytrosti vymyslet něco, co tu není? S tou hranicí to tedy souhlasilo.

Podle Elíezerova podání založil Abrahám město Dimaški a byl jeho prakrálem. Výpověď poněkud mlhavá; neboť města nebývají zakládána lidmi, a bytosti, které nazýváme jejich prakráli, nemívají lidské tváře. Ani sám Hebron, zvaný Kirjat Arba, na jehož území byli usazeni, nebyl vystavěn člověkem, nýbrž obrem Arbaem čili Arbaalem, jak si to alespoň lid vykládal.

352$

Naproti tomu byl Elíezer přesvědčen, že Abrám založil i Hebron, což však snad obecnému mínění neodporovalo a nemělo odporovat; neboť, že byl praotec obrovsky veliký, bylo již z toho zjevné, že podle Elíezerova svědectví chodil mílovými kroky.

Jaký tedy div, že Josefovi v jeho blouznivě zmatených chvílích splývala postava jeho předka, zakladatele měst, v průzračných dálkách s postavou babylonského Béla, který vystavěl věž i město a který se stal Bohem, byv dříve člověkem a byv pohřben v Bélově hrobě? S Abrahámem to bylo asi obráceně. Ale čemu se tu říká „obráceně“ a kdo nám poví, čím byl dříve, a kde je pravlast příběhů, zda nahoře nebo dole? Jsou přítomností toho, co se točí, jsou jednotou dvojnásobného a sochou, která nese jméno „Zároveň“.$

««KAPITOLA TŘETÍ»»

JOSEF A BENJAMÍN

«Adónův háj»

Půl hodiny cesty od Jákobova nestálého sídla, od jeho stanových obydlí, chlévů, ohrad a skladišť zásob, směrem k městu byla rokle, zarostlá zakrslým lesem myrtových keřů se silnými kmeny, kterou hebronští uctívali jako posvátný háj AstarótyIštary či spíše ještě jako háj jejího syna, bratra a manžela, Tammuze-Adóna. Vzduch byl prosycen příjemnou, třebaže v létě žhavou hořkostí, a kořenná divočina, zdánlivě neproniknutelná, propletená náhodnými křivými průlomy, které mohly být pokládány za stezky, vedla všemi směry; když se člověk prodral k nejhlubšímu bodu kotliny, dostal se na volné prostranství, vzniklé jistě vykácením; uprostřed mýtiny se zdvíhala svátost: čtyřhranný kamenný kužel, přesahující výšku muže, do kterého byly vryty symboly plození, masséba, sama rovněž symbol plození, a na jejím podstavci ležely obětní dary, hliněné nádoby naplněné zemí, z niž klíčily bělavé a zelenavé rostliny, a také umělečtější předměty toho druhu: čtyřhran ze sklízených dřevěných příček a napjatého plátna, z kterého se podivně zdvíhala neohrabaná zelená lidská postava, patrně zavinutá; to ženy dárkyně pokryly nákres mrtvého na plátně plodivou zemí, zasely do ní pšenici, setbu pokropily a výhonky rovně zastřihly, takže figura na svém podkladě zeleně vystupovala.

Na toto místo často chodíval Josef s Benjamínem, svým vlastním bratrem, nyní osmiletým, který začínal odrůstat ženskému dozoru, druže se rád s prvorozencem své matky; – měl

354$

buclaté tváře a neběhal již nahý, nýbrž nosil tmavomodrou nebo rzivou košilovou vlněnou suknici s krátkými rukávy a s vyšívanou obrubou, která mu dosahovala ke kolenům. Měl krásné šedivé oči, kterými s výrazem nejčistší důvěry k staršímu bratrovi vzhlížel, měl husté, kovově lesklé vlasy, které mu jako třpytící se přilba těsně lnuly k lebce, pokrývajíce ji od prostředku čela až do týla, s výkrojky pro uši, malé a tuhé jako jeho nos a jako ruce s krátkými prsty; jednou z nich se vždy držel bratra na společných vycházkách. Byl přítulný a byl jako Ráchel přívětivý. Ale jakási ostýchavá zádumčivost spočívala jako stín na jeho osůbce, neboť nebylo mu neznámo, co kdysi v podvědomí způsobil, jak a kdy zemřela jeho matka, a pocit tragické viny bez viny, který s sebou nosil, byl živen chováním Jákobovým k němu, chováním, které dojista nebylo nelaskavé, ale bylo diktováno bolestným ostychem, nutícím otce, aby se synovu pohledu spíše vyhýbal, než aby jej vyhledával; přesto však chvílemi přivíjel nejmladšího dlouze a vroucně k srdci, nazývaje ho Benóním a vykládaje mu šeptem o Ráchel.

Když se tedy hošík odtrhl od ženských sukní, nebylo mu ve styku s otcem příliš volno. Tím vroucněji se přimkl k vlastnímu bratrovi, kterého zahrnoval vším obdivem a který tuto příchylnost také potřeboval, neboť byl na světě velmi osamělý, přestože každý, kdo ho spatřil, se s pozdviženým obočím na něho usmíval; on sám silně pociťoval přirozenou spojitost s hošíkem a povýšil ho na svého přítele a důvěrníka - nedbaje přitom takřka ani věkového rozdílu, takže toto přátelství a tato důvěra Benjamína spíše skličovaly a mátly, než oblažovaly a naplňovaly hrdostí. Ano, co všechno mu chytrý a překrásný Josef (Benóní vyslovoval bratrovo jméno Josef, a nikoli Jozef) vypravoval a s čím se mu svěřoval, bylo více, než jeho dětská mysl mohla pochopit, a ačkoli se to snažil pochopit, vzrůstala melancholie, zastiňující malého vraha matčina.

Ruku v ruce odcházeli z Jákobových olivových zahrad na pahorku, kde synové služek sklízeli plody a lisovali olej. Bratři Josefa odtamtud vyhnali, protože žaloval otci, který byl na dvoře u stád, účtuje s Elíezerem, před ním stojícím, že skoro na všech stromech nechali plody přezrát, takže již nemohly dát

355$

příliš jemný olej, zvláště když je podle jeho mínění v mlýnech příliš prudce lisovali a rozmačkávali, místo aby je opatrně drtili. Když Dán, Naftalí, Gád a Ašer dostali svůj díl, napřáhli ruce a ošklíbajíce se, rozkřikli se na žalobníka a utrhače, aby se klidil; Josef pak zavolal Benjamína, řka:

„Pojď, půjdeme na své místo.“

Cestou pravil:

„Užil jsem výrazu: ,skoro na všech stromech’ – a přestřelil jsem, budiž, každý přestřeluje. Uznávám, že kdybych byl řekl ,na některých’, bylo by to bývalo přesněji vyjádřeno, neboť já sám jsem vylezl na ty staré stromy se třemi kmeny, víš, na ty obezděné, a trhal jsem olivy a házel je do šátku, kdežto bratři bohužel je sráželi kameny a otloukali holemi, a já jsem na vlastní oči viděl, že na těch starých stromech byly plody rozhodně již příliš zralé – o těch ostatních nechci nic říci. Oni však tropí, jako bych byl vůbec lhář a jako by bylo možné získat jemný olej, když házíme kamením po božím daru jako oni a když všechno rozmlátíme. Copak se na to člověk může dívat a nežalovat?“

„Ne,“ odpověděl Benjamín, „ty to víš lépe než oni a tys musel jít k otci, aby to zvěděl. Já jsem velmi rád, že ses s nimi pohádal, Josífku, protože potom sis zavolal bratra, svého pravého bratra.“

„Teď, statný Bene,“ pravil Josef, „se rozběhneme a přeskočíme tam tu polní zídku, ráz, dva, tři –“

„Nu, dobře,“ odpověděl Benjamín. „Ale nepouštěj mě při tom! Bude to veselejší a pro mne i bezpečnější, poběžíme-li spolu; vždyť jsem ještě malý.“

Utíkali, přeskočili a šli dále. Když se Benjamínova ruka v ruce Josefově příliš zahřála a zvlhla, bylo Josefovým zvykem uchopit Benjamína za uvolněné zápěstí a mávat rukou, aby se na vzduchu osušila. Toto větrání hošíka pokaždé tak rozesmálo, že až klopýtal.

Když došli k myrtové rokli a k božímu háji, museli se od sebe oddělit a jít za sebou, neboť úzké pěšinky v houští je k tomu nutily. Tvořily bludiště, a vždy je bavilo se jím prodírat; bylo tak napínavé čekat, jak daleko jim hadovitý průchod dovolí se

356$

prodírat kupředu, než uváznou před neproniknutelným místem, a zda to půjde někde ještě dále, až zahnou někam do kopce nebo z kopce, či zda se nebudou muset vrátit, riskujíce nebezpečí, že ztratí cestu, na které se tak daleko dostali, a že se dostanou do nové slepé uličky. Hovořili, smáli se, zápasili, chráníce si obličeje před údery a šlehy, a Josef někdy také ulamoval větvičky z keřů, které na jaře bíle kvetly, a schovával si je; neboť na tomto místě se vždy zásoboval myrtovou zelení na věnce, které s oblibou na hlavě nosil. Z počátku to chtěl Benjamín dělat po něm, trhával i pro sebe ratolesti a prosíval bratra, aby i jemu věnec uvil. Ale zpozoroval, že to Josef nerad viděl, když se i on myrtou zdobil, vymiňuje si tuto ozdobu, aniž to přímo vyslovil, pro sebe – v čemž se skrývalo, jak hošíkovi připadalo, jakési myšlenkové tajemství, kterých si Josef v nitru chránil více, i toho si již Benjamín všiml: neboť právě před ním, před bratříčkem, jich nedovedl vždy zcela utajit. Benóní tušil, že při Josefově nepřiznané, ale nápadné žárlivosti na myrtovou ozdobu snad jde o dědickou vyvolenost, o hodnost nominálního prvorozenství a o nositelství požehnání, které, jak známo, mu bylo otcem chystáno a nad jeho hlavou se vznášelo, – to však zřejmě nebylo vše.

„Upokoj se, klučino!“ říkával Josef, líbaje svého druha na chladnou vlasovou přilbu. „Doma ti uviji věnec z dubového listí nebo z pestrého bodláčí nebo jeřabinový věnec s červenými perlami, – co tomu říkáš? Není to hezčí? Co chceš s myrtou? Nehodí se k tobě. Při volbě svých ozdob musíme být opatmi a správně je vybírat.“

Benjamín mu odpovídal:

„To je jasné, máš pravdu a já to uznávám, Josefjo, Jášúpe, můj Jehósífe. Jsi nesmírně moudrý a já bych nedovedl říci to, co říkáš ty. Ale když ty to říkáš, vidím to a oddávám se tvým myšlenkám, takže se stanou mými a já jsem pak tak moudrý, jakým ty mě děláš. Chápu zcela dobře, že musíme správně volit, a že ne každá ozdoba se hodí pro každého. Vidím, že ti stačí, čemu jsi mě naučil, a že nechceš, abych byl moudřejší. Ale i kdybys chtěl pokračovat a bratrovi více svěřit, věř, že bych nezůstal pozadu a že by ses mohl lecčehos od chlapečka nadít.“

357$

Josef mlčel.

„Tolik již vím od lidí,“ pokračoval Benjamín, „že je myrta obrazem mládí a krásy – tak říkají velcí, ale řeknu-li to já, zní to tobě i mně směšně, neboť se nesluší, abych pronášel slova takového zvuku a významu. Jsem ovšem mladý, totiž malý, tedy ani ne ještě mladý, nýbrž pouhé vyžle: mladý jsi ty a jsi krásný, kdekdo o tom mluví a kdekdo to po světě rozkřikuje. Já však jsem spíše žertovný než krásný, – podívám-li se na své nohy, vidím, že jsou v poměru k celému tělu příliš krátké, pupek mám také ještě jako kojenec, tváře oblé a jakoby k prasknutí nafouknuté, o vlasech, které mi pokrývají hlavu jako vydří čepice, ani nemluvím. Sluší-li tedy myrta jen mládí a kráse, a tak tomu také je, sluší ovšem jen tobě, a kdybych já ji nosil, dopustil bych se chyby. Vím dobře, že se člověk v těch věcech může dopustit chyby a že si může uškodit. Vidíš, již já sám, a dříve, než ty promluvíš, rozumím mnohému, jenže ne arci všemu a ty mi musíš pomoci. „

„Milý chlapíčku,“ řekl Josef a objal ho kolem těla. „Tvá vydří čepice i tvé bříško a tváře jsou mi docela milé. Ty jsi můj vlastní bratříček a jsme jedné krve, neboť oba jsme vyšli z jedné hlubiny, jejíž jméno je ,absu‘, ale myjí říkáme ,mami‘, sladká, ta, za kterou Jákob sloužil. Pojďme dolů ke kameni a odpočiňme si.“

„Pojďme,“ odpověděl Benjamín. „Prohlédneme si zahrádky žen v rámech a v květináčích, a ty mi budeš vypravovat o pohřebišti, to rád poslouchám. – Leda proto,“ dodával, když sestupovali, „že mami mou vinou zemřela a že se zpola synáčkem smrti nazývám, nanejvýše proto by se mohla myrta i pro mne hodit, neboť jsem slyšel od lidí, že je také ozdobou smrti.“

„Ano, pro mládí a krásu je na světě mnoho nářku,“ pravil Josef, „a to proto, že Ašera přináší pláč svým věrným a zkázu těm, které miluje. Proto je myrta i keřem smrti. Jen si přivoň k jejím větvím – cítíš, jaká přísnost z nich vane? Hořká a drsná je myrtová okrasa, neboť je okrasou dokonalé oběti a byla vyvolena pro vyvolené a vybrána pro vybrané. Obětované mládí – toť jméno dokonalé oběti. Ale myrta ve vlasech je kvítko netýkavka.“

358$

„Již mě svým ramenem neobjímáš,“ poznamenal Benjamín, „nýbrž odtáhl jsi je ode mne a necháváš chlapce jít úplně samotného.“

„Zde máš zase mou ruku!“ zvolal Josef. „Jsi můj pravý bratříček a já ti doma uviji pestrý věnec z rozmanitého polního kvítí, že se každému, kdo tě uvidí, srdce zasměje, – to ti na tomto místě slibuji.“

„Je to od tebe milé a hezké,“ pravil Benjamín. „Dovol, abych na chvíli směl přitisknout rty k lemu tvého roucha!“

Rozjímal: Zřejmě má na mysli vyvoleného dědice a prvorozenství. Ale překvapuje mě a je mi divné, že do toho mísí něco o dokonalé oběti a o netýkavce. Možná, že myslí na Izáka, mluvě o dokonalé oběti a o obětované mladosti. Dojista mi chce dát na srozuměnou, že je myrta ozdobou obětní; to mě maličko znepokojuje.

Nahlas pravil:

„Když mluvíš jako právě nyní, jsi dvojnásob krásný a já, pošetilec, ani nevím, vychází-li myrtová vůně z těchto stromů nebo z tvých slov. Jsme na místě. Hleď, od minulé naší návštěvy se dary rozmnožily. Přibyli dva zelení bohové v rámech a klíčící osení v nádobách. Byly zde ženy. I před jeskyni postavily zahrádky, které bych si chtěl prohlédnout. Ale kámen před hrobem je netknut a neodvalen. Zdalipak je pán, ta krásná postava, uvnitř, či kde je?“

Stranou od svahu byla totiž křovím zarostlá a skalnatá jeskyně, nevysoká, ale délky muže a kamenem nedostatečně zakrytá, kam chodily hebronské ženy konat své slavnostní obřady.

„Nikoli,“ odpověděl Josef bratrovi, „postava není zde a po celý rok jí není vidět. Je uschována v chrámě v Kirjat Arba, a jen ve sváteční den slunovratu, když slunce počíná mizet a světlo padá podzemí za oběť, ji sem přinášejí, a ženy s ní pak provozují předepsané obřady.“

„Pohřbívají ji v jeskyni?“ vyzvídal Benjamín. Josef ho již tehdy, když se ptal po prvé, poučil. Později se hoch tváříval, jako by byl na poučení zapomněl, jen aby se mu ho znova dostalo a aby slyšel Josefa vypravovat o Adónajovi, Pastýři a Pánovi, o Zavražděném, pro kterého svět lkal. Snažil se proniknout jeho

359$

slovy i tónem a spádem jeho řeči, a připadalo mu tak nějak, jako by odhaloval tajemství bratrových myšlenek, které – tak se mu zdálo – bylo v řeči rozpuštěno jako sůl v moři.

„Ne, pohřbívání přijde později,“ odpověděl Josef. „Dříve ho hledají.“ Seděl u paty Astarótina pomníku, onoho černavého kužele z neotesaného kamene, jehož povrch jako by byl pokryt malými rzivými puchýřky, a jeho ruce s vystupujícími pohyblivými klouby na hřbetě začaly z natrhaných myrtových ratolístek vít věnec.

Benjamín ho úkosem pozoroval. Temný lesk pod spánkem a na bradě prozrazoval, že si již holil vousy: holil se kamenným nožem směsí oleje a drasla. Jak by to asi vypadalo, kdyby si nechal vousy růst? Jen si pomysleme, jak velice by ho to změnilo. Patrně by těch vousů ještě tak mnoho nebylo; ale jeho krása, ta zvláštní krása jeho sedmnácti let by přece jen utrpěla. Právě tak by mohl bez podstatného rozdílu na krku nosit psí hlavu. Musíme si přiznat, že krása je křehká věc. „Hledají ho,“ pravil Josef, „neboť je vznešeným Pohřešovaným. Některé z nich ukryly postavu do křoví, ale i ony ji hledají, ony vědí, kde je, a nevědí to a úmyslně se matou. Všechny lkají, bloudíce a hledajíce, lkají sborem, a přece každá pro sebe: , Kde jsi, můj krásný bože, můj choti, synu, pestrý pastýřský ptáku? Pohřešuji tě! Co se ti přihodilo v háji, ve světě, v zeleni?“

„Ale vždyť vědí,“ namítl Benjamín, „že Pán byl rozsápán a že je mrtev?“

„Ještě ne,“ odpověděl Josef. „To je slavnost. Vědí to, poněvadž to kdysi bylo odhaleno, a nevědí to ještě, poněvadž hodina, kdy to má být odhaleno, ještě neudeřila. Každá hodina slavnosti něco ví, a každá žena, pokud nic nenašla, je hledající bohyní. „

„Ale potom Pána najdou?“

„Ty jsi řekl. Leží v křoví a má ránu v boku. Všechny se k němu hrnou, zvedají paže a pronikavě křičí.“

„Slyšel jsi to, viděl jsi to?“

„Víš, že jsem to již dvakrát slyšel a viděl, ale přijal jsem od tebe slib, že to otci neřekneš. Mlčel jsi?“

„Jako hrob!“ ujistil ho Benóní. „Proč bych otce rmoutil? Dost jsem ho zarmoutil, že jsem se narodil.“

360$

„Až budou mít slavnost, půjdu tam znova,“ pravil Josef. „Nyní jsme právě tak daleko od minulého svátku jako od příštího. Když lisují olej, je doba slunovratu. Je to nádherná slavnost. Pán leží v křoví se zející smrtelnou ranou.“

„Jakpak asi vypadá?“

„Jak jsem ti ho popsal. Je to krásná postava z olivového dřeva, z vosku a skla, neboť jeho zřítelnice jsou z černého skla a mají řasy.“

„Je mladý?“

„Vždyť jsem ti řekl, že je mladý a krásný. Žilky žlutého dřeva se podobají jemné spleti žil jeho těla, jeho kadeře jsou černé a rouška kolem boků je z barevného tkaniva, ozdobeného perlami a předeným sklem a nachovými třásněmi vroubeného.“

„Co má ve vlasech?“

„Nic,“ krátce odpověděl Josef. – „Rty, nehty a bradavky jsou voskové, a také strašná rána, zasazená mu Ninibovým zubem, je červeným voskem vyložena. Krvácí.“

„Pravil jsi, že nářek žen ve chvíli, kdy ho najdou, je veliký?“

„Velmi veliký. Dosud to byl žal hledajících, a teprve nyní propukne velký žal těch, které nalezly, žal, který je mnohem pronikavější. Je to flétnový smutek pro Tammuze Pána, neboť na tomto místě sedí hudebníci, kteří ze všech sil pískají na krátké flétny, jejichž kvil proniká kosti. Ženy si pak rozpustí vlasy a přemrštěně sebou zmítají, hořekujíce nad mrtvolou: ,Ó můj choti, mé dítě!’ Neboť každá z nich je jako bohyně a každá hořekuje: ,Nikdo tě nemiloval více než já!“

„Je mi do pláče, Josefe. Smrt Páně mě žalostně dojímá a rve mi srdce, neboť jsem ještě maličký. Proč jen roztrhali toho mladého a krásného boha v háji, ve světě a v zeleni, takže je nyní pro něho takový nářek?“

„Tomu nerozumíš,“ odpověděl Josef. „On je trpitel a je oběť. Sestupuje do hlubin, aby odtamtud zase vyšel a aby byl oslaven. O tom byl Abrám, zvedaje nůž nad svým pravým synem, přesvědčen. Ale když nůž spustil, byl v křoví beran náhradou. Proto zavěšujeme beranovi nebo jehněti, které přinášíme za dokonalou oběť, na krk pečeť s obrazem člověka na znamení náhradnictví. Ale tajemství náhradnictví je větší, již hvězdami

361$

je určen osud člověka, boha i zvířete, a je to tajemství výměny. Jako člověk obětuje syna ve zvířeti, obětuje zvířetem syn sebe. Ninib nebyl proklet, neboť stojí psáno: Boha zabijete, a zvíře má tentýž význam jako syn, který zná svou chvíli, právě jako při slavnosti, a zná i hodinu, kdy rozboří obydlí smrti a vyjde z jeskyně.“

„Kéž bychom byli již tak daleko,“ pravil hošík, „kéž by již začaly radostné oslavy! Položí nyní Pána do hrobu a do jeskyně?“

Josef se při práci houpal v bocích a bzučel nosovým hlasem:

{Ve dnech Tammuzových pískejte na flétnu z azuritu

a hrejte k tomu na kruh z karneolu…!}

„Nesou ho s pláčem sem ke kameni,“ pokračoval, „a hudci zesilují svou hru na flétny, až to srdcem proniká. Viděl jsem ženy, jak opatrovaly mrtvolu, držíce ji na klíně. Omývaly ji vodou a natíraly nardovou mastí, až se tvář i žilkované tělo Páně po ní lesklo a až se z něho řinul olej. Potom je zavinuly do plátěných a vlněných obvazů, zahalily do purpurových rouch a položily zde u kamene na máry, bez ustání za zvuků hudby naříkajíce a plačíce:

{Mrtev jest Tammuz, ó žal!

Mrtev milovaný syn, mé jaro, světlo mé!

Adóne! Adónaji!

Sedněme si a plačme,

když ty, bože můj, můj choti a mé dítě, jsi mrtev!

Ty jsi tamaryšek, který se vláhy v záhonu nenapil,

jehož vrcholek na poli neměl výhonku!

Jsi odnož, kterou nevsadili do její stružky,

prut, jehož kořeny jsou vytrhány,

rostlina v zahradě vodou nenapojená!

Běda, můj damu, mé dítě, mé světlo!

Nikdo tě nemiloval více než já!“}

„Znáš věru ten žalozpěv od slova k slovu.“

362$

„Znám,“ řekl Josef.

„A mně se zdá, že i tebe dojímá,“ připojil Benóní. „Když jsi zpíval, připadlo mi dokonce jednou nebo dvakrát, že jsi vzlykl, ačkoli ženy z města provozují jen hru, a syn není Adónaj, Bůh Jákobův a Abrahámův.“

„Je syn a je miláček,“ řekl Josef, „a je oběť. Co to povídáš, já jsem nevzlykal. Vždyť nejsem malinký a plačtivý jako ty.“

„Nikoli, ty jsi mladý a krásný,“ pokorně řekl Benjamín, „věnec, který si pro sebe uvíjíš, bude brzy hotov. Pozoruji, žes jej udělal jako korunu, vpředu vyšší a širší než vzadu, abys podal důkaz o své obratnosti. Těším se na to, až jej dáš na hlavu, více než na jeřabinový věnec, který chceš uvít pro mne. Ale ten krásný bůh leží na márách čtyři dny?“

„Ty jsi řekl a zapamatoval sis to,“ odpověděl Josef. „Přibývá ti rozumu; brzy bude kulatý a plný, takže budu moci s tebou o všem bez výjimky mluvit. Bůh tam leží vystaven až do čtvrtého dne a denně přicházejí měšťané s hudci do háje a při pohledu na něho se bijí v prsa a lkají:

{Ó, duzi, můj vladaři, tak dlouho zde ležíš!

Ó ty, jenž jsi Pán ovčince, tak dlouho v bezvědomí

zde ležíš!}

{Nebudu jísti chleba a vody píti nebudu,

neboť jest mrtva mladost a mrtev Tammuz!}

A takto naříkají v chrámě i v obydlích. Ale čtvrtého dne přijdou a položí ho do truhly.“

„Do skříně?“

„Musí se říkat ,truhla‘. I ,skříň‘ by bylo samo o sobě zcela správné slovo, ale v této případnosti nevhodné. Od pradávna se říká ,truhla‘. Pán se tam dobře vejde, poněvadž truhla je dělána na jeho míru, je dřevěná a červeně a černě žíhaná a nejlépe se hodí. Jakmile je Pán uvnitř, přirazí víko, zalepí je kolem dokola smolou a pochovají s pláčem tam do jeskyně; pak přivalí kámen před jeskyni, odejdou od hrobu a jdou domů.“

„Pláč potom umlkne?“

363$

„To sis špatně zapamatoval. V chrámě i v domech se ještě dále naříká, naříkají dva a půl dne. Ale třetího dne, za soumraku, začíná se slavnost rozsvěcování lamp.“

„Na to se již těším. Rozsvítí se několik lamp?“

„Ohromně mnoho lamp a všude,“ řekl Josef, „tolik, kolik jich jen mají, a rozsvítí je kolem domů pod širým nebem i po cestě sem, na tomto místě i kolem v houští; všude hoří lampy. Lidé přijdou k hrobu a začnou znova naříkat, a tento nářek je dokonce nejtrpčí, i flétny kvílí k onomu nářku tak pronikavě, jako ještě nikdy nekvílely: ,Ó duzi, tak dlouho již zde ležíš!’ Dlouho pak ještě mají ženy po tomto smutku rozdrásaná prsa. Ale o půlnoci všechno utichne.“

Benjamín chopil bratra za ruku.

„Z čista jasna je ticho?“ řekl. „A všichni umlknou?“

„Bez hnutí stojí a mlčí. Dlouho je ticho. Vtom se však ozve z dálky jediný hlas, silný, jasný a plný radosti: ,Tammuz žije! Pán vstal z mrtvých! Zbořil stánek posmrtného stínu! Veliký je Pán!‘„

„Ó, jaká to zpráva, Josefe! Věděl jsem, že přijde v určenou slavnou chvíli, ale přesto mě ohromuje, jako bych ji slyšel po prvé. Kdo to volá?“

„Je to dívenka, něžná v tváři, kterou každým novým rokem zvláště k tomu volí a jmenují. Její rodiče se tím náramně honosí, a jsou proto ve velké vážnosti. Zvěstovatelka se přiblíží, v ruce má loutnu, hraje a zpívá:

{Tammuz žije, Adón vstal z mrtvých!

Veliký jest, veliký, Pán jest veliký!

Otevřel oči, smrtí uzamčené.

Otevřel ústa, smrtí uzamčená.

Jeho nohy, které byly dříve spoutané, si zase vykračují

a traviny a květy vyrážejí pod kroky jejich.

Veliký jest Pán, veliký Adónaj!}

Ale mezitím co dívenka přichází a zpívá, vrhnou se všichni k hrobu. Odvalí kámen, a hle, truhla je prázdná.“

„Kde je rozsápaný Tammuz?“

364$

„Není tam již. Hrob ho neudržel. Po třech dnech vstal z mrtvých.“

„Ó! – Ale Josefe, jak – odpusť, vím, že jsem jen malé klouče, ale co mi to tu povídáš? Prosím tě, neobelhávej syna matky své! Vždyť jsi mi více než jednou řekl, že krásná postávaje po celý rok v chrámě. Jaképak tedy ,vstal z mrtvých‘?“

„Blázínku,“ odpověděl Josef, „bude to dlouho trvat, než tvůj rozum bude kulatý a plný, neboť, ačkoli ho přibylo, přece jen se podobá lodičce houpající se na vlnách nebeského moře. Což se celá ta slavnost nekoná od hodiny k hodině, a podvádějí se snad lidé tím, že světí přítomnou hodinu, ačkoli budoucí je již známa? Všichni přece vědí, že postava je v chrámě, a přece jen Tammuz vstal z mrtvých. Ty, myslím, se domníváš, že bůh není obrazem, poněvadž obraz není bohem. Dej si pozor, on jím je! Neboť obraz je středem přítomnosti a slavnosti. Ale Tammuz, Pán, je pánem slavnosti.“

Po těch slovech si dal věnec na hlavu, neboť byl hotov. Benjamín ho pozoroval velikýma očima.

„Bože našich otců,“ s obdivem zvolal, „jak ti sluší zelená myrtová koruna, kterou sis dovednýma rukama uvil před mým zrakem! Jen a jen tobě náleží, a pomyslím-li, jak by se vyjímala na mé vydří čepici, uznávám, jaká by to byla chyba, kdyby sis ji nebyl vyhradil pro sebe. Vypravuj,“ pokračoval, „a pověz mi pravdu: Když lidé z města najdou truhlu i hrob prázdné, vracejí se pak tiše a s radostným rozjímáním domů?“

„Potom začnou jásat,“ opravil ho Josef, „a rozpoutá se radostná slavnost. ,Prázdný, prázdný, prázdný!’ volají všichni. ,Hrob je prázdný. Adón vstal z mrtvých!’ Líbají dítě a volají: ,Pán je veliký!’ Potom se líbají všichni navzájem a volají:

,Oslaven jest Tammuz!’ Potom víří v tanci a v reji zde kolem Astarótina pomníku v záři lamp. A také v osvětleném městě je samá radost a ples, lidé hodují a pijí, a vzduch je naplněn slovy zvěstování. Ano, ještě příštího dne jeden druhého pozdravuje políbením na obě tváře a slovy: ,Vpravdě vstalť jest!’“

„Ano,“ pravil Benjamín, „tak tomu jest a tak jsi mě tomu učil. Já jsem to jen zapomněl a myslel jsem, že jdou tiše domů. Jak krásná je každá hodina této slavnosti! A Pán je tedy pro

365$

tento rok povýšen, ale zná hodinu, kdy ho Ninib znovu porazí v zeleni.“

„Ne znovu,“ poučoval ho Josef. „Je to vždy jen jednou a po prvé.“

„Jak to míníš, milý bratře, tak je to. Má řeč byla nezralá a byla to řeč malého kloučka. Vždy jen jednou a po prvé, neboť On je pánem slavnosti. Když však o tom jak se patří přemýšlím, přihodilo se to kdysi snad přece jen jednou a po prvé, kdy Tammuz zemřel a kdy krásný bůh byl rozsápán, aby se mohla slavnost konat či ne?“

„Přihodilo se to tehdy, když Ištar zmizela z nebe a sestoupila na zem, aby probudila syna.“

„Inu ano, to bylo nahoře. Jak to však bylo zde na zemi? Ty tomu říkáš ,přihodilo se‘. Ale jak zní příběh?“

„Vypravují, že v Gebálu,“ odpověděl Josef, „na úpatí sněžného pohoří žil král, který měl dceru líbezné tváře, a Nana, jejíž jméno je Astarót, pro svou zábavu ho ranila bláznovstvím, takže zatoužil po krvi své krve a poznal dceru svou.“

Řka to, ukázal Josef na kresby, vryté do pomníku, u kterého seděli.

„Když pak obtěžkala,“ pokračoval, „a král poznal, že se stal otcem svého vnuka, zmocnily se ho zmatek, zlost a lítost a on povstal, aby ji zabil. Ale bohové, dobře vědouce, že to spáchala Ašrat, proměnili těhotnou v strom.“

„V jaký strom?“

„Byl to strom nebo keř,“ rozzlobil se Josef, „nebo keř silný jako strom. Nebyl jsem u toho, a nemohu ti tedy říci, jaký měl král nos a jaké náušnice nosila kojná dcery královské. Chceš-li poslouchat, poslouchej a neskákej mi nezralými otázkami do řeči!“

„Rozpláči se, budeš-li mě kárat,“ naříkal Benjamín, „a pak mě budeš muset chlácholit. Nekárej mě tedy a věř mi, že nechci nic jiného leč poslouchat!“

„Za deset měsíců,“ pokračoval Josef ve svém vypravování, „se strom otevřel a praskl po uplynutí této lhůty, a ejhle, ze stromu vyšel chlapec Adónaj. Spatřila jej Ašera, která byla všeho původcem a nikomu ho nepřála. Proto ho ukryla v podsvětní říši

366$

u vládkyně Ereškigal. Ale ani tato ho nikomu nepřála a pravila: , Již nikdy ho nevydám, neboť toto je říše nenávratna.

„Proč ho vládkyně nikomu nepřály?“

„Nikomu a jedna druhé také ne. Jen se ptej, abys všechno věděl. Můžeme-li však jednu věc podle druhé posuzovat, je potřebí říci jen jedno, a také druhé z toho vyplyne. Adón byl syn půvabné matky, Nana sama měla účast na jeho zplození, a je nabíledni, že byl stvořen, aby budil závist. Proto se vládkyně Ereškigal v hloubi srdce polekala a zuby zaťala, když se vládkyně vzduchu objevila v podsvětí a žádala ho nazpět. Pravila vrátnému: ,Nalož s ní, jak je zvykem!’ A tak musela vládkyně Aštarti projít sedmi branami, u každé zanechávajíc v rukou vrátného kus svého oděvu, totiž roušku z hlavy, náhrdelníky, pás a spony a u poslední brány roušku zakrývající její pohlaví, takže nahá předstoupila před vládkyni Ereškigal, aby žádala o vydání Tammuze. Tehdy si vládkyně všemi prsty vjely do vlasů.“

„Nehty se o něho rvaly?“

„Ano, jedna si otočila vlasy druhé kolem ruky a praly se, neboť tak velká byl jejich závist. Potom však dala vládkyně Ereškigal vládkyni Aštarti v podsvětí zavřít na šedesát zámků a poslala na ni šedesát nemocí, takže země mamě čekala na její návrat, klíčení bylo spoutáno a květy se nemohly rozvíjet. Role v noci zbělala a pole rodila sůl. Neujaly se traviny a nerostlo obilí. Býk již neskákal na krávu, aniž se osel skláněl nad oslicí nebo nad ženou muž. Mateřské lůno se uzavřelo. Život, který touha opustila, hynul zármutkem.“

„Ach, Josefjo, pospěš si, abys již byl o kousek dále a nezdržuj se u této části příběhu! Nemohu to slyšet, že se osel již neskláněl nad oslicí a že země byla malomocná solí. Budu plakat a co z toho budeš mít.“

„I boží posel plakal, když to viděl,“ řekl Josef, „a se slzami v očích to oznámil vládci bohů. Ten pravil: ,Tak to dále nepůjde, aby se květy nerozvíjely. Udělám pořádek.’ A udělal pořádek mezi vládkyněmi Astarótou a Ereškigalou, nařídiv, aby Adóní přebýval třetinu roku v podsvětí, třetinu roku na zemi a třetinu, kde sám bude chtít. Tak si tedy Ištar miláčka odvedla.“

„Ale kde přebýval výhonek stromu v třetí třetině?“

367$

„Nesnadno říci. Na rozmanitých místech. Byl obklopen samou závistí a intrikami závistníků. Astarót ho milovala, ale bylo ještě mnoho bohů, kteří jí ho odváděli a nikomu nepřáli.“

„Bohové, stvoření podle obrazu muže a jako já?“ tázal se Benjamín.

„Jak ty jsi stvořen,“ odpověděl Josef, ,je jasné a každému srozumitelné, ale u bohů a polobohů to není tak jednoduché. Mnozí nenazývají Tammuze vládcem, nýbrž vládkyní. Mají pak na mysli Nanu, bohyni, zároveň však boha, který je s ní, nebo si představují jeho místo ní, či je to jisté, že Ištar je ženou? Viděl jsem její obrazy a na nich byla vousatá. Proč tedy neříkám: Viděl jsem ,jeho‘ obrazy? Jákob, náš otec, si nedělá žádné obrazy. Nedělat si žádné obrazy je dojista nejmoudřejší. Ale my se musíme nějak vyjadřovat, a nemotorné obraty naší řeči pravdě nepostačují. Je Ištar jitřenka?“

„Ano, a večernice.“

„Je tedy obé. Četl jsem také na kameni výrok: ,Večer žena, ráno muž.‘ Jakou tedy máme mít představu - a jakou formu řeči volit, aby odpovídalo pravdě? Viděl jsem obraz boha, který představoval egyptské vodstvo, napájející nivy, jeho prsa byla půl ženská, půl však mužská. Snad byl Tammuz panna a jen v smrti se stal jinochem.“

„Je síla smrti tak velká, že může změnit podstatu?“

„Mrtvý Tammuz je bůh. Je to Tammuz pastýř, jemuž říkají Adónis, ale v nížině Usíre. Tam má vousy, třebaže byl za živa žena.“

„Řekl jsi mi, že maminy tváře byly nadmíru jemné, a když jsi ji líbával, že voněly jako růžové lístky. Nechci si ji představovat vousatou! Budeš-li to ode mne žádat, budu nezpůsobný a neposlechnu tě.“

„Nežádám to od tebe, ty blázne,“ směje se řekl Josef. „Vypravuji ti jen o lidech z nížiny a o jejich smýšlení o věcech, které nejsou zcela srozumitelné.“

„Mé buclaté tváře jsou rovněž jemné a hebké,“ poznamenal Benjamín a pohladil si tváře oběma dlaněmi. „To proto, že nejsem ještě ani mladík, nýbrž kluk. Ty, ty jsi mladý. Proto chceš odstraňovat vousy z tváře tak dlouho, až budeš mužem.“

368$

„Ano, já udržuji svou tvář hladkou,“ odpověděl Josef. „Ty však ji hladkou máš. Máš tváře něžné, jako byly maminy, poněvadž jsi posud jako anděl Nejvyššího, Pána Boha, který se zasnoubil našemu kmenu a kterému i náš kmen je zasnouben tělem, skrze svazek Abrahámův. Neboť on je náš přehorlivý pokrevní ženich a Izrael je nevěsta. Je však Izrael nevěsta či ženich? To není tak jednoduché, a nesmíš si tvořit žádnou představu, neboť může to být také ženich přetvořený v nevěstu, zasvěcený a uchovaný. Když si v duchu představuji božstvo Elóhím, je to zase otec, který mě miluje více než mé druhy. Ale já vím, že ve mně miluje mami, poněvadž já jsem živ, ona pak mrtva – žije tedy pro něho v jiné podobě. Já a matka jedno jsme. Jákob však míní Ráchel, když se na mne podívá, jako zdejší lidé míní Nanu, když nazývají Tammuze vládkyní.“

„Já také myslím na mami, já také, když se s tebou mazlím, Josefjo, můj milý Jehósífe!“ zvolal Benjamín a objal Josefa. „Hle, toť náhrada a zastoupení. Neboť ta, jejíž tváře byly tak hebké, musela se odebrat na západ, abych mohl žít, a kluk je sirotek a zločinec od prvopočátku. V tobě však vidím ji, ty mě vodíš za ruku do háje, do světa a do zeleně, vypravuješ mi o všech podrobnostech slavnosti boží, viješ mi věnce, jako by je byla ona vila, třebaže mi ovšem nepovolíš kteroukoli radost, nýbrž si ponecháváš některé pro sebe. Ach, že byl osud tak krutý a musela zemřít! Kéž by byla bývala jako onen strom, který pukl, pohodlně se otevřel a propusil výhonek! Co jsi to řekl, jaký že to byl strom? Má paměť je krátká jako mé nožky a jako mé prsty.“

„Pojď, půjdeme!“ pravil Josef.

«Nebeský sen»

Tenkrát ho bratři „mistrem snů“ ještě nenazývali, ale došlo k tomu brzy. Jestliže ho prozatím nazývali jen „Utnapištimem“ a „čtenářem kamenů“, lze dobráctví těchto jmen, potupně myšlených, vysvětlit jedině tím, že mladíci neměli dosti vynalézavosti a fantazie. Byli by mu věru raději dali ostřejší jména, jenže

369$

je nic jiného nenapadlo, a proto byli rádi, když mu mohli říkat „mistr snů“, což již bylo hrubší. Hodina však posud neudeřila; nevěnovali kdysi dosti pozornosti chvástavému a žvatlavému výkladu jeho snu o počasí, kterým se snažil otce potěšit, a ostatně před nimi o svých snech mnoho nemluvíval. O těch nejvýznamnějších nevypravoval nikdy, ani jim, ani otci. Ty, které jim k svému neštěstí prozrazoval, byly poměrně skromnější. U Benjamína se však odškodňoval; v důvěrných chvílích mu Josef svěřoval i své nejsmělejší sny, o kterých obyčejně mlčíval, maje k tomu dosti sebezapření. Nemusíme ani připomínat, že je zvědavý hošík s nejživější radostí poslouchával, a jejich výklad dokonce sám vyžadoval. Poněvadž však již rozmanité nejasné myrtové záhady, kterými Josef jeho mysl znepokojoval, na něho beztak melancholicky působily, nemohl se, když je poslouchal, ubránit tísnivé úzkosti, kterou připisoval své nezralosti, a proto se ji snažil přemoci. Přesto byla tato úzkost věcně příliš oprávněna, a člověk se nesnadno ubrání nepříjemnému dojmu z křiklavě neskromného snu, jako byl onen, který Benjamín, on jediný, již několikrát slyšel. Ale právě proto, že byl jediný, který sen znal, je pochopitelné, že jej nemálo tísnil, ačkoli zase uznával, že to jinak není možné, a ačkoli mu to velice lichotilo.

Josef vypravoval o svém snu skoro vždy se zavřenýma očima, tichým a hned zase prudce vyráženým hlasem, tiskna zaťaté pěsti k prsům a se srdcem zřejmě silně pobouřeným, ačkoli svého posluchače napomínal, aby se tím nenechával strhovat a aby všechno klidně vyslechl.

„Nesmíš se lekat, nesmíš si ulehčovat výkřiky a ani plakat, ani se smát,“ říkal, „nebo přestanu.“

„Co tě napadá!“ po každé odpovídal Benjamín. „Jsem sice kluk, ale nejsem hlupák. Vím již, jak to udělám. Dokud budu klidný, zapomenu, že je to sen, abych se mohl hodně vzrušovat. Jakmile se začnu bát nebo mi bude horko a zima, vzpomenu si, že všechno, co vypravuješ, bylo jen sen. Tím svou krev zchladím a nebudu tě vyrušovat.“

„Zdálo se mi,“ začal Josef, „že jsem byl na poli u stáda a sám mezi ovcemi, které se pásly kolem kopce, kde jsem ležel, a na jeho svazích. A já jsem ležel na břiše, v ústech jsem měl stéblo,

370$

nohy ve vzduchu, a mé myšlenky byly lenivé jako mé údy. Vtom se přihodilo, že na mne a na místo, kde jsem ležel, padl stín jako mrak, který zatemňuje slunce, zároveň pak se ozvalo v povětří silné šumění, a když jsem vzhlédl, hle, byl to orel, který nade mnou mával obrovskými křídly, byl velký jako býk a měl na čele býčí rohy – a ten to byl, který mě zastiňoval. A již jsem byl obklopen hukotem větru a bouří, neboť orel se ke mně snesl, uchvátil mě svými pařáty za boky, a bije křídly, vyrval mě ze středu otcových stád a nesl od země vzhůru.“

„To je úžasné,“ zvolal Benjamín. „Ne že bych se bál, ale copak jsi nekřičel: , Pomoc, lidé!‘?“

„Ne, a to ze tří důvodů,“ odpověděl Josef. „Neboť za prvé na širém poli nebylo člověka, který by mě byl mohl slyšet; za druhé se ve mně zatajil dech, takže bych nebyl mohl křičet, i kdybych byl chtě], a za třetí jsem ani nechtěl, poněvadž jsem měl velkou radost a připadalo mi, jako bych to byl dávno očekával. Orel mě držel za boky zezadu, svými spáry mě držel před sebou, jeho hlava byla nad mou hlavou a nohy mi visely dolů ve větru, který při vystupování do výše dul. Chvílemi přichyloval hlavu ke mně a pohlížel na mne jedním ze svých ohromných očí. A promluvil kovovým zobákem: ,Držím tě dobře, hochu, a nesvírám tě příliš silně svými spáry, kterým se nemůžeš ubránit? Věz, že se snažím být opatrný, abych ti na těle neublížil, neboť běda mi, kdybych ti ublížil!’ Tázal jsem se: ,Kdo jsi?‘ Odpověděl: Jsem anděl Amfiel, jemuž byla orlí podoba propůjčena právě k tomuto účelu. Neboť v boží radě bylo usouzeno, že není pro tebe, mé dítě, místa na této zemi, nýbrž že máš být povýšen.’ – ,Ale proč?’ otázal jsem se.

,Zticha,’ pravil orel, mávaje perutěmi, ,a chraň svůj jazyk před otázkami, neboť ani nebesa se nesmí na nic tázat. Takové je usnesení Nejvyšší milosti, a proti němu je bezmocné jakékoli mudrování a každá vzpoura, mluv si a vyptávej se – boží soud tě umlčí, a chraň se každý spálit si jazyk na Přehrozném!’ Po těchto slovech jsem se uklidnil a mlčel jsem. Ale mé srdce bylo vrchovaté děsivou radostí.“

„Jsem rád, že sedíš vedle mne, neboť z toho poznávám, že to všechno byl jen sen,“ pravil Benjamín. „Ale nebylo ti maličko

371$

smutno, že odlétáš ze země na orlích perutích, a nebylo ti poněkud líto nás všech, které jsi opustil, například mne, tvého malého bratříčka?“

„Neopustil jsem vás,“ odpověděl Josef. „Byl jsem vám odňat a nemohl jsem to změnit, ale připadalo mi, jako bych to byl očekával. Ve snu také neprožíváme všechno jako přítomnost, nýbrž jen něco, a já prožíval jen hroznou radost v srdci. Byla velká a velké bylo to, co se se mnou dělo, takže mi připadalo malým všechno, nač se mne ptáš.“

„Nehněvám se proto na tebe,“ řekl Benjamín, „nýbrž obdivuji se ti.“

„Upřímně ti děkuji, Beníčku! Nesmíš také zapomenout, že mi let asi zastřel paměť, neboť v orlích spárech jsem letěl ustavičně vzhůru a orel mi řekl po dvou dvojnásobných hodinách: ,Podívej se dolů, příteli, na zem a na moře, co se z nich stalo!’ Spatřil jsem, že země není větší než hora a že moře je jako voda v řece. A po dvou dvojnásobných hodinách opět řekl orel: ,Podívej se dolů, příteli, jak se země a moře změnily!’ I byla země jako sad a moře jako příkop, vykopaný zahradníkem. A opět po dvou dvojnásobných hodinách mi ukázal orel Amfiel zem a moře, a ejhle, pomysli si, tehdy byla země jako koláč a moře tak malé jako košík na chléb. Po tomto pohledu mě nesl ještě dvě dvojnásobné hodiny vzhůru a řekl: ,Podívej se, příteli, dolů, jak zmizely země i moře!’ A zmizely, ale já jsem se nebál.

Orel stoupal se mnou skrze šejákím, nebe mraků, a z jeho perutí kanula voda. V šedi a běli kolem nás se to však zlatově lesklo, neboť na vlhkých ostrovech již stály ojedinělé děti nebes a příslušníci nebeských vojů v zlatých zbrojích, kteří, stíníce si dlaní oči, vyhlíželi po nás; na poduškách ležela zvířata, a já jsem viděl, jak zvedala čumáky a větřila nás, když jsme vystupovali.

Stoupali jsme rakíou, nebem hvězd, a k mému sluchu doléhalo tisíceré dunění lahodných zvuků, neboť kolem nás kráčela světla a planety, překrásné v hudbě svého počtu, mezi planetami stáli na ohnivých podstavcích andělé s destičkami plnými čísel v ruce, kteří prstem ukazovali bouřlivým poutníkům cestu, neboť nesměli se z místa hnout. A volali na sebe: ,Pochválena

372$

budiž vznešenost Páně ve svém sídle!’ Ale když jsme je míjeli, umlkali a klopili oči.

Radostí mi bylo úzko, i otázal jsem se orla: ,Kam a jak vysoko mě ještě povedeš?’ Odpověděl: ,Nesmírně vysoko, mé dítě, až do nejvyšší výše světového severu. Neboť bylo usouzeno, abych tě přímo a bez otálení donesl do nejvyšší výše a do prostoru Arabótu, kde jsou pokladnice života, míru a požehnání, a až k nejvyšší klenbě doprostřed velkého paláce. Tam stojí vůz a trůn Velebnosti, který od nynějška denně budeš obsluhovat, budeš před ním stát a budou ti svěřeny klíče, jimiž budeš síně Arabótu otvírat a zavírat a jiné služby konat. ‘ Pravil jsem: ,Jsem-li povolaným a vyvoleným mezi smrtelníky, staniž se. Nepřipadá mi to tak zcela neočekávané. ‘

I spatřil jsem strašlivou pevnost z ledového křišťálu, s cimbuřím obsazeným nebeským vojskem, zahaleným perutěmi až k patám; všichni stáli zpříma, ale jejich nohy byly tak říkajíc kulaté a leskly se jako jasný, hlazený kov. A hle, stáli tu dva vedle sebe, kteří se opírali rukama o své plamenné meče, měli chrabré obličeje a mezi obočím pyšné vrásky. Orel pravil: ,Je to Aza a Azael, dva ze serafů.’ Vtom jsem uslyšel, jak Aza praví k Azaelovi: ,Na šedesát pět tisíc mil jsem jeho příchod cítil. Ale pověz mi, čím je zápach tvora z ženy zrozeného, a jakou cenu má ten, který vznikl z krůpěje bílého semene, že smí vejít do nejvyššího nebe a s námi službu konat?’ A Azael si zděšeně položil prst na rty. Aza pak řekl: ,Nikoli, poletím s sebou před tvář Boha Jediného a odvážím se promluvit, neboť jsem anděl blesku a mám právo mluvit, jak se mi líbí.’ A oba letěli za námi.

A všude, jakýmikoli nebi a kolikerými nebeskými stupni, plnými vojů a zástupů ohnivých služebníků, kteří pěli chválu Hospodinovi, mě orel za boky nesl, všude, jakmile jsme se přiblížili, umlkaly na chvíli chvalozpěvy a všude se k nám přidružovaly některé z nebeských dětí, takže před námi i za námi brzy byly roje okřídlených bytostí, které nás provázely, a já slyšel šumění jejich křídel jako hukot mocného vodopádu.

Ó, věř mi, Benjamíne! Spatřil jsem sedm síní Zebúlu, z ohně vystavěných, a sedm andělských vojsk tu stálo a sedm ohnivých oltářů bylo vztyčeno. Tam úřadoval nejvyšší kníže jménem

373$

,Kdo jest jako Bůh?‘, byl oděn kněžským rouchem, obětoval ohnivé oběti a dával vystupovat sloupům dýmu na oltáři obětí zápalných.

Nevím, kolik dvojnásobných hodin uplynulo, a nemohu říci, kolik mil cesty jsme uletěli, když jsme dospěli k výšinám Arabótu a k sedmé terase, kde jsme se zastavili; tam byla půda světlá a měkká, lahodící mým chodidlům, takže jsem se zachvěl rozkoší a slzy mi vstoupily do očí. Děti světla se ubíraly před námi a kráčely i za námi, vedouce i sledujíce nás. A ten, který se mne ujal a který mě nyní vedl za ruku, byl silák, po pás nahý, oděný zlatou sukní, sahající až ke kotníkům, s náramky a s náhrdelníkem a s okrouhlou přílbou na hlavě, a hroty jeho perutí se dotýkaly jeho pat. Měl těžká víčka a masitý nos, a kdykoli jsem na něho pohlédl, usmívala se jeho rudá ústa, ale hlavu ke mně neobracel.

A já ve snu pozvedl oči k němu: Široko daleko jsem viděl třpytit se zbraně a křídla a nekonečné voje, tábořící kolem svých korouhví a opěvující ze všech sil Boha a válku, a všechno přede mnou splývalo ve směsi mléka, zlata a růží. A viděl jsem, jak se točí kola se strašně vysokými loukotěmi, které žhnuly jako tyrkys, a jedno kolo se otáčelo v druhém, čtyři pohromadě, a musela se otáčet stále jedním směrem. Všechna čtyři kola měla loukotě kolem dokola plné očí.

Uprostřed pak byla hora, třpytící se ohnivými kameny, na ní stál palác ze safírového světla a tam jsme vtáhli s velkým předvojem i družinou vzadu. A síně v paláci byly plny poslů, strážců a správců. Ale když jsme vešli do prostřední sloupové síně, nemohl jsem přehlédnout její konec a pozadí, neboť moji vůdcové mě tam uvedli po její délce, a po obou stranách stáli před sloupy i mezi nimi cherubové, z nichž každý měl šest křídel a byl poset samými oky. Tak jsme se ubírali mezi nimi, ani nevím, jak dlouho, k trůnu Nejvyššího. A na všech stranách hlaholily zpěvy těch, kdo stáli před sloupovím, i těch, kteří se kupili kolem trůnu: ,Svatý, svatý, svatý je Hospodin Zástupů, plna jest všechna země slávy jeho!’ Ale ti, kteří se tísnili kolem trůnu, byli serafové, ti si dvěma perutěmi zakrývali nohy a dvěma obličej, ale vykukovali maličko skrze peří. A ten, který mě vedl, pravil ke

374$

mně: ,Sluší se, abys i ty zastřel svou tvář!’ Dal jsem si tedy také ruce před obličej, ale i já jsem maličko vykukoval mezi prsty.“

„Proboha, Josefe,“ zvolal Benjamín, „spatřil jsi tvář Boha Jediného?!“

„Viděl jsem jej v safírovém světle na trůně,“ pravil Josef, „měl lidskou podobu, byl stvořen podle obrazu muže a byl vlídný ve své velebnosti. Neboť jeho lesklé vousy splývaly s vlasy na spáncích a v nich se skrývaly dobrotivé a hluboké vrásky. Pod očima měl něžný a unavený rys, a tyto oči nebyly příliš velké, ale hnědé a lesklé, a když jsem se přiblížil, starostlivě si mě prohlížely.“

„Připadá mi,“ řekl Benjamín, „jako bych viděl Jákoba, otce našeho, jenž na tebe hledí.“

„Byl to otec světa,“ odpověděl Josef, „a já padl na tvář. I slyšel jsem hlas, který pravil: ,Synu člověka, postav se na nohy! Neboť od této chvíle budeš před mým trůnem stát jako Metatrón a dítě boží, já ti dám klíče, kterými budeš můj Arabót otvírat a zavírat, a budeš velitelem všech mých zástupů, neboť nalezl Pán zalíbení v tobě.’ V zástupu andělů to zašumělo a zahučelo, jako když se pohnou velká vojska.

Vtom však předstoupili Aza a Azael, které jsem slyšel spolu hovořit. A seraf Aza pravil: ,Pane všehomíru, kdo je tento zde, že je hoden vstoupit do vyšších sfér a být služebníkem jako jeden z nás?’ A Azael, zakryv si tvář dvěma křídly, aby svá slova zmírnil, dodal: ,Nevznikl snad z krůpěje bílého semene a neníliž z rodu těch, kdo nepravost pijí jako vodu?’ A já jsem spatřil, jak se tvář Páně pokryla nelibostí, a jeho slova zněla velmi zvysoka, když pravil: ,Kdo jste, že mi do toho mluvíte? Přeji, komu přeji, a slituji se, nad kým se slituji! Vpravdě, spíše jeho chci povýšit na knížete a vládce v nebeské říši než kteréhokoli z vás!’

Opět zašumělo a zahučelo mezi zástupy, jako by se skláněly a ustupovaly. Cherubové zamávali křídly a všichni nebešťané volali, až se to rozléhalo: ,Pochválena budiž velebnost Páně na nebesích!’

Král však, přepínaje slova, pravil: ,Na hlavu tohoto kladu ruku svou a žehnám jej třemi sty šedesáti pěti tisíci požehnání a

375$

činím jej velikým a vznešeným. Postavím mu trůn, jenž se bude mému vlastnímu podobat, trůn, pokrytý kobercem ze samého lesku, světla, krásy a nádhery. Ten postavím ke vchodu k sedmé terase a jeho na něj posadím, neboť chci přepínat. Nechť od nebe k nebi jde o něm jeden hlas: Pozor, a povzneste srdce svá! Henocha, služebníka svého, jsem jmenoval knížetem a mocným nad všemi knížaty své říše a nad všemi nebešťany, vyjímaje osm velmocných a strašných, kteří nesou jméno Boha podle jména svého krále. A každý anděl, který mě bude chtít o něco žádat, bude muset dříve před něho předstoupit a s ním promluvit. Ale každé slovo, které k vám mým jménem promluví, budete ctít a poslouchat, neboť jemu po boku stojí knížata moudrosti a rozumu! Taková budiž pověst, která ho bude předcházet. Podejte mi roucho a korunu!’

A Pán mi přehodil skvostné roucho, protkané rozmanitými světly, a přioděl mě jím. A vzal do rukou těžkou čelenku s děvětačtyřiceti kameny, zářícími nesmírným leskem. Vlastníma rukama mi ji nasadil na hlavu před tváří celé nebeské rodiny a nazval mě jménem Jáhú, to jest Malý, to jest kníže vnitřní říše. Neboť všechno přepínal.

A opět všichni synové nebes, i veliká a mocná knížata andělů, ustoupili, zachvěli se a sklonili hlavy, a ustupovali také boží lvové, kteří jsou větší než všechny voje a kteří konají službu před trůnem Nejvyššího, dále andělé ohně, krupobití, blesku, větru, hněvu a zlosti, vichřice, sněhu a deště, dne i noci, měsíce i planet, kteří svýma rukama řídí osudy světa – také oni se zachvěli a zastřeli si oslněné tváře.

Pán však povstal z trůnu, a přepínaje do krajnosti, počal hlásat a pravil: ,Ejhle, v údolí vyrostl něžný cedrový výhonek, kterýž jsem přesadil na vysokou a slavnou horu a udělal jsem jej stromem, pod nímž sídlili ptáci. A onoho chlapce, který byl ze zástupů nejmladší dny, měsíci a roky, jsem ve své nevyzpytatelnosti, ze záliby a milostivé volby vyvýšil nad všechna stvoření! A ustanovil jsem ho dozorcem nad všemi klenoty v síních Arabótu a nad všemi poklady života, ve výšinách nebeských ukrytými. K jeho povinnostem patří mimoto i ovíjet věnce kolem hlav posvátných zvířat a silou zdobit ona přepychová kola,

376$

cheruby nádherou odívat, obětní sloupy v lesku a záření udržovat a serafy pýchou halit. Mně každého jitra upravovat bude trůn, kdykoli se budu chtít posadit na místo své velebnosti, abych se rozhlížel po všech výšinách své moci. Zahalil jsem ho do nádherného šatu a oděl jsem ho pláštěm pýchy a slávy. Na hlavu jsem mu vsadil těžkou korunu a propůjčil jsem mu část vznešenosti, nádhery a lesku svého trůnu. A lituji, že nemohu jeho trůn vyvýšit nad svůj vlastní, a jeho vznešenost nad svou vlastní, poněvadž taje nekonečná! Ale jeho jméno je Malý Bůh!‘

Po této zvěsti mocně zarachotil hrom, a všichni andělé padli na tváře. Mezitím, co mě Pán s takovou radostí povyšoval, proměnilo se mé tělo v ohnivý plamen, mé žíly žhavě prosvítaly, mé kosti byly jako zapálený jalovec, pozdvižení mých víček se podobalo zablesknutí, mé oči se pohybovaly jako ohnivé koule, vlasy na hlavě šlehaly jako plameny, údy se proměnily v hořící perutě, a já jsem se probudil.“

„Tvůj sen, Josefe,“ pravil Benjamín, ,je tak úžasný, že se chvěji na celém těle. A myslím, že i ty se maličko chvěješ a že jsi sám trochu zbledl, neboť poznávám to podle toho, jak zřetelně vystoupil tmavý lesk v tvém obličeji, který přejíždíváš břitvou.“

„Směšné,“ odvětil Josef. „Proč bych se třásl před vlastním snem?“

„A byl jsi v něm na věky blahoslaven na výsostech, odkud není návratu, a ani sis již nevzpomněl na svou rodinu, například na mne, na svého bratříčka?“ otázal se Benjamín.

„Při vší své prostotě si můžeš pomyslet,“ odpověděl Josef, „že jsem byl ze všech těch zvláštních příhod a z boží milosti maličko zmaten a že jsem neměl mnoho času na vzpomínky. Ale za chvilku, to je jisté, bych si byl na vás vzpomněl a byl bych si pro vás poslal, abyste byli také se mnou povýšeni vy všichni: otec, ženy, bratři i ty. To by byla bývala beze vší pochybnosti maličkost pro mne při mé plné moci. Slyš však a poslechni mě, Benjamíne, ty, jemuž vše svěřuji, uznávaje tvou zralost a tvůj rozum! Ne abys sen, který jsem ti vypravoval, vyžvatlal otci nebo dokonce mým bratrům, neboť ti by mi to mohli zazlívat!“

377$

„To věru neudělám!“ zvolal Benjamín. „To by bylo pěkné! Příliš rád zapomínáš na rozdíl mezi malým klukem a hloupým klukem, ačkoli je to velký rozdíl. Ani ve snu mě nenapadá vyžvatlat jen co by se za nehet vešlo z toho, co se ti zjevilo ve snu. Jen ty sám, Josefe, smím-li tě o to prosit, se více než já chraň něco vyzradit, buď tak hodný, miláčku, udělej mi to k vůli! Pro mne je snadné mlčet, protože se již z vděčnosti za tvou důvěru budu mít na pozoru, abych se nezapomněl. Tobě však nic nebrání, neboť ty sám jsi měl sen a jsi tím více zaujat než já, kterému jsi jen propůjčil část jeho nádhery a lesku. Proto mysli na toho malého, až budeš v pokušení vypravovat, jak velkým štěstím tě Pán zahrnul. Co se mne týče, myslím, že to byla jen spravedlnost, a zlobím se na Azu a Azaela, že do věci mluvili. Ale otec by byl pln starosti, on už je takový, a bratři by ohrnovali nosy, prskali závistí a vymstili by se ti. Vždyť oba víme, jací jsou to hrubci před Bohem.“

378$

««KAPITOLA ČTVRTÁ»»

MISTR SNŮ

«Hvězdné roucho»

Nevrátili se Léini synové z šekemských pastvin do Hebronu ke žním, jak se na to pomýšlelo, nýbrž horem pádem se přihnali již večer před jarním úplňkem. Zdánlivě přišli proto, aby s otcem pojedli beránka o slavnosti pesach a aby s ním pozorovali měsíc, vpravdě však proto, že obdrželi rozčilující, všech bratrů se blízce dotýkající zprávu, o jejíž pravdivosti se bez podmínky ihned a na místě museli vlastníma očima přesvědčit, ať už budou moci něco na věci změnit či ne. Věc byla tak vážná a překvapující, že synové služek neměli nic na práci spěšnějšího leč jednoho z bratrů poslat s poselstvím na čtyřdenní cestu z Hebronu do Šekemu, jen aby se vzdálení bratři o tom dověděli. Poselství bylo ovšem svěřeno hbitému Naftalímu. Co se týče hbitosti, bylo vlastně úplně lhostejné, komu bude poselství svěřeno. I Naftalí jel na oslu, a chceme-li být přesní, musíme říci, že je lhostejné, visí-li oslovi po bocích nohy dlouhé nebo krátké: v té i oné případnosti cesta trvala asi čtyři dny. Ale nic naplat, s osobou Naftalího, syna Bilhy, byla již spojena představa obratnosti; bratři se dohodli a trvali na tom, že jedině jemu náleží úloha posla; a poněvadž měl i hbitý jazyk, bylo jisté, že se v poslední chvíli bratři alespoň od něho doví rychleji, co se sběhlo, než od jiného.

Co se sběhlo? Jákob věnoval Josefovi dárek.

To nebylo nic nového. „Beránek“, „ratolístka“, „nebeský hoch“, „syn panny“, nebo jak zněla všechna ta cituplná jména, která otec umíněně čtenáři kamenů dával, byl od malička

379$

zahrnován rozmanitými zvláštními dary a něžnými pozornostmi, jako mlsky, pěknými hliněnými věcmi, kameny, purpurovými šňůrami a skaraby, které pak bratři, chmuříce brvy, viděli u něho se povalovat a o které podle svého přesvědčení byli zkracováni; časem si již zvykli na nespravedlnost, nespravedlnost zásadní a skoro poučně zdůrazňovanou. Tento dar byl však úžasný a bratři se obávali, že má rozhodující význam; všem připadalo, že dostali ránu palicí.

Sběhlo se to takto. Spustily se pozdní deště, před nimiž se lidé uchylovali do stanů. Odpoledne odešel Jákob do svého „žíněného domu“, jehož černá plstěná tkanina z kozích chlupů, napjatá na devíti silných tyčích a tlustými provazy upevněná k zatlučeným kolíkům, poskytovala bezpečnou ochranu před požehnanou vláhou. Byl to největší stan v celém dosti rozsáhlém táboře, a poněvadž byl Jákob bohatý muž, kterému na tom záleželo, aby jeho ženy měly svá vlastní přístřeší, bydlel v něm sám, ačkoli byl stan rozdělen závěsem, zpředu dozadu na prostředních kůlech protaženým, na dvě místnosti. Jedna sloužila za soukromé skladiště a zásobárnu: povalovaly se tu velbloudí sedla a brašny, neupotřebované, stočené a složené koberce, ruční mlýnky a jiné nářadí, a visely tu měchy s obilím, máslem, s pitnou vodou a s palmovým vínem, lisovaným z namočených datlí.

Druhé oddělení bylo obytnou místností Požehnaného a bylo velmi útulné, nesouhlasíc s jeho polobeduínským způsobem života, na kterém tak lpěl. Jákob potřeboval útulnost. Bránil se sice lpění na změkčilém způsobu městského života, přesto však, když se vzdaloval světa, aby mohl v nejvlastnějším nitru rozjímat a v myšlenkách na božím díle pracovat, potřeboval do jisté míry pohodlí. Místnost byla na přední straně ve výše muže otevřena, podlaha byla pokryta plstí, na níž ležely ještě pestře tkané koberce; některé visely dokonce i na stěnách. V pozadí stálo na železných nohách cedrové lože, vystlané pokrývkami a poduškami. Stále zde hořely hliněné lampy na ozdobných stojanech a ploché misky s krátkými zobci pro knoty, neboť ve tmě spějí jen chudáci, a nikoli Požehnaný; i ve dne udržovalo služebnictvo světlo v lampách, aby se onoho rčení, které mělo nedobrý skrytý význam, nemohlo ani doslovně používat a říkat, že Jákobova

380$

lampa vyhasla. Pomalované vápencové džbány s uchy stály na plochém víku truhly z dřeva egyptského fíkovníku, jejíž stěny byly vykládány modrými hlazenými hliněnými ozdobami. Víko jiné, vyřezávané a popsané truhly na vysokách nohách bylo zase vypouklé. V koutě byla i pánev s řežavým uhlím, poněvadž Jákob byl zimomřivý. Byla tu také sedátka, na kterých se však zřídka sedávalo, neboť sloužila spíše k odkládání rozmanitého náčiní: na jednom stálo malé vykuřovadlo, z jehož otvorů v podobě okének vystupovaly krouživé obláčky dýmu, jemně vonícího skořicí, styraxovou gumou a galbanem; na jiném sedátku byl předmět svědčící o majitelově blahobytu: vzácný kus foinického uměleckého průmyslu, zlatá plochá mísa na jemném podstavci, který tam, kde se bral do ruky, představoval hudbu provozující ženskou figurku.

Jákob pak s Josefem seděli blízko vchodu na poduškách u nízkého stolečku, na jehož bronzové desce, rytinami zdobené, byly rozestavěny figurky stolní hry. Jákob si zavolal syna k této kratochvíli, při níž dříve bývala Ráchel jeho společnicí. Venku šuměl déšť, stékaje po olivách, keřích a kamenech, poskytuje z boží milosti obilí v údolí vláhu, kterou potřebovalo, aby sneslo slunce od časného léta až do žní. Vítr slabě chrastil dřevěnými kroužky na střeše stanu, na kterých byly upevněny napjaté provazy.

Josef nechával otce vyhrávat. Schválně se dostal do pole „zlého pohledu“ a tím zůstal pozadu a octl se v takové nevýhodě, že Jákob, který hrál velmi nepozorně, byl příjemně překvapen, když ho nakonec obehrál. Přiznal se k své roztržitosti i k tomu, že na jeho výhře mělo štěstí větší podíl než jeho důmysl.

„Kdybys byl tak brzy neprohrál, synu,“ řekl, „byl bych dojista podlehl já, neboť mé myšlenky bloudily, a dělal jsem asi velké chyby, tvé tahy však byly důmyslné a nezanedbal jsi nic, co ti mohlo zase z tísně pomoci. Svou hrou mi velmi živě připomínáš mami, ta mě velmi často zahnala do úzkých. Dojímá mě, že u tebe poznávám nejen její zvyk kousat si při přemýšlení malíček, nýbrž i všelijaké její oblíbené lsti a zvláštní obraty.“

„Co je to platné?“ odpověděl Josef a narovnal se, nakláněje hlavu dozadu, s jednou rukou nataženou stranou a s druhou

381$

ohnutou k rameni. „Výsledek mluví proti mně. Když tatíček i při své roztržitosti zvítězil, jak by se bylo teprve vedlo jeho dítěti, kdyby bylo mělo proti sobě tvou plnou pozornost? To bychom byli brzy dohráli.“

Jákob se usmál. „Mé zkušenosti,“ pravil, ,jsou starší a mám nejlepší školu, neboť již v chlapeckém věku jsem hrával s Jischakem, tvým dědem z mé strany, a později velmi často v zemi Naharajim na druhém břehu s Lábanem, tvým dědem ze strany mé nejmilejší, který byl také houževnatý a rozvážný hráč.“

Také on úmyslně a více než jednou nechával Jischaka i Lábana vyhrávat, když mu šlo o to, aby je udržel v dobrém rozmaru, ale nyní ho nenapadlo, že by to Josef dělal jako on.

„Je pravda,“ pokračoval, „že jsem dnes dělal chyby. Zapomněl jsem na figury ve hře, poněvadž jsem opět musel myslet na blížící se slavnost a na příští obětní noc, kdy po západu slunce budeme zabíjet beránka a namáčet svazeček yzopu do krve a pomazávat jím veřeje, aby davič minul naše dveře. Neboť je to noc, kdy přinášíme oběť, aby davič minul naše dveře a aby ušetřil lidí i zvířat, kterých se mu zachtělo zardousit, a krev na veřejích má ho ukonejšit a má mu být znamením, že na usmíření a v náhradu byl obětován první beránek. Nad tím jsem se několikrát zamyslel, neboť člověk dělá leccos, aniž ví, co dělá. Kdyby to však věděl a zamyslel se nad tím, mohlo by se mu přihodit, že by se mu žaludek obrátil a udělalo by se mu nanic, jako se i mně častěji v životě přihodilo, a to po prvé tehdy, kdy jsem se dověděl, že Lában ze Sineáru nad Peratem kdysi zabil svého prvorozeného synáčka a jako oběť k ochraně svého domu vložil do džbánu a pohřbil v základech. Myslíš, že mu to přineslo požehnání? Nikoli, nýbrž nepožehnanost, kletbu a ochromení, a nebýt mne, jenž jsem do domácnosti i do hospodářství vlil trochu života, bylo by všechno žalostně vázlo, a již nikdy by Lában nebyl svou ženu Adínu oplodnil. A přece by byl Lában synáčka nezazdil, kdyby to nebylo v dávných dobách jeho předkům přineslo požehnání.“

„Ty jsi řekl,“ odpověděl Josef, založiv si ruce v týle, „a tím jsi mi vysvětlil, jak se to sběhlo. Lában si počínal podle zastaralého obyčeje a dopustil se vážné chyby. Neboť Pán si zaostalost

382$

oškliví, chce nás z ní vyvést a také již vyvedl, zatracuje ji a proklíná. Proto, kdyby byl Lában pochopil Pána a svou dobu, byl by místo chlapečka zabil kozlátko, jeho krví by pomazal práh a veřeje, tak by se byl Bohu zalíbil, a jeho kouř by byl stoupal rovně k nebesům.“

„Nyní jsi to zase řekl ty,“ odpověděl Jákob, „vyslovil jsi mou myšlenku a vzal jsi mi slovo z úst. Neboť davič nelační jen po dobytku, nýbrž také po lidské krvi a nejen ze strachu o stádo konejšíme jeho chtíč zvířecí krví na veřejích, jakož i obětní hostinou, kterou důkladně a spěšně v noci konáme, aby do rána nic z pečeně nezbylo. Uvažujme však: jaká je to vlastně pečeně, a zdali pyká jehně, které zabíjíme, jen za stádo? Co bychom zabíjeli a jedli, kdybychom byli pošetilí jako Lában, a co se vlastně zabíjelo a jedlo v neřestných dobách? Víme tedy, co tímto jídlem oslavujeme, a nemá se nám obracet žaludek, když o tom přemýšlíme, takže se nám chce zvracet?“

„Co na tom, jen jezme,“ pravil Josef lehkomyslně vysokým hlasem a pohoupával se na sepjatých rukou. „Obyčej i pečeně nám chutnají, a jsou-li očistou, i my se vesele očišťujeme od neřesti tím, že Pána a svou dobu chápeme! Viz tento strom,“ zvolal a ukázal vztaženou rukou dovnitř stanu, jako by tam skutečně strom stál, „s nádherným kmenem i korunou, zasazený otci pro potěchu potomkům. Jeho vrcholky se ve větru třpytivě pohybují, kdežto jeho kořeny tkví v kamení a prachu země v hluboké tmě. Copak ví veselý vršek o zabláceném kořenu? Nic, neboť s pomocí boží se dostal nad něj, kolébá se a nemyslí na něj. Tak je to podle mého mínění s obyčejem a nepravostí, a aby nám zbožný zvyk chutnal, nechť si to spodní zůstane hezky vespod.“

„Líbezné, líbezné je podobenství tvé,“ pravil Jákob kývaje hlavou a hladil si vousy, které sbíral z obou stran a rukou protahoval, „vtipné a dobře volené! Přesto však nesmíme zapomenout, že je stále nutné přemýšlet, starat se a znepokojovat, jakož bylo údělem Abrámovým a je a vždy bude i údělem naším, abychom se osvobodili od toho, z čeho nás Pán chce vyvést a snad již vyvedl; o to běží. Co myslíš: kdo je davič a co znamená jeho obcházení? Což neprochází plný a krásný měsíc v slavnostní pouti a kde se obrací v úplňku? Ale severní bod náleží vrahu

383$

Nergalovi; jeho je moc, Sin je pro něho řídí, Sin je při této slavnosti Nergalem, a davič, který obchází a kterého smiřujeme, toť Ryšavec.“

„Patrně,“ řekl Josef. „My si to neuvědomujeme, ale je to on.“

„To mě znepokojovalo,“ pravil Jákob, „a proto jsem byl při hře roztržitý. Neboť hvězdy jsou to, které nám určují slavnost, je to měsíc a Ryšavec, kteří se této noci zaměňují, na místo měsíce vstupuje Ryšavec. Máme však posílat hvězdám rukou polibky a máme oslavovat jejich příběhy? Neměli bychom se trápit proto, že nechápeme Pána a dobu a že se snad na nich prohřešujeme tím, že je ctíme jen líným lpěním na neřesti, z které nás chtějí pozdvihnout? Vážně se sebe táži, není-li mou povinností, postavit se pod strom vyučování, svolat lid, aby se dověděl o mých starostech a aby vyslechl mé pochybnosti ve věcech svátku pesach.“

„Můj tatíček,“ pravil Josef, nachyluje se vpřed a pokládaje ruku na ruku starcovu vedle desky, prozrazující jeho porážku, „je až příliš svědomitý, a já bych ho prosil, aby se neukvapoval, neboť by tím mohl mnoho pokazit. Kdyby se dítě smělo pokládat za tázaného, radilo by tatíčkovi, aby slavnosti šetřil a aby se jí příliš horlivě nedotýkal, neboť příběhy, o které mu při tom běží, bude moci časem nahradit jinými a ty pak bude moci při hodech vypravovat: například o zachránění Izákově, což by se velmi hodilo, anebo vyčkáme času, proslaví-li se Bůh snad někdy tím, že někoho z nás zachrání a ušetří – tento příběh pak bude základem slavnosti jako její vlastní příběh a my budeme pět chvalozpěvy. Uspokojilo tě, co bláhové dítě pravilo?“

„Jako balzám,“ odpověděl Jákob. „Bylo to velmi chytré a potěšující, což jsem právě vyjádřil slovy „Jako balzám“. Neboť tys hájil starý zvyk a zároveň budoucnost, což ti budiž ke cti. Hájil jsi setrvačnost, v níž je i pohyb, a to mou duši potěšilo, Josef-ele, ratolístko nejpůvabnějšího kmene, – pojď, dám ti polibek!“

A oběma rukama uchopil Josefovu krásnou hlavu nad hrací deskou, jsa v hloubi duše šťasten svým otcovstvím.

„Kdybych jen věděl,“ pravil Josef, „kde se ve mně vzalo v té-

384$

to chvíli tolik chytrosti a důvtipu, abych se mohl v hovoru měřit s moudrostí svého pána! Řekl-li jsi, že se tvé myšlenky při hře rozptylovaly, musím se přiznat, že jsem byl neméně roztržitý: stále zalétaly mé myšlenky jedním směrem, a bohové vědí, jak se mi podařilo, že jsem se alespoň tak dlouho držel.“

„Kam, děťátko, zalétaly tvé myšlenky?“

„Ach,“ odpověděl hoch, „to snadno uhodneš. Ve dne v noci lechtá mě v uchu slovo, které mi tatíček nedávno u studny řekl; oloupil mě o klid, takže kudy chodím, tudy mě pronásleduje zvědavost, neboť ono slovo bylo slibem.“

„Copak jsem ti řekl a co jsem ti slíbil?“

„Ale vždyť to víš! Vidím to na tobě, že to víš! Řekl jsi, že máš v úmyslu – nuže? ,Mám v úmyslu,‘ jsi řekl ,,darovat ti něco – co tvé srdce potěší – a co ti bude slušet.“ Tak doslova jsi to pravil. Až příliš dobře mi to uvázlo v paměti a ustavičně mě to v uchu lechtá. Co asi mínil tatíček tím slibem?“

Jákob se zarděl, a Josef to viděl. Slabý, zarůžovělý ruměnec vstoupil do jeho jemných, stařecky hubených tváří, a jeho oči se zakalily lehkým zmatkem.

„Copak, to nic nebylo,“ odmítavě pravil. „Mé dítě si dělá zbytečné starosti. To jsem řekl jen tak mimochodem a nic vážného jsem tím nemyslel. Což ti nedávám rozmanité dárky, kdykoli se mi zachce? Nu vidíš, jedině tak jsem to myslel, že ti při nějaké příležitosti něco pěkného…“

„I ne, i ne!“ zvolal Josef, vyskočil a objal otce. „Můj moudrý a dobrý tatíček neříká nic jen tak mimochodem, to by bylo něco nového! Vždyť jsem mu to jasně a zřetelně viděl na očích, že nemluví jen tak naplano, nýbrž že má v mysli určitou a krásnou věc, nikoli jen tak něco – věc zvláštní a nádhernou, kterou jen pro mne vybral. Ale nejen, že jsi ji pro mne vybral, ty jsi mi ji také přiřkl a přislíbil. Nesmím snad zvědět, co je mé a co mě očekává? Copak si myslíš, že bych našel klidu a že bych tobě dal pokoj, dokud to nebudu vědět?“

„Jak mě tísníš a obtěžuješ!“ pravil stařec v nesnázích. „Necloumej mnou a sundej ruce z mých ušních lalůčků, aby to nevypadalo, že si se mnou můžeš dělat co chceš! Vědět – vědět to můžeš, proč ne, povím ti to a přiznávám se ti, že jsem měl na

385$

mysli určitou věc, nikoli ledajakou. Poslyš tedy a pusť mne! Znáš Ráchelin ketónet pasím?“

„Mamino roucho? Snad nějaký slavnostní šat? Ach, již vím, chceš mi z jejích šatů…“

„Slyš, Jehósífe! Nechápeš. Nech se poučit! Když jsem sloužil za Ráchel sedm let a když přišel den, kdy jsem k ní měl v Pánu vejít, pravil mi Lában: ,Daruji nevěstě závoj, aby se jím zahalila, aby se Naně zaslíbila a byla posvěcená. Již dávno,’ pravil, jsem od jednoho pocestného koupil roušku na obličej a uschoval ji do truhly, poněvadž má velkou cenu. Před dávnými časy prý náležela dceři královské a byla panenským rouchem knížecího dítěte, čemuž můžeme věřit, neboť tak umělecky je celá tkanina pošitá rozmanitými kresbami bůžků. Ona však nechť si do ní zahalí hlavu, aby byla jako jedna z Enit a jako nebeská nevěsta v ložnici věže Etemenanki. Tak nějak ďábel hovořil. A nelhal těmito slovy, neboť Ráchel roucho obdržela, a když jsme seděli u svatební hostiny, byla v něm nesmírně krásná, a já jsem políbil Ištařin obraz. Když jsem však podal nevěstě květ, zvedl jsem jí závoj, abych ji spatřil vidoucíma rukama. Byla to Léa, kterou milostný ďábel poslal do ložnice, takže jsem byl šťasten jen domněle, nikoli ve skutečnosti – kdyby o tom člověk déle přemítal, mohl by se z toho zbláznit, proto o tom pomlčím. Měl jsem však v domnělém svém štěstí tolik rozvahy, že jsem složil posvátnou tkaninu na židli, která tam stála, a pronesl jsem k nevěstě tato slova: ,Bude se dědit z pokolení na pokolení a nosit ji budou miláčkové z tisíců vyvolení.‘

„Měla šátek na sobě i mami, když přišla její hodina?“

„Není to šátek, je to nádhera. Je to roucho, které můžeš nosit jak chceš, splývá až ke kotníkům, má rukávy, takže se jím člověk může odívat podle svého vkusu a podle své krásy. Mami? Měla je a nechala si je. Když jsme na útěku zpřelámali zaprášené závory, ošidivše ďábla Lábana, pečlivě je zavinula a naložila. Všude nás provázelo a opatrovali jsme je stejně starostlivě jako odedávna Lában ve své truhle.“

Josefův zrak bloudil po skříních ve stanu. Tázal se:

„Je to někde blízko nás?“

„Ne příliš daleko.“

386$

„A můj pán mi je chce darovat?“

„Je mému dítěti určeno.“

„Přiřknuto a přislíbeno!“

„Ale později! Ne hned pro tuto chvíli!“ nepokojně zvolal Jákob. „Měj rozum, dítě, a spokoj se prozatím slibem! Hleď, věci se posud nevyjasnily, a Pán v mém srdci o nich ještě nerozhodl. Tvůj bratr Rúben se provinil a já jsem byl nucen zbavit ho prvorozenství. Jsi snad nyní ty na řadě, abych je na tebe přenesl a daroval ti ketónet? Mohlo by se odpovědět: Ne, poněvadž po Reúbenovi přišel Juda a přišel Léví a Šimeón. Mohlo by se odpovědět: Ano, neboť Léin prvorozenec se provinil a byl proklet, a proto přichází na řadu Ráchelin prvorozenec. To je sporné a nevyjasněné; musíme počkat a pozorovat znamení, jak se věc vyjasní. Kdybych tě tím rouchem oděl, mohli by si to bratři vykládat nesprávně ve smyslu požehnání a vyvolenectví, a mohli by rozhorleně povstat proti tobě i proti mně.“

„Proti tobě?“ tázal se Josef s největším úžasem… „Připadá mi, jako bych již ani vlastním uším nemohl věřit! Nejsi snad otec a pán? Což nemůžeš povstat, kdyby reptali, a nemůžeš se na ně osopit a říci jim: ,Přeji komu přeji, a slituji se, nad kým se slituji! Kdo jste, že mi do toho mluvíte? Raději jeho než vás přioději pláštěm a daruji mu jeho matky ketónet pasím!’ Ostatně věřím svým uším; jsou mladé a bystré. Zvláště, když tatíček mluví, napínám je co nejpozorněji. Řekl jsi kdysi nevěstě: ,Nosit budou závoj prvorození mezi tisíci?’ Nýbrž? Co jsi řekl, he? Kdo, řekl jsi, jej bude nosit, he?“

„Přestaň, ničemo! Jdi a nelichoť se již ke mně, aby mě tvá pošetilost nenakazila!“

„Tatíčku! Chtěl bych jej vidět!“

„Vidět? Vidět není mít. Ale vidět je chtít mít. Buď jen rozumný!“

„Nesmím se snad podívat na to, co je mé a co mi bylo přislíbeno? Uděláme to tedy takto: Schoulím se tu jako spoutaný a ani se z místa nehnu. Ty však půjdeš a ukážeš mi sváteční roucho, vezmeš je a podržíš před sebou, jako obchodník v krámě v Hebronu ukazuje kupci zboží a nechává tkaninu před jeho chtivým zrakem splývat po svém těle. Kupec je

387$

však chudý a nemůže si ji koupit. Proto ji obchodník zase schová.“

„Staniž se ve jménu Páně,“ pravil Jákob. „Ačkoli kdyby to někdo viděl, mysle] by si, že se mnou děláš, co chceš. Zůstaň, kde jsi! Seď si na noze s rukama za zády! Ukáži ti, co snad později, bude-li to možné, bude tvé.“

„Co již mé je!“ zvolal za ním Josef. „A co jen ještě nemám!“

Promnul si oči rukama, chystaje se na podívanou. Jákob přistoupil k vypouklé truhle, odsunul závory a otevřel víko. Vyňal rozmanité teplé věci, které ležely navrchu a vespod, pláště a pokrývky, roušky kolem boků, šátky na hlavu, košile, a skládal to na hromadu. Našel závoj tam, kde věděl, že je, vzal jej, obrátil se, rozvinul jej a rozprostřel.

Hoch žasl. Smějícími se otevřenými ústy nabíral dechu. V světle lamp se zatřpytilo kovové vyšívání. Stříbrné a zlaté blesky v neklidných rukou starcových chvílemi převyšovaly klidnější svit barev, nach, běl, olivovou zeleň, růžovou a černou barvu znamení a obrazů, hvězd, holubic, stromů-bohů, andělů, lidí a zvířat na mlhavě modré půdě tkaniny.

„Světla nebeská!“ prudce zvolal Josef. „Jaká krása! Co to ukazuješ, tatíčku obchodníku, ve svém skladě kupci? Toť Gilgameš, jak paží rdousí lva, poznávám jej zdaleka! A tamto, jak vidím, zápasí někdo s nohem a mává kyjem. Počkej, počkej! Ó, Sebáót, jaká to zvířena! To jsou miláčkové bohyně, je to oř, netopýr, vlk a pestrý pták! Nech mě jen se dívat – jen dívat! Nepoznávám to, nerozeznávám. Oči bolí ubohé dítě od dívání přes celý prostor. Je tam to lidský pár škorpionů s bodly na ocasech? Nejsem si tím jist, ale připadá mi to tak, ačkoli, pochopitelně, mi slzí oči. Počkej, obchodníku, přilezu maličko blíže na jedné noze, s rukama za zády. Ó božstvo, ó Elóhím, zblízka je vše ještě krásnější a zřetelnější! Co to dělají ti vousatí duchové u stromu? Oplodňují jej… A co je psáno: Svlékla – jsem – se ze šatu svého, mám jej – zas obléci?’ Div divoucí! Toť Nana s holubicí, sluncem a měsícem… Musím se zdvihnout! Musím vstát, obchodníku, nevidím, co je nahoře: datlovou palmu, odkud bohyně natahuje ruce s jídlem a pitím… Smím si snad na to sáhnout? Doufám, že to nic nestojí, vezmu-li látku šetrně do

388$

ruky, abych se přesvědčil, jak je lehká a těžká na váhu, a jak je těžká a lehká ve své směsi… Jsem chudý, obchodníku, nemohu si ji koupit. Obchodníku, dej mi ji! Máš tolik zboží – dej mi ten závoj! Buď tak hodný, půjč mi jej, abych se v něm ukázal lidem ke cti tvého krámu! Ne! Ne a ne? Či se snad rozmýšlíš? Rozmýšlíš se jen zcela maličko, a při vší přísnosti bys přece jen chtěl, abych jej nosil? Ne, mýlím se, ty kolísáš únavou, neboť příliš dlouho již držíš a rozprostíráš závoj, a to tě namáhá… Dej mi jej! Jak se nosí, jak se přehazuje? Tak? A tak? A snad ještě tak? Jak se ti to líbí? Jsem pták-pastýř v pestré suknici? Jak sluší synovi mamin závoj?“

Vypadal ovšem jako Bůh. Jákob ani jiný výsledek neočekával, a poněvadž si tajně přál jej vyvolat, nemohl již Josefovi odporovat. Sotvaže Josef z rukou starcových roucho vyloudil, užívaje přitom metod, jejichž bystrost a půvab rádi uznáváme, již také byl volně a vhodně oblečen; několika obratnými pohyby si s jistotou, svědčící o vrozeném nadání k přestrojování, upravil závoj na hlavě a zahalil si jím ramena, takže mu splýval po mladých údech v hustých záhybech, z kterých probleskovali stříbrní holubi a hořelo pestré vyšívání, a v jejichž splývavé délce vypadal větší než obyčejně. Větší? Kdyby bylo zůstalo jen při tom! Ale ten skvostný závoj mu tak slušel, že by bylo velmi nesnadné chtít jeho pověst mezi lidmi nějak kriticky zlehčit; byl v něm tak půvabný a krásný, že to již přesahovalo všechny meze a že to skutečně hraničilo s božstvím. Nejhorší však bylo, že jeho podoba s matkou, podoba čela, obočí, tvaru úst a pohledu nikdy tak nebila do očí, jako v tomto oděvu – to jest Jákobovi do očí, takže mu přecházely, a on si nic jiného nemyslel, než že vidí Ráchel v Lábanově síni v den splněné touhy.

Matka bohyně, usmívajíc se, stála před ním v podobě hochově a tázala se:

„Nyní mám šat na sobě – mám jej zase svléci?“

„Ne, nech si jej, nech si jej!“ pravil otec; a zatímco Bůh odbíhal, zdvihl Jákob hlavu i ruce, a jeho rty se pohybovaly jako v modlitbě.

389$

«Hbitý Naftalí»

Vzrušení bylo ohromné. První, jemuž se Josef v závoji, v pestrém šatě ukázal, byl Benjamín; ale Benjamín nebyl sám, byl u ženin, kde ho nastrojený bratr našel. Přišel k nim do stanu a řekl:

„Buďte zdrávi, přicházím jen náhodou. Je tu můj bratříček, ženské? Hle, zde jsi, Bene, buď zdráv! Chtěl jsem se jen podívat, jak se máte a co děláte. Vochlujete len? A Turtura vám při tom podle svých sil pomáhá? Ví někdo, kde je starý Elíezer ?“

Turtura (to znamenalo „mrně“; Josef někdy nazval Benjamína tímto babylónským mazlivým jménem) již hezkou chvíli ze sebe vyrážel protáhlé výkřiky obdivu. Bilha a Zilpa mu přizvukovaly. Roucho na něm nedbale splývalo, jsouc maličko zřaseno a protaženo pásem jako halena.

„Proč všichni ječíte a proč vyvalujete oči jako kola od káry? Ach tak, vy se divíte mému obleku, maminu závoji, ketónetu. Nu ano, já jej teď nosívám. Jisráel mi jej nedávno, před malou chvilkou, daroval a odkázal.“

„Josef-ele, náš sladký pane, synu té pravé!“ zvolala Zilpa. „Odkázal ti Jákob pestrý závoj, v němž po prvé vešel k Léi, mé velitelce? Jak spravedlivě a moudře učinil, neboť ti sluší tak, že se člověku srdce v těle směje, a nikdo neřekne, že by jej mohl někdo jiný nosit. Snad některý vzdálenější syn, třeba syn Léin, které jej Jákob po prvé z tváře sňal? Nebo můj Gád nebo Ašer, které jsem porodila do Léina klína? Pomyslím-li jen na to, musím se zlomyslně i bolestně smát.“

„Josefjo! Nejkrásnější!“ zvolala Bilha. „Není vzácnější podívané než na tvůj zjev! Člověk je v pokušení vrhnout se na tvář při pohledu na tebe, zvláště když je jen služkou jako já, která jsem byla ovšem nejmilejší sestrou děvečkou Ráchel, tvé matky, a porodila jí ze semene Jákobova tvé starší bratry, Dána a Naftalího. Také oni padnou na tvář, nebo budou toho blízcí, až spatří hocha v svátečním oděvu své matky. Jen hezky rychle běž a ukaž se jim, nic netušícím, kteří nemyslí ani na zlé, ani na dobré a nevědí ještě, že tě pán vyvolil! Měl bys jít také přes pole a

390$

ukázat se Léiným šesti synům s červenýma očima, aby sis poslechl jejich jásot a aby ti v sluch zahřmělo jejich hosana.“

Josef, ačkoli nám to připadá neuvěřitelné, nevycítil přemíru hořkosti a zloby ve slovech žen. Byl tak sám sebou opojen, že tak dětinsky a přesto trestuhodně důvěřivě šťasten, že žádných výstrah nedbal. Liboval si v jejich sladkých slovech, jsa přesvědčen, že mu všechna sladkost náleží, a ani dost málo se nenamáhal pohlédnout do jejich nitra. To však právě bylo trestuhodné! Lhostejnost a nevědomost o vnitřním životě lidí vytváří naprosto křivý poměr ke skutečnosti a plodí zaslepenost. Od časů Adama a Chavy, kdy z jednoho vznikli dva, může člověk žít jen tehdy, když se snaží pohroužit do nitra svého bližního a poznat jeho pravý stav, pohlížeje na něho i cizíma očima. Představivost a umění vmyslet se do citového života druhých lidí, tedy soucit, je nejen chvalitebný, pokud proráží ohradu vlastního Já, nýbrž je i nepostradatelným prostředkem sebezachování. Josef však o těchto pravidlech nic nevěděl. Jeho důvěřivost byla rozmazleností, takže si přes zřejmé důkazy opaku namlouval, že ho všichni lidé milují více než sebe, a že tedy nemusí na nikoho dbát. Kdo by mu pro jeho krásné oči tuto lehkomyslnost chtěl odpustit, dokazoval by, že je velký slaboch.

Jinak to bylo u Benjamína. U něho byla bezstarostnost výjimečně na místě. Když zvolal:

„Jehósífe, nebeský bratře! Nepřipadá mi, že bdím, nýbrž že sním. Pán tě zahalil do nádherného roucha, do kterého jsou rozmanitá světla vetkána, a oděl tě pláštěm vznešenosti a slávy! Ach, jak je tvůj malý bratříček uchvácen. Nechoď ještě k synům Bilhy a nech syny Zilpy ještě chvíli v nevědomosti! Zůstaň ještě u svého vlastního bratra, abych se ti mohl déle obdivovat a nasytit se pohledu na tebe!“

– mohl ovšem Josef jeho slova vzít za bernou minci; byla jí skutečně. A přece mohl Josef i z jeho upřímných slov čerpat výstrahu: Velmi bychom se mýlili, kdybychom se domnívali, že z těchto slov nemluvila moudrá obava před setkáním krasavce s bratry a přání toto setkání ještě trochu oddálit. Ostatně měl Josef tolik instinktu, i když se mu nedostávalo prozíravosti, že se nechtěl ihned dětem služek ukázat a jít v závoji přímo za

391$

nimi. Vyjímaje několik podřízených lidí, kteří ho viděli jít mimo a kteří ho zahrnuli pochlebenstvím a žehnáním, kteří mu posílali polibky rukou, spatřil ho v tento den jen starý Elíezer, který pak dlouho ještě kýval hlavou, což mohlo znamenat jak souhlas, tak i výraz všeobecného rozjímání o osudu, a který se hned potom s božsky lhostejnou tváří oddal tak zvaným vzpomínkám, vyvolaným závojovým šatem: Jak totiž „on“, Elíezer, kdysi jako starosvat vyvedl Rebeku z cháránské nížiny a jak se ona při příchodu do vysočiny a při přiblížení se budoucího manžela do závoje zahalila. A proč to? Aby ji Izák poznal. Neboť, jak by ji byl mohl poznat a závoj zdvihnout, kdyby se byla dříve nezahalila? „Jisráel ti dal velký dar, mé dítě,“ řekl s tváří tak nehybnou, že to vypadalo, jako by ji mohl snímat a jako by se pod ní skrývala jiná tvář, „neboť v závoji je život a smrt, ale smrt je v životě a život v smrti – kdo to ví, je zasvěcen. Sesterská matka-choť se musela odhalit a obnažit u sedmé brány pekelné a v smrti; když se však vrátila k světlu, opět se zahalila závojem na znamení života. Pohleď na obilné zrno: padne-li do země, zemře, aby ožilo ve žni. Neboť klasu se blíží srp, v zatemněném měsíci rostoucí jako mladý život, a srp je smrt a zbavuje otce mužství, pomáhaje mu k novému panství světa, a setba smrti a života se valí ze sklizně srpu. Tak vzniká život pod závojem po obnažení v smrti, a ihned zase je v tom již poznání a smrt, neboť v poznání je opět plození a život. Velkou věc ti otec daroval, světlo a život, zahaliv tě závojem, který umírající matka musela zde nechat. Proto jej opatruj, dítě, aby ti jej nikdo nevyrval a aby tě nepotkala smrt!“

„Děkuji ti, Elíezere,“ odpověděl Josef. „Upřímně ti děkuji, moudrý vrchní služebníku, jenž jsi s Abrámem krále porazil a jemuž vyskakovala vstříc země. Působivě proplétáš všechny možné řeči, o závoji, srpu a setbě, a to plným právem, neboť věci spolu souvisejí a jsou v Bohu sjednoceny, v našich očích jsou však vyšity na závoji mnohotvárnosti. Tento chlapec však nyní svlékne roucho a přikryje se jím na svém odpočívadle, aby pod ním dřímal, jako dřímá země pod hvězdným závojem světa.

Tak i učinil. A tak ho našly pod závojem spícího, děti služek, zpravené již svými matkami, když přišly do stanu, který s nimi

392$

sdílel. Čtvero jich stálo u jeho lůžka, Dán, Naftalí, Gád a Ašer, a jeden, byl to mlsný Ašer, nejmladší z nich, sotva dvaadvacetiletý, držel nad ním lampičku a svítil jim jí na jeho spící obličej, jakož i na pestré roucho, jímž byl přikryt.

„Podívejte se, tu to máte!“ pravil. „Je to tak, jak nám to ženy vypravovaly, a nepřidaly ani slůvka, když nám oznámily, že se ten tajtrlík před nimi objevil, maje na sobě ketónet pasím své matky! Teď se jím přikryl a s pokryteckou tváří spí spánkem spravedlivého. Ještě pochybujete? Otec, chudák, mu jej daroval, on jej na něm medovými slovy vymámil. Hanba mu! Zlobíme se všichni stejně na tuto ničemnost, a Ašer, jako mluvčí našeho hněvu, jej chrlí na spící pohoršení, aby mělo alespoň zlé sny.“

Ašer velmi rád stejně smýšlel a cítil s druhými, a také velmi rád utvrzoval toto jednotné smýšlení slovem, které správně vyjadřovalo všeobecný názor, takže se jím cítili pevně sloučeni a ještě ve vzteku z nich sálala společná spokojenost – to souviselo s jeho mlsnou hubou, s jeho vlhkýma očima a s jeho rty. Pravil ještě:

„Já jsem si z živých beranů a ovcí nakrájel kusy a snědl jsem je – já! On to vypravoval ubohému otci, tomu zbožnému, lehkověrnému Jákobovi, a za to dostal ketónet jako žold za lež! Ale tak je to: O každém z nás pověsil starému něco na nos, a závojem, pod kterým leží, byl odměněn za svou neupřímnost a za to, že šířil o nás špatné pověsti. Semkněme se, bratři, obejměme se ve svém soužení a nechte mě, ať nad ním vychrlím nadávku, která nám všem přinese úlevu: ty psíku!“

Chtěl říci: „ty pse“, ale v poslední chvíli se toho slova ulekl ze strachu před Jákobem, a proto mu přivěsil ještě zdrobňující slabiku.

„Skutečně,“ pravil Dán, kterému bylo již sedmadvacet let – jako Léinu Šimeónovi – a který měl bradku bez kníru (nosil těsně přiléhající vyšívanou košili, a jeho pichlavé oči byly u kořene křivého nosu blízko sebe položeny), „skutečně, říkají mi had a zmije, poněvadž jsem pokládán za trochu záludného, ale co je tohleto, co tu leží a spí? To je netvor! Tváří se, jako by byl roztomilý hoch, ve skutečnosti je to však drak. Prokleta budiž jeho mámivá krása, na kterou lidé se zalíbením zevlují a která

393$

okouzluje otce! Chtěl bych znát zaklinadlo, které by ho donutilo, aby nám ukázal svou pravou tvář!“

Statný Gadíel, o rok starší než Ašer, se vyznačoval výrazem drsné poctivosti. Nosil kuželovitou čepici a vypadal bojovně v krátké suknici s šupinatým opaskem, na níž měl našité puklice a z jejichž krátkých rukávů vyčnívaly jeho červené a žilnaté paže a stejně žilnaté a zavalité ruce. Pravil:

„Radím ti, Ašere, dej pozor na lampu, aby ti náhodou z ní neukáplo na něj žhavého oleje a aby se bolestí neprobudil! Neboť probudí-li se, je jisté, že ho ve své přímosti zpolíčkuji. Spícího nepolíčkujeme – nevím, kde to stojí psáno, ale nedělá se to. Probudí-li se však, hned mu jednu vrazím do tlamy, až mu tvář oteče, jako by měl v hubě knedlík, a devět dní, od zítřka počítaje, bude oteklý, jako že se Gád jmenuji. Jsem vztekem bez sebe a je mi špatně při pohledu na něho a na šaty, pod kterými spí a o které drze otce ošidil. Nejsem zbabělec, ale nevím, co se v mém srdci děje a co mi obrací vnitřnosti. My bratři tu stojíme, a tamhle leží ten uličník, ten hejsek, tajtrlík, holobrádek, usmrkanec a svatoušek, a ten má šaty. Máme se mu snad klanět? Nemohu se zbavit toho slova ,klanět’, jako by mi je nějaká proklatá havěť syčela do ucha. Proto mě svědí dlaň a chtěl bych ho zpolíčkovat, to by bylo nejmoudřejší, alespoň by se mi neobracel žaludek.“

Přímý Gád vyslovil mnohem hlubší myšlenku, než k čemu se Ašerovi – při vší snaze, aby vyjádřil své mínění zhuštěnými slovy – podařilo dospět, neboť Ašerovi šlo jen o to, aby lacinými výrazy nejjednodušších věcí usnadňoval svým posluchačům jejich vnímání, aby si získal jejich lásku a vyvolal vřelé sjednocení. Gád o to usiloval houževnatěji. Zápasil o výraz toho, co je znepokojovalo a mučilo pod rouškou prosté zloby a závisti, o pojmenování temných vzpomínek, úzkostí, hrozeb, zápasil o pojmenování vztahů, v nichž strašily pojmy „prvorozenství“, „oklamání“, „záměna“, „světové panství“, „služebnost bratrů“, a z nichž odporně čišelo slovo „klanět se“, „budou se ti klanět“ – aniž bylo možné poznat, jde-li o minulost či o budoucnost, o báj nebo o zvěstování. Bratři také cítili, jak je Gádova slova silně i hrozivě přitahují. Zvláště dlouhému Naftalímu

394$

s ohnutou šíjí, který již chvíli přešlapoval, vjela do nohou a zesilovala v něm chuť vyskočit a utíkat. Hned z počátku se v něm vzbouřil pud posla a potřeba oznamovat a zprostředkovat zprávy a v lýtkách cítil takové škubání, že až poskakoval. Prostor a jeho dělící podstata ovládaly obraznost Naftalího. Pohlížel na něj jako na svého nejdůvěrnějšího nepřítele, a na svou vlastní osobu jako na prostředek povolaný k jeho přemožení a k zmenšení jím zaviněných rozdílů v lidském vědění. Přihodilo-li se něco na místě, kde on byl, spojoval to místo ihned v myšlenkách s místem vzdáleným, kde ještě o tom nic nevěděli – což byl v jeho očích stav nesnesitelně nevědomého živoření, který ho nutil, aby jej napravil hbitostí svých nohou a výmluvností jazyka a aby, možno-li, odtamtud přinesl zprávu, zde dosud neznámou, což pokládal za hanbu, a aby tak přispěl k lidskému vědění. V této případnosti bylo to místo jeho vzdálených bratrů, s nímž jeho myšlenky – jeho především – přítomnou událost rychle uvedly ve spojení. Nevěděli ještě nic – vinou nesnesitelného prostoru, a bylo přece nutné, aby se o tom co nejdříve dověděli. Naftalí v duchu již utíkal.

„Slyšte, slyšte, bratři, děti, přátelé,“ breptal tichým, chvatným hlasem. „My tu stojíme a hledíme na to, co se stalo, neboť jsme na místě. Ale právě v této chvíli sedí v šekemském údolí u ohně bratři s červenýma očima a povídají si o všem možném, jen ne o tom, že Jákob na jejich potupu vyznamenal Josefa, neboť o tom nemají ani tušení, a ačkoli jejich i naše hanba volá k nebesům, neslyší pranic. Je to tedy v pořádku, máme se spokojit tím, že jsme ve výhodě, a říci: Jsou daleko, proto jsou nevědomí, neboť dálka je nevědomá, a při tom má zůstat? Ne, my jim to musíme říci, aby bylo tam, jako je zde, a aby nežili, jako by toho nebylo. Pošlete mě, pošlete mě! Pojedu k nim přes pole a dám jim zprávu, abych osvítil jejich temnotu a aby hlasitě vykřikli. Vám pak, až se vrátím, oznámím, jak křičeli.“

Souhlasili s tím. Ti s červenýma očima se to musí dovědět. Týkalo se jich to skoro ještě více než jich čtyř. Svěřili Naftalímu poselství: otci pak řeknou, že čipera odešel přes pole za nutným obchodem. Netrpělivostí nemohl ani usnout a již před svítáním osedlal osla; když se Josef pod svým hvězdným

395$

rouchem probudil, byl Naftalí již daleko, a vzdáleným se přibližovalo poznání. Za devět dní, právě v den úplňku, tu byli i s poslem: Rúben, Šimeón, Léví, Júda, Jissakar a Zebulún a zamračeně pátrali kolem. Šimeón a Léví, zvaní „dvojčaty“, ačkoli byl jeden o rok starší, při zprávě řvali, podle Naftalího ujištění, jako býci.

«Rúben se děsí»

Tolik rozumu a rozvahy Josef měl, že bratrům hned rovnou v šatech do cesty nevstoupil, ačkoli měl k tomu sto chutí. Maličko přece jen pochyboval o tom, mají-li ho skutečně o tolik radši než sebe, že by při pohledu na jeho vyznamenání nic jiného necítili leč čistou radost, a proto se rozhodl, že závoj zatím uschová a přivítá je ve všední košili.

„Buďte pozdraveni, bratři, synové Léy, vy siláci!“ pravil. „Vítám vás v domě otcovském! Alespoň některé z vás bych rád políbil!“

Prošel jejich středem a políbil asi čtyři na rameno, ačkoli stáli jako sloupy a ani se ho nedotkli. Jen Reúben, tehdy devětadvacetiletý, veliký a hřmotný muž v kožené zástěře, se silnýma, řemínky ovinutýma nohama, s oholeným, masitě svalnatým, zarudlým, dobrácky zarputilým obličejem s tupým profilem a rozpačitě důstojným výrazem, s nízkým čelem, zastíněným kučeravou černou kšticí – jen ten zdvihl těžkou ruku, když ucítil Josefovy rty na svém rameni, a lehce, skoro tajně pohladil bratra po hlavě, aniž při tom pohnul jediným svalem v tváři.

Jehúda, o tři roky mladší než Rúben, stejně vzrostlý, ale trochu přihrblý a s trpitelským rysem kolem chřípí a rtů, byl v plášti, pod nímž ukrýval ruce. Na hlavě měl přiléhavou čepici, zpod které se jako bohatá hříva hrnuly vlasy, ryšavě hnědé jako plná bradka a jako úzký svislý knír, pokrývající mu rudé, měkce odulé rty. Tyto rty svědčily o smyslnosti, ale jemný, zahnutý, a přece ploše se k nim sklánějící nos vyjadřoval větřící duchovost, a ve velkých, leskle vypouklých laních očích s těžkými víčky byla skryta melancholie. Júda byl tehdy jako mnozí jeho bratři a polobratři, již ženat. Tak si vzal Rúben jednu z domácích dcer a

396$

zplodil s ní Bohu Abrahámovu několik dětí, například hocha Hanocha a hocha Palúa, které Jákob někdy na kolenou houpával. Šimeón si přivlastnil městskou dceru, jménem Búnu, kořist ze Šekemu unesenou, Léví se oženil s dívkou věřící v Jáhúa, kterou pokládali za vnučku Eberovu, Naftalí s mladou ženou, jejíž původ Jákob poněkud násilně odvozoval od Náchora, bratra Chaldejcova, a Dán jednoduše s Moábkou. Nebylo možno uskutečňovat jen nábožensky bezvadné sňatky, a co se týče Judy, musel být otec rád, že se v tělesných věcech sňatkem uklidnil a ustálil, neboť v jeho pohlavním životě bylo již od útlého mládí mnoho bolestného zmatku. Byl s Astarótou v neutěšeně napjatém vztahu, trpěl pod její knutou, která ho poháněla, byl jí poddán, aniž ji miloval, čímž vznikla v jeho duši rozervanost a nejistota. Styk s kedeši a s děvkami Ištařinými uvedl ho do blízkosti Baalovy sféry a jejích hrůz a šílenství, do sféry nestoudného Kanaanu, a nikoho, nevyjímaje ani otce Jákoba, nemohlo to trápit více než Jehúdu samého, který nejenže byl zbožný, nejenže usiloval o moudrou božskou čistotu a z hloubi duše si ošklivil šeól s celým jeho šílenstvím a tajnostmi, kterými se lid poskvrňoval, nýbrž se domníval, že má i důvod zvláště na sebe dbát, neboť od té chvíle, kdy Rúben zhřešil a tak zvaní blíženci od šekemských zmatků byli rovněž pokládáni za proklaté, mohlo se velmi snadno stát, že by byl Juda, čtvrtý syn, jako nositel požehnání a zaslíbení, přišel na řadu, ačkoli se o tom mezi bratry ani nemluvilo, poněvadž každý nárok se projevoval jen jako společná zlomyslnost proti Ráchelinu synovi.

Jeden z jeho pastýřů, jménem Chíra, z osady Adulám, ho seznámil s kanaanským mužem, jménem Súa, jehož dcera se mu zalíbila a on si ji se svolením Jákobovým vzal. Syny, které mu porodila, dva prozatím, vychovával v bázni boží. Oni však zdědili matčinu povahu, jako Izmael Hagařinu, a nikoli otcovu: tak alespoň na to pohlížel Juda a vysvětloval si to tím, že to byly nehodné, kanaanské děti, zmetci Baalovi, ničemové z šeolu, blázni Molechovi, ačkoli neštěstí snad nezavinila jen dcera Súova. Ohlašovala mu již třetího, a on již měl strach, jak se asi ten vydaří.

397$

V Júdových očích se zračila zasmušilost, ale on nebyl dobrák jako Rúben, který Josefa tajně pohladil po hlavě. Pravil:

„Jaké jsou to způsoby, písaři? Copak se sluší vítat starší bratry, kteří byli dlouho vzdáleni a nyní se vracejí, ve všedních šatech s tušovými skvrnami? Tak málo ti na tom záleží, aby ses nám líbil, když přece si jindy tak na to potrpíš okouzlovat lidi, aby se na tebe usmívali? Povídá se, že prý máš ve skříni roucha tak skvostná, že člověku zrak přechází, a hodná knížecího dítěte. Proč nás urážíš, proč je při našem uvítání skrýváš?“

Šimeón a Léví, s planoucíma očima a s jizvami v obličeji, s hrudí namazanou olejem a pokrytou tetováním, se opírali o kyj ovité klacky a vypukli v krátký, hlučný smích.

„Odkdy pak se krasavci procházejí bez závoje?“ zvolal jeden.

„A odkdy chrámové děvky bez zakrytých očí?“ přizvukoval druhý, nevšímaje si toho, že se Júda zachvěl.

„Ach, ty míníš můj hvězdný šat?“ tázal se Josef. „Vypravoval vám již cestou náš bratr Naftalí, jak se Jákob nade mnou smiloval? Buďte tak dobří a odpusťte mi!“ řekl, pokloniv se před nimi s půvabnou pokorou a zkříženými pažemi. „Není vždy snadné jednat správně, a člověk někdy zhřeší, ať dělá co dělá. Myslel jsem si pošetile: Mám se vychloubat před svými pány? Ne, raději před ně předstoupím skromně, aby se nepohoršili mou pýchou, nýbrž aby mě milovali. A ejhle, prohloupil jsem. Chápu nyní, že jsem vás měl uvítat v plném lesku. Ale věřte mi, večer u hostiny, až i vy se umyjete a oblečete si své sváteční šaty, budu sedět po pravici Jákobově v ketónetu, a tehdy uvidíte syna otce našeho v jeho slávě. Slovo s to?“

Divocí blíženci opět zařvali smíchem. Ostatní však vztekle pátrali v jeho očích, snažíce se z nich vyčíst, mluví-li naivně či drze, což však bylo velmi nesnadné.

„Zlaté slovo!“ pravil Zebulún, nejmladší, který se snažil podobat Foiničanovi svým do polokruhu střiženým vousem, hlavou plnou krátkých kučerek, pestře vzorkovaným pláštěm, který mu pokrýval jen jedno rameno, probíhaje pod paží a odhaluje košili na druhém rameni; neboť jeho duše toužila po moři a přístavech, a nebyl rád pastýřem. „Sladké slovo. Slovo jako obětní

398$

chléb z pšeničné krupice s medem, to musím říci! Víš, že mám sto chutí vrazit ti je zpět do krku, aby ses udávil?“

„Ale jdi, Zebulúne, jaké hrubé žerty!“ odpověděl Josef se sklopenýma očima a s rozpačitým úsměvem. „Naučil ses jim od sprostých veslařských otroků v Askalúně a Gaze?“

„Nazval mého bratra Zebulúna sprostým veslařským otrokem!“ zvolal jednadvacetiletý Jissakar s dlouhými a těžkými údy, zvaný „kostnatým oslem“. „Rúbene, tys to slyšel a musíš mu dát přes hubu, ne-li rukou, jak bych si přál, alespoň káravými slovy, aby si to pamatoval!“

„Nevyjadřuješ se přesně, Jissakare,“ odpověděl Rúben vysokým a jemným hlasem, jaký někdy mívají mohutně vzrostlí muži, a odvrátil hlavu. „Nenazval ho tak, jen se ho otázal, zda se takové řeči od nich naučil. A to bylo dosti prostořeké.“

„Rozuměl jsem mu tak, že mě chce zadávit obětním chlebem,“ odvětil Josef, „což by bylo nejen rouháním, ale svědčilo by to i o velké nevlídnosti. Neřekl-li to však a nemínií-li to tak, nechci ho dojista ani já škádlit, to mi věřte.“

„Rozejděme se tedy,“ rozhodl Rúben, „abychom se, když tu tak pohromadě stojíme, ještě dále neškádlili a aby nevzniklo nedorozumění.“

Rozešli se; deset sem a jeden tam. Ale Rúben šel za osamoceným bratrem a zavolal ho jménem. Vzpřímeně stál před ním mezi čtyřma očima na svých ovinutých mohutných nohou, a Josef se zdvořilou pozorností pohlížel do svalnaté tváře, které vědomí síly a viny vtisklo výraz rozpačité důstojnosti. Rúbenovy oči se zanícenými víčky byly mu nablízku. Jejich pohled se zamyšleně nořil do jeho tváře, či se vlastně před ní zastavoval, vraceje se do vlastního nitra, a přitom lehce hnětl mocnou pravicí bratrovo rameno, jak to obyčejně dělával, když s někým mluvil.

„Ty máš šaty u sebe, hochu?“ tázal se pouhými rty, neotvíraje skoro úst.

„Ano, Rúbene, můj pane, opatruji je,“ odpověděl Josef, „Izrael mi je daroval z radosti nad vítězstvím ve hře.“

„Obehrál tě?“ tázal se Rúben. „Hraješ hbitě a řízně, neboť tvůj mozek je vycvičen všelijakou duševní prací s Elíezerem, a to ti pak při hře prospívá. Obehrává tě často?“

399$

„Někdy,“ řekl Josef a vycenil zuby.

„Kdy chceš?“

„Nezávisí to vždy jen na mně,“ vyhýbavě odpověděl Josef.

„Ano, je to tak,“ řekl si Rúben v duchu, a zahloubával se stále více do sebe. „To je podvod požehnaných a takto oni podvádějí: Musí své světlo stavět pod kbelec, aby nesvítilo k jejich škodě, kdežto ti druzí musí tím více lhát, aby se udrželi.“ Podíval se na polobratra. „Ráchelino dítě,“ myslel si. „Jaké je roztomilé! Lidé mají pravdu, když se na něho usmívají. Jeho postava má správnou výšku a zdvíhá ke mně půvabné a krásné oči s tajným posměškem, nemýlím-li se, jak tu tak před ním stojím jako sloup, ohromný a nemotorný, se svým neohrabaným tělem, na kterém mi všude žíly silou div nepraskají, takže jsem se jako býk s Bilhou zapomněl, a ani jsem nedal pozor, nevidí-li mě někdo. A on šel a řekl Izraelovi, to zákeřné neviňátko, a já jsem byl v bryndě. Neboť on je chytrý jako had a něžný jako holoubek; takový by člověk měl být. Zákeřný v nevinnosti a nevinný v. zákeřnosti, takže se nevinnost stane nebezpečnou a zákeřnost svatou, to jsou neklamná znamení požehnání, a proti tomu nelze bojovat, ani kdyby člověk chtěl, ale člověk ani nechce, neboť tam je Bůh. Mohl bych ho jedinou ranou navždy srazit; síla, která přemohla Bilhu, byla by i zde na místě, jako ji Bilha pocítila jako žena. Co bych z toho však měl? Habel by byl zabit, a já bych byl tím, kým být nechci, Kajinem, jehož nechápu. Jak může někdo jednat proti svému přesvědčení jako Kajin a s jasným rozumem zabít člověka bohumilého, poněvadž sám bohumilý není? Nechci jednat proti svému přesvědčení, chci být spravedlivý, což je mé duši prospěšnější. Nezadám si. Jsem Reúben, v žilách mám plno síly, Léin prvorozený, nejstarší Jákobův, hlava dvanácti. Nebudu se na něho milostivě šklebit a nebudu se kořit jeho půvabu – již to, že jsem ho prve ve vlasech pohladil, bylo nemotorné a nesprávné. Nevztáhnu na něho ruku ani ve zlém, ani v dobrém. Stojím před ním jako věž, nemotorný, budiž, ale důstojný.“

Tázal se s napjatými svaly ve tváři:

„Ty jsi na něm závoj vyloudil?“

„Nedávno mi jej slíbil,“ odpověděl Josef, „a když jsem mu to připomněl, vyňal jej z truhly a řekl: ,Nech si jej, nech!‘„

400$

„Aha, ty jsi mu jej připomněl a ty jsi jej na něm vyžebral. Dal ti jej proti své vůli, přemožen vůlí tvou. Víš, že je to proti Bohu zneužívat své moci nad jiným člověkem, takže svolí k nepravosti a vykoná něco, čeho pak lituje?“

„Jakou moc mám nad Jákobem?“

„Svou otázkou lžeš. Máš nad ním moc Ráchelinu.“

„Tu jsem však neukradl.“

„Ani sis jí nezasloužil.“

„Pán praví: ,Přeji, komu přeji.‘„

„Jsi ty drzý!“ pravil Rúben chmuře obočí a pomalu zacloumal Josefem. „O mně se říká, že jsem jako valící se voda, a že mi hřích není cizí. Ale cizí je mi lehkomyslnost, zarputilá jako ta tvá. Odvoláváš se na Boha a žerty si tropíš ze srdce, které je v tvých rukou. Víš, že jsi starého vehnal do strachu a tísně tím, že jsi na něm vyloudil roucho?“

„Ale do jaké tísně, veliký Rúbene?“

„Znám to již, že lžeš, když se ptáš. Máš z toho tak velkou radost, že to dovedeš? – Octl se v tísni pro tebe, jenž bez zásluhy jsi jeho miláčkem, jen proto, že si tě jeho měkké a hrdé srdce vyvolilo. Bylo mu požehnáno před Ezauem, jeho blížencem, ale což neměl dosti zármutku, když mu kus cesty od Efrónu Ráchel zemřela, což ho nezarmoutila Dína, jeho dítě, a také já, což připomínám sám, poněvadž na tobě vidím, že bys byl schopen mi to vyčíst?“

„Ach ne, silný Rúbene. Ani jsem si na to nevzpomněl, že jsi kdy žertoval s Bilhou, takže jsi otci v jeho hněvu připadal jako hroch.“

„Mlč! Jak můžeš o tom mluvit, když jsem tě předešel a vzal ti slovo přímo z úst? Stále si vymýšlíš nové a nové lži a říkáš, ,ani jsem si na to nevzpomněl’, když přece o tom obšírně hovoříš. Jsou to snad ty učenosti, které se dovídáš z kamenů a v nichž se cvičíš, když tě Elíezer učí chrámové vědě? Krásně ti Stvořitel přiřízl rty, a ty nevíš, jak bys jimi kroutil, a zuby se ti třpytí. Ale co z tvých krásných úst vychází, je samá drzost. Pozor, hochu, pozor!“ pravil a cloumal jím tak, že se Josef kymácel zezadu dopředu. „Nejméně desetkrát jsem tě zachránil z rukou bratrů a před hněvem těch, kdo zničili Šekem kvůli zlehčené sestře,

401$

desetkrát, když se chystali tě zmlátit, protože jsi otci něco na ně vyžvanil a protože jsi mu napovídal lží o ,kusech z masa živých‘ a jiné věci – a za to se mi odměňuješ tím, že jdeš, když my na vzdáleném místě paseme, vymámíš roucho a ničemně je popouzíš k nevraživosti proti sobě, ne-li všech deset, alespoň devět. Rci, kdo jsi a proč jsi tak pyšný, že se nás všech straníš a že si žiješ, jako bys byl něco zvláštního? Nebojíš se, že se pro tvou domýšlivost nad tebou stáhnout mraky, z nichž vyšlehne blesk? Tak málo vděčnosti cítíš k těm, kteří to s tebou dobře myslí, že je přivádíš do nesnází jako ten, kdo se vysoko vyšplhal do zpuchřelých větví a vysmívá se těm, kteří stojí dole a úzkostně na něho volají, že se větev pod ním láme, že spadne a že mu vyhřeznou vnitřnosti?“

„Poslyš, Rúbene, postav mě! Věř mi, že jsem ti vděčen, že ses mne ujal proti bujnosti bratrů. Jsem ti také za to vděčen, že mě držíš, porážeje mě, obé zároveň. Teď mě však postav na nohy, abych mohl mluvit! Tak! Člověk nemůže hovořit, když se houpá. Nyní však, když stojím, povím ti všechno a jsem přesvědčen, že ve své spravedlivosti budeš se mnou souhlasit. Nevyloudil jsem roucho, ani jsem je neukradl. Znal jsem Jákobovo přání i úmysl darovat mi je, poněvadž mi je u studny slíbil. Vida však, že jemnocitný otec je v rozporu se svou vůlí, spojil jsem se s ní a pak jsem ho snadno přemluvil, aby mi je dal – dal, pravím, a nikoli daroval, neboť dříve než mi je dal, bylo již mé.“

„Proč tvé?“

„Ty se ptáš? Odpovím. Které ženě Jákob nejprve zdvihl závoj a učinil jej v téže chvíli odkazem?“

„Byla to Léa.“

„Ano, ve skutečnosti. Ale vpravdě to byla Ráchel. Léa byla do něho jen přestrojena, kdežto paní roucha byla Ráchel, a ona je uchovávala až do své smrti, polní cestu od Efrónu. Kde však je, když zemřela?“

„Tam, kde hlína je její potravou.“

„Ano, ve skutečnosti. Ale pravda je jiná. Nevíš, že smrt má moc měnit podstatu, a že Ráchel Jákobovi žije v jiné podstatě?“

V Rúbenovi hrklo.

402$

„Já a matka jedno jsme,“ pravil Josef. „Nevíš, že mamino roucho je také synovo, že jej nosí střídavě, jeden místo druhého? Jmenuj mne, a jmenuješ ji. Jmenuj její věc, a jmenuješ moji. Čije tedy závoj?“

Mluvil veskrze skromně, pokorně tu stoje se sklopeným zrakem. Ale potom, když domluvil, podíval se velkýma, upřímnýma očima do očí bratrových: ne, že by se byl jeho pohled do nich výbojně pohroužil a vedral, nýbrž nabídl se jen tiše a oddaně pohledu bratrovu, přijímaje bez odpovědi mžouravě polekané bodání zanícených očí Léiných, ztrácející se v jeho nevyzpytatelnosti.

Věž zakolísala. Velkému Rúbenovi bylo úzko. Jak se to ten hoch vyjadřoval, nač se vymlouval, jak to vše dovedl vyslovit? Rúben se ho tázal na příčinu jeho pýchy – a teď toho litoval, neboť zde měl odpověď. Zlostně vyzvídal, kdo Josef je – kéž by to byl raději nedělal! Neboť nyní byl poučen, a to tak dvojsmyslně, že mu mráz běžel po dlouhých zádech. Vytvořila se ta slova v hochových ústech jen náhodou? Narážel tím snad na božské poslání a odvolával se na ně, aby ospravedlnil svou záludnost, nebo… A toto „nebo“ vyvolalo v Rúbenově srdci tutéž hrůzu, na kterou si bratr Gadiel stěžoval, nadávaje u Josefova lůžka – jenže Rúbenův pocit byl silnější, jeho otřes byl hlubší a byl to zároveň obdiv, jemné, něžné zděšení a úžas.

Rúbena třeba chápat. Nebyl z těch, kteří se spokojí, nepochopí-li důležitost otázky, čím někdo je, v jakých šlépějích kráčí, z jaké minulosti odvozuje svou přítomnost, aby se s ní jako se skutečností vykázal. Josef se vykázal svou odpovědí – a to s takovým nehorázným sebevědomím, že se Rúbenovi z toho zatočila hlava. Ale kouzlo slova, které všechno převracelo, a to, jak nenuceně a volně ovládal řeč, jak barvitě se dovedl vyjadřovat, prozařovalo v Rúbenových očích jasným leskem šlépěje, v nichž mladý bratr kráčel. Nepokládal sice Josefa v této chvíli přímo za zastřené dvojí božství obého pohlaví – tak daleko nechceme dojít. A přes to byla jeho láska blízka víře.

„Dítě, dítě,“ pravil něžným hlasem svého mohutného těla, „chraň svou duši, ušetři otce, chraň své světlo! Postav je pod

403$

kbelec, aby nesvítilo k tvé záhubě!“ Potom se sklopenou hlavou ustoupil o tři kroky a teprve pak se od Josefa odvrátil.

U večeře však byl Josef oděn závojem, takže bratři seděli jako zařezaní a Jákob se chvěl strachem.

«Snopy»

Po těchto událostech a po mnohých dnech sekali v hebronském údolí pšenici, byly žně a doba radostného potu, doba radosti až do dne prvních mláďat, kdy obětovali kvašené pšeničné chleby z nové mouky, sedm týdnů po jarním úplňku. Neboť pozdní deště byly vydatné, ale brzy se zase nebeské skuliny uzavřely, vláha se rozptýlila a země schla. Marduk-Baal, triumfující slunce, jsa opojen svým vítězstvím nad zkropeným Leviatanem, plamenně vládl na obloze, vrhaje zlatá kopí do blankytu, a mezi druhým a třetím měsícem bylo jeho panství již tak žhavé, že by osev byl býval v nebezpečí, kdyby se nebyl zdvihl vítr, z něhož Léin šestý syn, Zebulún, vyčenichal jeho sympatický původ, řka:

„Tento vítr se příjemně dotýká mého nosu, neboť přináší vlhkost dálek a osvěžující rosu. Hleďte, co dobrého nám přichází od moře, já to stále říkám. U Velkého Zeleného bychom měli bydlet, hraničit se Sidónem a projíždět se po vlnách, a ne hlídat jehňata – to mi nejde tak pod nos. Na vlnách a na prohnutém prkně bychom se mohli dostat k lidem, kteří mají ocas a svítící roh na čele. A potom ještě k lidem s ušima tak dlouhýma, že jim pokrývají celé tělo, a k těm, kteří mají tělo trávou porostlé – jak mi vypravoval jeden muž z přístavu Chazati.“

Naftalí s ním souhlasil. Dobré by bylo, kdyby si mohli s lidmi trávou porostlými vyměňovat zprávy. Ani oni, ani ocasatí, ani ušatí nevěděli patrně nic z toho, co se děje ve světě. Druzí odporovali a nechtěli o moři ani slyšet, třebaže jim poskytovalo vítr s rosou. Je prý to území nížiny, plné chaotických oblud, a Zebulún by mohl právě tak dobře opěvovat poušť. Zvláště Šimeón a Léví, suroví, ale zbožní, zastupovali tento názor, ačkoli ani oni vlastně nestáli o pastýřský život, přidržujíce se ho jen proto,

404$

že dbali zděděného řádu, a raději by byli provozovali divočejší řemeslo.

Žně, které začaly sklizní ječmene, přinesly všem vítanou změnu; všichni se potili a bylo jim veselo jako každému v tomto období odměny, takže se i jejich poměr k Josefovi, který rovněž pomáhal žít a vázat, začínal bezděčně uvolňovat a mírnit, až on svou neuvěřitelnou povídavostí zase všechno zhoršil a nadobro pokazil. K tomu brzy dojdeme. Co se týče Jákoba, nevšímal si příliš radostné kalendářní nálady svého okolí a bujnosti žnoucích sedláků, mezi nimiž jeho lidé pracovali. Jeho chování, které bylo rok co rok stejné, působilo na ně dokonce jakýmsi tísnivým tlakem, a to i bez jeho přítomnosti na poli. Přicházel tam jen výjimečně, k čemuž mělo právě v tomto roce jednou dojít, totiž na zvláštní prosbu Josefovu, který pro ni měl své důvody. Celkem se však Jákob o setbu a žeň nestaral, nýbrž vedl své malé hospodářství jen jako něco vedlejšího a jen z chytrosti, nikoli z vnitřní potřeby, neboť sám byl v této oblasti spíše lhostejným věřícím, jsa měsíčním pastýřem, kterému se protiví sloužit hroudě, jako jí slouží ryšavý rolník. Žně ho přiváděly přímo do rozpaků; neboť sám kořistil z kultu plodnosti, kterým jeho poddaní rok od roku uctívali sluneční baaly a milé ženy svých chrámů a jemuž byla jeho duše vzdálena. Toto jeho příživnictví ho maličko zahanbovalo a nedovolovalo mu jásat s ženci.

Nyní tedy dal po ječmeni sklízet pšenici pro svou vlastní spotřebu; v tomto týdnu kdekdo byl nucen přiložit ruku k dílu, a Elíezer musel dokonce sehnat i mnoho najatých pracovních sil, proto přerušil Josef studie se starcem, aby také jeho apartní zjev od růžového jitra do pozdního večera na poli pracoval, sekaje svým zahnutým železem do chumáčů klasů, které pravicí shraboval, váže snopy povřísly, nakládaje je s bratry a čeledíny na vozy nebo věše je na osly, kteří je odnášeli na mlat. Musíme uznat, že to konal ochotně a rád, nepokládaje to za loupež, a také se vší skromností – k níž arci některé objevy jeho vnitřního života, jichž si právě tehdy popřával, byly v příkrém rozporu. Bylo by se mu ostatně snadno podařilo získat od Jákoba osvobození od polní roboty, ale jeho to ani nenapadlo, zčásti proto, že mu práce působila zdravou radost, dílem, a to skutečně pře-405$

devším proto, že jej sbližovala s bratry a že s nimi rád pracoval, jsa na to pyšný, že rád slyšel, když ho volali, rád jim podle svých sil pomáhal, – to je doslova pravda; společná práce s nimi, prakticky zlepšující jejich poměr, povznášela jeho mysl a oblažovala ho; rozpory zde nic nevyvracejí; při vší ničivé nesmyslnosti nic nemění na skutečnosti, že bratry miloval, ano, že jejich lásce důvěřoval, ať už nás to sebevíce překvapuje, ba ohromuje, takže byl přesvědčen, že smí od této lásky něco požadovat – jen něco, neboť se na neštěstí domníval, že nežádá mnoho.

Polní práce ho velmi namáhaly, a často při nich usínal. Spal také tehdy v poledne, kdy se všichni Jákobovi synové, kromě Benjamína, tam venku pod hnědým stínícím šátkem, zavěšeným na křivých tyčích, k obědu a k odpočinku shromáždili. Lámali chléb a povídali si, dřepíce na patách, jsouce všichni oděni jen rouškou kolem boků; jejich těla byla zarudlá paprsky Baalovými, sálajícími z bílých letních oblaků na zem zpola požatou, která na místech, kde srp vytvořil v její slunečně žluté houšti klasů výseky strnišť, byla pokryta o sebe opřenými snopy a kolem dokola ohraničena nízkými štěrkovými zídkami, za nimiž byl počátek práce jiných lidí. V malé vzdálenosti se zdvíhal pahorek, sloužící Jákobovým lidem za mlat. Bylo vidět osly, jak tam jdou s náklady, a na vršku muže, rozhazující vidlemi stébla pod nohy volům, kteří je rozšlapávali.

Josef, také jen v pracovní roušce kolem beder a s ožehnutou pletí, spal v společném stínu, sedě v dřepu a opíraje hlavu o rameno. Když se ukládal k odpočinku, požádal ve vší dobrotě svého nejbližšího souseda Jissakara, nazývaného „kostnatým oslem“, aby mu dovolil opřít si hlavu o koleno; ale Jissakar se otázal, zda ho nemá snad také ještě na hlavě podrbat a zda mu nemá i mouchy odhánět, a požádal ho, aby si lehl jak chce a jeho aby nechal na pokoji. Josef se tomu dětinsky zasmál jako nějakému dobrému vtipu a ulehl k spánku bez opěradla pro hlavu. Našel je jinde, jak mělo vyjít najevo, ale nikdo to na něm neviděl, poněvadž se nikdo o něho nestaral. Jen Rúben chvílemi k němu zalétl zrakem. Obličej spícího byl k němu obrácen. Nebyl klidný. Celo a oční víčka se mu škubaly, a otevřená ústa se pohybovala jako při řeči.

406$

Mezitím si bratři povídali o přednostech a nevýhodách nářadí, kterého právě často používali při mlácení obilí, totiž desky, tažené voly, se špičatými, vespod upevněnými kameny, jimiž drtila klasy. Nikdo nepopíral, že deska práci urychlovala. Mnozí však tvrdili, že převívání obilí dá potom více práce, než když dobytek po něm několikrát přejde a důkladně plody rozšlape. Mluvilo se také o mlátícím voze, kterého užívali mnozí rolníci a který jezdil na válcích s ostrými železnými kotouči. Vtom se Josef probudil a vstal.

„Měl jsem sen,“ pravil a s udiveným úsměvem se rozhlédl mezi bratry.

Obrátili k němu hlavy, zase je odvrátili a mluvili dále.

„Sen jsem měl,“ opakoval a přejel si rukou čelo, hledě, jsa stále ještě zmaten a šťastně se usmívaje, do prázdna, „takový pravdivý a zvláštní!“

„To je tvá věc,“ odpověděl Dán a letmo na něho pohlédl pichlavýma očima. „Měl jsi raději spát bez snů, když už spát musíš, poněvadž spánek, v kterém se nám něco zdá, nás neosvěží.“

„Nechcete si poslechnout, co se mi zdálo?“ tázal se Josef.

Na tuto otázku mu nikdo neodpověděl. Zato jeden z nich, Jehúda, pokračoval v hospodářském rozhovoru tónem, obsahujícím do jisté míry patřičnou odpověď na Josefovu otázku.

„Železné kotouče,“ pravil chladně a hlasitě, „musí být stále velmi ostré, jinak klasy nepřesekávají, nýbrž rozmačkávají, a zrno z nich jak se patří nevypadne. Řekněte však sami, zda můžeme na lidi spoléhat, zvláště na najaté, že je pořádně nabrousí. Když však jsou kolečka příliš ostrá, snadno rozříznou i plod, a pak se stává, že mouka…“

Josef chvíli poslouchal jejich zábavu, která se ho netýkala. Posléze je přerušil a řekl:

„Odpusťte, bratři, já bych vám přece jen rád vypravoval o snu, který jsem v tomto spánku snil, něco mě k tomu pudí. Byl jen krátký, ale tak živý a zvláštní, že si jej nemohu nechat pro sebe, nýbrž že bych si přál, abyste jej měli před očima i vy a abyste se prohýbali smíchem a do stehen plácali.“

„Prosím tě, řekni mi,“ pravil zase Júda a potřásl hlavou, „kdo tě nutí, abys nás obtěžoval věcmi, po kterých nám nic není?

407$

Vždyť to, co se v tobě děje, co se ve spánku v tobě vaří a co ti po jídle stoupá z břicha do hlavy, nás vůbec nezajímá. Je to nezpůsob, který se nás netýká, a proto mlč!“

„Ale on se vás týká!“ horlivě zvolal Josef. „Vás všech se můj sen týká, poněvadž vy všichni v něm vystupujete a já také, a je to sen, nad kterým budeme přemýšlet a žasnout a vy sklopíte hlavy a skoro tři dny nebudete na nic jiného myslet!“

„Neměl by jej tedy několika slovy a bez odbíhání od předmětu vypravovat, abychom jej v krátkosti vyslechli?“ ptal se Ašer… Mlsouni bývají i zvědaví, a zvědaví byli ostatně všichni a všichni vlastně velmi rádi poslouchali vypravování, skutečné i vybásněné, báje, sny i písně z pradávných dob.

„Dobře,“ pravil šťastný Josef, „chcete-li, budu vám tedy vypravovat o svém vidění, stojí za to, již pro svůj výklad. Neboť kdo sní, nemá sen vykládat, nýbrž někdo jiný. Zdá-li se vám něco, vyložím vám to, to mě nic nestojí, poprosím jen Pána, a on mi výklad vnukne. Ale s vlastním snem je to jiná věc.“ „Tomuhle říkáš ,bez odbíhání od předmětu’?“ ptal se Gád. „Jen poslouchejte…,“ začal Josef vypravovat. Ale Rúben mu chtěl ještě v poslední chvíli v tom zabránit. Nespouštěl z majitele závoje po celou dobu zrak a neočekával od něho nic dobrého.

„Josefe,“ pravil, „neznám tvůj sen, neboť jsem s tebou ve spaní neležel, nýbrž ty jsi byl při tom sám. Ale myslím si, že je lépe, zůstane-li si každý sám se svými sny a necháš-li si pro sebe, co se ti zdálo, abychom mohli jít po své práci.“

„U práce jsme právě byli,“ chytil se Josef těchto slov, „neboť na poli jsem nás všechny, syny Jákobovy, viděl, jak sklízíme pšenici.“

„Výborně!“ zvolal Naftalí. „Ať jen někdo řekne, že tvé sny nejsou báječné! Člověk žasne, o jakých vzdálených, a dokonce divokých a zajímavých věcech se ti zdá!“

„Nebylo to však naše pole,“ pokračoval Josef, „nýbrž jiné, podivně cizí. My jsme však nic neříkali. Mlčky jsme všichni pracovali, a když jsme posekali, vázali jsme snopy.“

„To je ale sen před Bohem!“ pravil Zebulún. „Takové vidění! Snad jsme neměli, ty blázne, dříve vázat a potom teprve požínat! Musíme to skutečně až do konce vyslechnout?“

408$

Někteří již, krčíce rameny, vstávali a chtěli jít.

„Ano, vyslechněte mě až do konce!“ zvolal Josef, zvedaje ruce. „Neboť nyní přijde ten div. Každý z nás povázal jeden snop obilí, a bylo nás dvanáct, neboť na poli byl s námi i náš nejmladší bratr Benjamín, a vázal svůj snopek družně s vámi.“

„Nežvaň!“ rozkázal Gád. „Jak to: ,Družně s vámi.‘ Chceš říci: ,Družně s námi!‘„

„Ó ne, Gadiele, bylo to docela jinak! Neboť vás jedenáct tvořilo skupinu a vy jste vázali, já však jsem vázal svůj snop ve vašem středu.“

Zamlčel se a hleděl jim do tváří. Všichni povytáhli obočí a se slabým potřásáním naklonili hlavy vzad, takže jim až ohryzky vystouply. V tom, jak potřásali hlavami a jak vytahovali obočí, se jevil posměšný úžas a výstraha i obavy. Čekali.

„Jen slyšte, jak to bylo a jaký to byl podivuhodný sen!“ opakoval Josef. „Když jsme své snopy svázali, každý svůj, nechali jsme je být a šli jsme od nich pryč, jako bychom již neměli pranic na práci, a nic jsme neříkali. Sotva jsme však vespolek ušli asi dvacet nebo čtyřicet kroků, ejhle, obrátil se Rúben a mlčky ukázal rukou na místo, kde jsme vázali. Tys to byl, Rúbene. Všichni jsme stáli a hleděli, stíníce si dlaněmi oči. A spatřili jsme toto: Můj snop stojí vzpřímeně uprostřed, vaše pak, které jej obklopují, se před ním v kruhu klaní, klaní se, klaní, a můj stojí.“

Delší pomlčka.

„Je to všechno?“ velmi krátce a slabým hlasem promluvil Gád do ticha.

„Ano, potom jsem se probudil,“ sotva slyšitelně odpověděl Josef. Byl svým snem dosti rozčarován; tento sen měl sám o sobě velmi podivný, tísnivě oblažující ráz, který mu propůjčovalo hlavně Rúbenovo tiché upozornění na samostatné chování snopů, ale jakmile jej oděl slovy, vyzněl poměrně uboze, ba pošetile, a podle Josefova mínění nemohl posluchače nijak vzrušit; tento pocit ještě zesílila Gádova otázka „Je to všechno?“ Styděl se.

„Je to to i ono,“ pravil Dán po novém mlčení sevřeným hlasem, či spíše tak, že jen první slabiky jeho projevu vyzněly nahlas, kdežto poslední zanikly v šepotu.

409$

Josef zdvihl hlavu. Načerpal nové odvahy. Vypadalo to, jako by jeho sen, tak, jak jej vypravoval, přece jen měl na bratry nějaký účinek. „To je všechno?“ byl zdrcující výrok, ale „to i ono“ znělo jako útěcha a budilo naději; znamenalo „všelicos“ a „nemálo“, znamenalo „i hrome“, a podobně. Hleděl jim do tváří. Všichni byli bledí a všichni měli kolmé vrásky mezi obočím, což ve spojení se silnou bledostí působilo zvláštním dojmem. Právě takový dojem budí silně napjaté chřípě nebo zuby do spodního rtu zakousnuté, což se zde také u několika bratrů mohlo vidět. Mimoto všichni zrychleně oddechovali, a protože neoddechovali v taktu, vycházelo z toho desateronásobné nepravidelně se proplétající supění, které pod šátkem, proti slunci chránícím, vyznívalo jako výsledek jeho vypravování, což ve spojení s všeobecnou bledostí mohlo Josefa poněkud znepokojit.

Také ho to do jisté míry znepokojilo, ale jen potud, že mu to vše připadalo jako pokračování jeho snu, jehož podivný dvojí charakter děsivé radosti a radostného děsu byl i v bdění zachován; neboť účinek, který Josef u bratrů vyvolal, se sice nezdařil, ale patrně byl přece jen mnohem silnější, než v jaký se chvílemi odvažoval doufat, a jeho stísněnost byla zmírněna zadostiučiněním, že jeho vypravování se nesetkalo s neúspěchem, jehož se již málem obával.

Na tom pranic nezměnila slova, která ze sebe po delším všeobecném funění a kousání se do rtů vyrazil chraplavě hrdelním tónem Jehúda:

„Co jsem živ se mi hnusnější nesmysl k sluchu nedostal!“ – Neboť i tato slova byla výrazem pohnutí, i když ne zcela šťastného.

Opět všichni mlčeli, bledli a hryzli se do rtů.

„Ty spratku! Ty prašivá houbo! Nafoukanče! Smrade jeden!“ zařvali náhle Šimeón a Léví. Nedovedli v této chvíli mluvit jeden po druhém a v rýmech, jako obyčejně dělávali; křičeli oba najednou a překřikovali se, s tlustě naběhlými žilami na čelech, jsouce rudí v obličejích, přičemž se osvědčila pověst, že se jim v zlosti ježí vlas na prsou, jako se jim například i při běsnění proti městu Šekemu ježil: byla to pravda, teď to mohl každý

410$

vidět, jak se jim vlas na hrudníku zřetelně ježil a vstával, zatímco jeden přes druhého svými volskými hlasy řvali:

„Ty protivo, ty kluku ješitná, chvastoune drzý! Ty se opovažuješ mít sny a vidění při zavřených očích, ty hlupáku, ty trne v našem těle, ty kameni úrazu, a my ti je máme ještě vykládat, ty nesnesitelný snope, a vysvětlovat, co znamenají? ,Klaní se, klaní’, cože, o tom se ti zdá, ty nestydatý pokrytče, a ty nutíš nás, poctivé muže, abychom tě i poslouchali?! Naše snopy se tedy jako mátohy klátí kolem, jen ten tvůj stojí! Slyšel už někdy někdo na světě takový nesmysl? Naplít na to, u všech všudy šeólů! Jako náš otec a jako náš král bys tu nad námi chtěl vládnout, viď, protože jsi, ty patolízale, ty slídiči po dědictví, zákeřně a za zády starších bratrů ukradl ketónet! Ale my tě naučíme, jak je to s tím stojícím snopem a s tím klaněním, my ti ukážeme, kdo je tu pánem, uvidíš, zač je toho loket, a poznáš, jak nestydatě jsi lhal!“

Tak zuřili Dioskúrové, pustě řvouce. Potom se všichni vyhrnuli zpod šátku ven na pole, jsouce ještě stále bledí a rudí a kousajíce se do rtů. Rúben pak na odchodu řekl: „Slyšel jsi, chlapče.“ Josef ještě chvíli zamyšleně seděl, jsa zmaten a zarmoucen, protože bratři nechtěli jeho snu věřit. Neboť to, že mu nevěří, pochopil především, poněvadž blíženci hulákali o chvastounství a o lhaní. To ho bolelo, a sám sebe se tázal, jak by jim mohl dokázat, že ani slůvka nepřidal a že jim jen poctivě vypravoval, o čem se mu skutečně v jejich středu zdálo. Myslel si, že by je i rozmrzelost, kterou nyní projevili, přešla, kdyby mu uvěřili; což jim nepodal poctivý důkaz o své bratrské důvěře, když jim svěřil, co mu Bůh ve snu ukázal, aby se s ním divili a radovali a s ním se radili o jeho smyslu? Nebylo přece možné, aby mu měli za zlé, že věřil v neochvějnost jejich přátelství, když tato víra mu přikazovala seznamovat je s božskými myšlenkami. Byl v nich arci nad ně povýšen; že by však proto tito starší bratři, k nimž do jisté míry vždy s úctou vzhlížel, nemohli myšlenky boží snést, bylo by pro něho znamenalo příliš velké zklamání, takže si je nedovedl ani představit. Poněvadž však viděl, že pro dnešek bohužel již není možné, aby spolu v nezkalené shodě pracovali, vzdal se úmyslu jít k nim na pole a odebral se

411$

raději domů, vyhledal Benjamína, svého vlastního bratříčka, a oznámil mu, že vypravoval velký sen, poměrně veskrze skromný, totiž ten a ten; ale oni mu nechtěli uvěřit, a blíženci se rozzuřili, ačkoli přece vidění o snopech bylo ve srovnání se snem o jízdě do nebes, o kterém se jim ani slovem nezmínil, nejpokornějším snem na světě.

Turtura byl rád, že Josef nemluvil o ohromném nebeském snu, a sám měl ze snu o snopech tak upřímnou radost, že Josef byl za svůj pochybný úspěch u starších bratrů dokonale odškodněn. Hošíka potěšilo zvláště to, že i jeho snopek stál ve skupině a že se také klaněl; tak se mu to líbilo, že si poskakoval a že se smál.

«Porada»

Zatím stál hlouček deseti bratrů na poli v paprscích nížícího se slunce, a všichni se opírali o svá nářadí, starostlivě a vztekle se radíce. Z počátku převládal mezi nimi názor – nebo alespoň tichý souhlas s tím, čeho se Šimeón a Léví ve svém láteření dotkli, že si totiž nenáviděný bratr sen vymyslel a že o něm pak lživě vykládal. Rádi by se byli tohoto mínění, které je v nitru ospravedlňovalo, přidrželi. Ale Juda, jsa dbalý toho, by se všechno řádně promyslelo, poukázal na to, že snad hoch skutečně snil a že je nebalamutil; a od té chvíle počítali všichni nejen

v duchu, nýbrž i zjevně s touto situací, dělíce ji zase na dvě případnosti: že totiž sen, zdál-li se bratrovi skutečně, byl od Boha, což bylo všeobecně pokládáno za největší katastrofu, jakou si jen můžeme pomyslet, nebo že sen nemá s Bohem nic společného, nýbrž že jeho zdrojem je jedině neslýchaná a vlastnictvím ketónetu přespříliš posilněná domýšlivost, která tomu tajtrlíkovi taková odporná vidění vykouzluje. V debatě mínil Rúben, že je-li vše řízením božím, jsou bezmocní a musí se kořit – nikoli Josefovi, nýbrž Bohu. Zrodil-li se však sen z domýšlivosti, mohou jen rameny pokrčit a nechat blázna bláznem. Zároveň se však znovu zmínil o tom, že si snad hoch dětinsky sen vymyslel a že si z nich tropil šašky, zač prý zaslouží výprask.

412$

Velký Rúben skutečně navrhoval lháře za trest spráskat. Poněvadž však zároveň také radil, aby pokrčili rameny, nemohl to s výpraskem příliš vážně myslet, neboť, krčíme-li rameny, nebijeme s pravým citem. Přece jen však se zdálo, že si Rúben přál, aby platila ona možnost, která podle jeho vlastní domněnky byla spojena s výpraskem. Tomu však, kdo poslouchal pozorněji, připadalo, že Rúben touto myšlenkovou spojitostí chce bratry od jiných domněnek odvrátit a že je chce zlákat, aby i oni uvěřili v sen, Bohem poslaný, nepřimělo by je to k tomu, aby byli pokorní a klaněli se Bohu, nýbrž mohli by se odvážit ještě něčeho horšího než pouhého výprasku. Viděl, že ve skutečnosti jeví pramálo ochoty rozlišovat osobní od věcného a určovat své vztahy k Josefovi podle toho, má-li jeho sen kořen v prázdné ješitnosti, či vrhá-li světlo na skutečnou podstatu věci, to jest: na vůli boží a na božské plány. Z jejich řečí nevycházelo jasně najevo, v které z obou případností jim Josef připadá odpornější a zmiji podobnější – patrně asi spíše v druhé. Byl-li sen od Boha a byl-li znamením vyvolenosti, nebylo arci možné proti Bohu něco namítat – právě tak, jako se nedalo nic namítat proti otci Jákobovi a jeho ctihodné slabosti. V jejich myslích se všechno obracelo proti Josefovi. Vyvolil-li si ho Bůh k jejich škodě a poručil-li jejich snopům, aby se hanebně ukláněly před jeho snopem, znamenalo to právě, že Bůh byl jím očarován, jako byl očarován Jákob, a byl to následek podlézavosti, s kterou je u otce ponížil. Bůh byl veliký, svatý a neodpovědný, ale Josef byl zmije. Vidíme (a také Rúben to viděl), jak jejich představa o Josefově vztahu k Bohu navlas souhlasila s představou, kterou Josef sám o něm měl: dívali se na tento vztah jako na jeho poměr k otci. A tak to muselo být, neboť jen společné předpoklady tvoří pravou nenávist.

Reúben se bál těchto myšlenkových pochodů; proto se nesnažil Josefa hájit přiznáním, že Bůh mu snad jeho sen poslal, nýbrž chtěl je přemluvit, aby věřili v jeho chvastounství a aby za ně ničemu ztrestali, třeba jen pokrčením ramenou. Ve skutečnosti mu bylo krčení ramenou právě tak málo po chuti jako druhým bratrům. Úzkostný pocit u srdce, který přímý Gád první slovy naznačil a který nyní sevřel nejen čtyři syny služek, nýbrž

413$

všech deset – tento úzkostný pocit, jehož původ vězel v hluboce zakotvených a obyčejně klidných, nyní však vzbouřených a vyvolaných děsivých pověstech a věštbách o vyměněném prvorozenství, o světové nadvládě a o bratrské služebnosti, – se snad nejsilněji dotýkal duše Rúbenovy, jenže se neobracel, jako u druhých bratrů, v nevýslovnou zuřivost proti původci jejich tísně, nýbrž v pohnutí, právě tak nevýslovné, které v něm budila vyvolencova žvanivá nevinnost, a v žasnoucí uctívání osudu.

„Div, že neřekl, kořili se‘,“ vyhrkl Gadiel, zatínaje zuby.

„Řekl ,klaněli se‘,“ podotkl Jissakar, kostroun, který vlastně miloval klid a pro ten si rád leccos nechal líbit a leccos snesl; zde se pak vyskytlo něco, co mohlo trochu zmírnit situaci.

„To vím,“ odpověděl Gád. „Ale předně to řekl jen z potměšilosti, a za druhé je to stejná neplecha.“

„Snad přece to není jedno,“ odporoval Dán z přemoudřelosti, která náležela k jeho povaze a kterou z upřímné věrnosti k této povaze vždy projevoval. „Klanět se není přesně tolik jako se kořit, je to, mezi námi řečeno, trošičku méně.“

„Jak to!“ vzkřikli Šimeón a Léví, jsouce odhodláni projevit svou nezřízenou hloupost stůj co stůj, ať už byla příležitost příznivá či ne.

Dán a několik jiných, mezi nimi i Rúben, hájili názor, že „klanět se“ má menší význam než „kořit se“. Když se klaníme, pravili tito, neví se, děje-li se tak z vnitřního přesvědčení nebo je-li to jen vnější prázdná formalita. Člověk se také „uklání“ jen jednou nebo někdy; kdežto „kořit“ se můžeme stále, trvale a v srdci, počítaje se skutečností, takže se můžeme, jak to vyložil Rúben, z chytrosti „klanět“, aniž se přitom skutečně „koříme“, ale také se můžeme „kořit“, ale z hrdosti se „neklanět“. Naproti tomu Jehúda mínil: toto rozlišování nelze prakticky udržet, neboť zde jde jen o sen, a ve snu je klanění právě jen obrazným výrazem onoho počínání, pro které by chtěl Rúben vyhradit označení „kořit se“. Proč by se snopy ve snu z hrdosti „kořili“. Mladý Zebulún prohodil, že nyní se tedy šťastně zaměstnávají tím, co jim Josef nestydatě vnucoval a čím se přece za nic na světě zaměstnávat nechtěli, totiž výkladem hanebného snu; a toto konstatování vznítilo tolik pohoršení, že za výkřiků

414$

Šimeóna a Lévího, že jsou to samé třesky plesky, že se urážlivým věcem ani nekoříme, ani se jim neklaníme, nýbrž že je odstraňujeme z cesty, jako tehdy v Šekemu – byla porada rázem přerušena, aniž měla, kromě neukojeného roztrpčení, jakýkoli výsledek.

«Slunce, měsíc a hvězdy»

A Josef? Nemaje ani tušení o tom, jak všech deset bratrů trápí jeho sen, myslel jen na to, že mu nechtějí věřit, a hloubal jen o tom, jak by je donutil věřit – věřit v dvojím smyslu –: ve skutečnost jeho snu a v jeho pravdu. Jak to měl udělat? Usilovně se tak tázal a sám se později divil, že si sám nedovedl odpovědět, nýbrž že mu odpověď musela být dána nebo že se mu sama musela dát. Snil totiž jednoduše ještě jednou: byl to vlastně tentýž sen, jenže v rouše mnohem skvělejším, takže jeho potvrzení bylo mnohem důkladnější, než kdyby se bylo opakovalo vidění o snopech. Zdál se mu v noci pod širým nebem, plným hvězd, na mlatě, kde v oné době častěji s některými bratry a čeledíny přenocovával, hlídaje s nimi obilí, které nebylo posud vymláceno a v jamách na poli uloženo; a nechceme tím vysvětlovat, odkud sny přicházejí, podotýkáme-li, že pohlížení na nebeská vojska před spaním jeho snění dojista utvářelo a ovlivňovalo, a že také blízkost a společné spaní s některými bratry, které by byl rád přesvědčil, potají silně dráždily jeho snící ústrojí. Musíme se také zmínit o tom, že téhož dne pod stromem vyučování rozmlouval se starým Elíezerem o posledních věcech člověka a že v této rozmluvě šlo o světový soud a o požehnaný čas, i o konečné boží vítězství nad všemi mocnostmi, kterým lidstvo tak dlouho přinášelo oběti: o vítězství spasitele nad pohanskými králi, nad hvězdnými mocnostmi, a o bohy zvířetníku, které pokoří, porazí, v podsvětí uzavře a stane se pak přeslavným a jediným vládcem světa… O tom se Josefovi zdálo, ale byl to tak zmatený sen, že se mu do něho vloudila dětinská záměna, kterou byla jeho vlastní snící osoba na roveň postavena eschatologickému božskému hrdinovi, a on sám, hoch Josef, se skutečně viděl nebo spíše vnímal jako pán a velitel celého světového

415$

oběhu, valícího se zvířetníkem – neboť o tom, že by bylo možno tento sen vypravovat, nemohlo být řeči, a když o něm Josef mluvil, byl nucen vykládat jej nejprostšími a nejkratšími slovy, prostě vypovědět, co se v jeho nitru událo, aniž byl tuto událost rozvedl v děj, což by bylo pramálo přispělo k tomu, aby děj byl pro posluchače přijatelnější.

Když se v noci ze spaní vytrhl, již byl pln starostí, jak asi bude o svém snu vypravovat, ačkoli měl radost, že má nyní v rukou tak pádný důkaz věrohodnosti předcházejícího vypravování. A tato starost se vztahovala především hned na otázku, poskytnou-li mu bratři vůbec příležitosti k ospravedlnění, to jest: dovolí-li mu, aby jim ještě jeden sen povídal; pochyboval o tom. Již po prvém málem, že mu svou pozornost neodepřeli nebo že mu ji předčasně neodňali. Jeho obavy byly nyní tím oprávněnější, poněvadž zkušenosti, které měli se svou zvědavostí, nebyly jim asi příliš příjemné.

Šlo tedy o to, učinit opatření, aby se nemohli zdráhat ho vyslechnout, a ještě téže noci na mlatě si Josef vymyslel, jak to zařídí. Ráno šel k otci, jak bylo jeho zvykem, neboť Jákob si ho přával hned zrána uvidět, do očí mu popatřit a vyptat se na jeho zdraví a požehnat mu pro celý den, a pravil:

„Šťastné dobré jitro, tatíčku, kníže boží! Hle, noc porodila nový den a já myslím, že bude velmi parný. Jeden se řadí k druhému jako šňůra perel a dítěti se líbí na světě. Zvláště v tomto období, kdy svážíme, se mu život líbí. Ať se člověk dře nebo ať odpočívá, vždycky je na poli krásně a lidé se při společné píli přátelí.“

„Libě mi zní tvá slova,“ odpověděl Jákob. „Dobře se tedy snášíš s bratry na mlatě i na poli a vycházíte spolu v bázni boží?“

„Výborně,“ odpověděl Josef. „Všechno jde hladce, nehledíc k drobným mrzutostem, jak je den a světa běh přináší, neboť, abych pravdu řekl, i když si někdy vjedeme do vlasů, hned se zase nedorozumění vysvětlí a potom znova vládne shoda. Přál bych si, aby tatíček byl jednou svědkem. Nikdy nejsi při tom, a nám je to často líto, když jsme tak pospolu.“

„Nemám rád rolnictví.“

416$

„Ovšem, ovšem. A přece je to škoda, že mužstvo nevídá svého pána a že jeho oko neví, jak lidé pracují, zvláště najatí, na které nelze spoléhat. Tak mi nedávno bratr Jehúda důvěrně žaloval, že nemívají obyčejně kolečka u mlátičky pořádně nabroušena: to se potom obilí jen rozmačká a neposeká. Tak je to, když se pán nenechá vidět.“

„Proti tvé výčitce nemohu nic namítat.“ „Výčitce? Chraniž Bůh můj jazyk! Je to jen prosba, kterou ratolest pronáší jménem jedenácti bratrů. Nikoho také nenapadá, že by ses měl s námi dřít, že bys měl sloužit zemi a provozovat dílo Baalovo, nýbrž přejeme si jen, abys byl s námi pěkně při našem odpočinku, když slunce dostoupí nejvyššího bodu a my v stínu lámeme chléb a povídáme si, my, synové jednoho otce a čtyř matek, a kdo něco ví, vypravuje nějaký šprým nebo sen. Tehdy se často šťoucháme lokty, jeden druhého, a přisvědčujeme si, jak hezké by to bylo, kdybychom měli ve svém středu hlavu otcovskou.“

„Přijdu někdy mezi vás.“

„Sláva! Přijď dnes a pocti syny! Práce je již namále – nic nepromeškáme. Tedy dnes – platí? Neřeknu ani slůvka červenookým a nepodřeknu se před syny služek, nechť jsou radostí bez sebe. Dítě však bude dobře vědět, komu mají všichni za to štěstí děkovat a kdo to všechno tak pěkně chytře zaonačil.“

Tak si to Josef usmyslel. A skutečně, téhož dne v poledne, když byl prohlédl obilné skrýše a palcem vyzkoumal ostří koleček mlátičky na mlatě, seděl Jákob se svými syny pod stínícím šatem na poli. Bratři byli ohromeni. V prošlých dnech s nimi mistr snů nesdílel chvíle jejich odpočinku. Nyní zde byl zase, maje hlavu v otcově klíně. Bylo jasné, že zde musel při návštěvě otcově být, jen to nikdo nevěděl, co sem starce tak náhle přivedlo. Bratři seděli velmi dřevěně a mlčenlivé a byli z úcty k Jákobovu smýšlení všichni slušně ustrojeni. Jákob se divil, proč není mezi nimi ona zdravá důvěrnost, která podle Josefových slov měla být známkou oné hodiny. Snad jim v tom bránila úcta. I Josef mlčel. Bylo mu úzko, ačkoli ležel otci na klíně, ačkoli ho jeho přítomnost zezadu kryla a poskytovala mu volnost slova. Ve skutečnosti však měl obavy o svůj sen a o jeho

417$

úspěch. Jedinou větou bylo jej možno vypovědět a rozšíření nebyl schopen. Zeptá-li se snad Gád, je-li to vše, bude poražen. Jeho stručnost měla výhodu, že dříve než se člověk vzpamatoval, bylo vypravování skončeno a nikdo ho nemohl přerušit. Ale účinek na mysli posluchačů snadno mohl ztroskotat na jakési velkolepé chudobě vypravování. Tlouklo mu srdce.

Málem by byl propásl vhodnou chvíli k provedení svého kousku, neboť se všichni nudili, proto byla obava, že se brzy rozejdou. Ale ani příznaky tohoto rozchodu by asi nebyly přemohly jeho oprávněnou ostýchavost, kdyby se byl posléze Jákob ještě laskavě nevyptával:

„Jakpak je to, vždyť jsem slyšel, že prý si v této hodině v chládku vypravujete rozmanité žertovné příhody a sny?“

Mlčeli, jsouce zmateni.

„Ano, příhody a sny!“ rozčileně zvolal Josef. „Ty se každému z nás od úst jen sypou! Ví někdo něco neslýchaného?“

Třeštili na něho oči a mlčeli.

„Já však něco vím,“ pravil Josef a s vážnou tváří se vzpřímil v klíně. „Vím jeden sen, který se mi této noci na mlatě zdál, a ten si, otče a bratři, musíte poslechnout a užasnete. Zdálo se mi,“ začal zase a zarazil se. Údy mu projela ona známá kritická změna, ono křečovité stahování, stoupající od šíje a ramenou, a ono kroucení paží. Schýlil hlavu a úsměv jeho rtů jako by chtěl zkrášlit a omluvit jeho oči, že náhle zbělely. „Zdálo se mi,“ opakoval, krátce oddechuje, „a ve snu jsem viděl – toto jsem viděl. Viděl jsem: Obsluhovalo mě slunce, měsíc a jedenáct kókábů. Přišli a klaněli se mi.“

Nikdo se nehýbal. Otec Jákob přísně klopil zrak. Bylo velké ticho; ale v tichu se ozývaly nebezpečné, tajné a přitom slyšitelné zvuky. To bratři skřípali zuby. Většina skřípala se zavřenými ústy. Ale Šimeón a Léví přitom dokonce cenili zuby.

Jákob slyšel, jak skřípali. Zda to slyšel i Josef, není jisté. Skromně a zamyšleně se usmíval, skláněje hlavu k rameni. Bylo to venku, teď ať si s tím dělají, co chtějí. Slunce, měsíc a hvězdy, těch bylo jedenáct, ho obsluhovali. Nechť o tom přemýšlejí.

Jákob se ostýchavě rozhlédl v kruhu. Našel, co očekával: divoce a naléhavě se na něho upíralo deset párů očí. Vzchopil se a

418$

sebral síly. Za zády hochovými promluvil pak tak drsně, jak jen dovedl:

„Jehósefe! Jakýpak je to sen, který se ti zdál, co to znamená, že máš takové sny a že nám vypravuješ takové nechutnosti? Máme snad já a tvá matka a bratři k tobě přistoupit, abychom se ti klaněli? Tvá matka je mrtva–již v tom je šílenství, není tím však ještě ukončeno. Styď se! To, čím jsi nás tu pohostil, je podle lidského rozumu právě tak málo vhodné, jako kdybys nám tu breptal ,aulasaulalakaula‘, to by mělo stejný význam. Jsem zklamán v duši své, že jsi to v dovršeném sedmnáctém roce svého věku a přes všechno tříbení ducha, které jsem ti písemnou a rozumovou výchovou popřál, ustanoviv tvým učitelem svého nejstaršího služebníka Elíezera, stále ještě nepřivedl v božské vědě dále než tam, že si necháváš zdát tak nectné sny a že před otcem a před bratry děláš tajtrlíka. Budiž tímto mnou potrestán! Potrestal bych tě přísněji, snad bych tě dokonce zakrákal za vlasy, až by tě to bolelo, kdyby tvůj tlach nebyl příliš dětinský, takže zralého člověka ani nenapadne, aby se pro něj rozčiloval, a vážný muž nepřijde v pokušení, aby ti jak se patří vyplatil. Žijte blaze, synové Léini! Buďte zdrávi po obědě, synové Zilpy a Bilhy!“

Po těch slovech se za Josefem zdvihl a odešel. Káravá řeč, kterou na něm pohledy synů vynutily, ho mnoho stála, a jeho jedinou útěchou bylo, že chlapce uspokojila. Zlobil-li se skutečně, zlobil se jen proto, že Josef svůj sen nesvěřil jen jemu samotnému, nýbrž, že byl tak pošetilý a že jej vypravoval před bratry. Kdyby mu bylo šlo o to, aby přivedl otce do rozpaků, myslel si Jákob, nebyl by si mohl vhodněji počínat. Však mu to ještě poví mezi čtyřma očima, neboť nyní mu to říci nemohl, dobře věda, že ten prohnaný chlapík si vzal bratry za ochranu proti němu, jako jeho proti bratrům. Cestou k domovu se musel velmi snažit, aby ze svého vousu vypudil dojatý a nadšený úsměv nad touto zradou. A i když byla starost o spásu synovy duše, mluvící z jeho káravých slov, pravá, i když byl pravý strach z jeho náchylnosti k snění a z jeho křečovitého věštění, byly přece i starost i strach jen slabými pocity ve srovnání s něžně polověřícím zadostiučiněním, které plnily jeho nitro nad Josefovým sebe-419$

vědomým snem; zcela nesmyslně prosil Boha, aby sen byl od něho – což byla přece jen zhola absurdní žádost, nebyl-li zde, jako že nebyl, Bůh zúčastněn, a slzy lásky se mu draly do očí, když si pomyslel, že by to mohly být skutečné, formou snu vyjádřené předtuchy budoucí velikosti, které hoch ve své nevinnosti vyžvatlal, nemaje jasné představy o jejich vážnosti. Slaboch otec! Měl se spíše rozhořčovat nad možností, že by se on a všichni jeho synové měli tomu holobrádkovi klanět. To nerad slyšel, – vždyť copak se mu neklaněl?

A co bratři? I oni, sotva se Jákob vzdálil, se jako jeden muž vzchopili a vyrazili ven. Po dvaceti prudkých krocích se v poli zastavili ke krátké a vzrušené poradě. Slovo měl velký Rúben; poučoval je, co teď. Pryč odtud – nic jiného. Všichni pryč z domu otcovského do dobrovolného vyhnanství. To bude vhodný a působivý projev a jediná možná odpověď z jejich strany na tuto ohavnost, mínil Rúben. Pryč od Josefa, myslel si, aby se nestalo neštěstí. To ovšem neřekl, nýbrž obratně postavil opatření proti Josefovi do světla hrdě káravého protestu.

Téhož večera pak promluvili s Jákobem a oznámili mu, že odcházejí. Na místě, kde se zdají takové sny a kde se smějí i vypravovat, aniž člověku hrozí větší nebezpečí, leč snad v nejhorší případnosti být maličko vykrákán za vlasy, – na takovém místě, pravili, nemohou zůstat, neboť tu nemají co dělat. Zně, pravili, jsou s jejich vydatnou pomocí skončeny, a oni se teď vydají k Šekemu, nejen jich šest, nýbrž i ti čtyři – všech deset; neboť šekemské nivy jsou dobré a tučné a oni tam budou v nezměnitelné, třebaže nevděkem odplacené věrnosti otcova stáda pást, ale hebronský tábor je již nikdy neuvidí; již proto, že se tam někomu zdají takové urážlivé sny. Na rozloučenou se otci ve vší úctě klaní a koří (což také zároveň vykonali). Neobávají se, že mu způsobí bolest nebo jen lítost svým odchodem, poněvadž Jákob, jejich pán, jak je známo, by dal všech deset za jednoho.

Jákob sklopil hlavu. Bál se snad, že velebnost citu, v níž si z napodobivosti liboval, bude mu tam, kde sídlí jeho vzor, vykládána ve zlé?

420$

««KAPITOLA PÁTÁ»»

ZA BRATRY

«Poslání»

Slyšeli jsme: když se roztrpčení synové odtrhli od domova, sklopil Jákob hlavu, a od té chvíle ji jen zřídka pozdvihoval. Bylo období největšího sucha, kdy slunce nejžhavěji pálí a celou zem vysušuje – neboť se blížila chvíle, kdy slunce začíná mizet, a ačkoli to byla ona roční doba v měsíci Tammuzově, kdy jeho nejmilejší mu kdysi darovala Josefa, trpěla Jákobova mysl přece jen žhavou nudou této čtvrti koloběhu –: patrně tedy roční doba napomáhala jeho sklíčenosti a jejím vlivem šiji sám vysvětloval. Pravou příčinou jeho stísněnosti bylo však přece jen jednomyslné prohlášení jeho synů, jejich odchod, tato příhoda, o které nemůžeme říci, že by byla Jákobovi způsobila příliš velkou bolest – to bychom přepínali; jeho srdce by bylo skutečně dalo „deset za jednoho“, ale dát je ve skutečnosti a muset počítat s tím, že dobrovolný odchod bratrů z domova bude něčím definitivním a že on, Jákob, bude tu místo s dvanácti syny jen s dvěma jako strom listí zbavený, bylo přece jen něco jiného. Škodilo to předně jeho důstojnosti, mimoto však mu tato představa působila starost a uváděla ho do rozpaků v otázce náboženské; neboť se musel v duchu sebe tázat, jak velkou odpovědnost bere tím na sebe před Pánem zaslíbení, jenž vše řídí. Či nezařídil to moudře Pán věcí budoucích, nedovoliv, aby šlo vše podle Jákobova srdce a aby plodil jen skrze Ráchel? Nerozmnožil snad rod jeho také proti přání jeho srdce Lábanovou lstí, a nebyli všichni, i synové nemilovaných, plody požehnání a nositeli

421$

věcí nedozírných? Jákob si byl předobře vědom, že si vyvolil Josefa jen z bujnosti a svévole a že to byla jen soukromá věc jeho srdce, která svými následky mohla jen vyvolat pochybný boj s nejasnými a daleko sahajícími záměry božími, a která by se byla málem proměnila v trestuhodnou opovážlivost. Jákobovo srdce však jako by se bylo již chystalo této opovážlivosti dopustit: ať byla Josefova pošetilost přímou pohnutkou roztržky a ať se Jákob trpce proto na něho hněval, musel si přesto být vědom, že jen on a nikdo jiný nese před Bohem i před lidmi za to odpovědnost. Káraje Josefa, káral sebe. Přihodilo-li se neštěstí, byl hoch jen jeho prostředkovatelem, kdežto trestu zasluhovalo jen Jákobovo milující srdce. Co by mu pomohlo, kdyby si to byl skrýval? Bůh to věděl a před Bohem se člověk neukryje. Úcta k pravdě byla Abrámovým dědictvím, a to znamenalo, že se člověk nemá sám klamat ve věcech, které jsou známy Bohu.

Takto uvažoval Jákob ve svém svědomí v období po sklizni pšenice, a těmito úvahami se řídila jeho ustanovení. Jeho srdce natropilo mnoho zla; musel se nyní přemoci, musel se snažit, aby zhýčkaný předmět jeho slabosti, který byl prostředníkem zla, se stal i prostředníkem vyrovnání, a aby toho dosáhl, bylo zapotřebí, aby ho povzbudil, aby se k němu choval drsněji a přinutil ho pykat za jeho vinu i za vinu vlastního srdce. Proto, z dálky chlapce spatřiv, dosti odměřeně na něho zavolal, řka:

„Josefe!“

„Zde jsem!“ odpověděl Josef a hned byl u otce. Neboť se zaradoval, že jej otec volá, poněvadž po odchodu bratrů s ním málo mluvil a také on, pošetilec, od oné poslední schůzky měl v srdci pocit nepříjemné předtuchy.

„Poslyš,“ pravil Jákob, ze zvláštních nějakých důvodů si hraje na roztržitého, rozvážně mžikaje a probíraje se rukou ve vousech, „Jakpak je to s tvými bratry, s těmi staršími, nepasou všichni společně v šekemském údolí?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Josef, „a neklame-li mě paměť, zdá se mi, že chtěli všichni pohromadě táhnout k Šekemu, aby tam opatrovali tvá stáda, která se tam pasou, poněvadž jsou tam tučné nivy a poněvadž tvé údolí není tak úrodné.“

422$

„Tak, tak,“ potvrdil Jákob, „a právě proto jsem tě zavolal. Neboť nic neslyším o synech Léiných a o dětech služek jsem bez zpráv. Není mi známo, jak to na nivách vypadá, zda bylo Jischakovo požehnání při letním bahnění ovcí nebo nezničily-li mi stáda motolice a nadýmání. Nevím nic a nic neslyším o tom, jak se vede mým dětem, tvým bratrům, zda užívají v klidu práva na pastvu v hradním obvodu, kde, jak se pamatuji, se kdysi zběhly zlé věci. To mi působí starosti, a tyto starosti mě dohnaly k tomu, že jsem se odhodlal poslat tě k bratrům, abys jim ode mne přinesl pozdrav.“

„Zde jsem!“ opět zvolal Josef. Blýskal na otce bílými zuby a samou horlivostí poskakoval, odrážeje se patami od země.

„Podle mého propočtu,“ pokračoval Jákob, „ti jde na osmnáctý rok, a je na čase, abych byl k tobě trochu přísnější a abych vyzkoušel tvou mužnost. Proto jsem se rozhodl svěřit ti toto poslání, aby ses na krátký čas vydal na cestu z domova k bratrům a na všechno, co nevím, se jich vyptal, a aby ses s pomocí boží za deset nebo za devět dnů ke mně vrátil a řekl mi to.“

„Ale vždyť jsem zde!“ vzrušeně opakoval Josef. „Můj tatíček a pán má zlaté, zlaté nápady! Vydám se na cestu přes pole, navštívím bratry a přesvědčím se, zda je v šekemském údolí všechno v pořádku, ach, to bude zábava! Kdybych si byl měl něco podle přání srdce svého volit – nic lepšího bych si nebyl mohl vybrat!“

„Ty se nebudeš přesvědčovat,“ pravil Jákob, „zda je u bratrů všechno v pořádku. Na to jsou oni sami dosti zralí a nepotřebují dítěte. Také to není účel tvého poslání. Nýbrž: pokloníš se jim jak se sluší a patří a řekneš: ,Mnoho dnů cesty jsem ušel, abych vás pozdravil a po vašem zdraví se poptal, a to z vlastního popudu i na pokyn otcův, neboť jsme se v tomto přání oba shodli.

„Dej mi na cestu Paroše! Má vysoké nohy, je vytrvalý, má silné kosti a podobá se mému bratrovi Jissakarovi.“

„Svědčí to o tvé mužnosti,“ odpověděl po malé pomlčce Jákob, „že se těšíš na tuto cestu a že nevidíš nic zvláštního v tom, odejít ode mne na několik dnů, takže tě nespatřím, dokud srpek měsíce nevzroste k poloviční oblosti. Svým bratrům však rci: ,Otec tomu chtěl.

423$

„Dostanu Paroše?!“

„Rozhodl jsem se sice, že budu k tobě přísný, jak si toho ve svém věku zasloužíš, ale osla Paroše ti nedám, on je jankovitý a jeho chytrost se nerovná jeho ohnivosti. Bílá Chulda se pro tebe mnohem lépe hodí, je to milé a ostražité zvíře, i pěkné na pohled, na té pojedeš, když se máš ukázat mezi lidmi. Abys však viděl, že od tebe něco očekávám, a aby i bratři to poznali, nařizuji jim, abys cestu odtud až k šekemskému území vykonal sám. Nedám ti s sebou žádné služebníky, a nedovolím, aby Elíezer ti jel po boku. Samostatně pojedeš, na vlastní pěst, a řekneš bratrům: ,Sám přijíždím k vám na bílém oslu, tak tomu chtěl otec.’ Možná, že potom se nebudeš muset ke mně vracet sám, nýbrž že se s tebou vrátí bratři, buď někteří, nebo všichni. Tak si alespoň, svěřuje ti toto poslání, v duchu přeji.“

„Však já už to nějak zaonačím,“ slíbil Josef, „jsem ochoten ti je přivést zpět a to tak, že se odvažuji ti za to ručit: Nevrátím se leč s nimi!“

Vyžvatlav tyto nesmysly, tančil Josef s otcem do kolečka a jásal přenáramně radostí nad tím, že smí na vlastní pěst konat cestu a spatřit svět. Potom se rozběhl k Benjamínovi a k starci Elíezerovi, aby jim o tom vypravoval. Jákob však za ním pohlížel, pokyvuje hlavou, a dobře cítil, že jde-li tu o nějaké poslání, vykonává je on sám, a že jen k sobě, a k nikomu jinému není přísný. Ale což to tak nebylo v pořádku a necítilo jeho srdce, že je touto povinností Josefovi zavázáno? Radu dní dítě neuvidí, a to mu připadalo dosti velkým pokáním za jeho vinu; o tom, čemu se na vyšším místě říká „přísnost“, neměl ani tušení, ani ponětí. Nezdar Josefova poslání viděl jen v tom, že by se Josef mohl vrátit bez bratrů. O strašném opaku se mu ani nezdálo; osud, aby se sám zabezpečil, to vylučoval. Poněvadž všechno dopadne jinak, než si myslíme, a poněvadž svým strachem neštěstí zaklínáme a zároveň přivoláváme, je osud na svém postupu velmi zdržován. To ochromuje starostlivou představivost člověka, takže si pak vzpomene na všechno jiné než na osud, a osud, který se pak nemusí vyhýbat lidským představám, zachová si celou původní, zdrcující sílu.

Zatímco se konaly drobné přípravy k Josefovu výletu, ozývaly

424$

se v Jákobově duši hluboce významné vzpomínky na osudné minulé časy: jak Rebeka po výměně požehnání, kterou sama zosnovala, i jeho vypravila z domova, a jeho nitro si uvědomovalo slavný návrat událostí. Nutno říci, že to bylo odvážné srovnávání; neboť jeho úloha nebyla táž, jako úloha Rebeky, této hrdinské matky, která vědomě obětovala své srdce, dopustila se napravujícího podvodu a pak, jsouc si vědoma, že svého miláčka již asi nikdy neuvidí, jej pustila do ciziny. Téma bylo schopno mnohých variací. Pohnutkou Josefova odchodu z domu otcovského byla ovšem zuřivost zkrácených bratrů, ale on neprchal před ní, nýbrž Jákob jej tak říkajíc posílal do rukou Ezauových: řídil se přitom podle vzoru na Jaboku, nemoha se dočkat, až se bude opakovat scéna vnějšího ponížení, vnějšího chatrného smíření, plného výhrad, umělého sloučení neslučitelného a zdánlivého uhlazení toho, co uhladit nelze. Vznešený slaboch neměl v sobě ani špetky Rebečiny odhodlanosti, nedovedl, jako ona, jednat a nést následky svého činu. Čeho chtěl dosíci Josefovým posláním? Jen obnovení dřívějšího stavu – který svou neudržitelnost již dostatečně dokázal; neboť jistě nikdo nepochybuje o tom, že po návratu deseti bude stará hra, složená z Jákobovy slabosti, ze zaslepené bujnosti Josefovy a ze smrtelné rozezlenosti bratrů neutěšeně pokračovat a že nutně povede k stejným výsledkům.

Buď jak buď, miláček byl poslán na cestu pro bratrský spor; potud se starý příběh opakoval, a Jákob pečoval také o další podobnost, ustanoviv Josefův odjezd na první rozbřesk dne, ještě před východem slunce, protože to kdysi také tak bylo. Jákob jako by při tomto loučení ani Jákobem nebyl; spíše byl Rebekou, matkou. Dlouho držel loučícího se syna v náručí, mumlal žehnající průpovídky, přitisknut jsa k jeho tváři, sňal z vlastního krku talisman a pověsil jej synovi na krk, opět ho k sobě přivinul, počínaje si zkrátka tak, jako by se Josef vydával na kdovíjak dlouhou cestu či jako by se již neměl vrátit, jako by tato cesta měla trvat sedmnáct dní či ještě déle někam do Naharajimu v daleké cizině, ačkoli přece byl hoch přes míru zásoben potravinami, odcházel pro zábavu a pro potěšení a bezpečnou cestou do nedalekého Šekemu, kam byl pouhý skok. Zde vidíme, jak

425$

nepřiměřeným se nám jeví chování člověka, měříme-li je jeho vlastními myšlenkami, kdežto pozorujeme-li je z hlediska jemu neznámého osudu, ukáže se nám ve světle až příliš zřejmém. To nám může být útěchou tehdy, když se nám v hlavě vyjasní a když se dovíme, jak to bylo myšleno. Proto by se lidé měli vždy vřele loučit, aby si pak, přihodí-li se něco, mohli říci: Alespoň jsem ho ještě upřímně k srdci přivinul.

Netřeba připomínat, že toto loučení za časného jitra po boku bohatě vybavené a pestrými vlněnými květy a skleněnými perlami ozdobené Chuldy bylo jen posledním opakováním mnohých rad, doporučení a napomínání: Pokud Jákob cestu a její stanice znal, vštípil je, zcela mateřsky, hochovi v paměť, varoval ho před nastuzením i před zahřátím, vyjmenoval mu jména mužů a souvěrců, u kterých bude moci cestující v rozmanitých osadách přenocovat, přísně mu zakázal, aby se, až se přiblíží místu Urusalimu a až tam spatří u Baalova chrámu obydlí žen Ašeře zasvěcených, s některou z nich ani na chvilku do řeči nepouštěl, a především mu stále a stále přikazoval, aby se k bratrům choval s vybranou zdvořilostí: poradil mu, že nemůže škodit, vrhne-li se před nimi sedmkrát na zem a bude-li je hodně často svými pány nazývat – pak se možná rozhodnou, že od té chvíle s ním budou z jedné mísy jíst a že se ho již nebudou po celý život stranit.

Jákob-Rebeka z toho všeho mnohé opakoval při posledním loučení za ranního svítání, dříve než hochovi dovolil, aby přehodil nohu přes osla a aby, mlasknuv si, ujížděl k půlnoční straně. Kráčel s ním dokonce kousek cesty za hovoru po boku ranně svěží Chuldy, ale dlouho nedovedl s ní držet krok, i vzdal se a zůstal stát, maje srdce těžší, než se slušelo. Zachytil ještě poslední blesk zubů, které ohlížející se syn na něho cenil, a zdvihl proti němu ruku. Potom mu na zatáčce cesty synova postava zmizela, a Jákob již Josefa, který odjel, neviděl.

426$

«Josef jede do Šekemu»

Josef pak, nejsa již otcovu zraku viditelný, libuje si však na svém místě i v nitru, seděl až zcela vzadu na oslově kříži a klusal s napřaženýma, štíhlýma, hnědýma nohama a s tělem směle vzad prohnutým v laskavé záři ranního slunce hornatinou po silnici k Bét-Lachmu. Jeho rozmar se výborně shodoval s viditelnými okolnostmi, a na otcovo nepřiměřené chování při loučení hleděl s veselou shovívavostí jako láskou zhýčkaný syn, přičemž se jeho srdce ani trochu nermoutilo vědomím, že při tomto prvním odloučení si z otcovské starostlivosti ztropil malý žert.

Jákob totiž udělil pocestnému mnohé rady, jak se má chovat, a nezapomněl přitom na žádný předpis ani na varovný pokyn; jen něco zanedbal: zapomněl hochovi vinou zvláštní, a ne zcela odpustitelné roztržitosti poradit, aby byl v jedné věci velmi opatrný a aby bratry nedráždil, a nevzpomněl si na nebezpečný předmět dříve, dokud se mu opět děsivě před oči nepostavil. Neporučil mu, aby nechal doma závoj ketónet, a této otcovy zapomnětlivosti lstivě mlčky využil Josef k svému prospěchu. Vzal roucho s sebou. Planul tak silně po tom, aby se v něm mohl všemu světu ukázat, že se doslova třásl strachem, aby si otec v poslední chvíli nevzpomněl a nezakázal mu je s sebou vzít, ano, my dokonce pokládáme za možné, že by byl v této případnosti starce obelhal a že by mu byl řekl, že posvátná výšivka je ve skříni, ačkoli si ji tajně skryl mezi svými zavazadly. Ze hřbetu jeho jezdeckého zvířete, mléčně bílé Chuldy, rozkošného tříletého stvoření, které bylo chytré, poslušné, a přes to i k nevinným taškařinám ochotné, neboť mělo onen tklivý humor, probleskující někdy zdrženlivou povahou živočichů, stvoření, které mělo výmluvné sametové uši, směšný chuchvalec hřívy na čele, splývající mu až k vesele něžným očím, jichž koutky byly však příliš brzy plny much – nuže, po obou stranách Chuldina hřbetu visely rozmanité cestovní potřeby a zásoby potravin: kozí měch se sbíraným kyselým mlékem proti žízni, koše s víky a hliněné hrnce s krupičnými a ovocnými koláči, pražené klasy, solené olivové plody, okurky, osmažená

427$

cibule a čerstvý sýr. To všechno a ještě více věcí určených k posile pocestného, jakož i za dary bratrům si otec bedlivě prohlédl, a jen do jedné schrány se nepodíval, do schrány, která od pradávna byla nejobvyklejším nářadím na cestách: byl to okrouhlý kus kůže, která při jídle sloužila jako ubrus, vlastně jako stolní deska, a byla na okraji pošita kovovými kroužky. Sám pouštní beduín, a právě on, neboť si ji vymyslel, jí používal. Kroužky provlékl motouz a pověsil jídelní stůl na zvíře jako vak. Tak to udělal i Josef, a v onom stolním vaku, k jeho zlodějské radosti, vězel ketónet.

K čemu by jej byl měl a proč by byl jeho dědictvím, kdyby se byl v něm nesměl na cestách nikomu ukázat? Lidé nablízku jeho domoviny, na polích a na cestách ho znali a radostně ho vdávali jménem. O několik hodin dále ho však neznají, a tam mu může být prospěšné, když nejen podle jeho bohatých zásob poznají, že ten, kdo mimo ně jede, je něco lepšího. Proto brzy, zvláště když i slunce začalo stoupat, vytáhl skvělý šat a zahalil se do něho podle svého vkusu, ovinuv si jím i hlavu, takže myrtový věnec, kterým jako obyčejně byl ozdoben, mu neseděl na vlasech, nýbrž na závoji, vroubícím jeho tvář.

Místa, pro které se tak vyšňořil a kde podle vzrušeného návodu Jákobova i podle vlastní touhy se měl pozdržet, kde měl obětovat a klanět se, již toho dne nestihl; a přece tam měl jen jednu polní pěšinu cesty k Bét-Lachmu, kde našel útulek u jednoho muže z Jákobova přátelstva, tesaře, v Boha věřícího. Nazítří ráno však, po rozloučení s hostitelem, jeho ženou a jeho druhy, byl brzy na místě; Chulda čekala pod podepřeným morušovým stromem, zatímco se Josef, oděn jsa zděděným svatebním rouchem, modlil a co přinášel úlitby u kamene, který tu kdysi u cesty postavili, – a který snad měl být pomníkem, připomínajícím Bohu jeho čin.

Mezi vinicemi a skalnatými parcelami orné půdy bylo ranní ticho, a silnice k Urusalimu nebyla ještě oživena pocestnými. Slabý vánek si roztržitě pohrával v jasném listí stromu. Krajina mlčela a místo, kde kdysi Jákob pochoval Lábanovo dítě, mlčky přijímalo synovy dary a zbožné projevy. Postavil ke kameni vodu a přidal k ní rozinkový chléb, políbil zem, pod kterou uhasí

428$

přičinlivý život, a vzpřímil se zase, aby s pozdviženýma rukama zamumlal úctu vzdávající formulky, obraceje oči a rty, po zesnulé zděděné, k nebesům. Z hloubky se neozvala žádná odpověď. Minulost mlčela, spoutána jsouc lhostejností a neschopna starosti. Na tomto místě byl přítomností on sám, ten, který měl na sobě její svatební šaty a který obracel k nebesům její oči. Neměla mu mateřská bytost nic připomenout a neměla ho varovat, ozývajíc se v jeho těle a krvi, kde žila? Ne, neboť tam byla spoutána slepou, zhýčkanou chlapeckou pošetilostí a nemohla mluvit.

V dobrém rozmaru pokračoval tedy Josef na své cestě silnicemi i horskými pěšinami. Byla to nejzdařilejší cesta na světě; žádná nehoda ani nějaká nepředvídaná událost nerušila její štěstí. Ne snad, že by mu byla vstříc vyskakovala země; ale úslužně se před ním šířila, a kamkoli přišel, radostně ho pozdravovala lidskýma očima i ústy. V těchto pásmech již ho nikdo osobně neznal, ale jeho typ zde byl neobyčejně populární, a také závoj silně přispíval k tomu, že jeho zjev budil zálibu a radost u všech, kdož ho spatřili, zvláště u žen. Seděly, kojíce děti, na děravých vesnických náspech, spečených z hlíny a hnoje, sluncem prudce ozářených, a blažený pocit, který jim působilo pití kojenců, byl stupňován pohledem na půvabného a krásného hocha, kolem jedoucího.

„Buď zdráv, mládenečku!“ volaly na něho. „Požehnána budiž ta, která tebe, srdečko zlaté, porodila!“

„Štěstí a zdraví!“ odpovídal Josef, odhaluje zuby. „Tvůj syn nechť vládne zástupům!“

„Děkujeme nastokrát!“ volaly za ním. „Budiž ti Astarót příznivě nakloněna! Podobáš se jedné z jejích gazel!“ Neboť všechny přísahaly na Ašeru a v hlavě měly jen její uctívání.

Mnohé v něm viděly přímo Boha, opět pro jeho závoj, také však pro hojné zásoby potravin a projevovaly touhu se mu klanět. To však jen na venkově, nikoli v obehnaných městech, která se nazývala Bét-Šemeš nebo Kirjat-Ajin, také Kerem-Baalat nebo podobně a kde u rybníků a mezi branami se pouštěl do hovoru s lidmi, jsa brzy jejich zástupy obklopen. Neboť je uváděl v úžas učeností, u měšťanů oblíbenou, rozmlouvaje s nimi o divech božích čísel, o aionech, o tajemstvích kyvadla, o ná-

429$

rodech okruhu zemského, také, aby jim polichotil, jim vypravoval o děvce z Uruku, která lesního muže naučila dobrým mravům, a při tom všem projevoval tolik půvabu a tolik osvěžující formy v řeči, že lidé mezi sebou mínili, že by to věru mohl být mazkír nějakého městského knížete nebo pisatel pamětí velkého krále.

Blýskal se znalostmi jazyků, kterých nabyl pomocí Elíezerovou, a rozmlouval v branách s mužem z Chatti chetsky, s mužem ze severu mitansky a s obchodníkem s dobytkem z Delty promluvil i několik slov egyptsky. Nevěděl mnoho, ale chytrý člověk dovede deseti slovy povědět více než hlupák desetkrát deseti, a dovedl vzbudit – když ne v tom, s kým hovořil, alespoň v těch, kteří ho poslouchali – dojem podivuhodné polyglotické schopnosti. Ženě, které se něco hrozného zdálo, vyložil u studny její sen. Zdálo se jí, že její synáček, tříletý hošík, byl náhle větší než ona a měl vousy. To znamená, pravil, přičemž na chvilku stočil bělmo, že ji její syn brzy opustí, a že jej sice zase spatří, ale teprve po mnohých letech jako vousatého muže… Poněvadž žena byla velmi chudá a bylo skoro jisté, že bude nucena prodat syna do otroctví, zněl výklad do jisté míry pravdivě, a lidé se obdivovali mladému pocestnému, který v sobě spojoval tolik krásy i moudrosti.

Stále více bylo těch, kdož ho k sobě zvali, aby byl na několik dní jejich hostem. On se však již neomeškával déle, než přikazovala společenská zdvořilost, a řídil se, pokud to šlo, otcovým cestovním plánem. Ze tří nocí, rozdělujících jeho čtyři putovní dny, prožil ještě jednu jako host v domě stříbrníka, jménem Abíšaje, který kdysi navštívil Jákoba, Bohu Abrahámovu byl velmi nakloněn, ačkoli se k němu nehlásil výhradně a bez podmínky, a skutečnost, že z měsíčního kovu vyráběl bůžky, omlouval tím, že přece musí být také z něčeho živ. Josef s ním světácky souhlasil a přespal pod jeho střechou. Třetí z krátkých temnot přenocoval pod širým nebem ve fíkovém háji, kde si ustlal; pro přílišné vedro ve dne totiž odpočíval a došel k třetí stanici tak pozdě, že již nemohl žádat, aby ho vpustili. Podobně se mu však vedlo i naposled, kdy byl již svému cíli blízký. Neboť také čtvrtého dne jej parné slunce donutilo v poledních

430$

hodinách odpočívat, a poněvadž ve dne spal pod stromy a až večer se ubíral dále, přihodilo se, že k druhému nocování došlo, když dorazil v úzkém údolí do Šekemu. Ale jak příznivě mu cesta plynula až dosud, tak byla nyní plna zmatku a prokletí: od chvíle, kdy sem dorazil a kdy ve světle měsíce, který ještě jako vyhloubená loďka po obloze plynul, spatřil na svahu Garizímu ohrazené město s hradem a chrámem, – od této chvíle se již nic nedařilo, nýbrž všechno se hatilo a s nejvyšším nezdarem potkávalo, takže byl Josef v pokušení uvádět tento obrat rozmarného osudu v souvislost s osobou muže, který ho v noci před Šekemem potkal a který se mu v poslední chvíli před změnou všech věcí jako jeho průvodce nabídl.

«Muž na poli»

Čteme, že na poli zbloudil. Ale co znamená zde „zbloudit“? Měl o něm otec příliš dobré mínění a vykonal mládeneček Josef svůj úkol tak špatně, že se zmýlil v cestě a že zbloudil? Nikterak. Potulovat se není bloudit, a hledá-li někdo, co tu není, nemusí se ani v cestě zmýlit, aby nic nenašel. V šekemském údolí prožil Josef několik chlapeckých let, krajina mu nebyla cizí, i když mu připadalo, že ji jako ve snu opět poznává, a i když byla tehdy noc a svítilo bledé světlo měsíční. Nezabloudil, hledal; a poněvadž nic nenašel, stalo se jeho hledání bludnou poutí v prázdnu. Veda osla za uzdu, toulal se mlčící nocí, v kraji zvlněném lukami a ornou půdou, na který temně zíraly hory v svitu hvězd, a přemýšlel: Kde jsou asi bratři? Narážel sice na ohrady, kde napěchované ovce spaly stojíce; nebylo však jisté, zda to byly ovce Jákobovy, a po lidech nikde památky – ticho bylo nápadné.

Vtom zaslechl čísi hlas a uslyšel, jak nějaký muž, jehož kroky za sebou nepozoroval, který ho však dohonil, octnuv se mu po boku, se ho na něco táže. Kdyby byl šel naproti Josefovi, byl by mu Josef otázku položil; takto však muž nečekal, nýbrž se otázal:

„Koho hledáš?“

431$

Neptal se: „Co tu hledáš?, nýbrž jednoduše: „Koho hledáš?“, a možná, že právě tato energicky pronesená otázka vyvolala dosti dětinskou a roztržitou odpověď Jákobovu. Hoch měl již také velmi unavený mozek, a jeho radost ze shledání s člověkem v této začarované bludné noci byla tak veliká, že k tomuto muži, jen proto právě, že to byl člověk, pocítil naivně přítulnou a nelogicku důvěru. Pravil:

„Své bratry hledám. Pověz mi, pověz, milý muži, prosím tě, kde pasou!“

„Milý muž“ nebyl dětinstvím této prosby pohoršen. Rozhodl se asi, že si jí nevšimne a že hledajícímu nevytkne, jak kusá je jeho řeč. Odpověděl:

„Zde již sotva, ale nablízku také ne.“

Josef si ho zmateně úkosem prohlížel. Viděl ho velmi dobře. Muž nebyl vlastně ještě mužem v plném významu slova, nýbrž jen o několik let starší než Josef, ale větší, ano, byl to dlouhán v lněném šatě bez rukávů, nad pás vykasaném a vzdutém, takže mu při chůzi pohodlně odhaloval kolena, a přes rameno měl přehozený pláštík. Hlava, sedící na krku maličko odulém, byla poměrně malá a hnědé vlasy mu šikmou vlnou kryly část čela až k obočí. Nos měl velký, rovný a pevně modelovaný, mezera mezi ním a malými, rudými rty byla sotva znatelná, avšak jamka pod nimi byla tak měkce a silně vyhloubena, že brada vyčnívala jako kulatý plod. Obrátil se, poněkud strojeně schýliv hlavu k rameni, a přes ně se na Josefa podíval nikoli nehezkýma, ale ne plně otevřenýma očima s mdlou zdvořilostí a s výrazem unylé ospalosti, který vzniká, když zapomínáme mžikat. Jeho paže byly oblé, ale bledé, a ne příliš silné. Měl sandály a hůl, kterou si zřejmě sám na cestu uřízl.

„Zde již sotva?“ opakoval hoch. „Jak je to možné? Na odchodu z domova řekli tak určitě, že půjdou všichni společně k Šekemu. Znáš je?“

„Povrchně,“ odpověděl jeho průvodce. „Pokud je to nutné. O ne, příliš důvěrně s nimi nejsem znám, ne příliš. Proč je hledáš?“

„Protože mě k nim otec poslal, abych je pozdravoval a abych se poohlédl, zdaje u nich všechno v pořádku.“

432$

„Co to povídáš. Tys tedy posel? Já také. Často putuji o holi, roznášeje poselství. Jsem však také průvodce.“

„Průvodce?“

„Ovšem. Vodím pocestné a ukazuji jim cesty, to je můj obchod, a proto jsem tě oslovil a otázal se tě, neboť jsem viděl, že bloudíš.“

„Zdá se, že víš, že mí bratři zde nejsou. Zdali však víš, kde jsou?“

„Myslím, že ano.“

„Pověz mi to tedy!“

„Tolik po nich toužíš?“

„Zajisté, neboť toužím po svém cíli, a to jsou bratři, ke kterým mě otec posílá.“

„Nuže, povím ti o tvém cíli. Když jsem se tudy předešle ubíral, roznášeje svá poselství, uslyšel jsem – před několika dny – jak tví bratři praví: ,Vzhůru k Dótánu, pojďme tam s částí stáda, abychom také jednou změnili pastviny.“

„Do Dótánu?“

„Proč ne do Dótánu? Napadlo je to, a udělali to. Pastviny v dótánském údolí jsou kořenné a lidé v osadě na pahorku rádi obchodují; kupují tětivy, mléko a vlnu. Proč se tomu divíš?“

„Nedivím se, není to žádný div. Ale je to nehoda. Byl jsem tak pevně přesvědčen, že se tu s bratry sejdu.“

„Ty asi nejsi zvyklý,“ pravil cizí muž, „aby nešlo hned všechno podle tvého? Maminčin synáček, viď.“

„Nemám vůbec matku,“ mrzutě odvětil Josef.

„Já také ne,“ pravil cizinec. „Jsi tedy tatínkův synáček.“

„Nech si to pro sebe,“ odpověděl Josef. „Raději mi poraď: Co si teď počnu?“

„To je velmi jednoduché. Půjdeš do Dótánu.“

„Ale je noc, a Chulda i já jsme unaveni. Vím od dřívějška, že je odtud do Dótánu více než jedna polní pěšina. Jede-li se pomalu, trvá to celý den.“

„Nebo celou noc. Poněvadž pak ty ve dne pod stromy vyspáváš, musíš, abys svého cíle dosáhl, jet v noci.“

„Jak to víš, že spávám pod stromy?“

433$

„Nu, odpusť, viděl jsem to. Ubíral jsem se o své holi mimo místo, kde jsi ležel, a předhonil jsem tě. Nyní jsem tě zase našel zde.“

„Neznám cestu do Dótánu, zvláště ne v noci,“ naříkal Josef. „Otec mi ji nepopsal.“

„Buď tedy rád,“ odpověděl muž, „že jsem tě našel. Jsem průvodce, a chceš-li, povedu tě. Ukáži ti stezky vedoucí do Dótánu docela zadarmo, neboť tam stejně musím jít se svým poselstvím, a přeješ-li si, povedu tě nejkratší cestou. Můžeme se na tvém oslu střídat. Pěkné zvíře,“ pravil a prohlížel si Chuldu přivřenýma očima, jejichž mdlý a pohrdavý pohled odporoval jeho slovům. „Pěkné jako ty. Jenže má přiliš slabé kotníky.“

„Chulda,“ pravil Josef,, je vedle Paroše nejlepší osel v Izraelově stáji. Nikdo o ní ještě neřekl, že by měla příliš slabé kotníky.“

Cizí muž se ušklíbl. „Lépe bys udělal,“ řekl, „kdybys mi neodporoval. Je to nesmysl, a to z několika důvodů, například, poněvadž, chceš-li se dostat k svým bratrům, jsi na mne odkázán, za druhé, poněvadž jsem starší než ty. Oba ty důvody musíš uznat. Když pravím: tvůj osel má křehké kotníky, jsou křehké, a není zapotřebí, abys je hájil, jako bys byl osla udělal, když přece můžeš k němu jen přistoupit a zavolat ho jeho jménem. A že jsme již u jmen, prosil bych tě, abys přede mnou dobráka Jákoba nenazýval ,Jisráelem‘. Je to neslušné a protiví se mi to. Jen ho jmenuj jeho pravým jménem a nech si pro sebe ty naduté tituly!“

Příjemný ten muž nebyl. Jeho unylá, přes rámě hovořící zdvořilost jako by byla každou chvíli hotova změnit se v podrážděnou rozmrzelost, a to z nevysvětlitelných příčin. Tato náchylnost k špatnému rozmaru odporovala jeho ochotě, s jakou nabídl zbloudilému poutníkovi pomoc, a snižovala do jisté míry její cenu, totiž tak, že to vypadalo, jako by nevycházela z jeho vlastního popudu. Nebo snad šlo pěšímu jednoduše o to, aby se do Dótánu svezl? Skutečně také, když se vydali na cestu, usadil se nejdříve sám na oslu, a Josef musel jít vedle. Jsa uražen tím, že mu cizinec zakázal otce tituloval Jisráelem, pravil:

434$

„Vždyť je to jeho čestné jméno, které si získal těžkým vítězstvím na Jaboku!“

„Že mluvíš o vítězství tam, kde o něm naprosto nemůže být ani řeči,“ odpověděl druh, „je podle mého mínění směšné. Jaképak vítězství, po kterém má člověk stržený kyčelní kloub, po celý život kulhá a získá si proto jméno, ale nikoli jméno toho, s nímž zápasil. – Ostatně,“ pravil náhle a podivně zakroutil očima, které nejen zdvihl, nýbrž rychle a nějak šilhavě jimi zakoulel, „nech to být a říkej si svému otci Jisráel, – prosím, prosím. Je to správné, a mé odmlouvání mi jen tak uklouzlo. Pozoruji také,“ připojil a znova zakroutil očima, „že sedím na tvém oslu. Přeješ-li si, sestoupím, abys mohl sám nasednout.“

Divný muž. Zdálo se, že své nevlídnosti lituje, ale jeho lítost nebyla dokonalá a nebyla mu vrozena – byla jako jeho úslužnost. Naproti tomu Josef byl vlídný, aniž se o to snažil, a byl přesvědčen, že s podivíny se nejlépe vychází zvýšenou laskavostí. Odpověděl:

„Poněvadž mě vedeš a vlídně mi ukazuješ cestu k mým bratrům, máš právo na mé zvíře. Smím-li tě prosit, zůstaň si ještě na něm, a vyměňme si místo až později! Ty jsi byl celý den na nohou, kdežto já jsem mohl jet.“

„Vřele ti děkuji,“ pravil mladík. „Tvá slova sice vyjadřují jen povinnou slušnost, ale já ti přece vřele děkuji. Ztratil jsem dočasně některé výhody svého zaměstnání,“ připojil a trhl rameny. „Máš ze svých poutí a z roznášení poselství radost?“ otázal se pak.

„Když mě otec zavolal, měl jsem velikou radost,“ odpověděl Josef. „Kdopak posílá tebe?“

„Ach, ty víš, že z východu na jih této země chodí mnoho poslů od jednoho velkého panstva k druhému,“ odpověděl mladý muž. „Ani nevíš, kdo tě vlastně posílá; nařízení projde mnohými ústy, a pramálo je ti platno sledovat je až k jeho původu, tak jako tak musíš běžet. Nyní mám v Dótánu odevzdat psaní, které mám zde v záhybu svého opasku. Ale myslím, že budu muset dělat také ještě hlídače.“

„Hlídače?“

435$

„Ano, nikdo mi nemůže zaručit, že nebudu například hlídat nějakou studnu nebo nějaké jiné místo, na kterém záleží. Posel, průvodce a hlídač – člověk se činí, jak může, a vykonává to, oč zaměstnavateli jde. Zda ti to působí potěšení a zda se cítíš k tomu vlastně stvořen, je jiná otázka, kterou nechci řešit. Právě tak, máme-li nebo nemáme-li smysl pro původní pohnutky, z nichž rozkazy vyšly. Jak jsem již pravil, nechci tyto otázky řešit, ale mezi námi řečeno, jde tu o mnoho nepochopitelných věcí. Máš rád lidi?“

Tato otázka, ačkoli přišla z čista jasna, Josefa nepřekvapila; neboť celý mdle rozmrzelý způsob řeči jeho průvodce svědčil o individuu s lidmi nadutě nespokojeném, kterého obtěžuje nutnost vydělávat si mezi nimi na živobytí. Odpověděl:

„My se s lidmi na sebe obyčejně usmíváme.“

„Ano, poněvadž jsi, jak známo, půvabný a krásný,“ pravil druh. „Proto se na tebe usmívají, a ty jejich úsměvy oplácíš, abys je v jejich bláznovství posiloval. Byl bys moudřejší, kdyby ses na ně mračil a kdybys jim říkal: ,Proč se usmíváte? Tyto vlasy a také tyto nyní bílé zuby žalostně vypadají; tyto oči jsou jen rosolovina z krve a vody, která se rozplyne, a celý ten prázdný tělesný půvab se scvrkne a bídně zajde.‘ Aby vystřízlivěli, slušelo by se upozornit je na to, co beztak vědí, ale od čeho pro úsměv lásce otročícího okamžiku rádi odvracejí pozornost. Tvorové jako ty jsou jen k tomu, aby zakrývali pomíjejícím leskem klamu vnitřní ohavnost všeho tělesného pod povrchem. Nechci tím ani tolik říci, že by kůže, tato zevnější schrána se svými výparovými póry a potivými vlasy, byla příliš chutná; jen do ní maličko rýpni, hned z ní vytéká hnusně rudá, slaná břečka, a čím hlouběji, tím větší hrůza, samé okruží a puch. Půvab a krása by měly být veskrze půvabné a krásné, masivní, ze vzácného materiálu, a nikoli slizem a neřádem vyplněné.“

„To tedy,“ pravil Josef, „musíš vyznávat odlitky a řezby, například krásného boha, kterého ženy ukrývají v zeleni a s pláčem a nářkem hledají, aby ho v jeskyni pohřbily. Ten je veskrze půvabný, je masivní, z olivového dřeva vyřezávaný, nikoli krvavý a zpocený. Aby to však vypadalo, že není masivní, nýbrž že krvácí z rány, zasazené mu kancem, malují mu červené rány a

436$

samy sebe klamou, aby mohly oplakávat drahý život. Už je to tak: Buďto klame život, nebo krása. Obé nenajdeš v skutečnosti sjednocené.“

„Pf!“ vyrazil ze sebe průvodce a zkrabatěl bradu, jako plod kulatou, shlížeje přimhouřenýma očima z osla přes rámě na Josefa, vedle kráčejícího.

„Ne,“ připojil po malé pomlčce, „říkej si, co chceš, je to hnusné plémě, pijící bezpráví jako vodu, které již dávno by si bylo zasloužilo nové potopy, ale bez záchranné archy.“

„Máš zajisté pravdu s tím bezprávím,“ mínil Josef. „Pomysli však, že je na světě všeho po dvou, klad a protiklad, abychom je rozeznávali, a kdyby nebylo jedno vedle druhého, nebylo by ani jedno, ani druhé. Bez života nebylo by smrti, bez bohatství chudoby, a kdyby byla odstraněna hloupost, kdo by mluvil o chytrosti? A tak je tomu i s čistotou a nečistotou, to je přece jasné. Nečisté zvíře praví čistému: ,Poděkuj se mi, neboť kdyby nebylo mne, jak bys věděl, že jsi čistý, a kdo by tě tak nazýval? A zlý k spravedlivému: ,Padni mi k nohám, neboť kde by byla tvá přednost beze mne?‘„

„Zajisté,“ odpověděl cizí muž. „Právě proto tímto světem dvojnosti z hloubi duše pohrdám a neuznávám důležitost pokolení, jehož čistota je jen relativní a vyniká jen zásluhou svého opaku. A stále musíme na ně myslet a stále mu musíme věnovat bůhví jakou pozornost, aby se tím a oním a nevím čím ještě upravila cesta pro jeho budoucnost, jakoť já tobě, větroplachu, musím ukazovat cestu, abys došel k svému cíli. – Je to velmi nudné.“

Pročpak mi tedy ten mrzout ukazuje cestu, je-li mu to tak obtížné? myslel si Josef. Hrát si na ochotného a potom hubovat, to je přece hloupé. Jde mu rozhodně jen o to, aby mohl jet na oslu. Také by už mohl zase slézt, vždyť jsme se chtěli střídat. Mluví čistě po lidsku, myslel si a usmíval se v duchu lidskému obyčeji, svůj vlastní rod pomlouvat a sebe přitom vyjímat, takže pak člověk soudí lidi, jako by sám člověkem nebyl. Proto řekl:

„Ano, mluvíš o lidském pokolení a pronášíš nad ním soud, jako by bylo z kdovíjaké špatné látky. Ale byla doba, že ani děti

437$

boží nepokládali člověka za tak špatného, neboť vcházeli k jeho dcerám, a zrodili se pak z nich obři a mocní světa.

Průvodce obrátil svým strojeným způsobem hlavu přes rámě, nastavené Josefovi.

„Jaké ty znáš povídačky!“ chechtaje se odpověděl. „Na svůj věk se vyznáš v lecčems, to musím říci. Co se mne týče, připomínám, že pokládám ten příběh za pouhý žvást. Je-li však pravdivý, povím ti, proč to děti světla udělaly a proč shlédly na dcery Kainovy. Udělaly to z převelikého pohrdání, ano, ano. Víš, jak se rozmohla zkaženost dcer Kainových? Chodily s odkrytou nahotou a byli muž s ženou jako dobytek. Jejich smilnění tak přesahovalo všechny hranice, že se na to téměř nebylo možno dívat, aniž jsi tím sám nebyl stržen, – nevím, rozumíš-li tomu. Vyváděli náramně, shazovali ze sebe šaty a nazí chodili po trhu. Kdyby nebyli věděli, co je to stud, bylo by to ušlo, a děti světla by byl pohled na ně tak nevzrušil. Ale oni dobře věděli, co je to stud, Bůh je dokonce stydlivými stvořil, a jejich rozkoš byla právě v tom, že svůj stud nohama šlapali: Může se něco takového snést? Na veřejné ulici smilnil muž se svou matkou a s dcerou a s ženou svého bratra, a mysleli všeho všudy jen na jedinou věc: na příšerný požitek raněného studu. Bylo možné, aby to vše děti boží nevzrušovalo? Byly svedeny opovržením – nechápeš to? Ztratily poslední zbytek úcty před tímto rodem, který jim byl vnucen, jako by nebyly samy stačily pro tento svět, a kterého si měly pro vyšší účely vážit. Shledaly, že člověk je tu jen pro neřesti, a jejich pohrdání vzalo na sebe smilný charakter. Nerozumíš-li tomu, jsi tele.“

„Jakž takž tomu rozumím,“ odpověděl Josef. „Odkud to ostatně víš?“

„Ptáš se také svého Elíezera, odkud ví to, čemu tě učí? Tolik, co on, vím z příběhů také a zajisté i více, neboť jako posel, průvodce a hlídač přijdu do světa a dovím se nejrozmanitější věci. Mohu tě ujistit, že potopa konec konců přišla jen proto, poněvadž vyšlo najevo, že pohrdání nebeských dětí lidmi se stalo již frejířstvím: to rozhodlo, jinak by snad k ní nebylo nikdy došlo, a já chci jen připojit, že děti světla měly všechno vypočteno a že chtěly potopu vynutit. Bohužel se pak objevila

438$

záchranná archa, a člověk se zase zadními vrátky dostal na svět.“

„Buďme tedy rádi,“ pravil Josef. „Jinak bychom tudy, rozmlouvajíce, nekráčeli k Dótánu a nestřídali bychom se podle své úmluvy v jízdě na oslu.“

„Ano, máš pravdu!“ přisvědčil druhý a zase šilhavě zakoulel očima. „V hovoru na všechno zapomínám. Musím ti přece ukazovat cestu a dbát na tebe, aby ses dostal k bratrům. Kdo však je důležitější osobou, opatrovník nebo opatrovanec? Ne bez hořkosti musím odpovědět: opatrovanec je důležitější; neboť opatrovník je tu pro něho, a nikoli naopak. Proto nyní sestoupím, abys ty mohl jet, a sám půjdu v prachu vedle tebe.“

„S tím souhlasím,“ pravil Josef nasedaje. „Vždyť jen čirou náhodou můžeš i ty chvílemi jet a nemusíš se celou cestu v prachu plahočit.“

Tak putovali dále pod hvězdami při slabém svitu měsíčním z Šekemu severně k Dótánu úzkými a širokými údolími, příkrými pahorky zarostlými cedrovými a akátovými háji, mimo spící vesnice. Také Josef chvílemi pospával, když seděl na oslu, a průvodce se brodil v prachu. Když však jednou –již za svítání – z takového spánku procitl, zpozoroval, že z oslova nákladu zmizel košíček s lisovaným ovocem a košíček se smaženou cibulí a musel konstatovat, že kapsa v průvodcově opasku se o tyto věci rozšířila. Muž kradl! Bylo to trapné odhalení, a ukázalo se, jak málo důvodů měl k tomu, že jen sebe vyjímal, když celé lidské pokolení pomlouval. Josef neřekl ani slova, již proto ne, že sám v hovoru hájil zlo pro jeho opak. Mimoto byl muž průvodce, tedy vyznavač a sluha boha zlodějů, jenž se nazývá Nabu, je pánem západního bodu v koloběhu a řídí podsvětní polovinu světa. Bylo velmi možné, že, okrádaje ve spánku svého chráněnce, konal nějaký zbožný symbolický skutek. Proto neřekl Josef ani slova o svém objevu, nýbrž měl v úctě mužovu nepoctivost, která byla možná zbožností. Ale objev, že průvodce skutečně krade, byl mu přesto nepříjemný. Naznačovalo to způsob a směr jeho vůdcovství, kterým byl Josef nemile dotčen a který mu maličko svíral srdce.

Brzy se však přihodilo něco mnohem horšího než krádež. Nad

439$

polem a lesem již vyšlo slunce a zelený pahorek dótánský již byl na obzoru: osada ležela před nimi šikmo vpravo v ranní záři na svém vršku. Josef, sedící právě na oslu, jehož zloděj za uzdu vedl, se tam díval: vtom sebou osel trhl a upadl, a bylo to. Chulda stoupla přední nohou do díry v zemi, klesla a nemohla již vstát. Zlomil se jí kotník nad kopytem.

„Zlomen!“ prohlásil průvodce po krátké společné prohlídce. „Teď se podívej na to nadělení! Nepovídal jsem to, že má příliš slabé kotníky?“

„Při tomto neštěstí by ses neměl radovat, žes měl zdánlivě pravdu, a nemělo by se o tom v této chvíli rozjímat. Tys ji vedl a nedával jsi pozor, proto tak nešťastně šlápla do díry.“

„Já že jsem nedával pozor, mne obviňuješ? To je tak čistě lidské, mermomocí hledat viníka tam, kde se něco nepodaří, jak se to dalo předvídat!“

„Cistě lidské je také stále tvrdit, že jsme neštěstí předvídali, a pak v tom hledat zbytečné vítězství. Buď rád, že tě obviňuji jen z nepozornosti; mohl bych tě i z jiných věcí vinit. Neměl jsi mi také radit, abych jel v noci; Chuldu by nebyla přemohla únava, a to chytré zvíře by nebylo klopýtlo.“

„Myslíš, že se jí tvým nářkem kotník zase zahojí?“

„Ne,“ pravil Josef, „to nemyslím. Ale jsem už zase v situaci, kdy se musím tázat: Co si počnu? Nemohu přece nechat zde ležet své zvíře, ověšené všemi zásobami potravin, kterými jsem chtěl jménem Jákobovým bratry obdarovat. Je toho ještě mnoho, ačkoli jsem již něco snědl a něco se mi jinak ztratilo. Má tady Chulda bez pomoci zahynout, zatímco polní zvířata sežerou všechny ty vzácnosti? Je mi zlostí do pláče.“

„A opět jen já to jsem, kdo si ví rady,“ odpověděl cizí muž. „Neřekl jsem ti, že někdy, když na to přijde, dělávám i hlídače? Nuže, jen si jdi! Posadím se tu a budu ti opatrovat osla i potraviny, chráně je proti ptactvu i lupičům. Zda se vlastně cítím k tomu stvořen, je otázka pro sebe, kterou zde nebudeme rozebírat. Konec řečí, budu zde sedět jako oslův hlídač do té doby, až dojdeš k bratrům a s nimi nebo s několika čeledíny se vrátíš, abyste si ty vzácné věci odnesli a prohlédli si zvíře, má-li se léčit nebo zabít.“

440$

„Děkuji,“ pravil Josef. „Tak to uděláme. Již vidím, že jsi pravý člověk, který má své dobré stránky, a o těch druhých pomlčíme. Pospíším si, seč budu, a vrátím se s lidmi.“

„Na to spoléhám. Nemůžeš zabloudit: obejdeš kopec, pak se vrátíš asi pět set kroků křovinami a jetelištěm do údolí za kopcem – a tam najdeš bratry nedaleko studny, kde není vody. Rozpomeň se, potřebuješ-li si ještě něco vzít z oslova nákladu. Snad nějaké roucho na hlavu nebo proti stoupajícímu slunci?“

„Máš pravdu,“ zvolal Josef, „ta nehoda mě zbavuje vší rozvahy! To zde nenechám,“ pravil a vytáhl ketónet z koženého váčku s kroužky, „ani tvé ochraně to nesvěřím, třebaže máš mnoho dobrých vlastností. To si vezmu s sebou na cestu do dótánského údolí, abych se tam přece důstojně objevil, když už ne na bílé Chuldě, jak chtěl Jákob. Hned zde před tvýma očima si to obléknu – tak – a tak – a snad i tak! Jak se ti to líbí? Nejsem-li ve svém rouchu pestrý pták-pastýř? Jakpak sluší synovi mamin svatební závoj?!“

«O Lámechovi a jeho ráně»

Zatím seděli za pahorkem na dně údolí synové Léini a synové služek, všech deset, kolem dohasínajícího ohně, na kterém si ráno vařili kaši a strnule hleděli do popela. Již záhy zrána vyšli všichni ven ze svých pruhovaných stanů, které stály daleko v křoví – každý jindy, ale všichni velmi časně, někteří již před svítáním, poněvadž spánek jim pranic nechutnal; od té doby, co odešli z Hebronu, chutnal jim zřídka, a touha po změně, která je přiměla k tomu, že vystřídali šekemské pastviny dótánskými nivami, vznikla právě jen z klamné naděje, že se jim jinde bude spát lépe.

Ubírali se mrzutě, často klopýtaje ztuhlými údy o spleť kručinkových kořenů, které se plazily po zemi a tvořily kličky, k studni s živou vodou vpředu u ovcí, kde bylo stádo na poli roztroušeno, kdežto cisterna zde nablízku byla vyschlá a prázdná; napili se, umyli, vykonali pobožnost, poohlédli se po jehňatech a pak se sešli na místě, kde obyčejně jídali: ve stínu

441$

skupiny borovic s červenými kmeny a rozložitými větvemi. Byl odtud daleký rozhled: na rovinu, porostlou křovinami a ojedinělými stromy, na pahorek, korunovaný osadou Dótánem, na vzdálené hemžení ovcí a mírnou pahorkatinu na nejzazším obzoru. Slunce stálo již hodně vysoko na obloze. Vzduch byl prosycen vůní zahřátých bylin, fenyklu, mateřídoušky a jiných polních rostlin, u ovcí oblíbených.

Jákobovi synové seděli v kruhu na patách a měli uprostřed hrnec nad doutnajícím chrastím. Byli již dávno pojidle a nečinně hleděli před sebe zarudlýma očima. Jejich těla byla nasycena, ale v duších hlodaly hlad a suchá žízeň, pro které neměli jména, které jim však kazily spánek, takže jim ani snídaně nepřinesla posilu. Každému z nich v těle vězel trn, který nemohli vytáhnout a který hnisal, který je mučil a vysiloval. Bylo jim slabo a většinu bolela hlava. Snažili se zatnout pěsti a nemohli. Když se ti, kteří kdysi pro Dinu zavinili krvavou lázeň v Šekemu, zkoumali, byli-li by teď ještě, dnes a zde, muži schopnými takového činu, museli si říci: ne, nejsme již těmi muži; utrpení, červ, hnisavý trn, vysilující hlad v nitru je enervoval a zbavoval mužné síly. Jak zahanbující byl asi tento stav hlavně pro divoké blížence, Šimeóna a Lévího! Jeden tupě prohrabával pastýřskou holí poslední žhavé oharky. Druhý, Šimeón, kývaje trupem, v tichu polohlasně zanotoval zpěv, v němž mu jeden po druhém někteří z bratrů bzučivě přizvukovali, neboť to byla prastará píseň, úryvek zpola zaváté, ne zcela zachované balady nebo epopeje ze zapadlých dob:

{Vzal sobě hrdina Lámech dvě ženy, jméno jedné Ada a jméno druhé Silla.

„Ado a Sillo, slyšte můj hlas a poslouchejte řeči mé; že jsem zabil muže k ráně své a mládence k zsinalosti své.

Jestližeť sedmkrát pomstěn byl Kain,

Lámech sedmdesátkrát sedmkrát!“}

Více o tom nevěděli, ani co bylo předtím, ani co potom, a proto mlčeli. Ale v nitrech sledovali ještě přerušený nápěv a

442$

duševním zrakem viděli hrdinu Lámecha, jak po vykonaném činu, pln jsa žhavé pýchy, ve zbroji přichází a klanícím se mu ženám oznamuje, že si vykoupal srdce. Viděly také zabitého jím mládence, ležícího v zkrvavené trávě, tuto skoro nevinnou oběť za Lámechovu divoce choulostivou čest. Hřmotné slovo „muž“ bylo v rýmu přeměněno jinošským zvukem ve výraz něžnější, který ve své krvácející líbeznosti měl podporovat soucitné hnutí. To bylo zajisté věcí Ady a Silly, žen, patrně však kořenilo jen jejich obdiv, kterým zahrnovaly neúplatné vražedné mužství a náročnou pomstychtivost, odedávna železně ovládající píseň a její smysl.

„Lámech se jmenoval,“ pravil Léin Léví a rozhrabal zuhelnatělé chrastí. „Jak se vám líbí? Ptám se proto, že mně se velmi líbí, ano, líbí se mi znamenitě. To ještě někdo byl, to byl chlap, lví srdce, ten měl jádro, takových už dnes nenajdeš. Jen v písni se něco takového najde, zpívá se o tom, člověk se tím osvěží a vzpomíná na zašlé časy. Ten mohl s čistým srdcem předstoupit před své ženy, a když jednu po druhé se svou silou navštívil, věděly, koho přijímají, a chvěly se rozkoší. Předstupuješ tak i ty, Júdo, před Šúovu dceru a ty, Dáne, před Moábku? Řekněte mi, co se od těch dob z lidského pokolení stalo, že máme již jen mudrlanty a pobožnůstkáře, ale žádné muže?“

Odpověděl jemu Rúben:

„Povím ti, co vyráží mužovi pomstu z ruky a co nás dělá nepodobnými hrdinovi Lámechovi. Dvě věci: babylónský zákon a božská horlivost; obě praví: Má je pomsta. Neboť pomsta musí být muži odňata, jinak plodí další zlo, jsouc nenasytná jako bahno, a svět se zalije krví. Jaký byl Lámechův osud? Nevíš to, poněvadž píseň o tom nic nepraví. Ale mládenec, kterého zabil, měl bratra nebo syna, ten ubil Lámecha, aby země i jeho krev pila, a Lámechův potomek zase zabil Lámechova vraha, aby se pomstil, a tak to šlo stále, až ani z Lámechova semene, ani ze semene prvního zavražděného nikdo na živu nezůstal, a země, jsouc nasycena, musela zavřít tlamu. To však není v pořádku, je to nečisté plození pomsty a nemá pravidel. Proto, když Kain zabil Chabela, vpálil mu Bůh na čelo znamení, že náleží jemu, a pravil: Zajisté, kdokoli by zabil Kaina, nad tím sedmnásobně

443$

mstěno bude. Babylón však ustanovil soud, by se muž podrobil právnímu rozsudku za krveprolití a aby se pomsta nerozbujela.“ Po těch slovech pravil Gád, syn Zilpin, jako vždy přímý: „Ano, tak mluvíš ty, Rúbene, svým tenkým hlasem, který nás vždy překvapí, kdykoli z tvého mohutného těla vyjde. Kdybych měl tvé údy, neříkal bych takové věci a nehájil bych běh časů s jeho proměnami, který zženšťuje hrdinu a ochuzuje svět o lví srdce. Kde je pýcha tvého těla, že mluvíš tenkým hlasem a že chceš odevzdat pomstu Bohu nebo hrdelnímu právu? Nestydíš se před Lámechem, jenž praví: ,Tato věc je věcí nás tří: mou a toho, který mi ublížil, a země.’ Kain pravil Chabelovi: ,Utěší mě Bůh, když Noéma, naše sladká sestra, tvé dary přijímá a na tebe se usmívá, nebo se před soudem rozhodne, čí má být? Jsem prvorozený, proto je má. Ty jsi její dvojče, proto je tvá. To nerozluští ani Bůh, ani Nimrodův soud. Pojďme na pole a tam se spolu vypořádejme!’ A on se s ním vypořádal, a jak tu sedím, já, kterýž se jmenuji Gadíel, Zilpou zrozený do Léina klína, souhlasím s Kainem!“

„A já bych se zase již nechtěl nazývat lvíčetem, jak mi říká lid,“ pravil Jehúda, „kdybych také nebyl při Kainovi a ještě více při Lámechovi. Ten si, na mou duši, uměl sebe vážit, a svou pýchu si nízko necenil. ,Sedmkrát?‘ pravil. ,Ha! Jsem Lámech. Sedmdesátkrát sedmkrát chci být pomstěn, a tu leží ten hňup, to má za mou ránu!‘„

„Jaká to asi byla rána,“ tázal se Jissakar, kostnatý osel, „a čím se asi nešťastný mládenec provinil proti hrdinovi Lámechovi, že nenechal pomstu ani Bohu, ani Nimrodovi, nýbrž mnohonásobně ji vlastní rukou vykonal?“

„To se již neví,“ odpověděl mu jeho polobratr Naftalí, syn Bilžin, „není nám známa mládencova opovážlivost a vyprchalo z lidské paměti, co Lámech krví svou smyl. Ale slýchám, že prý muži za našich dnů dovedou mnohem hnusnější potupu spolknout, než by si byl nechal líbit Lámech. Spolknou urážku, praví se, ti zbabělí polykači, a odejdou někam jinam, kde potom dřepí a v nitru se užírají studem, takže nemohou ani jíst, ani spát, a kdyby je viděl Lámech, kterému se obdivují, kopl by je do zadnice, neboť nic jiného nezasluhují.“

444$

Řekl to zlomyslně hbitým jazykem a se strhanou tváří. Blíženci vzdychali a snažili se zatnout pěsti, ale nešlo to. Zebulún pravil:

„Byly to Ada a Silla, Lámechovy ženy. Ada je vším vinna, pravím vám. Neboť ona porodila Jábala, praotce těch, kdož bydlí pod stany a pasou stáda, předka Abráma, Jischaka a Jákoba, našeho mírného otce. Tady máme tu zkaženost a to nadělení, že již nejsme muži, jak pravíš ty, bratře Léví, nýbrž mudrlanti a pobožnůstkáři, kteří jako by byli, nedej Bůh, srpem vykleštěni! Ano, kdybychom byli lovci nebo námořníci, to by bylo něco jiného. Ale s Jábalem, Adiným synem, přišla na svět zbožnost obyvatel stanů, přišlo pastýřství a Abrámova zbožná hloubavost, to oslabilo naše nervy, takže se třeseme strachem, abychom ctihodnému otci neublížili, a velký Rúben říká: Pomsta náleží Bohu. Můžeme však na Boha a na jeho spravedlnost spoléhat, když je sám spornou stranou a když ohavnými sny posiluje ničemného mladíka v jeho drzosti? Jsou-li sny od Boha, a je-li ustanoveno, abychom se kořili,“ zvolal tak žalostně, že mu až hlas přeskočil, „nemůžeme proti nim nic dělat!“

„Ale proti snícímu bychom mohli něco udělat,“ zvolal rovněž z hloubi zmučeného nitra Gád, „aby byly,“ připojil Ašer, „sny bez pána a aby již nevěděly, jak se uskutečnit!“

„To znamená tak jako tak,“ odvětil Reúben, „se Bohu protivit. Neboť je to jedno, vzepřeme-li se proti snícímu nebo proti Bohu, když sny jsou od něho.“ Mluvil kladně, neříkaje „to by znamenalo“, nýbrž „to znamená“, na důkaz, že je otázka odbytou věcí.

Po něm mluvil Dán, řka:

„Slyšte, bratři, a dejte pozor na má slova, neboť Dána nazývají hadem a zmijí, a pro jakousi svou zchytralost se hodí za soudce. Je ovšem pravda a Rúben dobře říká: Zatočíme-li s mistrem snů tak, že sny budou bez pána a bez moci, vydáme se arci hněvu těch, kteří vládnou zvůlí a přivoláme na sebe pomstu nespravedlivých; to nikdo nepopře. Ale k tomu, praví Dán, musíme nechat dojít, neboť si nemůžeme představit, co by bylo horší nebo co by bylo stejně zlé jako splnění snů. O toto splnění by však byla zvůle potom v každé případnosti ošizena, a ať by se pak

445$

vztekala a zuřila jak chtěla – sny by přece jen mamě hledaly svého mistra. Věc musí být především hotova, tomu nás učí minulé události. Nevytrpěl i Jákob leccos za svůj podvod a měl snad na růžích ustláno v Lábanových službách, pykaje za Ezauovy trpké slzy? Nuže, vydržel to, neboť hlavní výhodu, požehnání, dostal, shrábl a měl v suchu, a žádný bůh, ať kterýkoli, nebyl by proti tomu při nejlepší vůli nic zmohl. Slzy i pomstu musíme snést pro statek, o který bojujeme, neboť to, co jsme shrábli a co máme v suchu, to již… „

Zde se zarazil v řeči, kterou tak chytře začal. Ale Rúben odpověděl, a podivný byl pohled na toho siláka, jak byl bledý:

„Promluvil jsi, Dáne, a teď mlč. Odešli jsme z domova a rozloučili jsme se s domem otcovským. Co nás pohoršovalo, je daleko v bezpečí, a v bezpečí sedíme i my v Dótánu, pět dní odtamtud; takhle to vypadá.“

Po těchto slovech a po těchto hovorech svěsili všichni hlavy tak hluboko, že jim klesly až k vysoko zdviženým kolenům, neboť seděli shrbeně na patách kolem popela jako deset hromádek neštěstí.

«Josef do studny vržen»

Vtom se přihodilo, že Zilpin syn Ašer, zvědavý i při všem trápení, maličko zašilhal přes kolena a zahleděl se do krajiny. Tehdy spatřil v dálce ve světle se kmitnout stříbrný blesk, který zmizel, ale hned se zase zatřpytil, a když se podíval pozorněji, byly to dva blesky a bylo jich více, které jednou ojediněle a po druhé zároveň na různých bodech, však blízko sebe, vyšlehávaly.

Ašer rýpl Gáda, svého vlastního bratra, který seděl vedle něho, do boku, a prstem mu ukázal na bludičku, aby mu vysvětlil, co to je. A když to tak zkoumali, stíníce si dlaní oči a posunky se radíce, byli druzí jejich neklidem upozorněni; ti, kteří seděli zády k planině, se obrátili; jeden sledoval směr pohledu druhova, až všichni zvedli hlavy a společně pátrali po postavě, která se k nim blížila a od níž vycházely blesky.

„Nějaký muž přichází a třpytí se,“ pravil Juda. Ale za chvíli,

446$

zatímco se dívali a čekali, nechávajíce postavu se zveličovat, odpověděl Dán:

„Spíše jinoch než muž.“

V téže chvíli zesinaly jejich hnědé obličeje právě tak jako Rúbenův již dříve, a jejich srdce bušila v divoce zrychleném souzvuku jako bubny, takže na místě hrobového ticha to znělo jako tlumený koncert a dutý rachot.

Rovinou přímo k nim kráčel Josef v pestrém rouchu a s věncem na hlavě, pokryté závojem.

Nevěřili tomu. Seděli s palci vtisknutými do tváří, s prsty před ústy, s lokty opřenými o kolena a přes pěsti hleděli vypoulenýma očima na blížící se zářivou postavu. Doufali, že sní, a báli se toho. V tomto strachu i v této naději se někteří zdráhali skutečnost pochopit i pak ještě, když se příchozí na ně z takové blízkosti usmíval, že již nebylo možno pochybovat.

„Ano, ano, buďte zdrávi!“ zvolal svým hlasem a přistoupil k nim. „Jen věřte svým očím, milí muži! Přijel jsem na Chuldě, jsa otcem zmocněn, abych se přesvědčil, je-li u vás všechno v pořádku a abych –“ V rozpacích se zarazil. Seděli bez slova, bez hnutí a třeštili oči, tvoříce děsivou, začarovanou skupinu. Ale jak tak seděli, rudly jejich obličeje, ačkoli nebyl ani východ, ani západ slunce, který by se byl v nich mohl odrážet, až zrudly jako zohýbané kmeny za jejich zády, zrudly jako poušť, jako tmavě rudá hvězda na obloze, a z jejich očí jako by již již měla vystřiknout krev. Ucouvl. Vtom se rozlehlo hřímavé řvaní, býčí řev blíženců pronikající kosti, a již všech deset vyskočilo a všichni se na něho vrhli, vyrazivše ze sebe v divoce přesném tempu jako z jediného zmučeného hrdla protáhlý výkřik, jakési zoufale šťastné ááá, vyjadřující vztek, nenávist a ulehčení.

Vrhli se na něho jako smečka vyhladovělých vlků na kořist; v krvavé a zaslepené chtivosti neznali ani mezí, ani rozvahy, počínajíce si, jako by ho chtěli alespoň na čtrnáct kusů roztrhat. V hloubi duše jim skutečně šlo především o trhání, roztrhání a strhávání. „Dolů, dolů, dolů!“ sípavě křičeli, a všichni mysleli na ketónet, na hvězdný šat, na závoj, který musel dolů, ačkoli to v tom zmatku nebylo snadné; neboť Josef měl roucho kolem těla obtočeno a na hlavě a na ramenou připevněno, a jich bylo příliš

447$

mnoho na jediný čin, byli si v cestě, odstrkovali jeden druhého od hocha, který se mezi nimi potácel a zmítal, rány, které byly jemu určeny, dopadaly střídavě na ně, ale i na něho jich ještě dost a dost zbývalo. Hned začal krvácet z nosu, a jedno jeho oko se pokrylo modrou boulí.

Všeho toho halasu a tartasu využil Rúben, který je všechny v jejich středu přečníval a také křičel: „Dolů, dolů!“ Vyl s vlky. Dělal totéž, co ve všech dobách dělají ti, kdo si umínili, že budou pokud možno vůdci rozvášněného davu, a aby si udrželi vliv na události, se zdánlivou horlivostí se účastní zlého, aby zabránili horšímu. Tvářil se, jako by byl napadán, ale ve skutečnosti napadal sám, odstrkávaje, pokud mohl, ty, kteří se chtěli na Josefa vrhat a strhávat z něho roucho, čímž ho podle možnosti chránil. Zvláště na Lévího dával pozor, na jeho pastýřskou hůl, a ustavičně proti němu klopýtal. Přes toto manévrování však nakládali se zděšeným hochem tak nemilosrdně, jak se o tom rozmazlenci nikdy ani nesnilo. Potácel se bezmocně s hlavou mezi rameny, bráně se napřaženými lokty proti tomuto krupobití pusté surovosti, které na něho z jasného nebe dopadalo, jsouc tak ukrutné, že se ani dost málo nestaralo o to, kam dopadá, a které mu na samé kousíčky roztrhávalo jeho víru, jeho představu o světě a jeho přesvědčení, pevné jako přírodní zákon, že ho každý musí více než sebe milovat.

„Bratři!“ koktal s rozpoltěným rtem, z něhož mu přes bradu tekla krev spolu s krví z nosu. „Co to…“ Políček, kterému Rúben nemohl zabránit, mu odňal slovo; svrchovaně nerozvážná rána pěstí do žaludku mezi žebra ho srazila k zemi, takže pod jejich smečkou zmizel. Nikdo nepopře, spíše zdůrazní, že počínání Jákobových synů, byť bylo sebevíce oprávněné, musíme nazvat nanejvýše zahanbujícím, ano, zvrhlým. Snížili se pod úroveň lidskosti a vzpomněli si na své zuby, kterými pak z těla krvácejícího, napolo omdlelého chlapce rvali mateřské roucho, poněvadž jejich ruce, bohužel, měly ještě více na práci. Nebyli při tom němí, a jejich heslem nebylo jen „dolů, dolů!“ Počínali si jako lidé, kteří táhnou a namáhají se, ohlušujíce se při společné práci jednotvárnými hesly: z hloubi svého roztrpčení shledávali přerývané výkřiky, které stále a znova ze sebe vyráželi,

448$

aby živili svůj vztek a zaplašovali rozvahu. „Klaněli se, klaněli!“ „Je-li všechno v pořádku!“ „Ty trne v naší kůži!“ „Plíživé zlo!“ „Na – tu máš své sny!“ – A nešťastník?

Ze všeho nejhroznější a nejnepochopitelnější bylo pro něho to, co se dělo s ketónetem; bolelo to a ohromovalo více než všechny boule a křivdy, které byly něčím vedlejším. Zoufale se snažil, aby závoj uchránil, aby jeho zbytky a cáry na sobě podržel, několikrát zvolal: „Mé roucho!“ a ještě pak, když byl již nahý, úpěnlivě prosil v panenské úzkosti: „Neroztrhejte je!“ Neboť při Josefově obnažování si počínali příliš divoce a nemohli se proto omezit jen na závoj. Suknice i zástěrka byly strženy s sebou, jejich cáry s rozervaným věncem a závojem se válely v jednom chumlu v mechu, a na obnaženého jinocha, který si stěží rukama chránil obličej, dopadaly nemilosrdné rány hloučku bratrů – „klaněli, se klaněli!“ „Tu máš své sny!“ – odrážené a ve svém účinku jen nepatrně mírněné velkým Rúbenem, hrajícím si dále na odstrkávaného a odstrkávajícím při tom druhé od Josefa, jako by mu překáželi vylévat si s chutí všechnu svou zuřivost na oběti. „Ty trne v naší kůži!“ „Plíživé zlo!“ volal i on. Potom však volal něco jiného, volal, co mu právě chvíle na jazyk přinesla, hlasitě to opakoval, aby to všichni slyšeli a aby byli od své pomatenosti odvráceni: „Svázat! Svažte ho!“ „Na rukou i na nohou!“ Vydal nové heslo, nové a v největším spěchu k dobrému vymyšlené. Mělo dát nedozírné akci prozatím cíl a mělo jim popřát oddechu, při kterém by Rúben, úzkostlivě toužící po tom, aby odvrátil nejhorší, získal trochu času. Dokud se budou zaměstnávat svazováním Josefa, nebudou ho, to je jisté, bít; a zatímco bude svázaný ležet, přihodí se něco prozatím uspokojujícího a děj se posune opět o kousek dále, kdy se bude moci couvnout a přemýšlet o dalším postupu věci, Tak spěšně přemýšlel Rúben. A tak se zoufalou horlivostí propagoval své heslo, jako by znamenalo jedinou rozumnou a účelnou věc, která se nyní má udělat, a jako by každý, kdo ho neposlechne, byl blázen. „Tu máš – své sny!“ křičel. „Svázat – svažte ho!“ „Hlupáci!“ „Mstíte se jako ťulpasové!“ „Svažte ho raději a nestrkejte do mne!“ – „Copak nemáte kousek provazu?!“ zvolal ještě jednou z plna plic.

449$

Měli provaz. Gadíel například měl provaz uvázaný kolem těla, a sundal jej. Jejich hlavy byly prázdné, a proto mohlo Rúbenovo heslo v nich najít místo. Spoutali nahého bratra, svázali ho týmž dlouhým provazem na rukou i na nohou, tak důkladně ho sešněrovali, že sténal, a Rúben se čile účastnil společného díla. Když bylo vykonáno, ustoupil a oddechuje stíral si pot, jako by se byl po celou dobu činil více než ostatní.

Druzí stáli s ním, prozatím jsouce mimo zápas, a sípali v zdivočelém oddechu. Před nimi ležel žalostně ztýraný syn Ráchelin. Ležel na svých spoutaných pažích, maje týl kolmo v trávě a kolena vysoko zdvižená, s oddychující hrudí, samá boule, samá rána, po těle, poplivaném bratrskou zběsilostí a polepeném mechem a prachem, se vinuly potůčky rudé šťávy, prýštící z krásy, jejíž povrch byl poraněn. Jedno jeho nepotlučené oko s hrůzou hledalo své vrahy a chvílemi se křečovitě přivíralo jako v reflexivní ochraně proti novému násilí.

Zločinci funěli a přepínali své vyčerpání, aby zakryli bezradnost, která se jich s klíčící rozvahou zmocňovala. Napodobujíce Rúbena, utírali si hřbetem ruky pot, nadouvali rty, a jejich obličeje vyjadřovaly ohromně spravedlivé rozhořčení, kterým obyčejně mstivý čin doznívá, jako by chtěli říci: „Buď jak buď – může nám někdo něco vyčítat?“ Říkali to i slovy, která ze sebe k svému ospravedlnění před sebou i před každým mimo ně vládnoucím soudem s krátkým dechem vyráželi: „Takový holobrádek!“ – „Trn v naší kůži!“ – „Tomu jsme to ukázali!“ – „Tomu jsme to vyhnali z hlavy!“ – „Věřil by tomu někdo?!“ – „Přijde si sem!“ – „Přijde si mezi nás!“ – „V pestrém rouchu!!“ – „Nám na oči!“ – „Aby se podíval, je-li u nás všechno v pořádku!“ – „Ale my jsme se podívali!“ – „Že si to bude pamatovat!“

Ale zatím co takto hulákali, ozvalo se – ve všech zároveň – zděšení, které všechny tyto výkřiky měly vlastně přehlušit; a při bedlivějším pohledu na toto tajné zděšení vidíme, že to byla vzpomínka na Jákoba.

Velký Bože, co to provedli s otcovým beránkem – nemluvě ani o stavu, v jakém bylo Ráchelino panenské dědictví? Co tomu bude vznešený stařec říkat, až to zpozoruje nebo se o tom

450$

doví, jak potom před ním obstojí a jak se jim všem povede? Reúben myslel na Bilhu, Šimeón a Léví na Šekem a na Jákobův hněv, na to, jak se na ně rozhořčil, když po svém hrdinském Činu přišli domů. Naftalí, on zvláště, si zatím pro útěchu připomínal, že je Jákob pět dní vzdálen, nemaje o ničem tušení; ano, Naftalí po prvé cítil, jak velkým požehnáním je prostor, který nás odděluje a udržuje v nejistotě. Přesto však všichni chápali, že působení prostoru se dlouho neudrží. Zakrátko se Jákob jistě doví všechno, až totiž mu Josef zase přijde na oči, a vše, co se pak rozpoutá, bouře citů, křečovité kletby a hromově burácející slova, bude nesnesitelné. Ačkoli již byli dospělí, byli posedlí dětským strachem, měli strach před kletbou, vyjadřovanou posunky, i před jejím smyslem a jejími následky. Všichni dohromady budou prokleti, to bylo jasné, poněvadž vztáhli ruku na beránka, a pokrytec bude již nadobro neodvolatelně jako vyvolený dědic nad ně povýšen?

Vyplnění nestoudných snů – bylo jejich vlastním dílem! Tedy právě to, oč měl být Bůh vytvořením dokonaných faktů ošizen. Začali pozorovat, že velký Rúben je svým heslem pomátl. Nyní tu stáli, a tamhle ležel zloděj požehnání, citelně sice potrestaný a svázaný, ale copak to byly hotové věci? Něco jiného by bylo, kdyby Josef už nepřišel starému na oči, až se doví o hotové a neodvolatelné věci. Potom by byl jeho zármutek ještě strašnější– raději na to ani nemyslet. Ale na ně – to se již zařídí – se nesveze. Zpola byli vinni. Ale nemuseli být vinni vším. Takto všichni zároveň přemýšleli a uvažovali, jak tu tak stáli – i Ruben. Nemohl tento stav věcí neuznat. V jeho nitru se zrodil lstivý nápad, kterým zarazil děj v proudu. Jeho rozum mu pravil, že se událo příliš mnoho, a že se proto musí ještě více udát. Jeho duch byl zmaten poznáním, že se toto „více“ má, a přece za Boha a za nic na světě nesmí stát. Svalnatý obličej velkého Rúbena se ještě nikdy nedíval do světa tak hněvivě a tak rozpačitě.

Bál se, že již již uslyší, co musí nevyhnutelně být vysloveno a nač neměl odpovědi. Vtom to bylo vysloveno a on to uslyšel. Někdo to řekl, lhostejno, kdo; Rúben se nepodíval, kdo to náhodou byl; jedinou nevyhnutelnou myšlenkou všech bylo: „Pryč s ním.“

451$

„Pryč,“ přikývl Rúben se zuřivým souhlasem. „Ty jsi řekl. Neřekl jsi, kam.“

„Vůbec pryč,“ odpověděl hlas. „Musí být pohřben, aby zmizel ze světa. Měl již dávno zmizet, teď však stůj co stůj musí pryč.“ „Úplně souhlasím!“ s trpkým posměchem řekl Rúben. „A potom předstoupíme před Jákoba, jeho otce, bez něho. ,Kde je ten hoch?’ zeptá se mimochodem. ,Není ho již,‘ odpovíme mu. Zeptá-li se však: ,Proč ho již není?’ odpovíme: ,Zabili jsme ho.‘ „ Mlčeli.

„Ne,“ pravil Dán, „ne tak. Slyšte mě, bratři, nazývají mě hadem a zmijí, a nikdo mi neupře, že jsem chytrák. Uděláme to tak: Spustíme ho do jámy, do nějaké jámy, zde do té vyschlé, napolo zasypané studny, kde není vody. Tady bude v bezpečí, bude odstraněn a uvidí, co znamenaly jeho sny. Jákobovi však selžeme a promluvíme bez rozpaků: ,Neviděli jsme ho a nevíme, žije-li ještě čili nic. Ne-li, jistě ho nějaká dravá šelma sežrala. Ó, žel!‘ Musíme také zvolat ,ó, žel!‘, aby naší lži uvěřil.“ „Tiše!“ napomenul Naftalí. „Vždyť leží blízko a slyší nás.“ „Co na tom?“ odpověděl Dán. „Však on to nikomu nepoví. A tím spíše odtud nesmí odejít, poněvadž to slyší, ale ani dříve by byl nesměl, je tedy všechno jedno. Klidně můžeme před ním mluvit, neboť je již jakoby mrtvý.“

Z místa, kde ležel Josef, se ozval žalostný zvuk; vyšel z jeho hrudi, s něžnými červenými mateřskými hvězdičkami, která byla od pout vysoko vzedmutá. Plakal.

„Slyšíte ho a není vám ho líto?“ tázal se Rúben.

„Co to, Rúbene,“ odpověděl mu Juda, „co mluvíš o lítosti, i kdyby se ozvala v některém z nás právě jako v tobě? Smyje snad v této chvilce jeho pláč do nebe volající hanebnosti, kterých se ta ropucha po celý svůj život proti nám dopouštěla, snižujíc nás s nejnestoudnějším pokrytectvím před otcem? Má snad útrpnost zvítězit nad nutností a je snad nějaký pádný důvod pro to, aby odtud odešel a na nás žaloval? Co je nám tedy platna útrpnost, i když se do našich citů mísí? Neslyšel právě, jak budeme Jákobovi lhát? Že to slyšel, je, jako by již nežil, a i kdybychom s ním měli slitování, má pravdu Dán, který řekl: Ten je již jakoby mrtvý.“

452$

„Máte pravdu,“ pravil Rúben. „Hodíme ho do jámy.“

Opět Josef žalostně zaplakal.

„Ale on ještě pláče,“ připomněl jeden, „domnívaje se, že je to jeho povinností.“

„Nesmí snad již ani plakat?“ zvolal Rúben. „Jen ať sjede do jámy s pláčem, co ještě chcete!“

Zde se ozvala slova, která nechceme přímo opakovat, poněvadž by dnešní citlivost poděsila a bratry, nebo některé z nich, právě svou přímou formou postavila do přemrštěně špatného světla. Šimeón a Léví, jakož i přímý Gád skutečně chtěli spoutaného bratra bez milosti zabít. Blíženci to chtěli provést holí: podle starého dobrého vzoru Kainova se rozpřáhnou vší silou obou paží, a bude po něm. Gád se nabízel, že mu rychle nožem prořízne hrdlo, jako to kdysi Jákob udělal s kozlátkem, jehož srst potřeboval k výměně požehnání. Nezapíráme, že tyto návrhy byly podány; ale nepřejeme si, aby se čtenář nadobro rozešel s Jákobovými syny a aby jim navždy odepřel odpuštění, proto nenecháme bratry tato slova přímo a nahlas vyřknout. Byla vyslovena, protože vyslovena být musela, protože to, abychom mluvili svou řečí, konsekvence věci vyžadovala. A zase to bylo jen konsekventní, že přenést ona slova přes rty a za ně odpovídat, se odvážili právě ti, k jejichž úloze na zemi se nejlépe hodila, a kteří tím, tak říkajíc, dokázali, že jsou poslušni své báje: divocí blíženci a rázný Gád.

Ale Rúben to nedovolil. Je známo, že se postavil na odpor a že nechtěl, aby se Josefovi stalo to, co Chabelovi nebo kozlátku. „Neschvaluji to a jsem proti tomu,“ pravil, a odvolal se na to, že je Léin prvorozený, a že jako takový přes svůj pád a prokletí má právo ještě do věci mluvit. Hoch je přece takřka mrtev, sami to řekli. Pláče jen ještě maličko, to je vše, a stačí vrhnout ho do jámy. Jen ať se na něho podívají, je-li to ještě mistr snů Josef, vždyť prý by ho již nikdo nepoznal po tom, jak ho zřídili, přičemž se i on, Rúben, jako každý jiný činil, a byl by se ještě lépe činil, kdyby nebyli do něho ze všech stran strkali. Ale to, co se událo, je právě jen událost, nikoli čin, činem se to nemůže nazvat. Událo se to sice jejich přičiněním, přičiněním bratrů, ale oni to neudělali, nýbrž byli do věci strženi. Nyní však chtějí při

453$

zdravých smyslech a po výslovném usnesení spáchat ohavnost, chtějí vztáhnout ruku na hocha, aby prolili otcovu krev, která až posud jen tekla, i když jejich vinou. Ale téci a prolévat je rozdíl jako dění a konání na světě, a nedělají-li tento rozdíl, jsou na rozum padlí. Byli snad dosazeni na místo hrdelního práva, ptal se, aby ve vlastní věci soudili a pak ještě rozsudek sami vykonali? Ne, krev se nebude prolévat, on to nedovolí. Co mají ještě po tom, co se událo, vykonat, je poslat hocha do jámy a ostatní je věcí dění.

Tak pravil velký Rúben, ale nikdy nikdo nevěřil, že by se byl sám obelhával, že by byl tak pevně přesvědčen o přehlubokém rozdílu mezi činem a děním, a že by se byl domníval, že nechat hocha v jámě zahynout neznamená ještě totéž, jako ruku na něho vztáhnout. Když o něco později se ho Jehúda otázal, co by jim bylo platné, kdyby bratra zardousili a jeho krev skryli, nepověděl tím Rúbenovi nic nového. Již dávno pohlédlo lidstvo do Rúbenova srdce a spatřilo, že chtěl jen získat čas – sám by nebyl mohl říci, k čemu –jen čas získat, udržeti si naději, že Josefa z jejich rukou zachrání a že ho tak nebo tak otci zpět přivede. Jen strachem z Jákoba a vztekle ostýchavou láskou k nenáviděnému bratrovi můžeme nazvat to, co tajně řídilo jeho konání – a co ho nutilo zradit zápal bratrů. Ale Reúben, voda prudce tekoucí, měl u Jákoba vroubek, zhřešiv s Bilhou, a nebude pak stará historka více než odčiněna, nebude zlořečení z něho sňato a jeho prvorozenství znova uznáno, přivede-li mu Josefa odtud domů? Netváříme se, jako bychom měli přesné vědomosti o tom, co si Rúben básnil a o čem snil, a neradi bychom ulehčovali pohnutky jeho konání. Ale což je zlehčujeme, pravíme-li, že je možné, že v duchu doufal Ráchelino dítě zároveň zachránit i přemoci?

Ostatně ani skoro nenarazil u bratrů na odpor se svou výzvou, aby se zdrželi činů a aby nechali vládnout dění. Bylo by jim všem zajisté přišlo vhod, kdyby bylo jejich konání, pokud ještě bylo děním, vedlo jediným slepým tahem k cíli; ale vyvrcholit je po úvahách a přestávce v této chvíli jako holý čin po výslovném krvavém usnesení – k tomu neměl nikdo chuť, ani blíženci, přes svou divokost, ani Gadíel, ačkoli se tvářil tak rázně; byli

454$

velmi rádi, že nemuseli vykonat nařízení týkající se hlavy a hrdla, nýbrž že znovu zvítězila Rúbenova autorita i jeho heslo: Jako dříve heslo o svázání, tak nyní o studni.

„K jámě!“ zvolali a popadli provaz, kterým byl Josef svázán, na několika místech jej chopili a vlekli ubožáka napříč polem k místu, kde věděli, že blízko pastviště je prázdná cisterna. Někteří se zapřáhli do tahu vpředu, jiní pomáhali ze strany, a několik jich klusalo vzadu. Reúben neklusal, nýbrž dlouhými kroky putoval s průvodem, a byl-li v cestě nějaký kámen, nějaký ošklivý pařez s kořeny nebo tvrdé křovisko, uchopil vlečeného hocha a zdvihl jej, aby zbytečně netrpěl.

Tak se bratři táhli s Josefem k jámě, pokřikujíce hoj hup a hoj hé, neboť se jich cestou zmocnila ona veselost a pustá rozjařenost davu při společném díle, takže se smáli a výskali a pokřikovali na sebe všelijaké hlouposti, jako: že táhnou pevně svázaný snop, ten že se má sklonit do díry, do studny a dolů do hlubiny. To však jen proto, že cítili úlevu, že se nemusí řídit podle vzoru s Chabelem nebo s kozlátky; a pak také proto, aby neslyšeli Josefovo úpění a nářky, který ustavičně svými rozbitými ústy bědoval:

„Bratři! Smilování! Co to děláte! Zastavte! Ach, ach, co se to se mnou děje!“

To mu pranic nepomohlo, bratři ho vlekli, klusajíce křovím a travinami, hezký kus cesty krajem až k omšelému svahu, svahem dolů, a dole bylo studené vyzděné dno s dubovím a fíkovím v pobořeném zdivu a s popraskanou vydlážděnou podlahou, kam vedlo několik příkrých a poškozených stupňů: po těch vlekli Josefa, který se ve svých poutech a v jejich pažích začal zoufale bránit, neboť ho obcházela hrůza ze studny, zde vystavěné, z jícnu studny, zvláště však z omšelého a poškozeného kamene, který ležel vedle na dlaždicích a byl určen k uzavření otvoru. Ale Josef se mamě vzpíral, mamě plakal, upíraje své nezavřené oko, plné hrůzy, do černé jámy – s pokřikem hoj hup a hoj hé vyzdvihli ho na okraj a strčili do něho tak, že musel spadnout kdovíjak hluboko.

Byla to dosti velká hloubka, i když měla dno, a i když to nebyla bezedná propast. Takové studny mívají často třicet i více

455$

metrů hloubky, ale této se již nepoužívalo a byla dávno zasypána silnou vrstvou země a rozdroleného kamení, snad pro nějaký starý spor. Počítáme-li, že se Josef musel pět nebo šest sáhů dostat pod zem, je to již mnoho, a ovšem příliš mnoho, aby kdy odtud mohl se svázanými údy vylézt. Padal také velmi opatrně, dbaje o život, a s nastřádanou obezřetností, nohama i lokty se zachytávaje na některých místech ve zdivu kolem, čímž mírnil pád, takže spíš klouzal, a stanul poměrně bez úrazu v sutinách, vyděsiv všechny možné brouky, stonožky a sklepní hmyz, který takovou návštěvu nečekal. Zatím však, co, nějak dopadnuv, přemítal dole o tom, jak se to všechno přihodilo, bratři nahoře mužnými pažemi dokonali své dílo a pokryli jeho příbytek kamenem, pokřikujíce na sebe při práci. Neboť kámen byl těžký, a jeden muž by jej nebyl mohl k jámě přivalit, nýbrž všichni se museli chopit díla a o práci se rozdělit, poněvadž to byl kus práce sám o sobě. Neboť starý kámen, zelenavě omšelý a dobrých pět střevíců v průměru, se rozpadl na dvě poloviny, a když přivalili každou polovinu zvlášť na otvor, neuzavřely se nad ním, nýbrž odstávaly, a skulinou, která byla tu širší, tu užší, padalo trochu denního světla do studny. K tomuto světlu vzhlížel Josef svým vidoucím okem, když se podivným způsobem dostal do okrouhlé hloubky a když tu tak zcela nahý ležel.

«Josef volá z hlubokosti»

Po vykonaném díle se nyní bratři posadili na stupně u sklepení, aby si odpočinuli, a někteří vytáhli z kapes svých opasků chléb a sýr k svačině. Hrubý, ale zbožný Léví sice připomněl, že se u krve nemá jíst; ale oni mu odpověděli, že není krve, a to prý je výhoda jejich činu, při němž krev ani netekla, ani nebyla prolita; a proto i Léví jedl.

Mžourajíce, zamyšleně žvýkali. Přemýšleli o něčem vedlejším, co jim však v této chvíli připadalo zvláště významné. V jejich rukou a pažích, při pohřbívání činných, se uchovala vzpomínka na styk s Josefovou holou pletí, a tato vzpomínka, přesto, že se ho tak neněžně dotýkali, byla nesmírně něžná, a ozývala se

456$

v jejich srdcích jako pohnutí, po jehož původu mžikajíce pátrali, aniž se v něm dovedli jak se patří vyznat. Také o tom spolu nemluvili, nýbrž jen konstatovali, že Josefa odstranili, že je i se svými sny v bezpečí ukryt a že oni mohou být klidni.

„Už je po něm,“ pravili. „Uf, to by tedy bylo vykonáno, a my můžeme klidně spát.“ Čím pochybnější bylo, že by mohli klidně

spát, tím důrazněji to opakovali. Mistr snů jim nemusel rušit jejich spánek, neboť toho odstranili a on již nebude na ně otci žalovat. Ale právě v těchto uklidňujících myšlenkách byla i vzpomínka na otce, který mamě bude na Josefův návrat čekat,

věčně mamě, tato představa, ačkoli poskytovala tolik jistoty, naprosto nepobízela k spánku. Byla to pro všechny bez výjimky, i pro divoké blížence, děsivá představa, neboť jejich dětská bázeň před Jákobem, před něhou a silou jeho duše, byla v nich přehluboce zakořeněna, a to, že Josef nebude moci mluvit, bylo vykoupeno útokem na jeho patetickou duši, který si jen s hrůzou uvědomovali. Co spáchali na bratrovi, spáchali konec konců ze žárlivosti; ale vždyť víme, který cit bývá zkreslován žárlivostí. Ovšem, pohlédneme-li na zbožnou surovost Šimeónovu a Lévíovu, může nám poukázání na tento cit připadat hodně nevhodné, a právě proto užíváme jen polovičních slov. V některých případnostech posloužíme-věci jen polovičními slovy.

Hloubali, žvýkali a mžikali, pociťujíce na rukou a pažích ještě jemný dotyk Josefovy kůže. Trudné bylo jejich rozjímání, tím trudnější, že bylo rušeno pláčem a úpěnlivými prosbami pohřbeného bratra, které se dutě z hrobu k nim draly. Neboť jeho smysly se po pádu natolik zase vzpamatovaly, že si uvědomil, že musí naříkat, a on úpěl zdůli:

„Bratři, kde jste? Ach, neodcházejte, nenechávejte mě o samotě v hrobě, je celý ztrouchnivělý a strašný! Bratři, slitujte se a zachraňte mě přece jen z noci této jámy, kde zahynu! Jsem váš bratr Josef! Bratři, nezacpávejte si uši před mými vzdechy a před mým křikem, neboť mi křivdíte! Rúbene, kde jsi? Rúbene, tvé jméno volám z hlubokosti jámy! Oni mi špatně rozuměli! Vy jste mi, drazí bratři, špatně rozuměli, pomozte mi tedy a zachraňte mi život! Přišel jsem k vám z rozkazu otcova, pět dní cesty jsem jel na Chuldě, bílé oslici, a nesl jsem vám dary, pra-457$

žené klasy a ovocné koláče, ach, jak to všechno špatně dopadlo! Že to tak špatně dopadlo, zavinil ten muž, ten muž, který mě vedl! Bratři v Jákobovi, slyšte a rozumějte mi, já jsem k vám nepřišel proto, abych u vás dohlédl na pořádek, k tomu mne, dítěte, nepotřebujete! Přišel jsem, abych se vám poklonil, jak se sluší a patří, a abych se poptal po vašem zdraví a abych vás vyzval, abyste se vrátili k otci! Bratři, ty sny… Byl jsem tak nezpůsobný a vypravoval jsem vám sny? Věřte mi, vypravoval jsem vám poměrně ještě ty nejskromnější, byl bych vám mohl… Ach, to jsem vám nechtěl říci! Ach, ach, mé kosti a šlachy vpravo i vlevo a všechny mé údy! Žízním! Bratři, dítě žízní, neboť ztratilo mnoho krve pro pouhý omyl! Jste tu ještě? Jsem již zcela opuštěn? Rúbene, ozvi se, ať slyším tvůj hlas! Řekni jim, že nic na ně nepovím, zachrání-li mě! Bratři, vím, vy si myslíte, že mě musíte nechat v jámě, protože bych to jinak na vás pověděl. Přísahám při Bohu Abrahámovu, Jischakovu a Jákobovu, při hlavách vašich matek a při hlavě Ráchel, své matičky, že nic nepovím, za nic na světě, když mě z jámy vysvobodíte, jen ještě jednou, jen tentokrát!“

„Zcela jistě by to pověděl, ne-li dnes, tedy zítra,“ zavrčel Juda mezi zuby, a toto přesvědčení s ním sdíleli všichni, i Rúben, přesto, že odporovalo jeho mlhavým nadějím a plánům. Tím více je však musel tajit a tím usilovněji zapírat; proto přiložil dlaně k ústům a zvolal:

„Nebudeš-li zticha, naházíme na tebe kamení, aby bylo po tobě. Nechceme o tobě už nic slyšet, poněvadž je s tebou konec!“ Když Josef toto uslyšel a poznal Rúbenův hlas, zděsil se a umlkl, takže mohli nerušeně mžikat a otce se bát. Jejich situace byla taková: Jákobovo toužebné čekání a pomalé klesání v zoufalost, všechna ta citová bída, v Hebronu se připravující, by se jich byla nemusela týkat, kdyby byli pomýšleli na to, že se sami odsoudí k vyhnanství a že budou žít trvale odloučeni od otcovského krbu. Ve skutečnosti však šlo o pravý opak. Josefovo zmizení mohlo sloužit jen jednomu účelu: odstranit překážku, která byla mezi nimi a srdcem otcovským, na kterém jako malé děti lpěli; a zmatek byl v tom, že se cítili nuceni tomuto něžnému a mocnému srdci způsobit největší bolest, aby si je získali.

458$

Z tohoto hlediska skutečně v oné době se na věci dívali. Všichni jednomyslně cítili, že jim neběží o potrestání drzého chlapce, nikoli o pomstu, ani ne především o zrušení snů, nýbrž o to, aby si uvolnili cestu k otcově srdci. Cesta byla nyní volná, a oni se vrátí – bez Josefa, jako bez něho odešli. Kde je? Otec ho za nimi poslal. Je-li za námi poslán ten, proti jehož životu jsme manifestovali odchodem z domova, a vrátíme-li se bez něho, je to podezřelé. Ne bez jakéhosi děsivého práva se nám pak klade otázka, kde zůstal ten, bez něhož jsme se vrátili. Bratři ovšem mohli na tuto otázku odpovědět pokrčením ramenou. Byli snad strážci bratra svého? Ne, ale tím nebude otázka zodpovězena, nýbrž bude stále svůj velký, dotěrně nedůvěřivý pohled na ně upírat, a pod tímto pohledem, pod očima této otázky budou svědky trýznivého očekávání, jehož marnost znají, a zdlouhavého zoufalství, kterým podle stavu věcí to může jedině skončit. Tohoto trestu se hrozili. Měli tedy zůstat venku tak dlouho, až naděje vyhoří a až se toužení vzdá poznání, že se Josef nikdy nevrátí? To by mohlo dlouho trvat, neboť toužení má tuhý život, a otázka by se mohla zatím sama zodpovědět, a stát se jim všem kletbou. Bylo zřejmé, že šlo o to, aby se nemožnost hochova návratu ihned, krátce a stručně vysvětlila, a to způsobem, který by byl důkazem o nevinnosti podezřívaných. O tom přemýšleli všichni, a v Dánovi, zvaném hadem a zmijí, uzrála myšlenka v návrh. Neboť si vzpomněl na své vlastní dřívější nápady, že totiž by se mělo starému namluvit, že divá zvěř Josefa roztrhala, a spojil je s Gádovými popudy a se svou vzpomínkou na kozlátka, která Jákob kdysi obětoval k výměně požehnání, i řekl:

„Slyšte mě, bratři, hodím se za soudce a vím, jak to provedeme! Vezmeme kus ze stáda a prořízneme mu hrdlo, aby krev vytekla. Do zvířecí krve pak smočíme tu protivnou věc, pestré roucho, Ráchelin svatební závoj, které tam leží v cárech. To ukážeme Jákobovi a řekneme mu: ,Tohle jsme našli roztrhané a plné krve na planině. Není to šat tvého syna?’ Ať se potom ze stavu roucha domyslí, co se přihodilo, a bude to vypadat tak, jako když pastýř ukazuje svému pánovi zbytky ovce, kterou usmrtil lev: tím je očištěn a nemusí ani přísahat, že je nevinen.“

459$

„Tiše!“ zahučel Júda, jsa trapně dotčen. „Vždyť on pod kamenem slyší, co povídáš, a chápe, jak to chceme udělat!“

„Co na tom?“ odpověděl Dán. „Mám snad kvůli němu potichoučku šeptat? Co povídám, stane se až po jeho smrti a je to naší, nikoli jeho věcí. Zapomínáš, že je tak jako tak mrtev a že je po něm. Rozumí-li tomu, a rozumí-li také tomu, co teď hlasitě pravím, je to u něho dobře uschováno. Když býval mezi námi, nesměli jsme nikdy mluvit svobodně a bez rozmýšlení, poněvadž jsme si museli být vědomi, že bude otci žalovat a že budeme v bryndě. To je právě výhoda, že ho máme mezi sebou konečně jako svého bratra, kterému můžeme důvěřovat a který může všechno slyšet, že bych mu hned poslal rukou políbení do jámy. Co tedy říkáte mému vnuknutí?“

Chtěli o tom hovořit, ale Josef začal opět kvílet a prosit a s pláčem je zdůli zapřísahal, aby to nedělali.

„Bratři,“ volal, „nedělejte to s tím zvířetem a s šatem, neubližujte otci, neboť on to nepřežije! Ach, neprosím vás za sebe, vždyť jsem na duši i na těle zničen a ležím v hrobě. Šetřte však otce a nepřinášejte mu zakrvácené roucho, on je blízek smrti! Ach, kdybyste věděli, jak mě varoval ve své úzkosti před lvem, když mě našel o samotě v noci, a nyní mám být lvem sežrán! Kdybyste byli viděli, jak mě vypravoval na cestu, jak byl pln strachu a starosti, ale já tu vypravuji o jeho lásce k dítěti, ale co mám dělat, milí bratři, a jak si počínat, abych vás nedráždil? Proč jen je můj život tak spojen s životem jeho, že, když vás zapřísahám, abyste šetřili jeho, musím zároveň i o svůj prosit? Ach, milí bratři, slyšte můj pláč a neděste krvavým rouchem jeho úzkostlivou mysl, neboť jeho jemná duše to nesnese a on padne na znak!“

„Nu,“ pravil Rúben, „to nevydržím, to je nesnesitelné.“ A vstal. „Je-li vám to vhod, pojďme někam jinam, o kousek dále. Člověk nemůže při jeho naříkání hovořit a nemůže při jeho křiku z hloubky přemýšlet. Pojďte k chýším.“ Řekl to zlostně, aby bledost jeho silného, svalnatého obličeje vypadala jako bledost ze zlosti. Byl však bledý proto, že uznával, jak měl hoch pravdu, obávaje se o otce. Neboť i on v duchu již viděl, jak otec při pohledu na roucho doslova a bez obrazného rčení padne na znak.

460$

Mimo to však a zvláště silně se Rúbena dotklo poznání, že Josef ve své bídě myslí na otce a že úzkostlivě oroduje za jeho jemnou duši – za tu především a za sebe teprve kvůli ní. Dával snad otci přednost jen proto, aby sebe uchránil, a skrýval se za něho jen ze starého zvyku? Ne, ne, tentokrát to bylo jinak. Zpod kamene zde volal jiný Josef než ten, kterým kdysi lomcoval, aby ho probudil z jeho pošetilé ješitnosti. Co se mu nepodařilo lomcováním, dokázal patrně pád do jámy: Josef procitl, prosil za otcovo srdce, nevysmíval se již tomuto srdci, nýbrž litoval je a měl o ně starost; a tento objev zvláště posílil velkého Rúbena v jeho kolísavých úmyslech, zároveň však mu tím důrazněji připomněl, jak jsou bezradné, bezmocné a nejisté.

Proto byl tak bledý, když vstal a všechny vyzval, aby s ním odešli z místa, kde byl Josef ukryt. Oni ho také poslechli. Společně odcházeli odtud, aby na místě, kde Josefa zbili, sebrali útržky závoje, odnesli je k stanům a tam se poradili o Dánově vnuknutí. Tak zůstal Josef sám.

«V jámě»

Chvěl se hrůzou, že musí být v díře sám, a ještě dlouho lkal za bratry a úpěnlivě je prosil, aby ho neopouštěli. Sotva však věděl, co s pláčem volá, a to proto, že jeho vlastní myšlenky nebyly při těchto mechanických a povrchních prosbách a nářcích, nýbrž, že se ukrývaly pod nimi; a pod těmi vlastními táhly se zase vlastnější jako jejich stíny a nejhlubší hlasy v hlubokém proudu, takže se vše podobalo živé hudbě, kolmě složené, jejíž vrchní, střední a spodní vedení jeho ducha zároveň zaměstnávalo. Tím se také vysvětlovala chyba, které se při svém doprošování dopustil, řka bratrům, že sny, které jim vypravoval, byly jen velmi skromné v přirovnání s těmi, které se mu také ještě zdály. Jen ten, kdo nemyslí na to, co říká, nýbrž na mnoho a mnoho jiných věcí, může, třeba jen na chvilku, pokládat něco takového za polehčující okolnost, a tak to bylo s Josefem.

Mnoho myšlenek se převalovalo v jeho duši od onoho netušeného a příšerného okamžiku, kdy se bratři na něho jako vlci vrhli

461$

a kdy popatřil okem, které mu zároveň s druhým pěstmi neuzavřeli, do jejich vztekem a nenávistí ztrhaných tváří. Zatímco mu zběsilci zuby nehty hvězdné roucho z těla strhávali, byly jejich tváře až u jeho obličeje, – byly strašně blízko, a muka záští, která v nich mohl číst, měla největší podíl na děsu, buzeném v něm týráním. Ovšemže se hrozně bál a že pod jejich ranami bolestí plakal; bázeň a bolesti však byly vrchovatě plny soucitu s mukami nenávisti, která četl v jejich těsně blízkých, střídavě se před ním vynořujících, zpocených maskách, a soucit s trýzní, za jejíhož původce se musíme pokládat, je totéž jako litování viny. Rúbenův postřeh byl velmi správný: Tentokrát bylo Josefem tak drsně zacloumáno, že se mu otevřel zrak a že uviděl, co spáchal – a že to spáchal. Zatímco se zmítal v zaťatých pěstech zuřivců a co ztratil svůj oděv; zatímco ležel spoutaný na zemi a co ho tak nelítostně vlekli k studni, byly jeho myšlenky při všem zděšení a omámení čilé; neprodlévaly jen u strašné přítomnosti, nýbrž ve velkém spěchu zaletovaly do minulosti, v níž se toto vše, skryto jeho blažené důvěřivosti, a přece jí zase zpola a drze známo, připravovalo.

Můj Bože! Bratři! Kam je to zavlekl? Neboť Josef pochopil, že je tak daleko zavlekl: mnohými a velkými chybami, kterých se dopustil v přesvědčení, že ho každý miluje více než sebe – v tomto přesvědčení, v které věřil, a přece zase v ně nevěřil docela, ale podle kterého v každé případnosti žil a které ho, jak nyní jasně a zřejmě poznával, uvrhlo do jámy. Ve ztrhaných a zpocených maskách bratrů to zřetelně svým jediným okem četl, že toto přesvědčení, lidské síly přesahující, to bylo, které dlouho jejich duše přespříliš namáhalo a velké hoře jim působilo, až posléze vyvrcholilo k tomuto konci, pro něho a patrně i pro ně tak hroznému.

Ubozí bratři! Co asi vytrpěli, než, jsouce plni zoufalosti, na otcovo jehně ruce vztáhli a skutečně je do studny vrhli! Do jaké situace se tím dostali – o jeho vlastní nemluvíc, která byla arci beznadějná, jak si s hrůzou musel přiznat. Neboť že by držel jazyk za zuby, kdyby ho otci vrátili, a že by na ně všechno nepověděl, o tom je nikdy nepřesvědčí, protože to není uvěřitelné, ani jemu ne, – proto ho musí nechat v jámě, aby tam zahynul,

462$

nic jiného jim nezbývá. To uznával, a proto se nám jeví tím podivnější skutečnost, že při hrůze před vlastním osudem měl v duši ještě dosti místa pro soucit se svými vrahy. Je to však přece jen dokázaná věc. Josef, sedě na dně studny, dobře věděl a upřímně a poctivě si přiznával, že ono nestoudné „přesvědčení“, podle kterého žil, bylo jen hrou, v niž sám vážně ani nevěřil, ani věřit nemohl, a že, abychom se jen o této věci zmínili, nikdy a za nic na světě neměl bratrům své sny vypravovat, – poněvadž to bylo zhola nemožné a nedovoleně beztaktní. Že to takové bylo, toho si byl v hloubi duše a vždy, i ve chvíli, když se toho dopouštěl, jasně vědom, což nyní přiznával, – a přece to dělal. Proč? Jako by ho něco neodolatelně ponoukalo, aby to dělal; musel to dělat, poněvadž ho Bůh schválně tak stvořil, aby to dělal, poněvadž Bůh s ním skrze něho měl takové úmysly, slovem, poněvadž Josef měl do jámy přijít – a přesně řečeno, přijít tam chtěl. K čemu? To nevěděl. Patrně proto, aby zahynul. Ale vlastně tomu Josef nevěřil. V hloubi duše byl přesvědčen, že Bůh vidí dále než k jámě, že má dále než obyčejně sahající úmysly a že sleduje budoucně vzdálený cíl, v jehož službách on, Josef, bude muset bratry řádně prohnat. Byli obětí budoucnosti a on je litoval, přesto, že se i jemu při tom tak zle vedlo. Nešťastníci pošlou otci šat, vyválený v krvi kozlátka jako v jeho vlastní, a Jákob padne na znak. Toto pomyšlení bodlo Josefa tak, že se pokusil vyskočit, aby otce před takovým pohledem ochránil – dosáhl tím ovšem jen toho, že pocítil bodavou bolest, jako by ho nějaké zvíře kouslo, padl pak v poutech zase na zdivo studny a znova se dal do pláče.

Měl bohužel dosti volného času k pláči a mohl dosyta okusit strachu, lítosti a soucitu, a také mohl, zoufaje nad svým životem, přece jen tajně věřit v budoucí spasitelné účely boží. Neboť, hrozné pomyšlení, tři dny měl v tomto žaláři setrvat, tři dny a noci úplně nahý a sešněrovaný v plesnivé hloubce a v prachu, mezi stonožkami a červy, žijícími na dně studny, bez jídla a pití, bez útěchy a bez jakékoli rozumné naděje, že by se kdy mohl dostat na světlo. Je velmi důležité pro toho, kdo tuto událost vypravuje, aby si posluchač dovedl jasně představit a s úžasem před oči postavit, co to znamenalo, zvláště pro tatínkova miláč-

463$

ka, kterému se o něčem tak krutém jakživo nezdálo: jak žalostně mu míjely hodiny, než jeho bědný denní podíl uhasí ve skulině kamene a místo něho útrpná hvězda mu seslala do hrobu svůj démantový paprsek; jak nové vrchní světlo se dvakrát probudilo, uboze vytrvalo a zas zašlo; jak se v soumraku ustavičně díval nahoru k okrouhlým stěnám svého příbytku, zda by přece jen nemohl doufat, že se mu podaří pomocí poškozených míst ve zdi a ve spleti vyčnívajících kořenů křovisk vystoupit, – ačkoli i přivalený kámen i pouta, samy o sobě a tím spíše ve spojení, všechnu naději v zárodku již umrtvovaly; jak se v provaze svíjel, aby si našel nějakou méně trapnou polohu a způsob sedění, které za chvilku byly nesnesitelnější než dřívější, ačkoli byly jen z nouze zvoleny; jak ho trápily hlad a žízeň a jak prázdnota žaludku ho v zádech bolela a pálila; jak se jako ovce svými výkaly potřísnil a v nečistotě kýchal a mrzl, až jektal zuby. Převelmi nám na tom záleží, aby si každý živě a jako skutečnou věc představil tyto ohromné nepříjemnosti. A přece je zase také naší věcí tyto nepříjemnosti mírnit, a právě proto, aby život a skutečnost nebyly zkresleny, o to dbát, aby nikdo svou obraznost nepřepínal a neutrácel ji v prázdnotě cituplnosti. Skutečnost je střízlivá – právě ve své vlastnosti jako skutečnost. Zahrnujíc v sobě nepopiratelná fakta, s kterými se máme shodnout a dorozumět, nutí nás přizpůsobovat se a dovede si také rychle najít člověka, kterého potřebuje. Snadno býváme strhováni k tomu, že nějakou situaci nazýváme nesnesitelnou: je to nárok prudce pobouřené lidskosti, dobře míněný a trpícímu také ulehčující. Jenže se také snadno zase maličko zesměšňuje před skutečností „nesnesitelného“. Člověk pobouřený soucitem je v rozcitliveně nepraktickém vztahu k této skutečnosti, neboť není to jeho skutečnost; vpravuje se do situace toho druhého, jaká je: chyba fantazie, neboť právě svou situací není již onen jako on. Pročpak také říkáme „nesnesitelné“, když se to snést musí a nic jiného nezbývá, leč snášet to, dokud je člověk při smyslech?

Plně a jasně při smyslech však mládeneček Josef již dávno nebyl, již od oné chvíle ne, kdy se mu bratři před očima proměnili ve vlky. Byl všecek omámen tím, co ho potkalo, a pocítil ono ponížení, které potřebuje „nesnesitelné“, aby je člověk mohl

464$

snést. Výprask, který dostal, jakož i neuvěřitelné svržení do studny ho omráčily. Stav, v němž se tím octl, byl bolestně zoufalý, ale hrozné události se alespoň zarazily, dospěly k určitému upevnění, a jeho situace, ačkoli měl proti ní mnoho námitek, měla alespoň jednu výhodu, totiž jistotu. Nemusel se, jsa ukryt v klínu země, obávat dalších násilností a měl pokdy k oné myšlenkové práci, která chvílemi nadobro z jeho vědomí vyřazovala tělesné útrapy. Tato jistota (je-li toto slovo před zdánlivou, ano, můžeme říci i před jistou smrtí dovoleno; ale smrt je pro jakousi časovou hranici vždy jista, a my se přesto cítíme v bezpečí), nuže, pocit jistoty prospíval Josefovu spánku. Jeho vyčerpanost byla tak velká, že přemáhala ohromné nepohodlí všech okolností a zkolébávala ho do spánku, takže po celé dlouhé chvíle o sobě málo věděl nebo nevěděl vůbec nic. Když se pak probouzel, mísil se úžas nad osvěžením, které mu spánek na vlastní pěst, bez přispění potravy a nápoje poskytl (neboť potrava a spánek dovedou se na chvíli zastupovat), se zděšením nad tím, že jeho bída stále a stále ještě trvá; tato vytrvalost mu ani ve spaní nevycházela nadobro z hlavy, ale její krutost se ostatně, třeba jen tak říkajíc, začala maličko mírnit. Žádná útrapa a tíseň netrvají věčně, nýbrž časem povolují a jsou mírněny malými úlevami a volností pohybu. Vzpomeňme si na provaz a na to, že jeho stažení a uzly již druhého a třetího dne nebyly tak zcela pevné jako v prvních hodinách, nýbrž že maličko povolily a že se z jakési ochoty k potřebám ubohých údů staly pohodlnější. Také to pravíme proto, abychom soucit ztlumili na střízlivou skutečnost. I když připomínáme, že Josef arci stále více slábl, připomínáme to zčásti jen proto, abychom udrželi soucit v bdělosti a starostlivost aby neumdlela; neboť z druhé strany znamenalo toto slábnutí a hubnutí také zase praktické zmírnění jeho útrap, takže se mu, hledíme-li na věc jeho očima, tak říkajíc čím déle tím lépe dařilo, neboť si byl posléze bědnosti své situace již sotva vědom.

Jeho myšlenky však přesto, že již zapomínal tělesně žít, pracovaly stále čile, a to tak, že v hudebním tělese, které představovaly, stále silněji, dík jeho blouznící slabosti, vynikaly ony „stíny a hluboké tóny“, nejspodněji ležící, až posléze hořejší hlasy téměř nadobro přehlušovaly. Hořejším vedoucím hlasem byl

465$

strach před smrtí, který se za přítomnosti bratrů vyléval v úpěnlivém nářku a kvílení. Proč od chvíle, kdy se všech deset bratrů vzdálilo, tento hlasitý strach zcela utichl, a proč nevolal Josef alespoň nazdařbůh z hlubokosti o slitování a o pomoc? Odpověď zní: poněvadž na to úplně zapomněl pro důležitější význam myšlenkového pochodu, který jsme již naznačili a který se týkal vysvětlení jeho náhlého pádu, minulosti, chyby v minulosti, spáchané snad z vůle boží, proto však ne v menší a ne méně těžké.

Vynikající úlohu při tom hrálo roucho, které bratři z něho strhali, a to dílem svými hroznými zuby. Že se v něm neměl před nimi vypínat, že jim neměl vnucovat pohled na své vlastnictví, že zejména teď a zde v něm neměl před ně předstupovat, bylo mu tak hrozně jasné, že by se byl pěstí do hlavy tloukl, kdyby mu v tom nebyla bránila pouta. Ale zatímco tak v duchu činil, musel si zároveň přiznat nesmyslnost a zvláštní pokrytectví tohoto gesta; vždyť bylo tak zřejmé, že to vždycky věděl a že přesto tak jednal. S úžasem viděl před sebou hádanku sebevražedné zpupnosti, kterou mu jeho proklaté chování podávalo, aby ji rozluštil. Na její rozluštění nestačil jeho rozum, nestačil na ni však žádný rozum, protože v ní bylo příliš mnoho nevypočitatelného, protirozumového a snad i svatého. Jak se chvěl strachem, jen aby Jákob v stolním vaku nenašel ketónet – jak se chvěl před svou spásou! Vždyť nepodvedl otce, nevyužil jeho slabé paměti a nevzal s sebou tajně dědictví proto, že by byl býval jiného mínění o tom, jak bude závoj na bratry účinkovat, než otec. Byl téhož mínění jako otec, a přece jej vzal s sebou. Bylo možné tuto hádanku rozluštit? Ježto však nezapomněl o svou záhubu dbát – proč zapomněl Jákob jej varovat? I v tom byla hádanka. Milujícímu a úzkostlivému otci mělo na tom stejně záležet, aby pestrou suknici nechal doma, jako záleželo chtivému Josefovi na tom, aby ji podloudně odnesl. Proč jeho úzkostlivou lásku něco tak důležitého nenapadlo a proč byla tak nedbalá, že zapomněla chtivost zaskočit? Podařilo-li se Josefovi skvost starci ze stanu lstivě vzít, stalo se tak jen proto, že oba hráli stejnou hru a že Jákob synovi šat právě tak přál, jak po něm syn toužil. Věc byla jasná. Společným úsilím uvrhli jehně do jámy, a nyní padne Jákob na znak.

466$

To zajisté mohl učinit a potom přemýšlet o velkých společně spáchaných chybách minulosti, jako Josef zde dole přemýšlel. Znova si přiznával, že jeho přísahy, že otci opravdu nic nepoví, bude-li mu kdy navrácen, byly diktovány jen povrchním strachem o oba, a že by otci, kdyby se vrátil stav věcí z doby před studnou – čeho si Josef Částí své bytosti ovšem snažně přál – neomylně a neodvolatelně žaloval, takže by to byli bratři odpykali. Proto si zase druhou částí své bytosti nepřál, aby se vrátilo, co bylo dříve, což bylo ostatně nemožné – byl v tomto bodu s bratry svorný, tak svorný, že měl chuť vrátit polibek rukou Dánovi, který mu jej chtěl poslat do jámy, protože po prvé bylo mezi nimi jako mezi bratry a on směl všechno slyšet, i o krvi kozlátka, která měla platit za jeho krev, neboť mu šlo o život a tajemství bylo u něho skryto jako v hrobě.

Dánův výrok, že se nyní může před Josefem všechno říci, jelikož každé slovo jen nemožnost jeho návratu ještě více znemožňuje, a že tedy je přímo výhodné mluvit o něm takové věci, které přetrvají jeho život, poněvadž se tím pevně připoutává k podsvětí jako duch mrtvého, kterého se bojíme, měl silný účinek na Josefa, a v jeho myšlenkách hrál úlohu protějšku a obratu v jeho dosavadním životním přesvědčení, že sám nemusí na nikoho brát ohled, ježto každý ho miluje více než sebe. Nyní nemusel na něho nikdo brát ohled, a tato zkušenost vyvolala ony stíny a hluboké tóny jeho myšlenek, které zněly pod tóny vyššími a středními, a které nabývaly tím sonornější převahy nad vyššími hlasy, čím Josef sám byl slabší.

Svůj pochod však nastoupily již dříve, spolu s druhými: již tehdy, když se vyprovokované neočekávané stalo skutečností, když se Josef, jsa zasypáván políčky a ranami do obličeje, zmítal mezi bratry a když mu hvězdné roucho zuby a nehty z těla strhávali – zněl tedy již od počátku s sebou a jeho pozornost byla k nim i uprostřed praštící hrůzy z velké části upoutána. Mýlili bychom se, kdybychom se domnívali, že Josef za tak smrtelně vážných okolností přestal hrát hru a snít, – mohou-li se za takových okolností ještě hra a snění hrou a sněním nazývat. Byl Jákobův pravý syn, byl syn Důstojně Přemýšlivého, muže mýtického vzdělání, který vždy věděl, oč jde, který, kamkoli po

467$

zemi kráčel, vždy k hvězdám pohlížel a svůj život k božským věcem připínal. Dejme tomu, že způsob, jakým Josef připínáním se k božským věcem propůjčoval svému životu správnost a skutečnost, měl jiný, méně duchovní, ale vtipnější a vypočítavější ráz než způsob Jákobův: s přesvědčením, že život a dění bez průkazu o pravosti vyšší skutečnosti, nespočívající na svátých a známých věcech a neopírající se o ně, život a dění, které se nedovedou v ničem nebeském zrcadlit a opět se v něm poznávat, nejsou vůbec život a dění; o tom tedy, že spodní děje by se byly nedovedly udát a nebyly by sobě napadly bez svého hvězdného vzoru a protějšku, byl on hluboce přesvědčen, a jednota dvojího, přítomnost toho, co se kolem vznáší, schopnost výměny světla a stínu, takže se jedno v druhé proměňuje a bohové mohou být lidmi a lidé bohy, tvořila hlavní jistotu i v jeho životě. Ne nadarmo byl žákem Elíezera, starce, který tak směle a svobodně dovedl říkat „Já“, takže se pohled přemýšlivě lámal na jeho zjevu. Průhlednost bytí, jeho povaha, jevící se jako opakování a návrat původní ražby – toto základní vyznání bylo i jemu tělem a krví, a důstojnost a význam ducha mu připadaly sloučeny s týmž pocitem vlastní jsoucnosti. To bylo v pořádku. Co již nebylo zcela v pořádku, a co tvořilo nový druh významného důstojenství, byl Josefův sklon těžit z všeobecného způsobu myšlení a oslňovat lidi vědomým sebeovlivňováním.

Od první chvíle se měl na pozoru. Ať si tomu kdo věří či nevěří, jisté je, že v největším zmatku přepadení, v nejhorším návalu úzkosti a smrtelného strachu otvíral duchovní zrak, aby viděl, co se „vlastně“ přihodilo. Ne že by se byly proto úzkost a bída zmenšily; ale přimísila se k nim i jakási radost, ba smích, a hrůzy duše prosvítila rozumová veselost.

„Mé roucho!“ vykřikl a s velkým zděšením žebronil: „Neroztrhejte je!“ Ano, roztrhali a strhali z něho matčin šat, který byl i synův, takže je oba střídavě nosili a jedinou bytostí byli v tomto závoji, bohem a bohyní. Bez slitování ho ti zběsilci zbavili závoje – jako láska zbavuje závoje nevěstu v svatební komnatě, tak s ním jejich zuřivost nakládala a poznali ho v jeho nahotě, až se otřásl smrtelnou hanbou. V jeho duchu byly pojmy „odhalení“ a „smrt“ blízko sebe –jak by nebyl měl cáry rou—

468$

cha úzkostlivě k sobě tisknout a prosit: „Neroztrhejte je!“, a jak by ho zároveň nebyla měla naplňovat rozumová radost z důkazu, kterého nabylo ono myšlenkové spojení děním, v němž se zpřítomnilo? Ani tělesné, ani duševní utrpení nemohlo zmalátnit jeho ducha a odvrátit jeho pozornost od kupících se narážek, kterými se příběh dával poznávat jako vyšší skutečnost, jako něco průhledného a od pradávna raženého, jako přítomnost v otáčivém pohybu, zkrátka jako hvězdný zákon. A tato pozornost byla velmi pochopitelná, neboť při narážkách šlo o jsoucnost a identitu, o prohlédnutí vlastního Já, které Josef Rúbenovi nedávno k jeho nejvyššímu ohromení maličko pootevřel a které se během událostí stále více a více vyjasňovalo. Když velký Rúben svolil, aby Josefa svrhli do jámy, Josef žalostně zaplakal; v téže chvíli se však jeho rozum zasmál, jako by byl uslyšel dobrý vtip, neboť slovo, jehož užili, bylo nabito narážkami: bratři ve své řeči pravili „bór“ a tímto jednoslabičným slovem vyjádřili mnoho slov; neboť ona slabika znamenala studnu právě tak jako vězení, a výraz pro vězení souvisel zase tak těsně s podsvětím, s říší mrtvých, že vězení a podsvětí bylo jedinou myšlenkou a jeden výraz byl jen jiným slovem pro druhou věc, zvláště když také studna právě jako studna se rovnala vchodu do podsvětí a okrouhlým kamenem, kterým ji zakrývali, naznačovala smrt; neboť kámen pokrýval její otvor jako stín měsíc. Co Josefův pozorující rozum viděl prosvitávat událostí, byl pravěký symbol hvězdy smrti: mrtvého měsíce, kterého po tři dny před jeho sladkým vzkříšením nevidíme a především umírání bohů světla, kteří na nějakou dobu propadají podsvětí; když pak se uskutečnila ona hrůza, kdy ho bratři vyzdvihli na roubení studny a na okraj jámy a kdy se musel s napětím veškeré obratnosti spustit do tmy, plně pochopil svým bdělým důvtipem narážku na hvězdu, která je večer ženou a ráno mužem a která jako večernice klesá do studny propasti.

To byla propast, do které sestupuje pravý syn, ten, který tvoří jedinou bytost s matkou a střídavě s ní nosí její závoj. To byl ten podzemní ovčinec, Etura, říše mrtvých, kde se syn stane pánem, pastýřem, trpitelem, obětí, rozsápaným bohem. Rozsápaným? Natrhli mu jen ret a místy kůži, zato roucho z něho strhali

469$

a roztrhali je, ryšaví vrazi a spiklenci, jeho bratři, zuby i nehty, toto roucho pak ponoří do kozlí krve, která bude platit za jeho krev, a přinesou je otci. Bůh žádal od otce syna za oběť – od slabocha, který se s hrůzou přiznal, že „to nedokázal“. Ubožák, bude muset to dokázat, a Bůh se hned přesvědčí, jak nešetrný byl k člověku a jeho síle.

A Josef zaplakal ve svém průhledném hoři, nad nímž bděl rozum. Plakal nad ubohým Jákobem, který to bude muset dokázat, a nad důvěřivostí, kterou bratři měli v smrt. Plakal slabostí, jsa zmámen výpary studny, ale čím bědnější byl jeho stav v oněch dvaasedmdesáti hodinách, které zde dole prožil, tím silněji vynikaly spodní hlasy jeho přemítání, tím mámivěji se zrcadlila jeho přítomnost v nebeském symbolu, takže posléze vůbec nerozeznával, co je nahoře a co dole, a v zasněné pýše smrti viděl jen jednotu dvojího. Plným právem můžeme v tom spatřovat řízení přírody, která mu chtěla pomoci snést nesnesitelné. Neboť přirozená naděje, které se život tak zoufale drží, má zapotřebí rozumného ospravedlnění, a v této záměně je našla. Splnění této naděje, že nebude nadobro zničen, nýbrž že se nějak z jámy dostane, neměl se sice již za živa dočkat, neboť se prakticky pokládal za mrtvého. Že jím byl, to mu dokazovala víra bratrů, krvavý šat, který dostane Jákob. Jáma byla hluboká, a návrat k životu, jakým žil před pádem do této hlubiny, byl nemyslitelný; byl tak nemyslitelný jako návrat večernice z propasti, do které se ponořila, a bylo to něco tak nemožného, jako stažení stínu se zatmělého měsíce, který by se pak proměnil zase v úplněk. Ale v představách hvězdy smrti, zatmění a pádu syna, jehož příbytkem se stane podsvětí, byly i představy o návratu, novém světle a vzkříšení; tím nabývala Josefova přirozená životní naděje práva na víru. Nebyla to víra v návrat z jámy do minulosti, a přece znamenala vítězství nad jámou. Josef ji také v sobě neživil jen pro sebe a na vlastní pěst, nýbrž živil ji na místě ubohého starce doma, s kterým se společně dostal do jámy a který padne na znak. Synův život arci bude již ukončen, až Jákobovi přinesou jeho zkrvavené roucho. Kdyby však otec mohl přes hranici smrti podle staré domněnky dále věřit, pak by přece jen, myslel si Josef v hrobě, mohla být krev zvířete přijata jako kdysi za krev synovu.

470$

««KAPITOLA ŠESTÁ»»

KÁMEN PŘED STUDNICÍ

«Izmaelité»

Asi pět mužů putovalo kolébavým krokem svých zvířat ze strany Gileádu, totiž od východu a z druhého břehu proudu – a měli s sebou i několik velbloudů, kteří nesli jen zboží, pak hochy, vedoucí je za uzdy, a nakladače zboží, kteří jejich počet zdvojnásobovali: byli to cestující kupci, jejichž domov nebyl ani zde, ani tam, odkud přicházeli, cizí muži s velmi hnědými obličeji a hnědýma rukama, s plstěnými kruhy kolem roušek na hlavě, zahaleni do plášťů s příčnými pruhy, jaké se nosí na poušti, a s bílýma, ostražitě se koulejícíma očima. Jeden z nich, ctihodný stařec s bílým vouskem, jel vpředu; chlapec s odulými rty, v bílém zmuchlaném bavlněném šatě, s hlavou zahalenou kapucí, vedl jeho zvíře na dlouhé uzdě, a jeho pán s rukama v klíně, jsa zahalen a maje hlavu rozvážlivě na stranu skloněnou, seděl ve vysokém sedle. Jak vidíme, byl to náčelník oné tlupy. Druzí byli jeho synovec, jeho zeť a jeho synové.

Kdo byli tito muži? Může se to říci přesněji a všeobecněji. Jejich domovinou byla země Edóm-Seír na jihu, na pokraji Arabské pouště, před Egyptem, a „Misrajim“, jak Egypt nazývají, byl také již jejich územím, kterým se procházelo a přecházelo do blátivé země. Mimoto či vlastně se však jmenovalo „Musri“, v jiném nářečí „Mosar“ nebo také „Midján“ po onom synovi Abráma a Ketúry, a byla to země, kde sídlili lidé z Maínu, hlouběji na jihu, nedaleko země kadidla, kteří vyměňovali zboží mezi Arábií a říší zvířat a mrtvých, také mezi západní zemí

471$

kanaanských a zemí dvou toků, a měli svá skladní místa v Musri, kde jako midjanští lidé obchodovali mezi národy, sloužíce i jako průvodčí královských i státních karavan, putujících od země k zemi.

Byli tedy cestující nazýváni Maónity z Maínu nebo Minejskými a Midjanci. Poněvadž však Medán a Midján, Abrahámovi méněcenní synové a děti pouště, zrozené z Ketúry, byli skoro jedno a jeden ručil za druhého, mohlo se jim také místo Midjanci říkat „Medánové“ – nehoršili se proto. Ano, i to si nechávali líbit, když je jednoduše a všeobecně nazývali Izmaelity, jménem označujícím všechno, co je z pouště a ze stepi, když tedy pokládali za jejich pramateř jinou ženu z pouště, Egypťanku Hagar, a nikoli Ketúru: pramálo jim na tom záleželo, jaké jméno jim lidé dávají a kdo jsou; jen když byli na světě a mohli po silnicích putovat a kupčit. Mělo to dokonce hlavu i patu, když byli stařec a jeho spolucestující nazýváni Izmaelity; neboť jako muži z Musri byli poloviční Egypťané, a tím byl také Izmael, ohnivý krasavec, takže se s jistou smělostí mohlo říci, že byli jeho potomky.

Jak tak putovali od východu, nebyli podobni ani královské, ani státní karavaně – ani zdaleka. Cestovali jako soukromníci, na vlastní pěst a v malém. Přinášeli lidem rovin na druhém břehu Jordánu při jejich obětních slavnostech, kdy byl i trh, egyptské plátno rozmanité jakosti a pěkné předměty ulité ze skla a přijímali od nich za to výměnou s nepatrným ziskem rozmanité balzámy pro pocení, tragant, kadidlo, gumu a pryskyřici cistovou. Byli rádi, když na tomto břehu řeky dostali za přijatelné ceny ještě něco z toho, co se v zemi rodilo, trochu medu a hořčice nebo velbloudí náklad pistácií a mandlí. O směru své cesty nebyli ještě rozhodnuti. Byli na vahách, mají-li se pustit po silnici od severu k jihu, táhnoucí se po horském hřebenu a vedoucí přes Urusalim a Hebron do Gazy u moře, nebo nebylo-li by lépe, kdyby se zatím drželi severu a východu, aby se takto rovinou megiddskou brzy dostali k pobřeží, kterým se sestupovalo do jejich průchodní domoviny.

Zatím tedy, bylo již po poledni, vkročili do tohoto údolí, starý napřed, ostatní v prodloužené řadě za ním, aby se poohlédli, nemají-li snad lidé z Dótánu nějakou tržní slavnost, kde by se

472$

mohlo s něčím obchodovat, a nechali svá zvířata kráčet po zemi, která se vlevo svažovala a byla omšelá, a poněvadž tak pozorně vyvalovali oči, všimli si, že tam dole jsou pobořené stupně a nějaké zdivo v křoví: starý s hlavou na stranu nachýlenou to uviděl nejdříve, upozornil druhé, poručil zastavit a poslal hocha s kapucí dolů, aby to místo prozkoumal; neboť cestující jsou svou povahou badatelé a zvědavci. Všechno musí vyčenichat.

Chlapec dlouho dole nezůstal, jen tam skočil a hned zase vyskočil, oznamuje svými odulými rty, že dole je přikrytá studna.

„Je-li přikryta a skryta,“ moudře pravil stařec, „vyplatilo by se ji odkrýt. Zdá se, že tu hraje roli nevraživost mezi dětmi tohoto kraje a mezi několika lakomci, takže pokládám za možné, že v studni je voda lahodné chuti a studená jako led, – takovou bychom potřebovali, abychom si nádoby naplnili; neznám člověka, který by nám v tom mohl bránit, a když nás už nazývají Izmaelci, proč bychom si ve vší tichosti nemohli maličko lupičsky počínat a podvést nevraživost? Vezměte měch a hodně lahví a sestupme!“

To udělali, neboť vždy šlo vše podle starcovy hlavy. Nechali zvířata lehnout, nabrali nádob, a strýc, synovec, zeť a synové s několika otroky sestoupili dolů, kde byla studna; zde se rozhlédli a shledali, že tu není ani vědro, ani okov; ale co na tom, spustí měch, aby se celý naplnil skvostnou tekoucí vodou. Stařec se posadil na spadlý úlomek zdivá, urovnal si šaty a pokynem tmavé ruky rozkázal, aby odvalili kámen z otvoru. Kámen byl puklý ve dví.

„Tato studna,“ pravil stařec, ,je sice přikryta a skryta, ale náramně zanedbaná. Zdá se, že děti tohoto kraje jsou čiperné, ale také zase nepořádné. O dobrotě vody nechci zatím ještě pochybovat; bylo by to předčasné. Dobře, polovina příklopu je odvalena. Svými mladými pažemi odstraňte i druhou a položte ji k její zelenavé sestře na dláždění! Nuže? Směje se na vás jasná vodní hladina a je její zrcadlo čisté?“

Stáli kolem studny na nízkém kruhovém stupni a nahýbali se do hloubky.

473$

„Studna je vyschlá,“ pravil zeť, neobraceje se k starému, nýbrž hledě stále dolů. Po jeho slovech všichni zbystřili sluch. Z hlubiny se ozvalo zakvílení.

„To snad není možné,“ pravil stařec, „že by to kvílení vycházelo ze studny. Nevěřím svým uším. Ani se nehýbejme, nechť je hrobové ticho, a poslouchejme, zda se zvuk opakováním potvrdí.“

Opět něco zakvílelo.

„Nyní již musím svému sluchu věřit,“ rozhodl stařec, vstal a vstoupil na kruhový stupeň, odstrkávaje pažemi ty, kdo mu stáli v cestě, aby mohl sám do jámy nahlédnout.

Druzí zdvořile čekali, až se vyjádří, ale jeho oči byly již kalné a on nic neviděl.

„Vidíš ty něco, zeti můj, Mibsáme?“ tázal se.

„Vidím,“ směl nyní zeť odpovědět, „na dně něco bělavého, co se pohybuje a co vypadá jako tvor s údy.“

Synové Kédar a Kedma potvrdili tento výrok.

„Podivuhodné!“ zvolal stařec. „Spoléhám na váš bystrý zrak a zavolám na to, odpoví-li nám to. – Hej!“ křikl do hloubky, namáhaje stařecký hlas. „Kdo nebo co to tam v studni kňourá? Cítíš se na svém místě doma či by ses mu raději vyhnul?“

Poslouchali. Uplynula chvíle. Uslyšeli pak mdlý a vzdálený hlas:

„Matko! Vysvoboď syna!“

Do všech vjela náramná čilost.

„Vzhůru! Neváhejte!“ volal stařec. „Sem s provazem a hoďme jej dolů, abychom to stvoření na světlo vytáhli, neboť tam, kde se zdržuje, se jistě nenarodilo. – Tady není žádná matka,“ křičel zase dolů, „nýbrž zbožní lidé, kteří tě rádi vysvobodí, je-li to tvým přáním! – Zde vidíme,“ obrátil se pro změnu k svým lidem, „co se všechno člověku cestou může přihodit. Toto je jedna z nejpodivnějších věcí, s níž jsem se na cestách mezi řekami setkal. Uznejte, že jsme dobře udělali, že jsme si tuto zakrytou a skrytou studnu prohlédli. Víte-li pak také ještě, že jsem to byl já, kdo k tomu dal podnět? Bázlivci by na tomto místě jistě váhali nebo by se byli dali na útěk, a já zřetelně čtu ve vašich tvářích, které jsou více než zaražené, že máte také takové zá-

474$

chvaty. Ani já nezapírám, že je to příšerné, když nás někdo z takové hloubky osloví, a je velmi možné, že to k nám promluvil obyvatel zpustošené studny nebo nějaký jiných duch z propasti. Musíme se však věci chopit z praktické stránky a vykonat vše, co je v našich silách, neboť to kvílení mi zní jako úpěnlivé volání o pomoc. – Kdepak je provaz? – Zdaližpak si troufáš, bytosti,“ ptal se do jámy, „chopit se provazu a ovinout se jím, abychom tě nahoru vytáhli?“

Opět uplynula chvíle, a teprve pak se ozvala odpověď. Tichý hlas pravil:

„Ležím svázaný.“

Starci museli odpověď opakovat, ačkoli si přidržoval ruce k uším.

„Nuže, slyšíte!“ pravil pak. „Svázaný! Čím je nyní naše zasáhnutí nesnadnější, tím je i nutnější. Někoho z vás musíme spustit do propasti, aby se vynasnažil toho tvora vysvobodit. Copak je s provazem? Tu je. Mibsáme, zeti můj, ustanovuji tebe, aby ses dolů spustil. Budu dohlížet na to, abys byl co nejdůkladněji upevněn a aby ses tak proměnil v článek, který spustíme do hlubiny a zase i s kořistí vytáhneme. Jakmile se úlovku pevně chytíš, musíš zavolat: ,Táhněte!’ a my tě spojenými silami, jako článek s úlovkem, vytáhneme zase nahoru.“

Chtě nechtě musel Mibsám prohlásit, že je ochoten. Byl to mladý muž se sraženým obličejem, s nosem dosti dlouhým a stlačeným a s vypoulenýma očima, jejich bělmo ostře vynikalo v temné tváři. Stáhl šátek ze svých kučeravých vlasů, svlékl také plášť na ochranu proti prachu a zdvihl paže, aby se nechal svázat provazem, jehož spolehlivost znal: nebyl to konopný provaz, nýbrž egyptský papyrus, podivuhodně máčený, natloukaný a změkčený, nezničitelné zboží; muži ho měli několik svitků a obchodovali s ním.

Zeť byl brzy provazem obtočen a zavěšen, takže se mohl dolů snášet. Všichni, i Efer, starcův synovec, i synové a otroci přiložili ruce k dílu. Potom si Mibsám sedl na okraj studny, pustil se a nořil se pak do vyschlé prázdnoty, zatímco ti, kdo ho drželi, se každý vzepřeli nohou a propouštěli v krátkých přestávkách provaz rukama. Za malou chvíli napětí povolilo, neboť Mibsám

475$

byl na dně. Mohli se nyní volně postavit, přistoupit k roubení a pohledět dolů. Slyšeli, jak Mibsám tlumeně hovoří s neznámou bytostí, jak supí a jak se s ní zaměstnává. „Táhněte!“ zvolal pak podle předpisu. Dali se opět do díla a s jednoslabičnými výkřiky vytahovali dvojnásobné břímě, zatímco starý řídil vše bdělými posunky. Zeť se přehoupl přes okraj, drže v náruči obyvatele studny.

Jak užasli kupci, když spatřili spoutaného chlapce! Zdvíhali oči i ruce k nebi, kroutili hlavami a mlaskali. Potom zase opřeli ruce o kolena a prohlíželi si chyceného tvora; neboť jej složili na okrouhlý stupeň a opřeli o studnu: tu seděl se svislou hlavou ve svých poutech a šířil kolem sebe puch ztuchliny. Na pobronzované šňůrce kolem krku měl amulet a na prstě drahokam, to byl všechen jeho oděv. Tak tak zahojené rány se tam dole pokryly strupy a boule na oku splaskla potud, že je mohl otevřít. Chvílemi je otvíral. Nakláněje se dopředu, měl oči zavřené, chvílemi však přece je otvíral, ochable zdvíhal řasy a zdola upíral kosý pohled na své osvoboditele, pohled velmi bolestný, ale i zvědavý. Usmíval se dokonce jejich úžasu.

„Milosrdná matko bohů!“ zvolal stařec. „Co jsme to vylovili z hlubiny! Nevypadá jako bědný a zpola umořený duch zpustlé studně, kterému došla voda a který se proto octl na suchu? Ale dbejme raději o praktickou stránku věci a starejme se o to, jak pomoci tomu tvoru. Neboť z pozemského hlediska v něm vidím hocha jemnějšího druhu, neřku-li nejjemnějšího, který kdovíjak upadl do neštěstí. Jen se podívejte na jeho řasy a na rozkošné tvary jeho údů, třebaže jsou pokáleny a páchnou ztuchlinou! Kédare a Kedmo, je to nezpůsob, že si zacpáváte nosy, neboť on chvílemi pootvírá oči a vidí to. Především mu uvolněte pouta, prořízněte je, tak je to v pořádku, a přineste mléko, aby se posilnil! Rci, můj synu, můžeš vládnout jazykem, abys nám pověděl, kdo jsi?“

Josef ovšem mohl mluvit, přesto, že byl tak zubožený. Ale on nechtěl a nepomýšlel na to, aby těmto Izmaelitům odhaloval rodinný rozklad, do kterého jim pranic nebylo. Proto se jen zmírajícím zrakem podíval na starce a bezmocně se usmál, posunkem volné ruky před ústy naznačuje odmítavou odpověď. Dostal

476$

mléko a pil je z hrnce, který mu jeden z otroků přidržoval, neboť jeho ruce byly od pout ochromené. Pil tak hltavě, že mu jako kojenci skoro polovina mléka zase z úst vytekla, sotva přestal pít. Když se ho starý, navazuje na tento zjev, tázal, jak dlouho ležel v studni, natáhl tři prsty na znamení, že tři dny, což Minejským vnuklo neméně významnou a duchaplnou představu tří podsvětních dnů nového měsíce. Rovněž, když chtěli zvědět, jak se dolů dostal, čili: kdo ho tam hodil, omezila se jeho odpověď na posunek a pozdvižení čela k nebi, takže nikdo nevěděl, zda ho tam shodili lidé či zda to bylo dílem nebeských mocností. Když se ho však znovu tázali, kdo je, zašeptal: „Váš služebník“ – a potom upadl, z čehož nijak nezmoudřeli.

„Náš služebník,“ opakoval stařec. „Ovšem, pokud je naším nalezencem a pokud by bez nás nemohl dýchat. Nevím, co vy si myslíte, ale já vidím, že se tu skrývá jedno z těch tajemství, jakých je na světě mnoho, takže leckdy s úžasem na jejich stopy na svých cestách narážíme. Nám nezbývá nic jiného, leč vzít toho tvora s sebou, neboť zde ho nechat nemůžeme, a také tu nemůžeme stany rozbít a čekat, až zesílí. Podotýkám,“ připojil, „že tento hoch ze studny velmi dojímá mé srdce a že je, sám nevím proč, naplňuje zvláštní slastí. Není to jen soucit a není to také jen tajemství, co se nad tím vznáší. Nýbrž je to něco, co každého člověka zevně obklopuje, co není jeho látkou, přece však z jeho látky, ať jasné či temné. Staré, zkušené oči ji lépe vnímají než mladé a nezkušené, které sice vidí, ale nedovedou pozorovat. Když se na toho nalezence neodvratně dívám, vidím, že látka, která ho obklopuje, je nápadně jasná, a cítím, že je to nález, který se nezahazuje.“

„Umím kameny číst a klínovým písmem psát,“ pravil Josef, maličko se vzpřímiv. Potom klesl zase na bok.

„Slyšíte?“ tázal se stařec, když mu to opakovali. „Umí číst a psát a je dobře vychovaný. Vždyť jsem vám již řekl, že je to vzácný nález, který nebyl stvořen k tomu, aby byl pohozen. Vezmeme ho s sebou, neboť je to mou zásluhou, že jsme studnu prohlédli, bylo to mé vnuknutí, a proto jsme nálezci. Rád bych viděl člověka, který by nás chtěl nazvat lupiči, poněvadž se hlásíme o své právo a nestaráme se příliš o ty, kdo zahodili

477$

nebo z nedbalosti ztratili, co jsme my našli. Přihlásí-li se však tito lidé, máme právo na odměnu a na slušné výkupné; buď jak buď, tahle věc se nám vyplatí. Do práce, přehoďte mu tento plášť, neboť vyšel z hlubiny nahý a pokálený jako z lůna matčina, a to je, jako by se byl po druhé narodil.“

Stařec ukázal na pohozený plášť zetě Mibsáma, a majitel reptal proti tomu, aby jej chlapec ze studny oblékl a celý znečistil. Ale to mu nepomohlo, poněvadž všechno šlo podle hlavy starcovy, a otroci vynesli dítě v plášti nahoru k čekajícím zvířatům: tam je usadili; podle starcova rozkazu je vzal před sebe na velblouda Kedma, jeden ze synů s černým kruhem kolem bílého šátku na hlavě, jinoch s klidnými a pravidelnými rysy a s hlavou důstojně zdviženou, takže zpod víček, napolo sklopených, shůry na věci hleděl, – a tak putovali kupci dále směrem k Dótánu, kde, jak doufali, bude trh.

«O Rúbenových záměrech»

V těchto dnech nebylo Jákobovým synům příliš veselo, bylo jim dokonce velmi neveselo, a naprosto ne lépe než dříve, dokud jim ještě trn v kůži vězel a dokud z hoře nad nesmytou hanbou v kručince klopýtali.

Nyní byl trn vytažen, ale rána, v níž vězel, byla zlá: stále hnisala, jako by osten byl býval jedovatý, a kdyby byli tvrdili, že se od té doby, kdy si srdce očistili, jejich spánek zlepšil, byli by lhali; oni však o tom ani nemluvili.

Byli nyní vůbec mlčenliví, a i když si jen nejnutnější slova museli říci, činili tak na půl úst a skrze zuby. Jejich zraky se sobě vyhýbaly, a musel-li jeden na druhého promluvit, hleděli na všechny možné strany, jen ne sobě do očí, takže potom nikdo nevěděl, byla-li věcně smluvená věc mezi nimi vlastně platnou, poněvadž věci, o kterých se dorozumíváme jen ústy, a nikoli také očima, stěží mohou být pokládány za vyřízené. Ale nezáleželo jim ani na tom, dohodli-li se či ne; neboť často prohodili slova jako: „Vše v pořádku“ – a „Potud by to bylo správné,“ nebo také „To je to nejmenší!“ – což byly temné narážky na

478$

hlavní věc, skrývající se za vším, o čem hovořili a co posunovali do popředí, a dokud tato věc nebyla řádně upravena, bylo vše ostatní ošklivě znedhodnocováno.

Ale to, co bylo rovněž ošklivou, tuhou a žalostně se protahující příhodou, muselo se samo upravit: hynutí a zmírání kdesi v hlubině, o kterém se nemohlo říci, kdy se skončí, a které by byli v duchu chtěli z jedné strany uspíšit, kdežto z druhé strany by si je byli přáli zase zadržet, aby přece jen měli na chvilku naději na méně ošklivé, třebaže ovšem nepředstavitelné urovnání. Znovu však upozorňujeme, že nechceme, aby byli Jákobovi synové pokládáni za zvláště otrlé a aby jim byla všechna účast odňata: při vší stranické slabosti pro Josefa (slabosti tisícileté, jíž se toto věcné vypravování snaží vyhnout) musíme se takového jednostranného stanoviska varovat, neboť on sám smýšlel jinak. Bratři byli do všeho strženi, a můžeme být přesvědčeni, že by se byli raději do toho nedostali. Ovšem, více než jednou si v těchto trapných dnech přáli, aby byli věc rázem ukončili a důkladně urovnali, a zlobili se na Rúbena, který jim v tom zabránil. Ale jejich chmurné přání vycházelo jen z tísnivé situace, v níž vězeli, z onoho stavu zajetí a rozpačitosti, z níž není východiska, jak je život tvoří a stolní hra přesně znázorňuje a před oči staví.

Nebylo jen přáním velkého Rúbena, aby bylo Ráchelino dítě z jámy vysvobozeno; spíše nebyl mezi bratry ani jediný, jenž by nebyl býval tímto přáním až k prudké netrpělivosti posedlý. Ale bylo to možné? Bohužel nikoli, – a v neúprosné námitce rozumu zmíralo náhlé rozhodnutí. Co by si byli s mistrem snů počali, kdyby ho byli těsně před jeho zahynutím vytáhli? Před nimi stála zeď, a nebylo východiska; Josef musel zůstat, kde byl. Nejen že ho dolů shodili, nýbrž také ho ještě všemi prostředky k hrobu připoutali a tak mu navždy v jeho vzkříšení zabránili. Logicky byl mrtev, a nezbývalo, leč nečinně čekat, až bude mrtev skutečně, – úkol enervující a nadto i nejasně ohraničený. Neboť politováníhodným mužům nešlo o „tři dny“. Nevěděli pranic o třech dnech. Zato však věděli o lidech, kteří zbloudili na poušti a kteří vydrželi sedm, ano i dvakrát sedm dnů bez potravy a bez vody, než je někdo našel. Bylo dobře, že to věděli, neboť měli alespoň volné pole pro svou naději. Bylo

479$

protivné, že to věděli, neboť naděje byla nesmyslná a sama sobě odporovala. Zřídka se octl člověk v takové tísni, a kdo by myslel jen na útrapy Josefovy, křivdil by z lásky k němu druhým.

Onoho dne seděli usouzení bratři na témž místě pod rudými stromy, kde Josefa spráskali a kde nedávno rozmlouvali o Lámechovi, hrdinovi pravěku, stydíce se před ním, což raději neměli dělat. Bylo jich jen osm, neboť dva scházeli: hbitý Naftalí, který se někde v kraji potloukal, aby se snad dověděl o nějaké novince, a aby pak o ní mohl cestou z místa na místo rozvláčně vykládat, – a Rúben, který již časně ráno odešel. Mezi zuby procedil, že odchází za obchody nahoru k Dótánu, aby tam vyměnil hospodářské produkty za obilí a také za kořeněné víno; a zvláště pro toto víno souhlasili bratři s jeho obchodní cestou. Proti svému obyčeji si v těchto dnech všichni chtivě přihýbali silného a omamujícího myrhového vína, které vyráběli v Dótánu a které uspává myšlenky.

Když se Rúben od bratrů odloučil, měl, mezi námi řečeno, zcela jiné úmysly, a o kořeněném vínu se zmínil jen proto, aby jim svůj odchod zpříjemnil. Úmysl všechny podvést a Josefa zachránit uzrál ve velkém Rúbenovi oné noci, kdy sebou na loži zmítal, nemoha usnout. Tři dny dovedl snášet myšlenku, že ten, který vždy světlými stopami kráčel a který byl Jákobovým beránkem, hyne v studni, – nyní toho měl již dosti; nedopouštěj, Bože, aby bylo již pozdě! Umínil si, že se k studni připlíží a že vlastní rukou bratra osvobodí; vezme ho, zpět k otci přivede a řekne mu: „Voda prudce tekoucí jsem, a hřích mi není cizí. Však ejhle, polepšil jsem se nyní a přináším ti zase tvé jehně, které chtěli roztrhat. Je hřích napraven, a jsem zase tvůj prvorozený?“

Potom se Rúben již na loži nezmítal, nýbrž ležel až do rána s otevřenýma očima a uvažoval dopodrobna o záchraně a o útěku. Nebylo to snadné: hoch je spoutaný a slabý, a proto nebude moci popadnout provaz, který mu Rúben hodí; provaz sám na to nestačí, na provaze bude muset být upevněna skoba, která se zatne do pout a vytáhne kořist jakoby udicí; spíše to bude muset být celá spleť provazů, jakási síť, do níž se kořist uloví a chytí; možná také houpací prkno mezi dvěma provazy, na které se

480$

bezmocný hoch posadí, a pak bude moci být vytažen přes okraj. Takto do všech podrobností přemítal Rúben o svém aparátu a o nutných přípravách, přemýšlel o šatech, které ze svých zásob pro nahého vyhledá, a v duchu si již vybral silného osla, kterého naoko bude s nákladem vlny a sýra k Dótánu hnát, na kterého však před sebe posadí hocha a bude s ním pět dnů prchat do Hebronu k otci. Srdce velkého Rúbena bylo uchváceno prudkou radostí z toho plánu; jeho radost byla kalena jen starostí, že se snad Josef již nedožije večera, a při ranním loučení s bratry se musel velmi namáhat, aby nevybočil z hranice jednoslabičného tónu a nevrlé zatrpklosti, nyní mezi bratry obvyklé.

«Prodán»

Pod košatými borovicemi sedělo jich nyní osm a všichni zasmušile mžourali do dálky, tam, odkud přišla zářivá tančící bludička, která je pomátla a zavedla do této proklaté tísně. Vtom spatřili bratra Naftalího, syna Bilhy, jak se křovím zprava žene dlouhými skoky svých šlachovitých nohou, a již z dálky poznali, že jim přináší nějakou zprávu. Ale nebyli pranic zvědavi.

„Bratři, děti, přátelé,“ vyrazil ze sebe. „Slyšte novinku: Z Gileádu se ubírá průvod Izmaelitů s tvářemi směrem k nám namířenými, brzy budou zde a potáhnou tudy, asi co by kamenem třikrát dohodil od místa, kde sedíte! Zdá se, že jsou to pokojní pohané s nákladem zboží, a stálo by za to, kdybychom je zavolali a uzavřeli s nimi obchod!“

Bratři, vyslechnuvše novinku, unaveně se zase odvrátili:

„Dobře, dobře,“ pravil jeden, „děkujeme za zprávu, Naftalí.“

„To nestojí za řeč,“ mínil jiný a vzdychl si. Potom všichni utrápeně a mrzutě mlčeli, nejevíce chuti k obchodům.

Za chvíli však přece jen byli nepokojní, vrtěli se a jejich oči těkaly z místa na místo. A když Jehúda – neboť on to byl – pozdvihl hlas a na ně zavolal, trhli sebou a všichni se k němu obrátili: „Mluv, Judo, posloucháme.“ A Juda pravil:

„Synové Jákobovi, chtěl bych se vás na něco otázat a táži se vás: Co bychom z toho měli, kdybychom svého bratra zardousili

481$

a jeho krev skryli? Odpovím za vás: Nic bychom z toho neměli. Vždyť to bylo přímo hnusné dětinství hodit ho do jámy a namlouvat si, že jsme tím ušetřili jeho krve, abychom mohli u studny jíst, neboť jsme byli příliš nesmělí prolít jeho krev. Haním však naši nesmělost? Nikoli, já zavrhuji to, že se přelháváme a že si vymýšlíme na světě rozdíly jako ,čin‘ a ,událost’, že se za ně schováváme, a pak tu přece jen stojíme jako hloupí, neboť tyto rozdíly jsou nicotné. Chtěli jsme to vykonat jako Lámech v písni a zabít mládence ze msty za svou ránu; a zde vidíme, jak to dopadne, když chceme napodobit hrdinský vzor, o kterém pěje píseň z dávných dob: museli jsme se maličko přizpůsobit době, která již není, jako bývala, a místo abychom mládence usmrtili, necháváme ho jen umírat. Hanba nám, neboť toto povídání o písni a časech je ničemnou obojakostí! Proto pravím vám: Nedovedeme-li napodobit Lámecha a musíme-li se přizpůsobit nové době, buďme alespoň poctiví a prodejme chlapce podle požadavku dnešní doby!“

Tehdy všem spadl kámen ze srdce, neboť Juda vyslovil jejich myšlenky a otevřel jim oči, které již mžikaly do světla, v rozjímání o zprávě Naftalího. Zde bylo konečně východisko z této tísně – prosté a jasné východisko. Ukazovali na ně Naftalího Izmaelité: byla to jejich cesta, vedoucí tudy mimo bůhvíodkud do nedohledné a mlhavé ciziny, odkud byla právě tak malá naděje na návrat jako z jámy! Při nejlepší vůli by nebyli mohli chlapce vytáhnout – a nyní to přece jen bylo možné: neboť jej mohli vydat poutníkům, kteří se blížili, a ať si s nimi táhne, ať se ztratí z obzoru, jako padající hvězda i se svou stopou uhasíná v nicotě! I Šimeón a Léví uznali, že je to jakž takž v pořádku, když se to se starodávným hrdinstvím zhatilo.

Proto propukli všichni zároveň a jeden přes druhého v tlumený a prudký hlas a volali: „Ano, ano, ano, ano, ty jsi řekl, Judo, a řekl jsi to znamenitě! Prodat – Izmaelitům prodat, to bude praktické, tím si pomůžeme, tak se ho zbavíme! Sem s Josefem, hola, vytáhněme ho na světlo, již přicházejí, a on je ještě asi na živu, vždyť zkušenost nás učí, že člověk vydrží dvanáct i čtrnáct dnů. Někteří půjdou hned k studni, a druzí…“

482$

Však hle, Izmaelité již tu byli. První z nich, stařec s rukama v plášti, sedící na vysokém zvířeti, chlapcem vedeném, se vynořil ve vzdálenosti, co by třikrát kamenem dohodil, a za ním po jednom v řadě za sebou kráčeli ostatní: jezdci, nákladní zvířata a honci, – průvod nebyl nijak skvělý; podle všeho nebyli to příliš bohatí obchodníci, seděli i po dvou na jednom velbloudu; a chtěli tak klidně, neodvracejíce očí od dótánského pahorku, napříč krajem dále táhnout.

Bylo již příliš pozdě přivést sem Josefa, alespoň pro tuto chvíli. Ale Jehúda a s ním i všichni ostatní byli pevně odhodláni, že příležitost nepropásnou, nýbrž že ji využitkují, a že hocha pověsí Izmaelitům na krk, aby jim zmizel z očí a aby byli vysvobozeni, neboť jejich situace byla nesnesitelná. Což nevyhnal Abrahám praotce těchto cestujících i s Hagar na poušť, protože po egyptsku žertoval s Izákem, synem pravé ženy? Josef měl být vystrčen na poušť se syny Izmaelovými – tato příhoda měla své kořeny, ta se již jednou udála a nyní se vracela. Novým, chceme-li, a původním přídavkem byl nápad s prodejem. Jenže jej tisíciletí zapsala příliš velkou částkou na dlužní úpis bratrů. Prodat člověka! Bratra prodat! Ale nepřepínejme se štítivým odporem, nýbrž hleďme na život, jaký je, a uznejme silný ráz střízlivého zvyku, který ubírá nápadu bratrů skoro všechnu zlou originalitu. Muž, který se ocitá v nouzi, prodává své syny – a slovo nouze je zajisté i v tísnivé situaci, v které se bratři octli, na místě. Otec prodává dcery, aby je provdal, – a oni sami by nebyli na světě a neseděli by nyní zde, kdyby nebyl Jákob jejich matku od Lábana koupil za čtrnáct let roboty.

Že věc, která byla na prodej, nebyla na místě, nýbrž byla tak říkajíc v jámě a na poli uschována, to bylo arci poněkud hloupé. Ale v pravé chvíli ji přece ještě přinesou, a především šlo o to s cizinci se seznámit a vyzkoumat, mají-li na obchod zálusk.

Proto přiložilo osmero bratrů dlaně k ústům a zavolalo do dálky:

„Hej, lidé! Odkud? Kam? Zdržte se přece chvilku! Zde pod stromy je stín a také jsou tu muži, s kterými je řeč!“

Hlasy pronikly až k poutníkům a našly u nich sluchu. Neboť jejich zraky se odvrátily od dótánského pahorku a hlavy se

483$

obrátily k volajícím; vůdce pokývl, ukázal prstem a zamířil k domácím synům, kteří vstali a pozdravili pocestné; položili prsty pod oči na znamení, že hosty rádi vidí, a dotkli se čela a prsou, aby naznačili, že je v těchto místech všechno krásně uchystáno k jejich uvítání. Služebníci dobíhali, tlukouce zvířata, a pobízeli je kdákavými zvuky, aby si klekla a lehla. Pocestní sestoupili, vykonali obřadnosti a pak se usadili: bratři zůstali na svém místě a před ně se posadili cizinci; starý uprostřed, napravo a nalevo se seřadili jeho příbuzní, zeť, synovec a synové. Družina zůstala pozadu. Ale mezi družinou a pánem, za zády cizinců, hned v mezeře za starým a jedním ze synů seděl ještě někdo v plášti; plášť měl přetažený přes hlavu a přes obličej, takže v jeho zakuklení bylo vidět jen kousek čela v otvoru mezi záhyby.

Proč asi byli bratři nuceni stále hledět na tohoto zakuklence v druhé řadě, když vyměňovali předběžné fráze s návtěvníky? Zajisté zbytečná otázka. Němá odloučenost oné postavy bezděky přitahovala k sobě pozornost; každému, nejen bratrům, bylo by se vedlo stejně – a pročpak si za nejkrásnější pohody zavinuje někdo hlavu, jako by se zdvíhal prach abůbu? Bratři nebyli při výměně prvních slov klidni, spíše do jisté míry roztržití. Ne kvůli oné podivné postavě – to bylo její věcí, proč se světla štítí, a mohla si to laskavě nechat pro sebe. Ale běželo o to, aby věc na prodej byla na místě, a nebylo by škodilo, kdyby se byli někteří z nich, asi dva nebo tři, sebrali a kdyby byli Josefa ze skrýše vytáhli, a dříve než ho nabídnou, někde stranou maličko osvěžili, jak se o tom již při objevení Izmaelitů tiše a spěšně umlouvali. Proč nešli? Patrně proto, že nebylo rozhodnuto, kdo má jít. Mohli se však sami rozhodnout. Snad jim také bránila obava, aby se nezdáli nezdvořilými. Nějaká omluva by se však byla našla. Pročpak například Dán, Zebulún a Jissakar trčeli na místě, jako by byli k němu přilepení, – a proč tak roztržitě zevlovali na postavu v mezeře za kupcem a jeho synem?

V řečnických obratech opovržlivé hrdosti, v nichž se vlastní snižování a vychloubání vzájemně smířlivě rušilo, pověděly si obě strany, kdo jsou. Jehůda a bratři prohlásili, že jsou zcela prostí pastýři, vlastně chamraď ve srovnání s pány, kteří před

484$

nimi sedí, a že jsou synové náramně bohatého muže na jihu, pravého krále stád a knížete božího, jehož nespočetného majetku malý, ale také již sotva přehledný díl v tomto údolí pasou, poněvadž země tam dole jim ovšem nestačí. S kým teď mají tak nepatrné osoby bez jakékoli zásluhy co činit?

Odvrátí-li člověk zrak, pravil stařec, od takového lesku k němu a k jeho průvodu, nevidí vůbec nic, poněvadž je předně oslněn a za druhé je tu sotva co vidět. Oni prý jsou synové mocné říše Maón v onom světadílu, zvaném Arabaja, žijí v zemi Mosaru čili Midjánu – jsou tedy Midjanité, místo Midjanité se jim může ve jménu božím říkat, i Medánové nebo zcela jednoduše Izmaelité – co na tom, jak se tak nicotní lidé titulují! Vypravili již karavany, které více než jednou dorazily až na konec světa, a obchodují mezi říšemi s takovými poklady, kterých se již mnohému králi zachtělo, jako se zlatém Ofíru a s balzámem Puntu. Králům prodávají za ceny královské, ale mezi přáteli jsou laciní. Nyní nesou jejich velbloudi mléčně bílý lístkový tragant, který se tak krásně láme, že něco podobného nikdo v tomto údolí ještě neviděl, a kadidlo, neodolatelně vábící nosy bohů, takže ti, kdo si k němu přičichli, o jiné již nestojí. – Tolik o nicotnosti hostů.

Bratři si políbili hroty prstů a ukázali na spojení půdy se svými čely.

Země Mosar nebo dokonce země Maín, vyptával se Jehúda, je asi někde daleko ve světě, je to dojista pravá mlhavá cizina?

„Ovšem, je velmi daleko v prostoru, a proto i v čase,“ potvrdil stařec.

„Sedmnáct dnů daleko?“ ptal se Júda.

„Sedmkrát sedmnáct!“ odpověděl stařec, a i tím je vzdálenost jen tak přibližně naznačena. Člověk musí i v chůzi i v odpočinku – neboť také odpočinek náleží k cestování – bez netrpělivosti důvěřovat času, že přemůže prostor. Však on to někdy posléze dokáže, a dříve, než si pomyslíme.

To by se pak mohlo říci, mínil Júda, že tyto krajiny a cíle leží někde mimo všechen obzor, bůhvíkde, v nezměřitelné dálce?

To by se mohlo říci, souhlasil stařec, kdyby právě ona cesta nebyla již změřena a kdyby člověk nebyl zvyklý spojovat

485$

se s časem proti prostoru, nýbrž kdyby jej z hlediska prostoru nechával nevyužitý. Kdo je v oné dálce doma, smýšlí o ní střízlivěji.

On a jeho lidé, pravil Jehúda, jsou pastýři, a nikoli cestující obchodníci; dovoluje si však poznamenat, že nejsou to jen obchodníci, kteří jsou v trpělivém spojení s časem proti prostoru. Jak často bývá pastýř nucen měnit pastviny a studny a putovat stejně jako pán cest, na rozdíl od rolníků na poli, usedlých synů Baalových. Jejich otec, král stád, bydlí, jak již bylo řečeno, pět dní odtud na jih, a tímto prostorem, který se arci nemůže měřit se vzdáleností sedmkrát sedmnáct dní, tak často sem a tam již prošli, že znají zpaměti každý jeho mezník, každou studnu i strom v něm, a ničemu, co na této cestě potkají, se již nediví. Vítězství nad prostorem a putování? Nechtějí se v těchto věcech měřit s cestujícími obchodníky z mlhavé dálky, ale sami již jako chlapci přešli ze země proudů na dalekém východě, kde si kdysi jejich otec získal základ svého bohatství, do této země a sídlili v šekemském údolí, kde jejich otec vystavěl studnu čtrnáct loktů hlubokou a velmi širokou, poněvadž městští synové byli velmi žárliví na své vodní prameny.

„Hanba jim až do čtvrtého kolena!“ pravil stařec. „Ještě štěstí,“ dodal, „že se děti z údolí ve své zpupnosti neodvážily studnu zasypat, takže by byla vyschla.“

Devatero bratrů odpovědělo, že by jim to byli pořádně osolili. Hoho, leccos by jim byli pak osolili!

Stařec se tázal, jsou-li tak ukrutní hrdinové, tvrdí a neúprosní ve svém odhodlání?

Pastýři jsou, zněla odpověď, a proto se dovedou bránit, jsou zvyklí, je-li to nutné, i se lvem a lupičem se pustit v zápas a udatně bojovat o pastvinu i studnu. Když se však mluví o prostoru, pokračoval Júda, a o jejich mužnosti, které stařec složil poklonu, i o cestovatelské odvaze, nuže, již jejich praotec byl rodem poutník, původcem z Uru v zemi chaldejské, pak vtáhl do těchto údolí, která křížem krážem procestoval, nejsa milovník usedlosti, takže kdybychom všechny jeho cesty spočítali, vyšlo by zajisté sedmkrát sedmdesát dnů. Ale na námluvy za nevěstou pro svého podivuhodně pozdního syna poslal svého nejstaršího,

486$

služebníka s deseti velbloudy k Naharajimu, což jest Sineár; to byl tak hbitý cestovatel po světě, že mu, jen s nepatrným přepínáním řečeno, vyskakovala vstříc země. A našel nevěstu u jedné studny na poli a poznal ji podle toho, že mu dala pít ze džbánu, který nesla na rameni, a že napojila i jeho deset velbloudů. Tolik se v jejich rodu nacestovali a tak dovedli prostor přemáhat – nemluvíc ani o jejich otci a pánovi, který, již jako jinoch, pln svěží odhodlanosti odešel z domova, rovněž do Chaldejska, a putoval sedmnáct dnů a více. Vtom přišel k jedné studnici…

Odpusťte!“ pravil stařec, vystrčiv ruku z pláště a přerušuje řeč. „Odpusť, milý příteli a pastýři, že si tvůj starší služebník dovoluje k tvým slovům něco poznamenat. Když tě poslouchám a slyším tvé zprávy o vašem rodu a o jeho příbězích, připadá mi, že v těchto příbězích hraje studna právě tak pamětihodnou a vynikající úlohu jako zkušenost v cestování a putování.“

„Jak to?“ ptal se Juda a napřímil záda. Všichni jeho bratři je zároveň také napřímili.

„Nu, tak,“ odvětil starý. „Mluvíš, a slovo ,studna’ každou chvilku zavadí o můj sluch. Měníte pastviny a studny. Víte zpaměti, kde je jaká studna v zemi. Váš otec zbudoval velmi hlubokou a širokou studnu. Služebník vašeho děda byl starosvatem u studny. Váš otec, myslím, také. V uchu mi doslova bzučí samé studny, o kterých ses zmínil.“

„Kupec, můj pán,“ odpověděl Juda s napřímeným hřbetem, „chce tím říci, že vypravuji jednotvárně a bzučivě; to je mi líto. My bratři nejsme žádní vykladači pohádek u stu–, my nejsme dryáčníci na trhu, kteří se tomu naučili a kteří toto umění za mzdu provozují. Podáváme zprávy beze všech kudrlinek a mluvíme, jak nám zobák narostl. Také bych rád věděl, jak je možné vypravovat o tom, jak lidé žijí, zvláště o životě pastýřů, a dokonce o cestování, a nezmiňovat se přitom o studnici, bez které by se člověk neobešel…“

„Velmi správně,“ vpadl stařec. „Můj přítel, syn krále stád, mi náramně vhodně odpovídá. Věru, vynikající úlohu hraje studna v lidském životě a mnoho historek a památných událostí se připíná i v duši vašeho staršího služebníka k těmto místům, ať již v sobě skrývají vodu živou či nastřádanou, nebo ať jsou to

487$

vyschlé a zasypané studny. Věřte mi, nebylo by mé ucho, stářím již maličko mdlé a ohlušené, tak vnímavé pro jméno studny a pro jeho výraz ve vaší zprávě, kdybych nebyl nedávno a právě na této cestě narazil na zvláštní věc, kterou počítám mezi nejúžasnější své vzpomínky a kterou, jak doufám, mi vaše dobrotivost vysvětlí a poskytne mi rady.“

Tehdy se bratři ještě více narovnali. Jejich záda byla až proláklá samou vzpřímeností, a oči již nemžikaly.

„Neztratil se zde v zemi,“ tázal se starý, „kde pasete, nějaký člověk, kterého jeho rodina postrádá, nebyl snad ukraden nebo unesen, nebo se lidé domnívají, že jej roztrhal lev či jiná dravá zvěř, poněvadž se již od tří dnů nevrátil domů?“

„Ne,“ odpověděli bratři. Pokud je jim známo, ne.

„A kdo je tento?“ pravil stařec, sáhl za sebe a stáhl Josefovi plášť z hlavy… Zde seděl, vzadu mezi muži, jsa zahalen spadlými záhyby pláště a maje oči způsobně sklopeny. Jeho výraz maličko připomínal onen den, kdy pod ochranou otcovou jim na poli vypravoval o svém nestoudném, hvězdném snu. Bratrům jej alespoň připomínal.

Někteří, když bratra poznali, vyskočili; ale hned zase, krčíce rameny, si sedli.

„Toho tedy jste měli na mysli,“ pravil Dán, neboť viděl, že je na čase, aby se osvědčil jako had a zmije, „když jste mluvili o studnici a o zmizelých lidech? Na nikoho jiného jste nemysleli? Nu, to jste měli na mysli pěknou věc. To je otrok a syn nikoho a je to služebník nejnižšího druhu, neřád, kterého jsme museli potrestat za krádež, které se opět dopustil, za prolhanost, neřestnost, rváčství, umíněnost, děvkařství a za spousty nemravností. Neboť přesto, že je tak mladý, je to snůška neřestí. Vy jste ho, šibeničníka, našli a vytáhli z jámy, kam jsme ho vsadili, aby se polepšil? Vida, to jste nás předešli, neboť právě jsme se chystali, že mu zachráníme život, abychom viděli, zda ho trest napravil.“

Tak pravil syn Bilhy, chytrák. Jeho výpověď byla nesmírně drzá, neboť před ním seděl Josef, a kdyby byl chtěl, mohl jen ústa otevřít. Ale zdálo se, že důvěru, kterou k němu bratři právem pojali, když ho svrhli do jámy, mohli stále ještě mít; a

488$

nebyla marná, neboť Josef skutečně nic neříkal, nýbrž stále seděl se sladce sklopenýma očima a choval se celkem jako jehně, které oněmí před svým střihačem.

„Ó, ó! Aj, aj!“ pronesl Midjanský a kolébal hlavou, bloudě očima mezi provinilcem a přísnými pány; při tom se však kolébání ponenáhlu měnilo v potřásání, neboť něco tu nebylo v pořádku, a stařec by se byl rád svého nalezence zeptal, je-li to všechno pravda, ale slušnost to zapovídala. Proto řekl:

„Co to slyším, co to slyším. Ten, nad nímž jsme se smilovali a kterému jsme v poslední chvíli pomohli z díry, je tedy takový ničema. Neboť tolik musím říci: Trochu daleko a až příliš daleko jste zašli se svým trestem. Když jsme ho našli, byl již tak zesláblý, že vyplivl mléko, které jsme mu podali, a myslím, že dlouho byste byli nesměli otálet s jeho vysvobozením, záleží-li vám na jeho věcné ceně, která je ovšem asi nepatrná, pomyslíme-li na jeho neřesti, o kterých nemůžeme pochybovat; neboť tvrdost trestu svědčí o neobyčejném stupni darebáctví.“

Tehdy se Dán kousl do rtů, neboť poznal, že řekl příliš mnoho, a že, nehledě také ještě na Josefovu důvěryhodnost, mluvil i neopatrně, o čemž ho ihned mohlo Júdovo mrzuté rýpnutí do žeber poučit. Dán se snažil jen Izmaelitům vysvětlit, proč tak ukrutně nakládali s chlapcem; Júda však myslel na prodej, a bylo obtížné vyhovět oběma stanoviskům zároveň. Proti vší obchodní moudrosti museli hanět zboží před sluchem těch, kterým je chtěli pověsit na krk! To se Jákobovým synům ještě nepřihodilo, i styděli se za takové bláznovství. Ale vypadalo to právě tak, jako by Josefovou vinou neměli již nikdy z úzkých vyváznout. Sotva byli z jedné tísně venku, již se octli v jiné.

Júda se rozhodl, že vysvobodí obchodní čest z této pasti. Pravil:

„Nu, buďme spravedliví a přiznejme, že míra trestu byla snad větší než jeho darebačiny, což by mohlo vést k mylnému názoru na jeho cenu. My, synové krále stád, jsme poněkud prudcí a hned zhorka nakvašení páni, přísní i skutečně někdy příliš přísní v trestání zločinů proti mravopočestnosti, i, jak jsme doznali, trochu hrubí a neúprosní ve svých rozhodnutích. Chyby tohoto ničemy nebyly samy o sobě příliš velké; jen to, že jich bylo tak

489$

mnoho a že se stále opakovaly, nás znepokojovalo, a jen proto jsme zvolili tak ostrý trest, podle kterého si můžete představit, proč máme takovou starost o věcnou hodnotu služebníkovu, ale podle této zase můžete pochopit, jakou má cenu. Neboť chlapec je náramně rozumný a obratný, a teď, když tu tak sedí a když se zásluhou naší přísnosti svých nemravů zbavil, je zajisté užitečné zboží, což z úcty k pravdě musím prohlásit,“ dodal Jehúda; a Dán se nemálo před ním styděl za své nepodařené chytráctví, ale byl rád, že Léin syn dovedl tak moudře z kličky vyváznout.

Stařec pronášel „hm, hm“ a pohlížel střídavě na Josefa a na jeho bratry, přičemž neustával potřásat hlavou. „Tedy obratný čtverák. Hm, co to povídáte! Jak se jmenuje ten holomek?“

„Ten se nejmenuje,“ odpověděl Dán. „Jak by se měl jmenovat? Až dosud nemá vůbec jména, vždyť jsme vám řekli, že je syn nikoho, parchant, někde v rákosí zplozený, a že nemá příbuzenstva. My ho voláme ,hej‘ a ,ty‘ nebo na něho také jen hvízdáme. Takovými jmény ho nazýváme.“

„Hm, hm, ten potrestaný hoch je tedy synek z močálu a cvikýř,“ pravil zase stařec. „Ajajaj! Jak je někdy pravda překvapující! Je to nemoudré a nezdvořilé, a člověk se přece diví, že umí přečíst psané věci a že i sám umí psát. Byla to lež z jeho strany?“

„Ne příliš drzá,“ odpověděl Júda. „Vždyť jsme již pravili, že je neobyčejně rozumný a nevšedně obratný. Umí skutečně vést seznamy a knihy o nádobách s olejem a o kotoučích vlny. Neřekl-li více, vyhnul se lži.“

„Kéž by se jí lidé vždy vyhýbali,“ pravil stařec, „neboť pravda je bůh a král, a Neb-ma-ré je její jméno. Musíme se jí klanět, i když nás překvapuje. Umí také mí pánové a pánové hocha z rákosí číst a psát?“ tázal se, mhouře oči.

„To je v našich očích věcí otroků,“ krátce odpověděl Júda.

„Někdy jest jí,“ přisvědčil stařec. „Ale i bohové psávají jména králů na stromy, a veliký je Thovt. On sám patrně přiřízl stéblo třtiny tomuto chlapci z bažiny a sám jej vyučoval - kéž nemám pro tento žert vroubek u boha s hlavou ibise! Ale pravda je to: všechny lidské stavy jsou ovládány, jen písař z knihovního domu vládne sám a nemusí se pachtit. Jsou země, kde by tuto třtinu povýšili nad vás a váš pot. Pomyslete, já si to dovedu

490$

představit a má obraznost mi neselže, budu-li ze žertu pokládat za skutečnost, že on je pán a vy jeho služebníci. Hleďte, jsem kupec,“ pokračoval, „a protřelý, můžete mi věřit; neboť jsem zestárl jako odhadce věcí podle jejich větší i menší ceny, takže, co se týče zboží, mě hned tak někdo nenapálí, cítím to mezi palcem a ukazovákem, zač co stojí, a zda je tkanina hrubá nebo jemná nebo prostřední jakosti, to mám tady mezi prsty a hlavu mám již nakřivo ze starého zvyku, jak zkoumám zboží, a proto mi nikdo nepodstrčí něco horšího za cennou věc. Nuže, hleďte, ten mládenec je z jemného tkaniva, přes to, že po tuhém trestu vypadá zpustle – s hlavou nakřivo to poznám a cítím to zcela dobře mezi ohmatávajícími prsty. Nemluvím o zručnosti, o rozumu a písařském umění, nýbrž o látce a o tkanině mluvím – v tom se vyznám. Proto jsem se odvážil zažertovat a směle jsem řekl, že bych se pranic nedivil, kdyby ten Hej zde byl pán a vy jeho služebníci. Je to arci obráceně, co?“

„Ovšem!“ odpověděli bratři a vzpřímili se.

Stařec chvíli mlčel.

„Nuže,“ promluvil potom a zase přivřel oči, „poněvadž je hoch váš otrok, prodejte mi jej!“

Řekl to na zkoušku. Něco mu zde bylo nejasné, a svůj návrh podal zcela o své újmě, s jakousi lstí, jsa zvědav na jeho účinek.

„Přijmi ho darem,“ mechanicky zahučel Jehúda. A poněvadž Midjanita prohlásil, že jeho srdce našlo zalíbení v tom skrčkovi, pokračoval Júda:

„Není sice spravedlivé, že nyní, kdy se chlapec polepšil a je mravnější, máte sklízet ovoce naší výchovy, kdežto my jsme s ním měli jen trápení. Ale poněvadž po něm tak toužíte, podejte svou nabídku!“

„Raději určete cenu vy!“ pravil starý. „Já to jinak nevedu.“

A nyní počaly tahanice a smlouvání o Josefa, a byly tak tuhé, že trvaly pět hodin, až do pozdního odpoledne a až do západu slunce. Třicet stříbrných žádal Júda jménem svých bratrů; ale Minejský odpověděl, že je to jistě žert, kterému se musí člověk chvíli smát a nic více. Má snad být ledajaký Hej a darebák z rákosí, který podle toho, co je o něm dokázáno a co bratři přiznali, trpí těžkými vadami charakteru, vyvažován měsíčním kovem?

491$

Nyní se mstila Dánova horlivost, s kterou vykládal o trestu v studnici, a mstilo se, že tak snížil cenu zboží. Stařec toho dovedl jak se patří využít, a smlouval. Ale i on si velmi uškodil tím, že si nedovedl odepřít, aby se nevychloubal svými jemnými prsty a svým obchodním citem a tím, že zboží sám přecenil, což nyní prodavačům přišlo velmi vhod. Jehúda ho vzal za slovo, chytiv se jeho znalecké cti, a vychvaloval tak dryáčnicky hochovu ušlechtilost, jako by nikdy nebyli ani on, ani bratři o této ušlechtilosti pochybovali a jako by nebyli zhanobeného bratra nikdy do jámy hodili: obchodní vášeň je zbavila všeho studu, ano, Júda se neostýchal prohlašovat, že přece nemohou takového jemného mladíka, který by mohl být jejich pánem a oni jeho otroky, pod třicet šeklů zašantročit! Tvářil se, jako by byl po uši zamilován do zboží, a když již byl u pětadvaceti stříbrných, provedl i takovou nehoráznost, že přistoupil k Josefovi, tiše mžikajícímu, a políbil ho na tvář, vykřikuje, že ani za padesát šeklů se nemůže a nechce s takovým vzorem chytrosti a líbezností rozloučit!

Ale ani políbení starce nezkrotilo, on zůstal silnějším, zvláště když viděl, že se bratři v každé případnosti stůj co stůj chtějí mladíka zbavit, což velmi snadno poznával podle toho, jak bratři zdánlivě snadno obchod přerušovali, a jak se ho vzdávali. Nabídl patnáct šeklů stříbra, totiž podle lehčí babylónské váhy; když ho však bratři, využivše jeho slabé stránky, dostali až na dvacet šeklů, a to foinických, zůstal při nich a nenechal se již dále šroubovat. Vždyť mohl říci, že našel hocha v posledním tažení a že by mohl jednoduše trvat na právu nálezce a vyžadovat výkupné, takže je to vlastně čistě obchodní kulantnost, nepřipočítává-li tuto částku do účtu a nestrhuje-li šiji z ceny, nýbrž je-li ochoten zaplatit plnou a těžkou váhu dvaceti šeklů foinických. Nedovedou-li to ocenit, vzdává se obchodu a nechce již o prohnaném rákosníkovi vůbec slyšet.

Shodli se tedy na dvaceti stříbrných podle váhy, jak bylo zvykem, a bratři porazili pod stromy jehně ze stáda k poctě hostů, nechali vytéci krev a upekli maso nad rozdmýchaným ohněm, aby s pozdviženýma rukama pospolu pojedli na oslavu a potvrzení, přičemž i Josef dostal kousek od svého pána, starého Minejce.

492$

Co však mu bylo spatřit? Spatřil, jak bratři tajně a zcela nenápadně, aby si toho Izmaelité nevšimli, smočili cáry jeho hvězdného oděvu v krvi poraženého zvířete a jak je touto krví důkladně potřísnili: před jeho očima a bez ostychu to provedli, v smrtelné důvěře v jeho mlčenlivost; a on jedl z jehněte, jehož krev měla platit za jeho krev.

Hostina i posílení byly na místě, neboť obchod ještě dávno nebyl uzavřen. Jen tak ve velkém obryse po ustanovení hlavní ceny; nyní však počal drobný obchod a proměna myšlené ceny ve zboží. Zde musíme opravit domněnku, zbožnými výklady rozšířenou a mezi lidmi zakořeněnou, jako by byli bratři, když Josefa prodali, dostali za něho od Izmaelitů kupní cenu ve zvučícím kovu z váčku na dlaň. Starce ani ve snu nenapadlo platit stříbrem, o „minci“ z určitých důvodů ani nemluvíc. Kdopak také tahá s sebou na cestách tolik kovu, a který kupec by raději zbožím za zboží neplatil, když přece mu každý kus, který obchod zlepšil, a když tím, že se sám stává prodavačem, slouží jako kupec svým zájmům? Půl druhého šeklu stříbra odvážil Minejský pastýřům v kusech na své ozdobné váze, kterou nosil za pasem; zbytek muselo nahradit zboží na velbloudech naložené. A tak to, co měli velbloudi na sobě, bylo složeno a na trávě rozloženo: kadidla a pěkná křehká pryskyřice z druhého břehu řeky a rozmanité roztomilé předměty, které může člověk potřebovat: břitva a nůž z mědi a z pazourku, lampy, lžíce na masti, hole na procházku s vykládanými ozdobami, modré skleněné perly, ricinový olej a sandály – byl to celý bazar a kramářský sklad, který tu obchodníci rozložili před chtivými zraky kupujících, a z toho si směli za své zboží přivlastnit věci v ceně osmnácti a půl stříbrňáků, přičemž se o každou věc tak hrdlili, jako by šlo jen a jen o ni, takže se skutečně již k večeru chýlilo, než se shodli a než byl Josef prodán za hrstku stříbra a spousty nožů, kusy balzámu, lampy a hole.

Izmaelité pak zase zboží sklidili a poroučeli se. Popřáli si času a nepočítali hodiny pro tento případ; nyní však šlo jim o to, aby byl prostor zase časem oplodněn, a oni měli v úmyslu ještě kus cesty do večera urazit, dříve než se na noc utáboří. Bratři je nezdržovali. Dali jim jen rady týkající se další cesty a vhodných silnic.

493$

„Neubírejte se vnitrozemím,“ pravili, „a neputujte po hřebenu, který dělí vodu, neboť tudy byste přišli do Hebronu a dále, – my vám to, jako svým přátelům, neradíme, my vás varujeme. Cesty jsou neschůdné, zvířata na nich klopýtají, a všude číhá nějaká sběř. Putujte dále touto plání a odbočte na silnici, která vede dolů mezi pahorky na úpatí ovocného sadu k pomezí, tak budete v úkrytu a potáhnete stále v příjemném mořském písku dolů, sedmkrát sedmnáct dnů daleko či jak daleko chcete; cestovat podél moře je rozkoš, ani nasytit se jí člověk nemůže, a je to také nejmoudřejší.“

Obchodníci, loučíce se, to slíbili. Velbloudi se pod nimi zdvihli, a Josef, prodané zboží, seděl u Kedmy, starcova syna. Klopil víčka, jako po celou tu dobu, i když pojídal z beránka. A také bratři tu stáli se sklopenýma očima, zatímco průvod v rychlém smrákání zmizel. Tehdy si nabrali plná prsa vzduchu a zase jej vyfoukli:

„Teď už je po něm!“

«Rúben přichází k jámě»

V soumraku, který se k zemi snesl, a v šelestu večera, který se přiblížil s velkými hvězdami, hnal Rúben, Léin syn, svého osla s nejnutnějším nákladem z Dótánu cestou necestou k Josefovu hrobu, aby vykonal, k čemu se minulé noci v úzkosti a z lásky odhodlal.

Srdce mu bušilo v hrudi, ačkoli byla velmi široká a mohutná; neboť Rúben byl silák, ale měkký a přístupný vzrušení, a bál se bratrů, aby ho nepřistihli a nezmařili dílo záchrany, které mělo být i dílem jeho očisty a nového povýšení. Proto byla jeho svalnatá tvář ve tmě bledá a jeho přepásané nohy, silné jako sloupy, opatrně tápaly po zemi. Z jeho sevřených rtů nevycházel žádný zvuk, kterým by byl pobízel osla; nevrle chvílemi bodal lhostejné zvíře koncem své hole do zadku, aby se dostali z místa. Neboť Rúben se bál především jedné věci: že v studni, až k ní dojde a tiše bratrovo jméno zavolá, bude již vládnout hrobové ticho, že Josef tak dlouho na živu nebude, nýbrž že do té doby

494$

zahyne a že tedy všechna jeho opatření budou mamá, zvláště provazový žebřík, který mu provazník v Dótánu musel před jeho zraky uplést.

Pro tento žebřík, jako ochranný nástroj, se totiž Rúben posléze rozhodl. Byl pro rozmanité případnosti dobrý: Pokud člověku síly stačí, může se po něm z hloubi vyšplhat, nebo nepostačí-li, může si alespoň mezi příčky sednout a nechat se na světlo denní vytáhnout Rúbenovými kypícími pažemi, které kdysi Bilhu v náručí svíraly a které zajisté ještě dovedou vytáhnout z hlubiny Jákobova beránka. Měl s sebou oděv pro nahého i zásobu potravin na pět dnů, visící oslovi po boku, – pět dnů útěku před bratry, které chtěl zradit a všechny zkoupat; se sklopenou hlavou si to přiznal, plíže se v noci k hrobu. Tak špatně tedy jednal Rúben, čině dobro? Neboť jeho duše byla přeplněna jistotou, že zachránit Josefa je dobrý a nutný skutek, a bylo-li s ním spojeno i zlo a ziskuchtivost, muselo se to již vzít s sebou; život to tak míchal. Rúben chtěl také ještě zlé k dobrému obrátit, troufal si to. Jen až bude zase před otcem ospravedlněn a až bude zase prvorozencem, jistě se mu podaří i bratry zachránit a pomoci jim z nesnází: jeho slovo pak bude mít velký význam, a on tohoto slova využije, bratry ospravedlní a vinu rozdělí na všechny, dokonce i na otce, takže se všichni navzájem úplně pochopí, všichni si odpustí a navždy bude mezi nimi vládnout spravedlnost.

Tak se Rúben snažil uklidnit své bušící srdce a vyváznout z chmurného zmatku vlastních pohnutek; tak došel k svahu a ke zdivu, ohlédl se, nevidí-li ho nikdo, vzal provazový žebřík a roucho a kráčeje po hranách šlapadel, sestoupil po chatrných, fíkovými odnožemi zarostlých stupních ke studni.

Do zchátralé vydlážděné prostory svítily hvězdy, nikoli však měsíc, a Reúben se díval před sebe, aby neklopýtl, ale nabíral již dech, aby tajemně i důtklivě zvolal: „Josefe! Žiješ?, s vášnivou radostí čekaje na bratrovu odpověď, i chvěje se úzkostí, že by se odpověď neozvala, – a vtom se tak ulekl, že to jím škublo a hlas vroucí lásky se změnil v chraplavý zvuk děsu. Nebyl zde dole sám. Někdo tu seděl a bělal se v svitu hvězd.

Co to? Vedle studny někdo seděl, a studna byla odkryta: poklop ležel na dláždění, jedna půlka na druhé, a na nich seděl

495$

člověk v pláštíku, opíral se o hůl a vzhlížel k Rúbenovi ospalýma očima a s mlčením na rtech.

Velký Rúben, maje údy od kobrtání zkrouceny, stanul a poulil oči na zjevení. Byl tak zmaten, že mu na okamžik připadalo, jako by to před sebou viděl Josefa, který zemřel a jako duch mrtvého seděl vedle svého hrobu. Jenže se nevlídný zjev ani zdaleka nepodobal Ráchelinu synovi: ani jako duch zemřelého by Josef nemohl být tak neobyčejně dlouhý a nemohl by mít podle lidského úsudku takový volatý krk a na něm takovou malou hlavu. Proč však tedy byl kámen ze studně odvalen? Reúben již ničemu nerozuměl. Zakoktal: „Kdo jsi?“

„Jeden z mnohých,“ studeně odpověděl sedící muž, a pod jeho jemnými ústy se přitom pohnula neobyčejně plastická brada. „Nejsem nic zvláštního, a ty se mne nemusíš lekat. Ale koho hledáš?“

„Koho hledám?“ opakoval Rúben, jsa roztrpčen neočekávanou příhodou… „Především bych rád věděl, co ty zde hledáš?“

„Tak, rád bys? Jsem poslední, koho by mohlo napadnout, že by tu něco našel. Posadili mě k této studni na stráž; proto tu sedím a hlídám. Mýlíš se, domníváš-li se, že mi to působí zvláštní potěšení a že tu v prachu sedím z dlouhé chvíle. Plním svou povinnost a své poslání, a musím mnohou trpkou otázku potlačit.“

Těmito slovy se Rúbenova zlost nad přítomností cizího člověka kupodivu zmírnila. Ten člověk byl tak nevítaný a byl mu tak protivný, že se potěšil, když uslyšel, že tu je nerad. Tím se mezi nimi vytvořilo něco společného.

„Ale kdo tě sem posadil?“ otázal se již méně podrážděně. „Jsi zdejší?

„Zdejší, ano. Nemluvme o tom, kdo mi to poručil. Rozkazy procházívají mnohými ústy, a málo to člověku prospěje, sleduje-li je až k jejich vzniku, – buď jak buď, sedni si teď na své místo.“

„Na místo vedle prázdné studny!“ tlumeným hlasem zvolal Rúben.

„Ovšem, prázdné,“ odpověděl hlídač.

„Odkryté!“ připojil Rúben a rozčileně, třesoucím se prstem ukázal na otvor studny. „Kdo odvalil kámen z otvoru? Ty snad?“

496$

Muž se s úsměvem podíval po sobě a na svou paži, která vyčuhovala z plátěného roucha bez rukávů, a byla sice oblá, ale slabá. Ne, to skutečně nebyly mužské paže, ty by byly poklop ani neodvalily, ani nepřivalily.

„Já jsem kámen ani neodvalil, ani nepřivalil,“ pravil neznámý, s úsměvem potřásaje hlavou. „O jednom víš, druhé vidíš. Tady se dřeli jiní, a já bych tu vůbec nemusel hlídat, kdyby byl kámen, na kterém sedím, posud na svém místě. Ale kdo ti poví, kde je kámen na svém místě? Někdy na otvoru studny; nemusíme však příklop odvalit, chceme-li občerstvení načerpat ze studny?“

„Co to mluvíš?“ zvolal netrpělivostí soužený Rúben. „Myslím, že žvaníš a že mi ukrádáš drahocenný čas svými tlachy! Jaképak občerstvení může poskytnout vyschlá studna, kde je jen prach a plíseň!“

„Přijde na to,“ odpověděl sedící muž, klidně ohrnuje rty a stranou nakláněje malou hlavu, „co jsme před tím vložili do prachu a co jsme do lůna spustili. Byl-li to život, stonásobně zase vzejde život a občerstvení. Například pšeničné zrno…“

„Ale muži,“ chvějícím se hlasem ho přerušil Rúben, potřásaje provazovým žebříkem v rukou a maje šat pro Josefa přehozený přes rameno, „ty jsi nesnesitelný, jak tu tak sedíš a hovoříš o prvopočátcích všech věcí, kterým se učí dítě na matčině klíně a které umíme každý zpaměti. Prosím tě…“

„Jsi hrozně netrpělivý,“ pravil cizí muž; „a jsi, dovolíš-li mi to podobenství vyslovit jako voda prudce tekoucí. Měl by ses však učit trpělivosti a vyčkávání, které se opírá o prvopočátky a které je věcí všech bytostí, neboť ten, kdo nedovede trpělivě čekat, nemá ani zde, ani kde jinde co hledat. Splnění našich přání se jen velmi pomalu uskutečňuje, stále a znovu začíná a zkouší své síly, a je již předběžnou přítomností na nebi i na zemi, není však ještě pravým splněním, nýbrž jen pokusem a slibem. Tak se splnění valí a valí se namáhavě jako kámen, je-li těžký, od studny. Jak se zdá, byli zde lidé, kteří se hodně nadřeli, než tento kámen odvalili. Ale ti jej musí ještě dlouho valit, než bude hezky daleko od otvoru, a také já tu sedím tak říkajíc jen na zkoušku a prozatím.“

497$

„Ty tu vůbec již nemáš déle sedět!“ zvolal Rúben. „Rozumíš konečně? Zmiz a kliď se svou cestou, neboť já chci tu být sám s touto studnou, která je mi bližší než tobě, a nevyskočíš-li okamžitě, já ti na nohy pomohu! Nevidíš, ty skřečku, který musíš nechat druhé lidi odvalovat kameny a který dovedeš jen tady sedět a civět, že Bůh mě obdařil medvědí silou a že mám mimoto i provazy po ruce, které se k lecčemus hodí? Hybaj a už ať zmizíš, nebo ti skočím na krk!“

„Nedotýkej se mne!“ pravil cizí muž a vztáhl dlouhou, oblou paži proti zlostníkovi. „Uvaž, že jsem zdejší, a že by se celá osada na tebe vrhla, kdybys na mne ruku vložil! Neřekl jsem ti, že mě sem posadili? Zmizet bych mohl a to snadno, jenže ne na tvůj rozkaz a také nesmím zanedbat svou povinnost, která mi ukládá zde sedět a hlídat. Ty si sem přijdeš se svým oděvem a s provazy a ani nepozoruješ, jak se děláš směšným, když se s tím hrneš k prázdné studni – prázdné podle tvých vlastních slov.“

„Je prázdná jen jako studna!“ prudce prohlásil Rúben. „Je bez vody!“

„Je prázdná vůbec,“ odpověděl hlídač. „Jáma byla prázdná, když jste přišli.“

Tehdy se již Rúben nezdržel, nýbrž skočil k studnici, nahnul se a úpěnlivě přidušeným hlasem zavolal do hlubiny:

„Hochu! Pst! Žiješ a máš ještě dosti sil?“

Ale muž na kameni s úsměvem zavrtěl hlavou a útrpně mlaskl jazykem. Dokonce se po Rúbenovi zaopičil, volaje rovněž „Hochu, pst!“ a pak opět mlaskl jazykem.

„Přijde si a mluví s prázdnou dírou!“ pravil pak. „Takový nerozum. Zde není žádný chlapec, muži, daleko široko žádný. Byl-li tu nějaký, nepodrželo ho jeho místo. Přestaň už konečně dělat ze sebe blázna se svým nářadím a se svou řečí do prázdna!“

Rúben stále ještě se shýbal nad propastí, z níž mu ani hlásek neodpovídal.

„Hrůza!“ sténal. „Je mrtev nebo zmizel. Co si počnu? Rúbene, co si nyní počneš?“

A bolest, zklamání a úzkost vybuchly z jeho nitra.

„Josefe,“ volal zoufale, „chtěl jsem tě zachránit a svými pažemi ti pomoci z jámy! Zde je žebřík a zde oděv pro tvé tělo!

498$

Kde jsi? Tvé dveře jsou otevřeny! Ty jsi ztracen! Já jsem ztracen! Kam se poději, když jsi pryč, když tě ukradli a když jsi mrtev? … Mládenče, muži zdejší!“ vzkřikl v náramné tísni. „Neseď tu tak tupě na zlodějsky odvaleném kameni, nýbrž poraď mi a pomoz! Zde byl hoch Josef, můj bratr, dítě Ráchelino. My, jeho bratři a já, jsme ho před třemi dny z trestu za jeho pýchu spustili dolů. Ale jeho otec na něho čeká – ani říci to nedovedu, jak na něho čeká, a řeknou-li mu, že lev jehně roztrhal, padne na znak. Proto jsem přišel s provazy a s oděvem, abych chlapce ze studny vytáhl a přivedl ho k otci, neboť on ho musí zase mít! Jsem nejstarší. Jak předstoupím před tvář otce svého, když se chlapec nevrátí, a kam se poději? Pomoz mi, pověz, kdo odvalil kámen a co je s Josefem?“

„Vidíš?“ pravil neznámý. „Když jsi k studni přišel, mrzela tě má přítomnost a zlobil ses, že sedím na kameni; nyní však přicházíš ke mně s prosbou o radu a o útěchu. S dobrou ses potázal, a snad kvůli tobě mě sem k jámě posadili, abych nějaké to obilné zrno vsadil do tvého rozumu a rozum aby v klidu zárodek chránil. Vidíš, že hoch tu již není. Jeho obydlí je otevřeno, nepodrželo si ho v sobě, již ho neuvidíte. Ale jednomu bylo souzeno, aby o zárodek očekávání pečoval, a poněvadž jsi přišel bratra zachránit, jsi to ty.“

„Čeho se mohu nadít, když je Josef pryč, ukraden a mrtev!“

„Nevím, co rozumíš pod slovem ,mrtev’ a co pod slovem ,žít‘. Nechceš sice pranic slyšet o dětinských prvopočátcích, ale přece jen mi dovol, abych ti připomněl pšeničné zrno, v lůně země spočívající, a abych se tě otázal, co si myslíš o jeho ,smrti’ a ,životě’. To jsou totiž jen slova. Když obilné zrno padne do země a zemře, přináší mnoho plodů.“

„Jen slova, jen slova,“ volal Rúben a lomil rukama. „Jen slova mi tu povídáš! Je Josef mrtev nebo žije? To, to musím zvědět!“

„Patrně mrtev,“ odpověděl hlídač. „Vždyť jste ho pohřbili, jak slyším, a potom byl dokonce ještě ukraden a divou zvěří roztrhán, – nezbývá vám tedy nic leč to otci oznámit a vysvětlit mu to, aby to pochopil a aby si na to zvykl. Věc však vždycky bude mít dvojí smysl, nejsouc způsobilá, aby si na ni člověk

499$

zvykl, neboť v sobě skrývá zárodek očekávání. Lidé podnikají, co mohou, a ohromně se namáhají, aby se přiblížili tajemství. Viděl jsem jednou jinocha s věncem a v slavnostním rouše do hrobu sestupovat, a nad ním porazili zvíře ze stáda, jehož krev nechali po něm stékat, takže byl celý krví zbrocený a on se tomu tělem duší oddával. Když potom z hrobu vyšel, stal se bohem a znovu ožil, – alespoň na krátkou dobu, potom musel opět jít do hrobu, neboť lidský život stále obíhá a přináší zase hrob a zase zrození: člověk se musí člověkem stávat, než se jím stane.“

„Ach, věnec a sváteční roucho,“ hořekoval Rúben a skryl tvář do dlaní, „ty leží v cárech, a hoch sestoupil do hrobu nahý!“

„Ano, proto jsi sem přišel se svým vlastním šatem,“ pravil hlídač, „a chceš hocha zase obléci. To dovede i Bůh. I on může svlečeného nově obléci a lépe než ty. Proto ti radím: jdi domů a odnes si zase své roucho! Bůh může dokonce převléknout nesvlečeného, a konec konců to s vysvlečením vašeho chlapce nebylo tak zlé. Kdybys dovolil, chtěl bych do tvého rozumu vsadit zárodek myšlenky, že tento příběh je jen hra a slavnost, právě jako příběh o krví zbroceném jinochovi, že je to jen náběh a pokus o splnění a přítomnost, kterou nemusíme brát vážně, poněvadž je to jen žert a narážka, takže bychom si přitom mohli mžourajíce a smějíce se, připíjet. Dost možná, že je tato jáma jen hrob, který sem zanesl menší koloběh času, a že váš bratr teprve začíná být, a bude to ještě dlouho trvat, než bude, právě jako tento celý příběh se teprve děje a ještě se neudál. Prosím, přijmi tuto myšlenku do lůna svého rozumu a nech ji tam klidně zemřít a klíčit! Přinese-li však ovoce, podej je i otci, aby se občerstvil!“

„Otec, otec!“ zvolal Rúben. „Nepřipomínej mi ho! Jak mohu před otce předstoupit bez dítěte?“

„Pohleď vzhůru!“ pravil hlídač. Neboť nad studnou se vyjasnilo, a právě nad ni vyplula měsíční loďka, jejíž tmavší polovina se neviditelně viditelně kreslila na půdě nebeské, jsouc skrytá, a přece otevřená. „Podívej se na něj, jak třpytně plyne a svým bratrům cestu razí! Na nebi i na zemi se stále dějí narážky. Kdo není nechápavý, kdo dovede v nich číst, ustavičně čeká. Ale i noc plyne, a kdo nemusí sedět a hrát úlohu hlídače, s dobrou se

500$

potáže, zahalí-li se do svého roucha a lehne-li si na bok s koleny pohodlně zdviženými, aby nazítří ráno zase vstal. Jdi, příteli! Zde alespoň nemáš co hledat, a mne ani nenapadne, abych se na tvůj rozkaz odtud vzdaloval.“

Tehdy se Rúben, potřásaje hlavou, obrátil a těžce váhaje vystoupil po stupních a po svahu nahoru k svému zvířeti. Skoro po celé cestě až k chýším bratrů potřásal zmámenou hlavou, potáceje se mezi zoufalstvím a úžasem, a nerozeznávaje téměř jeden pocit od druhého, ale hlavou potřásal.

«Tvrdá přísaha»

Tak došel k chýším, vyburcoval všech devět z první dřímoty a promluvil k nim chvějícími se rty:

„Hoch je ten tam. Kam se poději?“

„Ty?“ tázali se. „Mluvíš, jako by byl jen tvým bratrem, a on byl přece nás všech. Kam se všichni podějeme? Tak zní otázka. Co vůbec znamená ,ten tam‘?“

„ ,Ten tam‘ znamená, že byl ukraden, že zmizel, že je roztrhán, mrtev,“ křičel Rúben. „To znamená, že je pro otce ztracen. Jáma je prázdná.“

„Byl jsi u jámy?“ ptali se. „Za jakým účelem?“

„Abych se dověděl, co se děje,“ zuřivě odpověděl. „To snad je ještě prvorozenému dovoleno! Mohl jsem snad zůstat kliden po tom, co jsme spáchali, a nemělo mě to štvát? Ovšem, že jsem se chtěl po hochovi podívat, a oznamuji vám, že je pryč a že se teď musíme tázat, kam se podějeme.“

„Sebe nazývat prvorozeným je poněkud smělé,“ odpověděli, „a stačí vyslovit jen jméno Bilhy, aby ses rozpomněl na minulé věci. Hrozilo nám nebezpečí, že prvorozenství se dostane mistrovi snů; nyní však jsou blíženci na řadě, a také Dán by se mohl o ně ucházet, neboť přišel na svět v témž roce jako Léví.“

Spatřili však osla s oděvem a s žebříkem, kterého se Rúbenovi ani nechtělo skrýt, a nebylo jim nesnadné všeho se domyslet. Tak, tak, velký Rúben je tedy chtěl podvést a chtěl Josefa ukrást – měl v úmyslu vztyčit hlavu a bratry zkoupat. To jsou

501$

pěkné způsoby. Tak se pohledy dorozumívali. Bylo-li to však takové – i o tom se němě dohovořívali – nebyli povinni skládat Rúbenovi účty o tom, co zatím spáchali. Zrada za zradu: Rúben tedy nemusí o Izmaelitech pranic vědět a ani o tom, že se již chystali sprovodit Josefa ze světa. Ten člověk by byl schopen je stíhat. Proto mlčeli, nad jeho zprávou krčili rameny a tvářili se netečně.

„Pryč je, pryč,“ pravili, „a je lhostejné, co toto ,pryč‘ obsahuje, zda ukraden, zmizel, roztrhán, zrazen či prodán: to je k smíchu a je nám to docela jedno. Netoužili jsme po tom a nepřáli si vším právem, aby už ho nebylo? Nuže, poštěstilo se nám, jáma je prázdná.“

Rúben se však divil, že tu novou a hroznou zprávu tak chladně vyslechli, pátral v jejich očích a vrtěl hlavou.

„A otec?“ zvolal, náhle vybuchnuv, a zdvihl ruce…

„O tom jsme se již dohodli a to je hotová věc,“ pravili, „podle výmyslu chytráka Dána. Nebude otec prahnout a zoufat, ježto se mu všechno pěkně krásně vysvětlí, a on rázem pochopí, že Dumuzi už nežije a že mazlíček je ten tam. My pak předstoupíme před něho svorně smluveni pomocí znamení! Hleď, co jsme připravili, zatímco ty jsi chodil vlastní cestou!“

A přinesli kusy roztrhaného závoje, ztuhlé neuschlou ještě krví.

„Je to jeho krev?!“ zvolal Rúben vysokým hlasem svého mohutného těla a strašně se zděsil… Neboť chvilku nemyslel nic jinak, než že přišli k jámě dříve než on a že Josefa zabili.

Usmáli se na sebe.

„Co sis to usmyslil a co to žvaníš!“ pravili. „Podle úmluvy to bylo vykonáno, a jedno zvíře ze stáda dalo svou krev na znamení, že Josef zahynul. To přineseme otci a nebudeme se už o nic starat, neboť to bude jeho věcí, aby si to nějak vyložil, a on si to nebude moci vysvělit jinak, leč že lev na poli Josefa přepadl a že ho roztrhal.“

Rúben seděl, maje mohutná kolena před sebou, a mnul si pěstmi oči.

„Nešťastní!“ sténal. „My nešťastní! Vy tu jakoby nic žvaníte o budoucích událostech a nevidíte je a neznáte je. Neboť nezře—

502$

tělně a nejasně se vám jeví vzdálené, a nemáte v hlavě tolik síly, abyste si je přiblížili, a abyste se jen na chvilečku, co by okem zamžikal, dovedli přenést v onu hodinu, kdy bude všechno zřejmé. Kdybyste to dovedli, hrůza by vás obešla, a přáli byste si, aby vás spíše včas blesk srazil nebo aby vás s mlýnským kamenem kolem krku hodili do vody, tam, kde je nejhlubší, než abyste přestáli, co jste spáchali a snědli, co jste si nadrobili. Já však jsem ležel před ním v prachu, když jsem zhřešil a když mi zlořečil, a znám zápal jeho duše v hněvu – a já také jasně vidím, jako by to již byla skutečnost, jak strašlivě bude jeho tvář žalem znetvořena. ,To přineseme otci a ať si to vyloží po svém.‘ Vy breptové! Ano, on si to vyloží! Ale kdo pak bude moci na to hledět, až si to bude vykládat, a kdo to snese, až se na jeho tváři ukáže jeho duše!? Neboť Bůh ji stvořil měkkou a velikou a dal jí nesmírnou schopnost výrazu. Nic nevidíte a nic si nedovedete jasně představit, co se již nezjevilo; proto vesele tlacháte o budoucnosti a neznáte strachu. Já se však bojím!“ zvolal muž, silný jako medvěd, a vztyčil se před nimi, vysoký jako věž, rozpínaje paže. „Kam se poději, až si to vyloží?!“

Devatero bratrů sedělo zdrceně a každý se zastrašeně díval do klína.

„Dobře, dobře,“ tiše pronesl Jehúda. „Nikdo z nás na tebe nenaplije pro tvou bázlivost, Reúbene, matky mé synu, neboť k bázni se přiznat je také odvaha, a ty se mýlíš, domníváš-li se, že je naše srdce smělé a že je nám veselo v nitru, nebo že se nebojíme Jákoba. Co nám však prospěje proklínat to, co se stalo, a co prospěje otřásat nutností? Josef zmizel ze světa, a toto zakrvácené roucho to potvrzuje. Znamení je vlídnější než slovo. Proto neseme Jákobovi znamení a jsme tím od slova osvobozeni.“

„Copak musíme,“ otázal se Ašer, Zilpin syn, a podle zvyku si olízl rty, „copak musíme, když už se mluví o znamení, přinést je všichni zároveň Jákobovi a musíme být všichni při tom, až si bude jeho význam vykládat? Ať jde někdo s rouchem napřed a ať mu je odevzdá; my ostatní pak půjdeme pěkně za ním a předstoupíme před něho teprve pak, až si znamení vyloží, – tak mi to připadá mírnější. Navrhuji, aby nositelem a

503$

poslem byl hbitý Naftalí. Anebo ať se losem rozhodne, kdo je má nést.“

„Losem!“ čile zvolal Naftalí. „Jsem pro losování, neboť já si také v duchu představuji budoucnost, dříve než o ní tlachám, a upřímně se přiznávám k svému strachu!“

„Slyšte, muži!“ pravil Dán. „Nyní chci já rozhodovat a vás všechny vysvobodit. Neboť plán vyšel ode mne, a je v mé ruce vláčný jako mokrá země a jako hrnčířská hlína: zlepším jej. Vždyť oděv nemusíme Jákobovi přinést my, ani jeden z nás, ani všichni. Dáme jej nějakým cizím lidem, které si najmeme, lidem z tohoto místa a z této krajiny, přístupným za dobré slovo, trochu vlny a sedlé mléko. Těm vpravíme do hlavy, co mají říci Jákobovi: ,Tak a tak, tohle jsme našli na poli u Dótánu a náhodou jsme na to narazili na poušti. Prohlédni si to, pane, zda to snad není dokonce oděv tvého syna!’ Tak nějak. Až tohle řeknou, budou moci upláchnout. My však ještě několik dní počkáme, a objevíme se teprve pak, až si otec znamení jak se patří vyloží a až si uvědomí, že jednoho ztratil a deset získal. Jste spokojeni?“

„To je správné,“ pravili, „nebo se alespoň dá slyšet. Proto myslím, abychom tento návrh přijali, neboť co se dá v této případnosti alespoň slyšet, na to již můžeme hledět jako na velmi dobrou věc.“

Všichni souhlasili, i Rúben, ačkoli se trpce zasmál, když se Dán zmínil o deseti, které Jákob získá za jednoho. Potom však stále ještě seděli před chýšemi pod hvězdami a nemohli své porady ukončit; neboť si nebyli jisti spojenectvím, a jeden druhému nedůvěřoval. Všech devět hledělo na Rúbena, který patrně chtěl pohřbeného ukrást a chtěl je podvést, a všichni se ho báli. On pak hleděl na bratry, kteří při zprávě, že je jáma prázdná, zachovali takový podivný klid, a nevěděl, co si má myslet.

„Tvrdou přísahou,“ pravil Léví, který byl surový, ale zbožný a rád znalecky vykonával posvátné obřady, „přísahou strašnou se musíme zapřísáhnout, že nikdy nikdo z nás neřekne Jákobovi aniž komu jinému slůvko o tom, co se zde přihodilo a co jsme s mistrem snů provedli, a že se nikdy ani brvy kmitem, ani oka svitem události netknete, spíše smrtí zemřete!“

504$

„On to řekl a my to musíme udělat,“ přisvědčil Ašer. „A tato přísaha musí nás všech deset spojit a spolčit tak, že budeme jedno tělo a jedno mlčení, jako bychom nebyli jednotlivci, jeden tu, druhý tam, nýbrž jeden jediný muž, který sevřené rty ani v smrti neotvírá, nýbrž umře s tajemstvím skrytým za zaťatými zuby. Mlčením můžeme věc, která se zběhla, zardousit a zahubit, jako bychom na ni balvan přivalili: z nedostatku světla a vzduchu se zalkne, jako by se nikdy nebyla přihodila. Mnohá událost, věřte mi, takto zajde, jen když se o ní dosti zarytě mlčí, neboť bez zvuku slova nemůže nic obstát. Jako jeden muž musíme mlčet, pak je konec této události, a k tomu nám dopomáhej Léví se svou tvrdou přísahou, – ta ať nás spolčí!“

S tím souhlasili, neboť nikdo z nich nechtěl být sám mlčícím, nýbrž každý dával přednost účasti na společném, mohutném a nezrušitelném mlčení, v kterém by se mohli se svou slabostí skrýt. Proto si Léví, Léin syn, vymyslel strašné přísežní formulky, a všichni si pak tak těsně k sobě sedli, že na sebe nosy naráželi a že se jejich dech mísil, ruce dali na jednu hromádku a jednohlasně vzývali Nejvyššího, El-eljóna, Boha Abrahámova, Jischakova a Jákobova, přibrali však i mnohé zemské baaly, které znali, jako Anna z Uruku, Ellila z Nipuru a Bél-Chárána, Sinu, lunu, za pomocníky a prohlašovali, majíce téměř ústa na ústech, jednohlasým chórem, že ten, který „to“ nesmlčí nebo který jen brvy kmitem, oka svitem se toho dotkne, nechť se hned potom stane kurvou; Sinová dcera, vládkyně žen, nechť mu odejme luk, totiž mužství, aby byl jako mezek, ale správněji řečeno jako kurva, která na ulici sbírá svou mzdu; ze země do země nechť ho vyhánějí, aby neměl, kam svou kurví hlavu složit, a aby nemohl ani žít, ani mřít, ale aby život a smrt si ho vzájemně s hnusem vyplivovaly na věky věkův.

Tak zněla přísaha. Když ji odříkali, bylo jim lehčeji a cítili se pevnějšími, neboť se ohromně pojistili. Když se však rozstoupili a rozešli se, aby se každý svým vlastním spánkem vyspal, pravil jeden k druhému (byl to Izachar, který pravil k Zebulúnovi):

„Cítím závist, a závidím Turturovi, malému Benjamínovi, našemu nejmladšímu doma, že o ničem neví a že není účastníkem

505$

těchto příběhů a členem tohoto svazku. Myslím, že je na tom dobře, a závidím mu. Ty ne?“

„Ovšem, já také,“ odpověděl Zebulún.

Rúben pak se snažil vzpomenout si na slova nepohodlného mladíka, muže z tohoto kraje, který seděl na příklopu studny. Bylo nesnadné si na ně vzpomenout, neboť byla velmi nejasná a plná obojakého smyslu, spíše povídání než řeč a člověk si ji nemohl znova v paměti vyvolat. A přece na dně Rúbenova rozumu utkvěl z ní zárodek, který o sobě nic nevěděl, jako zárodek života v mateřském lůně o sobě neví, ale matka o něm ví. Byl to zárodek očekávání, který Rúben v sobě opatroval a tajně živil svým životem v spánku i bdění tak dlouho, až jeho hlava zešedivěla, tak dlouho, jak dlouho Jákob sloužil u Lábana, toho ďábla.

506$

««KAPITOLA SEDMÁ»»

ROZSÁPANÝ

«Jákob truchlí pro Josefa»

Je znamení milosrdnější než slovo? To je velmi sporné. Juda vycházel z hlediska roznašeče neblahých zvěstí, který arci dává přednost znamení, jež ho ušetřuje slova. Ale příjemce? Příjemce může slovo ze všech sil své nevědomosti pustit do větru, může je jako lež a krutý žvást nohama pošlapat a poslat je do pekla nemožného nesmyslu, kam podle jeho násilně se smějícího přesvědčení patří, dříve než si ubožák uvědomí, že slovo má právo na světlo nebeské. Slovo vzniká jen zvolna; je především nesrozumitelné, nechápeme jeho smysl, nevěříme, že by se mohl uskutečnit; otřes, který chce slovo v tvém mozku a v tvém srdci vyvolat, můžeš na chvíli svalit na posla a prohlásit ho za šílence, aby sis prodloužil svou nevědomost a svůj život. „Co pravíš?“ můžeš se otázat. „Snad ti není dobře? Pojď, postarám se o tebe a dám ti občerstvující doušek. Potom můžeš zase mluvit, ale tak, aby se to dalo poslouchat!“ Pro posla je to urážka, ale on ti ji odpustí ze soucitu k tvé situaci, jejímž je pánem, a jeho shovívavě útrpný pohled začne ponenáhlu zviklávat tvou jistotu. Nemůžeš již jeho pohled snést, chápeš, že výměna úloh, kterou sis chtěl pro vlastní záchranu vynutit, není uskutečnitelná a že bys spíše ty měl přijmout od něho občerstvující doušek…

Slovo dovoluje vést zdržující boj. Ukáže-li se však znamení, není nic takového možné. Jeho zhuštěná ukrutnost nesnese odklad a fikci. Není nesrozumitelné a nemá zapotřebí být usku—

507$

tečněno, ježto je skutečné. Je hmatatelné a nechce být šetrně nepochopitelné. Nenechává ti vůbec žádné prozatímní východisko otevřené, kterým bys mohl uniknout. Nutí tě, aby sis sám v hlavě vytvořil to, co bys, kdyby ses o tom dověděl slovem, odmítl jako šílenství, takže se pak musíš buď sám za šílence pokládat, nebo uznat pravdu. Nepřímost a přímost se všelijak proplétají v slově i znamení, a kde se přímost surověji projevuje, zda v slově či ve znamení, nechť zůstane nerozhodnuto. Znamení je němé – ale jen z toho nevlídného důvodu, poněvadž je samo věcí a nemusí mluvit, abychom je „pochopili“. Mlčky tě porazí na znak.

Je zjištěným faktem, že Jákob při pohledu na oděv, jak všichni předvídali, klesl k zemi. Nikdo však neviděl, jak se to zběhlo; neboť muži z Dótánu, oni dva chuďasové, kteří za trochu vlny a sedlého mléka s tupou myslí svolili sehrát úlohu nálezců, hned po odříkání své lživé průpovídky vzali nohy na ramena, nečekajíce na účinek. Nechali Jákoba, muže božího, se zkrvácenými a ztuhlými kusy závoje v rukou stát na onom místě, kde ho našli, před jeho žíněným obydlím, a prchajíce, udělali nejdříve několik mohutných dlouhých kroků a potom uháněli, co jim síly stačily, pryč. Nikdo neví, jak dlouho tam Jákob stál, hledě na jedinou věc, která, jak ponenáhlu musel pochopit, mu z Josefa na světě zbyla. Potom ovšem upadl na znak, neboť tak ho našly ženy, jdoucí mimo: ženy synů, Síchemitka Búna, Šimeónova manželka, a manželka Lévího, tak zvaná vnučka Eberova. Polekané ženy ho zdvihly a odnesly do stanu. Věc, kterou držel v ruce, je brzy poučila o příčině jeho pádu.

Nebyla to však nějaká obyčejná mdloba, v níž ležel, nýbrž jakási strnulost, kterou byl zachvácen každý sval a každé vlákno a kterou jeho tělo úplně zkamenělo, takže ten, kdo mu chtěl ohnout údy, byl by mu je zpřelámal. Je to vzácný jev, ale vyskytuje se někdy jako zpětný účinek na neobyčejné útoky osudu a podobá se křečovité a zoufale vzdorné zarputilosti, s kterou se člověk staví proti něčemu nepřijatelnému a která jen zvolna, nejpozději však za několik hodin, povoluje, –jakoby kapitulujíc před neúprosně nastupujícím faktem utrpení, kterému posléze přece jen musíme dovolit a povolit přístup.

508$

Ze všech stran se sběhli a byli svoláni muži i ženy dvorské čeledi, kteří bázlivě pohlíželi na toto měknutí ubožáka, který se ze solného sloupu měnil v trpitele. Nemohl ze sebe posud vypravit hlesu, když, skoro jako by nějaké vyznání skládal, odpovídal dávno nepřítomným doručitelům znamení: „Ano, toť roucho mého syna!“ Potom vykřikl hrozným, ze zoufalství až pronikavě zvýšeným hlasem: „Zlé zvíře ho sežralo, dravé zvíře Josefa roztrhalo!“ A jako by mu bylo slovo „roztrhalo“ připomnělo, co má nyní učinit, počal na sobě šaty trhat.

Poněvadž bylo plné léto, byl jen lehce oblečen a jeho šaty nekladly příliš velký odpor. Ale přesto, že do svého počínání vložil všechnu sílu své bídy, trvalo dosti dlouho, neboť je prováděl s příšerně mlčenlivou důkladností. Se zděšenými výrazy v tvářích, které se mamě snažily zabránit, aby nevybočil z mezí, museli okolostojící hledět na to, jak nezůstal, podle jejich střízlivého očekávání, při vrchním rouchu, nýbrž jak, sleduje patrně nějaký divoký záměr, doslova všechno, co na sobě měl, roztrhal, cáry kolem sebe rozházel a úplně se obnažil. Takovéto počínání cudného muže, jehož odpor k všeliké tělesné nahotě celý svět ctil, působilo tak nepřirozeně a bylo tak ponižující, že se na to nikdo nemohl dívat a že se dvorská čeleď také s projevy žalostného odporu odvrátila a se zahalenými obličeji ven vyrazila.

Pro to, co je zahnalo, je „stud“ jen tehdy pravým a vhodným slovem, když je chápeme v jeho posledním a dávno zapomenutém smyslu: jako jednoslabičné označení oné hrůzy, vznikající tehdy, když prvotní pocity prolomí vrstvy mravnosti, na jejímž povrchu se udržují již jen v tlumených náznacích a podobenstvích. Taková civilizovaná narážka se jeví v trhání svrchního šatu při hlubokém zármutku: Je to občansky zmírněný původní mrav nebo prapůvodní mrav, který se projevoval tím, že se lidé do poslední nitky vysvlékali, že zavrhovali oděv i ozdoby jako znak lidské důstojnosti, která je nejvyšším zármutkem ničena a přichází ve psí, a že se tak snižovali na pouhého živočicha. Tak i Jákob. Z nejhlubšího žalu pronikl až k jádru mravu, od symbolu k syrové věci a k strašné vlastní věci; dělal, co „se již nedělá“, a to jest, po zralé úvaze, pramen vší hrůzy. Nejspodnější vyplyne přitom na povrch; a kdyby bylo Jákoba napadlo bečet

509$

jako beran, nebylo by mohlo lidem ze dvora být přitom ošklivěji.

Cudně tedy utekli; opustili ho – a není jisté, zda to bylo politováníhodnému starci tak zcela milé a příjemné; zda nebylo jeho nejvroucnějším přáním budit hrůzu a zda si liboval, když musel se svými drsnými projevy bolesti být sám. Přesto nebyl sám, a projev nepotřeboval lidského svědectví, aby si zachoval svou podstatu a účel, totiž budit hrůzu. Na koho, přesněji řečeno, proti komu byl projev namířen, u koho měl vlastně budit hrůzu a komu měl, jako významný návrat k prapůvodnímu stavu přírody, postavit před oči, jak on sám se vrátil zpět k obyčejům pouště, – to věděl zoufalý otec velmi dobře, a také jeho blízcí to ponenáhlu zvídali, především Elíezer, „Abrahámův Nejstarší Služebník“, který se ho ujal, – tento podivuhodný stařec, který tak zvláštním způsobem dovedl říkat „Já“ a kterému vyskakovala vstříc země.

Také jeho srdce bylo raněno strašnou, znamením utvrzenou zprávou, že Josef, jeho krásný a obratný žák, syn té pravé, byl na cestě stižen smrtelným úrazem a že padl za oběť dravé šelmě; ale jeho vzácně neosobní stav mysli, jeho podivuhodně široké sebevědomí mu dovolovaly zachovat jakousi lhostejnost k ráně, která na něho padla, a mimoto pro nutnou starost o ubožáka Jákoba nemyslel na vlastní hoře. Elíezer nosil svému pánu jídlo, ačkoli Jákob je po celé dlouhé dny odmítal, a Elíezerovi se také podařilo donutit Jákoba, aby alespoň v noci spal ve stanu, kde se také od něho nevzdaloval. Ve dne totiž sedával Jákob na hromadě střepů a popela v odlehlém, slunci vystavěném koutě osady, a sedával tam nahý, drže v rukou kusy závoje, s vlasy, vousy a rameny posypanými popelem, škrábaje se chvílemi nějakým sebraným střepem, jako by měl tělo poseté boláky a jako by byl malomocný, – což bylo čistě symbolické počínání, neboť o bolácích nemohlo být ani řeči, a škrábání bylo jedním z projevů, které byly jinam namířeny.

Pohled na toto ubohé, kající tělo byl i bez symbolicky vystavované nečistoty dosti žalostný a tklivý, a každý, kromě nejvyššího služebníka, se ostýchavě i uctivě vyhýbal místu této dobrovolné vlastní potupy. Vždyť Jákobovo tělo již nebylo tělem

510$

jemného, statného mladíka, který na Jaboku vítězně zápasil s cizincem s dobytčíma očima a který s nepravou ženou prospal bouřlivou noc; ani tělem muže, který později s pravou ženou zplodil Josefa. Dobrých sedmdesát let, která sice nebyla zaznamenávána a pozorně sčítána, ale působila věcně, se přes toto tělo přehnala a uvalila na ně dojemně odpuzující znetvořeniny stáří, které činily jeho nahotu tak truchlivou. Mládí se rádo a dobrovolně ukazuje nahé; má dobré svědomí své krásy. Stáří se halí do důstojného studu a ví proč. Nikdo neměl právo vidět nahotu této horkem zrudlé, bílým vlasem porostlé a, jak to s lety chodí, svým tvarem se již více ženským prsům podobající hrudi, těchto vysílených paží a stehen, a záhyby ochablého břicha, nikdo, kromě snad starého Elíezera, který se na to klidně díval a nic proti tomu nenamítal, nechtěje rušit projevy svého pána.

Ani v ostatních věcech, které nepřestupovaly míru obvyklých projevů hlubokého smutku, Elíezer Jákobovi nepřekážel: zvláště ne v pobytu na smetišti a nebránil mu ani, aby se stále znova neposypával popelem, který se mísil s potem a slzami. To všechno bylo chvalitebné, a Elíezer se postaral jen o nuznou střechu nad místem pokání, aby v hodině polední Tammuz, slunce, nezvyšoval příliš krutě Jákobovy útrapy. Přesto byla Jákobova trpitelská tvář s otevřenými ústy, se spodní čelistí skrytou ve vousech a s očima, které se stále a stále z nepochopitelných hloubek utrpení vzhůru koulely, rudě opuchlá vedrem a strastí, a on sám to konstatoval, jako každý měkký člověk, kterému jde o jeho stav a který myslí, že by nebyl oceněn, kdyby je neoděl slovy.

„Rudý a oteklý od pláče je můj obličej,“ říkal chvějícím se hlasem. „S hlavou hluboce skloněnou a s pláčem tu sedím, a po mé tváři kanou slzy.“

To nebyla jeho vlastní slova a člověk to hned poznal. Již prý Nóach, podle starých zvyků, hledě na potopu, tak či nějak podobně mluvil, a Jákob si jeho slova přivlastnil. Vždyť je to dobré, pohodlné a utěšující vědomí, že z dávných dob soužením pronásledovaného lidstva se nám zachovaly skladby hořekujících slov a že jsou po ruce, poněvadž se i pro budoucí přítomnost hodí, jako by byly pro ni raženy, a vyhovují bolestnému životu, pokud mu slova vůbec mohou vyhovovat, takže jich

511$

můžeme používat a vlastní hoře s prastarým, stále trvajícím slučovat. Jákob skutečně nemohl svému neštěstí prokázat větší čest, než když je postavil na roven potopě světa a když při něm užil slov, která byla ražena pro ni.

V jeho zoufalství a v jeho nářku bylo vůbec mnoho slov, která byla již dříve ražena nebo zpola ražena. Zvláště onen stále se opakující žalostný výkřik: „Dravé zvíře sežralo Josefa! Rozsápán, rozsápán je Josef!“ lehce připomínal starou ražbu, třebaže se nikdo nesmí domnívat, že by tím byla jeho bezprostřednost jen poněkud zmírněna. Ach, o té se nemůže říci, že by se jí bylo nedostávalo, přesto, že slova byla ražena již dříve.

„Jehně i ovci zabili!“ recitoval Jákob, kýval tělem a plakal hořce. „Nejdříve matku a nyní i jehně! Ovce opustila jehně, když jsme měli před sebou již jen jednu polní cestu k útulku; nyní i jehně zabloudilo a zahynulo! Ne, ne, ne, ne! Přespříliš, přespříliš! Běda, běda! Nad milovaným synem pláči a naříkám! Nad ratolestí, jejíž kořeny jsou vytrženy, nad svou nadějí, která je vytržena jako sazenice – pláči a naříkám. Můj damu, mé dítě! Podsvětí se stalo příbytkem jeho! Chleba do úst nevezmu, vody se nenapiji. Rozsápán, rozsápán jest Josef…“

Elíezer, který mu chvílemi otíral obličej šátkem, ve vodě smočeným, bral účast v jeho žalobách, pokud se přidržovaly hotových formulek a staré ražby nebo se o ně opíraly, přizvukuje mu bručivě nebo napolo zpěvavě alespoň v tom, co se stále opakovalo, ve výkřiku „pláči a naříkám!“ nebo „rozsápán, rozsápán!“ Celý dvůr ostatně po hodinách kvílel a byl by kvílel i tehdy, kdyby zármutek nad ztrátou líbezného domácího syna byl i méně upřímný. „Hoj, achí! Hoj adón! Plačme pro bratra! Plačme pro pána!“ zněl odtamtud k Jákobovi a Elíezerovi sborový nářek, a také tam odmítali, třebaže to tak doslova nemysleli, pokrm i nápoj, neboť vytržena byla sazenice a v pouštním větru uschla travina.

Dobrá věc je zvyk a blahodárná úprava jásotu i nářku podle předpisů, které nedovolují, aby se ničivě šířily a překračovaly meze, nýbrž upravují jim pevné koryto, kterým mohou proudit. Také Jákob pociťoval požehnání a prospěšnost poutajících starých zvyklostí; ale vnuk Abrahámův byl příliš původní duch, a

512$

všeobecný pocit byl v něm příliš živě spojen s vlastním myšlením, než aby se mohl uspokojit v jednotné formě. Hovořil a naříkal i svými vlastními, a nikoli raženými slovy, a také při tom mu Elíezer otíral obličej, pronášeje někdy uklidňující souhlas nebo varovnou kontrastující připomínku.

„Přivalilo se na mne,“ vyrážel ze sebe Jákob hlasem žalem ztenčeným, zvýšeným a napolo zdušeným, „čeho jsem se strachoval, a přišlo, co mi starost působilo! Rozumíš tomu, Elíezere! Můžeš to pochopit? Ne, ne, ne, ne, člověk nikdy nepochopí, že se může uskutečnit, čeho jsme se báli. Kdybych se nebyl strachoval a kdyby se to bylo přivalilo neočekávaně, věřil bych tomu; řekl bych srdci svému: Bez myšlenek jsi bylo a nevyvarovalo ses zla, protože jsi včas nedbalo o to, jak je zapudit. Hle, překvapení věříme. Že však přijde věc, kterou tušíme, a že se přes naše tušení neostýchá přijít, je hrůza v mých očích a je to proti úmluvě.“

„Neštěstí se neřídí úmluvou,“ odpověděl Elíezer.

„Ne, podle práva ne. Ale mělo by se jí řídit tam, kde jde o lidský cit, který má také svůj rozum a bouří se! Neboť k čemu byly člověku dány bázeň a starostlivost, ne-li k tomu, aby jimi neštěstí zapřísahal a aby včas odnímal osudu zlé myšlenky, kterými sám myslí? Osud se pak arci zlobí, ale také se stydí a praví k sobě: ,Jsou-liž to ještě mé myšlenky? Jsou to myšlenky člověka, již je nechci.’ Ale co si má počít člověk, když mu již starostlivost není nic platna a když se nadarmo, to jest právem, strachuje? Nebo jak má žít člověk, který již nemůže spoléhat na to, že se věci sběhnou jinak, než si myslí?“

„Bůh je svobodný,“ pravil Elíezer.

Jákob uzamkl rty. Sebral upuštěnou střepinu a rozdíral opět své symbolické vředy. Jinak si prozatím jména božího nevšímal. Pokračoval:

„Co jsem se nastaral a nastrachoval, že by divá zvěř z křoví mohla někdy dítě napadnout a ublížit mu, a nedbal jsem, že jsem ve své úzkosti byl lidem pro posměch, a nechal jsem si líbit, když říkali: ,Podívejte se na tu starou kojnou!’ A byl jsem směšný jako člověk, který ustavičně opakuje: ,Jsem nemocen, jsem na smrt nemocen!’, vypadá však zdravě a neumírá, a nikdo

513$

tomu nevěří, ani on sám posléze. Pak ho však najdou mrtvého a litují, že se mu posmívali, a říkají: ,Vida, on nebyl blázen.’ Může se mrtvý ještě radovat z jejich zahanbení? – Ne, neboť je mrtev. A raději by byl bláznem před nimi i před sebou než ospravedlněn bez užitku. Zde sedím na smetišti, mám od pláče rudou a opuchlou tvář a po ní se řinou slzy s popelem. Mohu mít radost, že se stalo, co jsem předpovídal? Ne, neboť se to stalo. Mrtev jsem, neboť mrtev je Josef, je rozsápán, rozsápán…

Hle, Elíezere, vezmi a pohleď: Roucho a cáry hvězdného závoje! Ten jsem odhalil z tváře své nejmilejší a pravé v svatební komnatě a podal jsem jí květy své duše. Potom to však lstí Lábanovou byla nepravá žena a má duše byla nevýslovně potupena a rozsápána na dlouhou dobu – až mi pravá žena v krutých bolestech darovala chlapce. Dumuzi, mé všechno, – nyní i on je mi rozsápán a usmrcena je pastva mých očí. Lze to pochopit? Může to někdo ode mne žádat? Ne, ne, ne, ne, já žádám, bych již nežil. Přeji si, aby má duše byla oběšena a aby tato kostra byla mrtva!“

„Nehřeš, Izraeli!“

„Ach, Elíezere, nauč mě bát se Boha a vzývat jeho přesilu! Všechno mu musíš zaplatit, jméno i požehnání i Ezauův trpký pláč, draze zaplatit! Stanoví cenu podle své libovůle a vymáhá ji bez milosti. Nesmlouval se mnou a nenechal mě usmlouvat, co je nad mé síly. Vezme, co podle jeho mínění mohu platit, a chce lépe než já vědět, co má duše snese. Mohu se s ním přít jako rovný s rovným? Sedím na smetišti a rozdírám si rány – co chce ještě? Mé rty mluví: ,Co Bůh činí, dobře činí.’ Nechť se drží mých rtů! Co si v srdci myslím, je mou věcí.“

„Ale on čte i v srdci.“

„Za to nemohu. Je to jeho dílo, že i do srdce vidí, a ne moje. Lépe by byl učinil, kdyby byl nechal člověku nějaké útočiště před přesilou, aby mohl reptat proti nesnesitelné bolesti a aby si mohl myslet své o spravedlnosti. Toto srdce bylo jeho útulkem a bylo Stánkem. Když přišel na návštěvu, byl Stánek krásně vyzdoben, koštětem zameten a jemu bylo vyhrazeno čestné místo. Nyní v něm není leč popel, smíchaný se slzami, a smetí bídy.

514$

Nechť se mému srdci vyhýbá, aby se neznečistil, a nechť se drží mých rtů.“

„Jen kdybys nehřešil, Jákobe ben Jischaku!“

„Nemlať slova, starý služebníku, neboť jsou prázdnou slámou! Mne se ujímej, a ne Boha, neboť on je převeliký a nestojí o tvou péči, já však jsem jen hromádka neštěstí. Nemluv se mnou z vnějšku, nýbrž mluv mi z duše, nic jiného nesnesu. Víš a pochopil jsi, že Josef zahynul a že se již ke mně nevrátí, nikdy, nikdy? Jen to když uvážíš, můžeš mi mluvit z duše a nebudeš mlátit prázdnou slámu. Vlastními ústy jsem mu poručil, aby se na cestu vydal, a řekl jsem: Jdi do Šekemu a pokloň se svým bratrům, aby se vrátili domů a aby Izrael tu nezůstal jako strom bez listí! To jsem od něho i od sebe žádal, jsa přísný k nám oběma, a poslal jsem ho na cestu samotného, bez služebníků; uznal jsem jeho pošetilost za svou a neztajoval jsem si, co Bůh věděl. Bůh však mi zatajil, co věděl, neboť on mi vnukl myšlenku, abych dítěti poručil: Jdi tam!, a skryl přede mnou, co věděl a co divokého zamýšlel. Taková je věrnost mocného Boha a tak oplácí upřímnost upřímností!“

„Chraň alespoň své rty, synu pravé ženy!“

„Mé rty mi byly dány k tomu, abych vyplivoval, co nelze pozřít.

Nemluv z vnějšku, Elíezere, nýbrž z nitra! Co si jen Bůh myslí, že na mne tolik nakládá, takže mi až oči přecházejí, a že jsem jako smyslů zbaven, poněvadž je toho na mne mnoho? Copak mám sílu kamene a je mé tělo ze železa? Když je tak moudrý, měl mě udělat z kovu, takto však je toho na mne mnoho… Mé dítě, můj Damu! Pán mi jej dal, Pán mi jej zase vzal, – neměl mi ho raději ani dávat nebo neměl dopustit, abych já sám vyšel z lůna mateřského, a vůbec nic! Co si má člověk myslet, Elíezere, a kam se podít ve své bídě? Kdybych nebyl, nic bych nevěděl a nic by nebylo. Ježto však jsem, je přece jen lépe, že Josef zahynul, než aby nikdy nebyl býval, neboť takto mi přece jen něco zbylo, mám svůj zármutek pro něho. Ach, Bůh se postaral o to, aby člověk nemohl být proti němu a aby musel říci ano, říkaje ne. Ano, dal jej mému stáří, budiž jméno jeho vroucně za to pochváleno! Svýma rukama ho udělal a udělal ho krásným.

515$

Nadojil ho jako mléko a kosti jeho pěkně sestavil, oblékl ho do kůže a do masa a všemi půvaby ho zahrnul, takže ve své roztomilosti mě tahal za uši a smál se: ,Tatíčku, dej mi to!‘ A já jsem mu to dal, neboť nejsem z kovu, ani z kamene. Když jsem ho posílal na cestu a svěřoval mu ono poslání, volal: ,Zde jsem!‘ A poskakoval, odrážeje se patami, – když na to pomyslím, vytryskne ze mne nářek jako voda! Neboť právě tak dobře jsem na něho mohl naložit dříví k oběti zápalné a vzít ho za ruku a sám nést oheň i nůž. O, Elíezere, já jsem se zkroušeně a poctivě před Bohem přiznal, že bych to byl nedokázal. Myslíš, že milostivě přijal mou pokoru a že se slitoval nad mým přiznáním? Ne, on si toho ani nepovšiml a pravil: ,Staniž se, co nemůžeš vykonat, a třebaže mi to nemůžeš dát, já si to vezmu. Takový je Bůh!

Zde viz: roucho a jeho cáry, krví ztuhlé. Je to krev jeho žil, které mu netvor rozsápal i s masem. O hrůzo, hrůzo! O hříchu boží! Ó divý, slepý, šílený zločine!… Příliš mnoho jsem od něho požadoval, Elíezere, příliš mnoho na dítě. Sešel z cesty na poli a zabloudil na poušti, – vtom ho obluda přepadla, povalila a nedbajíc jeho úzkosti sežrala. Snad mě volal, snad volal matku, která zemřela, když byl malý. Nikdo ho neslyšel, Bůh se o to postaral. Myslíš, že to byl lev, který ho povalil, nebo divoký vepř, který ho napadl s naježenými štětinami a pohroužil do něho svou zbraň…“

Zachvěl se, umlkl a zahloubal. Slovo „vepř“ nutně vyvolalo myšlenkové spojení, které vyzvedlo na povrch, k pravzoru a k praobrazu, k tomu, co je v koloběhu časů vždy přítomné, strašnou jedinečnost, rvoucí jeho city, a přeneslo ji tak říkajíc k hvězdám. Netvor s kly, zběsilý kanec z báje byl Séth, vrah boží, byl to Ryšavec, Ezau, kterého Jákob výjimečně dovedl obměkčit, když u Elíezerových nohou plakal, který vlastně podle pravzoru bratra na kusy roztrhal a který, jsa sám roztrhán a na mnoho kusů rozdělen, se zde dole mohl vyskytnout. V této chvíli se z hloubi Jákobovy duše nořilo tušení, jakési legendární podezření, které tam bylo již od tehdy, kdy přijal krvavé cáry, a stoupalo k jeho vědomí: temné tušení, kdo byl proklatý kanec, který Josefa rozsápal. Nechal je však přesto zase zapadnout do temnoty, dříve než se dostalo na povrch, ano, sám je ještě trochu

516$

potlačil. Bylo dosti podivné, že o něm nechtěl vědět a že se bránil pochopení, které by mu bylo umožnilo setkat se na povrchu s tím, co přichází zespodu, poněvadž podezření, kdyby je byl připustil, by se bylo obrátilo proti němu samému. Měl dosti odvahy a tolik lásky k pravdě, že uznával povinnost ručit za Josefa, a proto se odvážil poslat ho na cestu. Ale k tomu, aby uznal svou spoluvinu na zkáze dítěte, která by byla vyšla najevo ze vzájemného podezřívání mezi bratry, nestačila jeho odvaha a láska k pravdě, což je pochopitelné. Přiznat si, že sám byl kancem z báje, který svou pyšnou a bláznovskou láskou Josefa zahubil, také nebyl schopen, a ve své trpké bolesti nechtěl o tom pranic vědět. A přes to právě z tohoto nepřiznaného a do temnoty zavrženého podezření vyplývala nesnesitelná trpkost této bolesti, stejně jako z něho vyplývala potřeba prudkých projevů utrpení před tváří boží.

Byl to však Bůh, o kterého Jákobovi šlo, on stál za vším, na něho byly upřeny jeho hloubající, plačící a zoufalé oči. Lev či vepř – Bůh chtěl, dovolil, jedním slovem spáchal onu hroznou věc, a Jákob pociťoval jakési, člověku dobře známé zadostučinění, že mu zoufalství dovolovalo přít se s Bohem – což byl vlastně stav povýšenosti, s nímž vnější ponížení v nahotě a v popelu podivně kontrastovalo. K rozepři s Bohem bylo ovšem tohoto ponížení zapotřebí. Jákob si drásal své neštěstí, – a zato si mluvil co chtěl a nedával si pozor na ústa.

„Takový je Bůh!“ opakoval se zdůrazněnou hrůzou. „Pán se mne neptal, Elíezere, a neporučil mi naoko, aby mě zkoušel: ,Obětuj mi syna, kterého miluješ!’ Snad přes své pokorné očekávání byl bych měl dosti síly a byl bych vedl dítě k Moriji, třeba by se mne bylo tázalo, kde že je ovce k oběti; snad bych to byl vyslechl a nebyl bych při tom omdlel a byl bych dovedl zdvihnout nad Izákem nůž, spoléhaje na berana, – bylo by to přece stálo za zkoušku! Ale tak ne, tak ne, Elíezere. Neuznal mě ani za hodna zkoušky, nýbrž odloudil dítě mému srdci, využiv mého poctivého uznání, že nejsem bez viny na bratrském sporu, a nechal je zabloudit, aby je lev přepadl a aby divoký vepř zaryl kly do jeho těla a aby se rypákem hrabal v jeho vnitřnostech. Toto zvíře, abys věděl, žere všechno. Sežralo ho. Doneslo i svým

517$

dětem, selatům, kus Josefa do pelechu. Může to člověk pochopit a smířit se s tím? Ne, to je nesnesitelné! Vyvrhuji to jako pták chuchval, který mu uvázl v hrdle. Tady je to. Ať si s tím Bůh dělá co chce, pro mne to není.“

„Rozvahu, Izraeli!“

„Ne, jsem bez rozvahy, můj služebníku. Bůh mě jí zbavil, teď ať mě poslouchá! Je můj stvořitel, vím. Nadojil mě jako mléko a nechal mě srazit jako sýr, uznávám to. Ale co on, a kde by byl bez nás, bez mých otců a beze mne? Má tak krátkou paměť? Zapomněl na trápení a námahu, kterou s ním měl člověk, a jak ho Abrám objevil a vymyslel, takže si mohl políbit konečky prstů a zvolat: ,Konečně mě budou nazývat Pánem a Nejvyšším!’ Táži se: Zapomněl na naši úmluvu, že skřípe zuby a počíná si, jako bych byl jeho nepřítel? Kde je můj přečin a zločin? Ať mi jej ukáže! Obětoval jsem zemským baalům a posílal jsem hvězdám polibky rukama? Nebylo ve mně zla a má modlitba byla čistá. Proč trpím násilí místo spravedlosti? Nechť mě jen hned ve své zvůli zničí a uvrhne do jámy, neboť pro něho je to maličkost, i když je v neprávu, a já nestojím o život, v němž vládne násilí. Zabíjí zbožné i zlé ve své bujnosti proto, aby se vysmíval lidskému duchu? Ale kde by byl zase on sám bez lidského ducha? Úmluva je zrušena, Elíezere! Neptej se, proč, neboť bych ti musel dát smutnou odpověď. Bůh se zpozdil – snad mi rozumíš? Bůh a člověk se vzájemně vyvolili a uzavřeli svazek, aby teprve jeden v druhém byli tím, čím jsou, a aby byli svatí jeden v druhém. Stane-li se však člověk v Bohu jemným a ušlechtilým a jeho duše mravnou, a uvalí-li Bůh na něho pekelná muka, která nemůže snést, která musí vyplivnout řka: ,To pro mne není’, – pak je zřejmé, Elíezere, že Bůh s člověkem neudržel krok, nýbrž že se zpozdil, a že nadto je i netvor.“

Je pochopitelné, že se Elíezer těchto slov zhrozil, že vyslal k nebesům prosbu o shovívavost pro svého smyslů zbaveného pána a že ho odhodlaně pokáral:

„Mluvíš tak nemožně, že se to člověku ani poslouchat nechce,“ pravil, „a až neslušně sápeš Boha za plášť. To ti pravím já, který jsem s Abrámem krále z východu s pomocí boží porazil a kterému na cestě za nevěstou vyskakovala vstříc země.

518$

Neboť ty nazýváš Boha zpustlým netvorem a stavíš se mu na oči pěkným a ušlechtilým, ale z tvých slov vyje poušť, a ty se svou lehkomyslností zbavuješ soucitu se svou velkou bolestí, neboť jí zneužíváš a dovoluješ si pak hrozné smělosti. Chceš snad rozhodovat o právu a neprávu a pronášet soud nad Tím, který stvořil nejen Behemóta, jehož ohon se jako cedr tyčí, a Leviatana se strašně vyceněnými zuby a s šupinami podobnými železným štítům, nýbrž také Oriona, Plejády, ranní červánky, sršně, hady a prach abúbu? Neudělil ti Jischakovo požehnání před Ezauem, o něco starším, a nepotvrdil slavně svůj slib v Bét-elu, když jsi měl sen o nebeském žebříku? To sis nechal líbit, na tom jsi z hlediska svého jemného a ušlechtilého lidského ducha neviděl chyby, neboť to ti bylo po chuti! Nezahrnul tě v domě Lábanově bohatstvím a blahobytem, neotevřel ti zaprášené závory, takže jsi s celou rodinou unikl, a Lában stál před tebou na hoře Gileádu jako jehně? Nyní však, když tě potkalo trápení, hrozné trápení, to nikdo nepopírá, nyní se vzpouzíš, pane můj, vyhazuješ jako jankovitý osel, všechno ničemně zavrhuješ a říkáš: ,Bůh se v mravnosti opozdil.’ Jsi bez hříchu, jsa z masa, a je tak jisté, že jsi po celý život žil spravedlivě? Chceš rozumět tomu, co je pro tebe příliš vznešené, a chceš vyzkoumat tajemství života, že to odbýváš svým lidským slovem, říkaje: ,To pro mne není, jsem světější než Bůh?‘ Ó, kéž bych byl tato slova od tebe neslyšel, synu ženy pravé!“

„Ano, ty, Elíezere,“ s pustým posměchem odpověděl jemu Jákob. „Ty jsi mi ten pravý, a buď si jím! Ty jsi spolkl všechnu moudrost světa a teď ji všemi svými póry vypocuješ. Je to vskutku poučné, jak mě tu plísníš a jak bys mi rád namluvil, že jsi s Abrámem krále zahnal, což je zhola nemožné; podle pravdy jsi můj polobratr, syn služky, narodil ses v Dimaški a viděl jsi Abraháma asi tak jako já sám. Hle, jak dovedu ve své bídě s tvou učeností zatočit! Byl jsem čist, ale Bůh mě celého ponořil do kalu, a takoví lidé se řídí rozumem, neboť se nezajímají o zbožné zkrášlování a vidí pravdu v její nahotě. I o tom pochybuji, že ti vyskakovala vstříc země, abys věděl. Je po všem.“

„Jákobe, Jákobe, co děláš! V rozvášněnosti svého žalu ničíš svět, na kusy jej rozbíjíš a házíš na hlavu tomu, kdo tě napomíná.

519$

Neboť nechci říci, komu ji vlastně na hlavu házíš. Jsi první, kterého potkává neštěstí, a jen tebe za nic na světě nesmí potkat, hned se musíš nestydatě rouhat, vzpírat a jako beran proti Bohu hnát? Myslíš, že se kvůli tobě budou hory přesunovat a že voda poteče do kopce? Chceš na místě zlobou puknout, že nazýváš Boha bezbožným a vznešeného nespravedlivým?“

„Mlč, Elíezere! Prosím tě, nemluv tak křivě o mně, jsem bolestí rozcitlivělý a nevydržím to! Kdo musel svého nejmilejšího syna vydat vepřům a jejich mláďatům v pelechu na pospas, Bůh či já? Proč tedy těšíš jeho a proč se jeho místo mne zastáváš? Rozumíš vůbec, jak to míním? Ničemu nerozumíš a chceš se Boha zastávat. Ach, ty obhájce boží, však on se ti odmění a připočte ti k dobru, že ho ochraňuješ, a poněvadž je Bůh, lstivě oslavuješ jeho skutky. Já však myslím, že tě prožene. Neboť ty se ho neprávem zastáváš a chceš ho klamat, jako klameme člověka, a lísáš se k němu, že je Bůh. Ten tě vytrestá, ty pokrytče, budeš-li se s ním jen proto přátelit a budeš-li licoměrně obhajovat jeho věc, ačkoli se na mně dopustil do nebe volajícího bezpráví a hodil Josefa vepřům na pospas. To, co povídáš ty, mohl bych i já říci, a nejsem hloupější než ty, to si rozmysli, dříve než mlátíš. Já však mluvím jinak – a jsem mu přitom bližší než ty. Člověk musí Boha obhajovat proti jeho obhájcům a musí ho chránit proti jeho ochráncům. Myslíš si, že je člověk, třebaže přemocný, že je jeden z nich a že se ho musíš proti červu, jako jsem já, zastávat? Nazýváš-li ho věčně velikým, jsou to jen slova, nevíš-li, že Bůh je ještě nad Boha, věčný ještě sám nad sebou, a že tě potrestá ze své chýše, kde je mou spásou a mým útočištěm, a kde ty nejsi, když rozlišuješ mezi ním a mnou!“

„Jsme všichni vespolek slabého těla a hříchu oddáni,“ tiše odpověděl Elíezer. „Každý z nás se musí Boha držet, pokud to dovede a pokud to chápe, neboť nikdo ho nepochopí. Patrně jsme oba mluvili trestuhodně. Nyní však pojď, pane můj a vrať se do svého domu, neboť dosti již je nejhlubšího smutku. Tvůj obličej je již na tomto smetišti horkem celý opuchlý a ty jsi příliš slabý a jemný pro takový stupeň smutku.“

„Pláčem!“ pravil Jákob. „Pláčem pro miláčka zrudla a opuchla má tvář.“ Ale šel s ním přece a nechal se dovést do stanu. Ani

520$

on již neměl zájem pro smetiště, nahotu a drásání, neboť to všechno mu sloužilo jen k tomu, aby se mohl s Bohem vypořádat.

«Pokušení Jákobova»

Po těchto prvních třech dnech se zahalil alespoň do pytloviny a přestal se již z bolesti zanedbávat, takže jeho synové při svém návratu ho nezastihli již ve stavu tak zbědovaném. Synové však ještě otáleli, a byly to prozatím jejich ženy, pokud na dvoře bydlely (neboť Júdova žena, dcera Šúova, zde nebyla), které s ním truchlily a naříkaly, které ho podporovaly a těšily, právě tak jako Zilpa a Bilha a také malý Benjamín, s kterým často plakal, objímaje ho pažemi. Ani zdaleka nemiloval nejmladšího tak jako Josefa, a kdykoli se na něho podíval, po každé se zasmušil, poněvadž jeho zrození stálo Ráchel život. Nyní však ho vroucně k sobě přivíjel, z lásky k matce ho nazýval Benóním a přísahal mu, že ho nikdy, děj se co děj, nepošle na cesty, ani s průvodem, neřku-li samotného; i až vyroste, i až se ožení, vždycky zůstane zde pod dohledem otcovým, bude hýčkán a opatrován, ani na krok se neodchýlí od bezpečné cesty, neboť na světě nelze na nic a na nikoho spoléhat, Benjamín vyslechl otcovo ujištění, ačkoli ho poněkud zarazilo. Vzpomínal na své vycházky s Josefem do Adónova háje; a pomyšlení, že milovaný a krásný bratr s ním již nikdy nebude poskakovat a že již nebude jeho zpocenou ručku provětrávat; že již nikdy mu nebude vypravovat o svých velkých nebeských snech a že se již nikdy on, klouček, nebude pyšnit Josefovou důvěrou v jeho rozum, vynucovalo mu hořské slzy. Vlastně však nebyl schopen si v duchu představit to, co mu o Josefovi vykládali, že se již nevrátí, že tu není a že je mrtev; a nevěřil tomu ani

přes hrozné znamení, které existovalo, a od kterého se otec nikdy neodlučoval. Vrozená neschopnost věřit v smrt je zápor záporu a potřebuje kladné znamení. Je to bezmocná víra, neboť každá víra je bezmocná a svou bezmocností silná. Co se týče Benjamína, odíval svou nezkrotitelnou víru představou neurčité oddálenosti. „On se zase vrátí,“ ubezpečoval starce a hladil ho.

521$

„Nebo si pro nás pošle.“ Jákob však nebyl dítě, nýbrž muž, obtížený životními příběhy, a příliš trpce se ho již dotkla nemilosrdná skutečnost smrti, než aby pro Benóníovy útěchy mohl mít něco jiného kromě nejtruchlivějšího úsměvu. V hloubi duše byl však i on naprosto neschopen proměnit zápor v klad, a jeho pokusy zápor odmítnout a vyhnout se nutnosti smíření s obojím, se skutečností i s její nemožností, s tímto nelidským protikladem, tyto pokusy vybočovaly tak z mezí, že bychom v dnešní době je museli nazvat pomateností. V jeho době znělo by to ovšem přemrštěně; ale Elíezer měl s Jákobovými zoufalými plány a spekulacemi velkou práci.

Zachovala se nám zvěst, že na všechny domluvy stále opakoval: „Já tak v zármutku sestoupím za synem do hrobu.“ Tomu se tehdy i později rozumělo tak, že si již nepřeje dále žít, nýbrž že i on chce zemřít a se synem se v smrti spojit, – a rozumělo se tak i jeho nářku, že je to příliš smutné a tvrdé, uložit svou šedivou hlavu k tak strastiplné smrti. Tam také jeho řeč směřovala. Elíezer jí však rozuměl jinak a zevrubněji. I když to zní pošetile: Jákob přemítal o tom, bylo-li by možné sestoupit do jámy, to jest k mrtvým, a Josefa zpět přivést.

Tato myšlenka byla tím nesmyslnější, že to nebyl otec, nýbrž matka-choť, která se vydala na cestu, aby pravého syna vysvobodila z podsvětního vězení a aby ho vrátila pusté zemi. Ale v Jákobově ubohé hlavě se rodily nejsmělejší představy o stejné podstatě a nebylo nic nového, že nerozlišoval tak přesně pohlaví. Mezi Josefovýma a Ráchelinýma očima nedělal nikdy přesného rozdílu: Byly to skutečně jedny a tytéž oči, a kdysi z nich slíbal slzy netrpělivosti. V smrti úplně mu splynuly v jediný pár očí – samy milované bytosti mu splynuly v dvojpohlavní obraz touhy, a tato touha se tím stala mužsky i žensky nadpohlavní jako všechno nejvyšší, jako sám Bůh. Poněvadž však byla jeho a on její, byl i on nadpohlavní – výsledek, s kterým jeho cítění již dávno souhlasilo. Od Rácheliny smrti byl Josefovi právě tak matkou jako otcem; v tomto vztahu přijal i její úlohu, ano, její úloha byla v jeho lásce ještě význačnější, a sjednocení Josefa s Ráchel doplňovalo jeho vlastní sjednocení se zemřelou. Dvojnásobné můžeme jen dvojnásobnou láskou plně milovat;

522$

vyvolává to mužskost, pokud je ženská, právě tak jako ženskost, pokud je mužská. Cit otcovský, který v dítěti vidí zároveň syna i milenku, smíšený tedy s něhou, cit, který je spíše láskou matky k synovi, je sice mužský, pokud platí milence v synovi, avšak mateřský, pokud je láskou k synovi. Toto kolísání usnadňovalo Jákobovi pošetilé plány, týkající se Josefova návratu do života podle mýtického vzoru, s kterými obtěžoval Elíezera.

„Sestoupím do hrobu k svému synovi,“ ujišťoval. „Pohleď na mne, Elíezere – nestávají se tvary mých prsou již maličko ženskými? V mých letech se příroda již vyrovnává. Ženám rostou vousy a mužům prsa. Najdu již cestu do světa, odkud není návratu, zítra se na ni vypravím. Proč se tak mrzutě díváš? Že by to bylo nemožné? Musíme jít stále na západ a překročit řeku Chubur, pak přijdeme k sedmi branám. Prosím, nepochybuj o tom! Nikdo ho více nemiloval než já. Budu jako matka. Najdu ho a sestoupím s ním do nejhlubší hloubky, odkud tryská voda života. Pokropím ho a otevřu mu zaprášené závory k návratu. Neudělal jsem to již jednou? Však já se již s vládkyní tam dole vypořádám, jako jsem se vypořádal s Lábanem, a ještě mi bude muset dát dobré slovo! Proč se musím dívat, jak potřásáš hlavou?“

„Ach, milý pane, souhlasím, pokud mohu, s tvými záměry a věřím, že pro začátek půjde všechno podle tvých představ. Ale nejpozději před sedmou branou vyjde při obřadech nevyhnutelně najevo, že nejsi matka…“

„Ovšem,“ odpověděl Jákob a při všem zármutku nemohl potlačit úsměv zadostučinění. „To je nevyhnutelné. Uvidí se, že jsem ho neodkojil, nýbrž zplodil… Elíezere,“ pravil, maje nový nápad, a odchyluje se v myšlenkách od mateřsky ženského k fallickému, „zplodím ho znova! Což by to nebylo možné, ještě jednou ho zplodit, zcela tak, jaký byl, zcela takového Josefa, a takto ho zdola zpět přivést? Ten, z kterého vyšel, je přece ještě zde; proč by měl být ztracen? Pokud já tu jsem, nemohu ho pokládat za ztracena! Probudím ho k novému životu, a plodě, znovu postavím jeho obraz na zemi!“

„Ale není tu již Ráchel, která ti v tvém díle pomáhala, neboť obě vaše bytosti se musely spojit, aby se tento hoch zrodil. Ale

523$

i kdyby ti ještě žila a kdybyste znovu plodili, nebyla by to již ona hodina ani hvězdná soustava, které Josefa k životu vyvolaly. Nevyvolali byste jeho, ani nového Benjamína, nýbrž něco třetího, co oko lidské ještě nespatřilo. Neboť nic není dvakrát, a všechno se zde navždy podobá jen sobě.“

„Ale pak to nesmí zemřít a nesmí se ztratit, Elíezere! To není možné. Co je jen jednou a co nemá sobě rovna ani zároveň, ani v budoucnosti, a co žádný velký koloběh nám nevrátí, to nemůže být zničeno, to nemůže být dáno sviním na pospas, nepřijímám to. Je sice pravda, co říkáš, že Ráchel byla nutná k zplození Josefově a že bylo zapotřebí i hodiny k tomu. To je mi známo; úmyslně jsem tuto odpověď vyvolal. Neboť ploditel je jen nástrojem přírody, je slepý a neví, co dělá. Když jsme s Ráchel plodili Josefa, neplodili jsme jeho, nýbrž cosi, a že to byl Josef, bylo dílem božím. Plodit není tvořit, je to jen slepá rozkoš, s kterou se život do života noří; On však tvoří. O, kéž by se mohl můj život v smrt ponořit a vejít k ní, abych s ní mohl plodit a vyvolat z ní Josefa, jaký byl! K tomu spěje má mysl a na to myslím, říkaje: Sestoupím dolů. Kéž bych mohl plodit do minulosti a do hodiny, která byla Josefovou hodinou! Co tak mrzutě potřásáš hlavou? Vím sám, že to nemohu; že si to však přeji, nad tím nemusíš hlavou potřásat, neboť Bůh dopustil, že já jsem zde, a Josef ne, což je do nebe volající nespravedlivost a rve to srdce. Víš, co je to, rozervané srdce? Ne, nýbrž žvaníš jen, hovoře o tom, a nejvýše si myslíš: ,Smutná věc.’ Mně však bylo srdce doslova rozerváno, takže jsem nucen myslet proti rozumu a vymýšlet si nemožnosti.“

„Potřásám hlavou ze soucitu, pane, protože vzdoruješ proti tomu, co nazýváš nespravedlností: že totiž ty jsi, a tvůj syn již není. Toto dohromady tvoří právě tvůj smutek, který jsi na nejvyšší stupeň projevoval a prováděl tři dny na smetišti. Nyní by však bylo lépe, kdyby ses ponenáhlu začal odevzdávat do vůle boží, kdyby ses totiž vzchopil a nemluvil zmatené řeči, jako:

,zplodím znovu Josefa’. Jakpak také? Neznal jsi ho, když jsi ho plodil, neboť člověk plodí jen to, co nezná. Kdyby však chtěl plodit, věda a znaje, pak by tvořil a opovažoval by se být jako Bůh.“

524$

„Nuže, Elíezere, a co dále? Což nemá být člověk tak opovážlivý, a byl by vůbec ještě člověkem, kdyby stále nedychtil po tom, aby byl jako Bůh? Zapomínáš,“ pravil Jákob tlumeně, přibližuje se k Elíezerovu uchu, „že se v plození tajně vyznám lépe než mnohý muž, a že znám i cesty a prostředky, jak setřít rozdíl mezi plozením a tvořením, přijde-li na to, a že dovedu do plození přimísit i trochu tvoření, jak se přesvědčil Lában, když jsem nechal bílé ovce a kozy před oloupanými pruty oplodnit a když pak v můj prospěch vrhaly strakatá mláďata. Vyhledej mi, Elíezere, ženu, očima i vzrůstem se podobající Ráchel, taková se najde. Budu s ní plodit, maje zrak pevně a vědomě upřený na Josefův obraz, který znám. Tak mi ho znovu porodí z mrtvých!“

„Co pravíš,“ odpověděl Elíezer právě tak tiše, „hrozně mě odpuzuje, a raději bych to byl neslyšel. Neboť mi připadá, že to nevychází jen z hlubin tvého žalu, nýbrž z hloubky ještě větší. Nad to jsi ještě ve vysokém věku a bylo by důstojnější, kdybys na plození již ani nemyslel, nemluvíc o plození spojeném s tvořením, vždyť to je v každé případnosti nevhodné.“

„Neklam se, Elíezere! Jsem živoucí stařec, a naprosto ne již jako andělé, ani zdaleka, to vím sám nejlépe. Rád bych plodil. – Ovšem,“ připojil nesměle po malé pomlčce, „v této chvíli jsou mé životní síly zármutkem pro Josefa ochablé, takže bych ze zármutku snad ani plodit nemohl, ačkoli bych právě pro zármutek vší mocí chtěl. Vidíš, jaké drásavé rozpory na mne Bůh uvaluje!“

„Vidím, že zármutek ti byl dán jako hlídač na ochranu proti velkému zločinu.“

Jákob se zahloubal.

„Pak musím,“ mluvil stále ještě služebníkovi do ucha, „hlídače oklamat a podvést ho, což nebude nesnadné, ježto je překážkou i vůlí. Neboť jistě je možné, Elíezere, udělat člověka bez plození, nemůžeme-li bolestí a zármutkem plodit. Copak zplodil Bůh člověka v lůně ženy? Ne, neboť tu žádné nebylo, a hanba je na něco takového pomyslet. Udělal jej, jak chtěl, svýma rukama z hlíny a vdechl mu do nosu dech života, aby chodil. Nuže, Elíezere, poslyš a nech se přesvědčit! Což kdybychom udělali postavu z hlíny a utvořili věc z bláta, podobnou loutce, tři lokte

525$

dlouhou a se všemi údy, jak ji Bůh vymyslel a viděl, když ji v duchu počal a podle obrazu stvořil. Bůh viděl a udělal člověka, Adama, neboť on je tvůrce. Já pak vidím Josefa, Jediného, jak ho znám, a probudím ho k životu s větší touhou, než když jsem ho plodil a neznal. A loutka bude ležet před námi, Elíezere, a umělá postava bude v lidské velikosti natažena s obličejem k nebi obráceným; my však budeme stát u jejích nohou a pohlížet do jejího hliněného obličeje. Ach, nejstarší, srdce ve mně buší jako kladivo; což kdybychom to udělali?“

„Kdybychom udělali co, můj pane? Co si to nového a podivného vymýšlí tvé hoře?“

„Což to vím, můj první služebníku, a mohu to říci? Nech se přece přesvědčit, a pomoz mi při tom, co sám ještě dobře nevím! Kdybychom pak sochu jednou a sedmkrát obešli, já napravo, ty nalevo, a kdybychom vložili lístek do jejích mrtvých úst, lístek s jménem božím… Já pak bych poklekl a sevřel bych hlínu do náručí a líbal bych ji ze všech sil a z celého srdce… Hle!“ vykřikl, „Elíezere, viz! Rudě se barví tělo, jako oheň rudě, žhne, pálí mě, já však nepřestávám, držím je pevně v náručí a znova je líbám. Vtom zhasíná, do hliněného těla proudí voda, tělo se vodou vzdouvá a nabobtnává, a hle, na hlavě vyrážejí vlasy, na rukou i na nohou vyrážejí nehty. Políbím ho po třetí a vdechnu mu svůj dech, který je dechem božím, a ty tři, to jest oheň, voda a vzduch, způsobí, že se to čtvrté, země, probudí k životu a s úžasem otevře oči a pohlédne na mne, svého buditele, řkouc: ,Abbá, milý otče‘…“

„Mně je velmi, velmi nepříjemně z toho všeho,“ lehce se zachvívaje, pravil Elíezer, „neboť mi připadá, jako bys mě byl doopravdy získal pro takovou novou a dvojsmyslnou věc a jako by před mým zrakem ožil Golem. Ty mi věru ztrpčuješ život a divně mi děkuješ za to, že vy trvávám u tebe v tvém zármutku a že ti věrně podpírám hlavu, když jsi dospěl již k dělání obrazů a ke kouzlům, přičemž mě necháváš spolupůsobit, ať chci či ne, takže to všechno vidím před očima!“

A Elíezer byl rád, když přišli bratři. Oni však rádi nebyli.

526$

«Přivykání»

Sedmého dne potom, když Jákobovi odevzdali znamení, přišli také oni v pytlovinách kolem beder a s vlasy plnými popela. Bylo jim nevolno a žádný z nich nechápal, jak si to kdysi představovali a jak si mohli namlouvat, že se budou mít dobře a že znova získají otcovo srdce, jen když tu již mazlíček nebude. Dávno a předem již vypustili tuto domněnku z mysli a nyní se divili, jak ji kdysi mohli mít. Již cestou, v duchu a také v úryvcích slov, která spolu vyměňovali, si přiznali, že, pokud jde o Jákobovu lásku, bylo Josefovo odstranění naprosto zbytečné.

Dosti dobře věděli a dovedli si pomyslet, jaké asi jsou Jákobovy city k nim; bylo jim zřejmé, že jejich život bude nepříjemně zkomplikován. Jákob nějak v hloubi duše, a aniž byl k tomu přímo odhodlán, je jistě pokládal za hochovy vrahy, i když se nedomníval, že bratra vlastníma rukama zardousili, nýbrž obviňoval místo nich zvíře, které je krvavého činu ušetřilo, jednajíc podle jejich přání, takže byli v jeho očích nevinní, nedotknutelní, a proto tím nenáviděnější vrazi. Ve skutečnosti, jak věděli, bylo tomu právě naopak: oni byli vinni, ovšem, ale nebyli vrazi. To však nemohli otci říci; neboť, aby se od temného podezření z vraždy očistili, byli by se museli přiznat k své vině, a tomu se stavěla na odpor již sama spolčující přísaha, kterou ovšem v mnohých chvílích byli hotovi shledávat právě tak hloupou jako všechno ostatní.

Viděli zkrátka jasně, že již neprožijí mnoho spokojených dnů, patrně ani jediný. Špatné svědomí je velké zlo, ale uražené špatné svědomí je skoro ještě více; neboť vyvolává v duši mrzuté zmatky, pošetilé i trapné zároveň, a vtiskuje tvářím utrápený výraz. Takto budou asi všichni, všech deset, po celý život před tváří Jákobovou stát, nenalézajíce klidu. Neboť on je měl v podezření a oni věděli, co to znamená: podezření a nedůvěra, kdy člověk sám sobě nedůvěřuje v druhém a druhému v sobě, kdy tedy klid, který nenalézá, nemůže ani druhému přát, nýbrž bez oddechu musí reptat a číhat, popichovat, rýpat a vrtat a sám se mučit, přičemž se zdá, že mučí druhého – to jest podezření a to jest neblahá nedůvěra.

527$

Na první pohled, jak před Jákoba předstoupili, poznali, že tomu tak je a že tomu tak i nadále bude, – poznali to podle pohledu, který k nim vyslal, maličko se pozvedaje z ruky, na které ležel, – podle tohoto pohledu očí pláčem zanícených, pohledu zároveň ostrého i kalného, úzkostlivého i nenávistného, který je chtěl proniknout, věda, že to nedovede, který dlouho na nich tkvěl, než se k němu připojilo vhodné slovo, to jest nezodpověditelná a až příliš jasně zodpovězená, prázdně patetická, žalostně nesmyslná, jen neplodnou trýzeň budící otázka:

„Kde je Josef?“

Stáli tu před touto nemožnou otázkou se sklopenými hlavami, uražení hříšníci a zarmoucené postavy. Viděli, že je odhodlán co možná nejvíce jim situaci znemožnit a ničeho je neušetřit. Ježto mu byli ohlášeni, mohl se na ně připravit a mohl je přivítat sedě; on však dosud před nimi ležel, za týden potom, kdy dostal znamení, – ležel s obličejem na rameni a teprve za hodnou chvíli zdvihl hlavu – aby se na ně podíval a aby jim dal otázku, jejíž drsnost si jeho zármutek mohl popřát. Viděli, že svého zármutku zneužívá. Ležel před nimi, aby se směl tak otázat, aby nedůvěřivá otázka mohla být třeba i otázkou zármutku – rozuměli tomu velmi dobře. Lidé se odjakživa vzájemně dobře chápali a bolestně prohlédali, v oné dávné době o nic hůře než dnes.

Odpověděli s pokřivenými rysy kolem úst (a byl to Jehúda, který za ně odpovídal):

„Víme, drahý pane, jaké hoře a jaký velký zármutek tě potkal.“

„Mne?“ tázal se. „A vás ne?“

Otázka ťala do živého. Byla úzkočná a choulostivá. Ovšemže také je!

„Ovšem, také nás,“ odpověděli. „Jenže o sobě nechceme mluvit.“

„Proč ne?“

„Z úcty.“

Trapná rozmluva. Hrůzou se zachvěli, když si pomysleli, že to tak půjde věčně.

„Josefa již není,“ pravil.

„Žel,“ odpověděli.

528$

„Poslal jsem ho na cestu,“ mluvil dále, „a on jásal. Poručil jsem mu, aby jel k Šekemu, aby se vám poklonil a pohnul vaše srdce k návratu. Učinil tak?“

„Bohužel a způsobem více než nešťastným,“ odpověděli, „se již k tomu nedostal. Dravé zvíře ho napadlo dříve, než to mohl vykonat. Neboť my již nepásli v údolí šekemském, nýbrž dótánském. Tam chlapec zabloudil a byl napaden. Nespatřili jsme ho od toho dne, kdy tobě a nám vypravoval, co se mu zdálo.“

„Sny,“ pravil, „které se mu zdály, vás asi velice a silně pohoršovaly. Tak, že jste se na něho v srdcích svých hrozně rozhněvali.“

„Maličko jsme se rozhněvali,“ odpověděli. „Rozhněvali ovšem, ale s mírou. Viděli jsme, že jeho sny tě zlobily, neboť jsi ho plísnil, a dokonce jsi mu pohrozil, že mu vykrákáš. Proto jsme se i my na něho do jisté míry hněvali. Nyní, žel Bohu, mu netvor vykrákal mnohem krutěji.“

„Rozsápal ho,“ pravil Jákob a plakal. „Jak můžete říci, ,vykrákal‘, když ho rozsápal a sežral? Řekne-li někdo ,vykrákal‘ místo ,rozsápal‘, je to posměch a potupa a ozývá se v tom souhlas!“

„Také z hořkého zármutku,“ odpověděli, „se může přihodit, že někdo řekne ,vykrákal‘ místo ,rozsápal‘ a také i z něžné šetrnosti.“

„To je pravda,“ pravil. „Máte pravdu, odpovídajíce mi tak, a já musím mlčet. Proč jste však přišli, když Josef již nemohl vaše srdce k návratu pohnout?“

„Abychom s tebou naříkali.“

„Naříkejme tedy,“ odpověděl Jákob. A oni si k němu přisedli a zanotovali nářek: „Jak dlouho zde ležíš“; a Juda při tom opíral otcovu hlavu o svá kolena a stíral mu slzy. Za chvilku však Jákob nářek přerušil a pravil:

„Nechci, abys mi podpíral hlavu, Jehúdo, a abys mi utíral slzy. Nechť to dělají blíženci.“

Juda uraženě podal otcovu hlavu blížencům, a oni ji chvilku při nářku drželi, až Jákob prohlásil:

„Nevím proč, ale není mi příjemné, že mi tuto službu prokazují Šimeón a Léví. Reúben ať to dělá.“

529$

Blíženci, jsouce velmi uraženi, podali hlavu Rúbenovi, který ji chvíli opatroval. Potom však řekl Jákob:

„Nelíbí se mi a není mi pohodlné, když mě Rúben podpírá a slzy mi stírá. Nechť to dělá Dán.“

Ani tomu se však nevedlo lépe; musel hlavu odevzdat Naftalímu a ten, velmi brzy, jsa uražen, Gádovi. Tak to pokračovalo přes Ašera a Jissakara až k Zebulúnovi, a stále opakoval Jákob tak něco jako:

„Nevím proč, ale je mi nepříjemné, když ten a ten mi drží hlavu; ať do dělá někdo jiný.“

Když byli všichni uraženi a odmítnuti – pravil:

„Přestaneme naříkat.“

Potom již jen mlčky a se svislými spodními rty seděli kolem něho; neboť pochopili, že je pokládá za Josefovy vrahy, kterými také zpola a jen náhodou ne docela byli. Proto je velmi trápilo, že je pokládal zpola za celé vrahy, a náramně se zatvrdili.

Tak, přemýšleli, mají nyní stále žít, nepoznaní hříšníci, postižení nevyvrácenou a nikdy nevyvratitelnou nedůvěrou, a to bylo jediné, co Josefovým odstraněním získali. Jákobovy oči, jasně hnědé, zarudlé otcovské oči s jemně opuchlými žlázami, tyto zesláblé oči, nořící se jindy v božské rozjímání, spočívaly na nich, jak dobře věděli, kdykoliv na něho nehleděli, hloubavě a pátravě s bezútěšnou nedůvěrou a odvracely se, mžourajíce, kdykoli se s nimi setkal. U stolu začal:

„Přihodí-li se pak, že si muž nějaký najme hovado nebo osla, a něco zlého je potká nebo bůh nějaký zvíře napadne, takže zemře, má muž přísahat a z viny se očistit, spíše než by zůstal neobviněn.“

Jejich ruce vychladly, neboť pochopili, kam míří. „Přísahat?“ pravili nevrle a stísněně. „Ten ať přísahá, když nikdo nevidí, jak se to se zvířetem sběhlo, a není tu krev a žádná rána, kterou by způsobil lev nebo jiné dravé zvíře. Je-li tu však krev a stopy tlap – kdo by nájemce obviňoval? To je věc majetníka.“

„Je to pravda?“

„Tak stojí psáno.“

„Stojí však psáno: když pastýř pase ovce majetníkovy, a v ohradě lev vraždí, má pastýř složit přísahu a očistit se a škoda

530$

je pak majetníkova. Jak to tedy je? Nemá pastýř přísahat také tehdy, když se zdá být jasné a jisté, že lev vraždil?“

„Ano a ne,“ odpověděli, a také jejich nohy byly nyní studené. „Spíše ne než ano, rač dovolit. Neboť, vpadne-li lev do ohrady, zvíře z ní odvleče a nikdo to nevidí, musí se přísahat. Může-li však pastýř usmrcené zvíře ukázat a něco z rozsápaného přinést, nemusí přísahat.“

„Vy byste mohli být všichni soudci, jak se vyznáte v zákonu. Byla-li však ovce soudcova a měla pro něho cenu, pro pastýře však ji neměla, – není na tom dosti, že nebyla jeho a že neměla pro něho cenu, nestačí to, aby byl hnán k přísaze?“

„Ještě nikdy na světě to nestačilo, aby byl někdo nucen přísahat.“

„Jestliže však pastýř ovci nenáviděl?“ pravil a pohleděl na ně divokýma i plachýma očima… Divoce, plaše a zachmuřeně pohleděli na něho i oni, a v této trýzni měli ještě úlevu, že otec musel zrakem bloudit od jednoho k druhému, oni však jeden po druhém, a ne dlouho, byli nuceni snášet jeho podezřívavý pohled.

„Může někdo nenávidět ovci?“ tázali se a jejich tváře byly chladné a zpocené. „To se na světě nepřiházívá a vymyká se to všem zákonům, takže o tom nemůže být řeči. My však nejsme najatí pastevci, nýbrž synové krále stád, a ztratí-li se nám ovce, je naše lítost tak velká jako jeho a o nucené přísaze nemůže být před žádným soudcem řeči.“

Zbabělé, zbytečné, bídné hovory! Má to tak stále pokračovat? Pak by bylo lépe, kdyby bratři zase odtud odtáhli k Šekemu, Dótánu nebo někam jinam, poněvadž je jasné, že bez Josefa stejně jako s Josefem zde žít nemohou.

Odešli však? Nikoli, ne, zůstali, a vydal-li se někdy někdo z nich svou cestou, brzy se zase vrátil. Jejich zlé svědomí potřebovalo jeho podezřívání a také naopak. Byli k sobě připoutáni v Bohu i v Josefovi, a ačkoli byl společný život z počátku velkou trýzní, vzali jej na sebe, Jákob i jeho synové, jako pokání. Tak jako synové věděli, co spáchali, a jako oni cítili svou vinu, uznával ji i Jákob.

Avšak čas míjel a oni si zvykali. Čas vymazal pátrající nedů-

531$

věru z Jákobových očí a způsobil, že bratři ponenáhlu zapomínali, co spáchali; neboť během času činili stále méně přesný rozdíl mezi činem a událostí. Událo se, že Josef zmizel – otázka: jak? ustupovala pro ně i pro otce zvolna za skutečnost, které přivykli. Fakt, že hoch již tu není, byl hotovou událostí, s kterou se jejich nitro vypořádalo a nabylo klidu. Desatero vědělo, že nebyl zavražděn, čemuž Jákob věřil. Ale rozdíl v jejich vědění neměl konečně již příliš velký význam, neboť i pro ně byl Josef stínem, který někde v dálce, mimo všechen životní obzor bez návratu putoval – v této představě byli otec i synové jednotní. Ubohý stařec, kterému Bůh odňal jeho drahý cit, takže již nikdy nebylo krásného jara v jeho srdci, jen letní sucho a pustá zima, a který byl vlastně stále ještě „strnulý“ jako z počátku v křeči, – neustával jehně oplakávat, a když plakal on, plakali s ním, neboť záští byli zbaveni, a jen nejasně a chvílemi si vzpomínali, jak je ten ničema zlobíval. Mohli si jeho oplakávání také popřát, neboť byli přesvědčeni, že je v říši stínů a mimo obzor života v nepřítomnosti, – a to činil i Jákob.

Vzdal se úmyslu „sestoupit dolů“ jako matka a Josefa si zase přivést; neznepokojoval již nikoho zmatenými plány, že ho znovu zplodí nebo že ho stvoří z hlíny, hraje si tak na Boha. Láska a život jsou krásné, ale i smrt má své výhody, neboť ukrývá a zabezpečuje milovanou bytost v bývalé jsoucnosti a v nepřítomnosti, a kde se kdysi štěstí chvělo starostí a strachem, je nyní uklidnění. Kde byl Josef? V Abrahámově lůně. U Boha, který si ho „vzal k sobě“. Či jaká slova ještě si člověk vymýšlí pro poslední nepřítomnost – samá slova, snažící se, aby nejhlubší úkryt byl pojmenován nějak jemně i určitě, třebaže také poněkud dutě a pustě.

Smrt, znovu tvoříc, zachovává. Proč se snažil Jákob Josefa znovu stvořit, když byl na kusy rozsápán? Smrt sama to až příliš záhy obstarala mnohem laskavěji. Sestavila jeho smavě krásný obraz zase celý ze čtrnácti nebo i více kusů, – a tak jej lépe a půvabněji zachovala než lidé z ošklivé země egyptské těla, zavíjejíce je a napouštějíce lektvary, – nezničitelně, bezpečně a nezměnitelně jej zachovala, toho milého, ješitného, lichotného sedmnáctiletého chlapce, který na bílé Chuldě z domova odjel.

532$

Byl v bezpečí a nemohl se již měnit, nepotřeboval žádné péče a bylo mu věčně sedmnáct let, ať se do jeho odjezdu množily koloběhy a ať žijící stárli: takovým zůstal Josef Jákobovi navždy, a potom si říkejte, že smrt nemá své výhody, třebaže jejich ražba je poněkud dutá a pustá. Jákob si na ně velmi zvykl. S tichým studem si vzpomínal na své divoké vzpoury a útoky proti Bohu v rozpuku svého zármutku a nereptal již, že Bůh zůstal pozadu, nýbrž uznával, že je Bůh velmi ušlechtilý a svatý, když ho rázem nezdrtil, nýbrž mlčky a trpělivě vyčkal, až se jeho překypující bolest vybouří.

Ach zbožný starce! Což ty víš, jaká ohromující libovůle se opět skrývá za mlčením tvého podivně velebného Boha, a jaké nepochopitelné štěstí rozerve ti duši, poněvadž On v své radě tak usoudil! Když jsi byl tělesně mlád, odhalilo ti jitro klam a mam tvého horoucího štěstí. Budeš muset velmi zestárnout, než zvíš, že pro vyrovnání, klam a mam bylo i tvé nejtrpčí hoře.

533$

««OBSAH»»

Předmluva – Cesta do pekel – 7

PŘÍBĚHY JÁKOBOVY KAPITOLA PRVNÍ - U STUDNICE

Ištar – 47

Sláva přítomnost – 49

Otec – 54

Muž Jebše – 56

Žalobník – 62

Jméno – 70

O opičácké zemi egyptské – 76

Zkouška – 82

O oleji, o vínu a o fíku – 85

Dvojzpěv – 91

KAPITOLA DRUHÁ - JÁKOB A EZAU

Měsíční gramatika – 96

Kdo byl Jákob – 98

Elífaz – 105

Pozdvižení hlavy – 111

Ezau – 115

KAPITOLA TŘETÍ - DÍNIN PŘÍBĚH

Děvečka – 121

Beset – 122

Důtka – 125

Smlouva – 128

Jákob táboří u Šekemu – 130

Vinobraní – 132

Podmínka – 135

Únos – 138

Napodobení – 141

Řež – 143

KAPITOLA ČTVRTÁ - ÚTĚK

Posvátný bekot – 148

Ryšavec – 150

O Jischakově slepotě – 156

Velký šprým – 161

Jákob musí na cesty – 171

Jákob pláče – 174

Jákob přichází k Lábanovi – 178

Drnohryz – 185

Večeře – 189

Jákob a Lában uzavírají smlouvu – 192

KAPITOLA PÁTÁ - VE SLUŽBÁCH LÁBANOVÝCH

Jak dlouho zůstal Jákob u Lábana – 197

Jákob a Lában stvrzují svou smlouvu – 200

Ženich – 203

Jákob najde vodu – 206

Jákob se uchází o Ráchel – 210

O dlouhém čekání – 213

O Lábanově bohatnutí – 221

$

KAPITOLA ŠESTÁ - SESTRY

Zlý – 229

Jákobovy svatby – 235

O boží žárlivosti – 253

O Ráchelině zmatku – 257

Dúdajim – 260

KAPITOLA SEDMÁ - RÁCHEL

Věštba oleje – 268

Porod – 276

Strakaté – 280

Krádež – 287

Pronásledování – 292

Benóní – 301

MLADÝ JOSEF

KAPITOLA PRVNÍ - THOVT

O kráse – 315

Pastýř – 317

Vyučování – 320

O těle a o duchu – 328

KAPITOLA DRUHÁ - ABRAHÁM

O nejstarším služebníkovi – 337

Jak Abrahám objevil Boha – 342

Poslův pán – 350

KAPITOLA TŘETÍ - JOSEF A BENJAMÍN

Adónův háj – 354

Nebeský sen – 369

$

KAPITOLA ČTVRTÁ - MISTR SNŮ

Hvězdné roucho – 379

Hbitý Naftalí – 390

Rúben se děsí – 396

Snopy – 404

Porada – 412

Slunce, měsíc a hvězdy – 415

KAPITOLA PÁTÁ - ZA BRATRY

Poslání – 421

Josef jede do Šekemu – 527

Muž na poli – 431

O Lámechovi a jeho ráně – 441

Josef do studny vržen – 446

Josef volá z hlubokosti – 456

V jámě – 461

KAPITOLA ŠESTÁ - KÁMEN PŘED STUDNICÍ

Izmaelité – 471

O Rúbenových záměrech – 478

Prodán – 481

Rúben přichází k jámě – 494

Tvrdá přísaha – 501

KAPITOLA SEDMÁ - ROZSÁPANÝ

Jákob truchlí pro Josefa – 507

Pokušení Jákobova – 521

Přivykání – 527

THOMAS MANN

JOSEF A BRATŘÍ JEHO

(I)

Příběhy Jákobovy, Mladý Josef

Z německého originálu Josef und seine Brüder přeložili Ivan Olbracht a Helena Mahrová; Sazba TEMPO - Lubomír Prokeš - polygrafická výroba, Třebíč Tisk a vazba Moravské tiskárny a. s., Roku 1998 (mirv1); vydalo nakladatelství Bonus A, s. r. o., Francouzská 103, Brno jako svou 63. publikaci; ISBN 80-85914-72-7 (I. díl); ISBN 80-85914-75-1 (soubor)